Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Žhavá zóna

Vydání první

Copyright © 2014 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1919. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Hot Zone vydaného nakladatelstvím

Jove Books, published by The Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA) LLC, New York v roce 2014

Český překlad © 2015 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0085-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0086-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Amanda Quick

ŽHAVÁ ZÓNA

Třetí část z cyklu

Ostrov Rainshadow

Pro Lylea a přátele:

Ať tenhle večírek nikdy neskončí!

Poznámka autorky

Vítejte zpátky na ostrově Rainshadow v mém druhém světě – na Harmonii.

Všichni obyvatelé tohoto ostrůvku mají nějakou minulost, všichni skrývají nějaká tajemství. Žádné z těch tajemství však není tak nebezpečné jako starodávné záhady ukryté za paranormálním oplocením, jež střeží uzavřenou část ostrova známou jako Rezervace.

Tajemství Rezervace byla uzamčena už před staletími. Některá z nich se však probouzejí k životu – a patří k těm nejnebezpečnějším.

Doufám, že se vám budou příběhy z ostrova Rainshadow líbit.

1

Prachový králíček se vrátil.

Sedona zaslechla tiché, tlumené broukání a rozběhla se k zamčeným dveřím malé místnůstky bez oken. Laboratoř byla v noci opuštěná, ale svítila v ní všechna světla. Mimozemšťané zmizeli už před několika tisíci lety, ovšem bludiště podzemních katakomb vybudovali tak, aby přetrvalo věčnost. A nechali rozsvíceno. Zdi z křemene malé komůrky a místnost s výzkumným zařízením doktora Blankenshipa zářily kyselinově zelenkavou luminiscencí.

Kvůli tomu neustálému světlu bylo těžké rozpoznat, zda je venku na povrchu den, nebo noc, ale Sedona si byla jistá, že je noc, protože dva namakaní Blankenshipovi asistenti před chvílí odešli a bavili se přitom o večeři. Oba měli jména, ale Sedona se v duchu rozhodla přejmenovat toho menšího s nakrátko ostříhanými vlasy na Remcala. Ten druhý měl hlavu úplně oholenou. Překřtila ho na Holohlavce.

Oba se oblékali do spousty khaki a kůže, ale i bez toho oblečení by poznala, že jsou to lovci duchů. Spolupracovala s muži z Bratrstva natolik často, že je poznala na první pohled. Jednou z největších nápověd byl fakt, že byli posedlí svými jantary. Nosili je na každý možný způsob – v přezkách svých opasků, jako náušnice, jako rukojeti nožů. Věděla, že další záložní kameny mají nejspíš ukryté v botách. Žádný pořádný lovec nevkročil do katakomb bez hromady jantaru, samozřejmě vyladěného. Dobrý jantar nastavený na správné frekvence byl jediný způsob, jak se neztratit v silných proudech smysly dezorientující psi energie, jež proudila mimozemskými tunely. Pokud člověk přišel o svůj jantar, ztratil se navždycky.

Zaslechla další tlumené zabroukání. Tentokrát přicházelo zpod jednoho z laboratorních stolů. U podlahy zahlédla rychlý pohyb. Prachový králíček se vyřítil zpod stolu a pádil ke dveřím cely. Vypadal jako obrovský chlupatý balon ozdobený párem nebesky modrých očiček. Měl šest paciček a uši, ale ty nebyly ve změti srsti skoro vidět.

Když se setkali, pojmenovala ho Lyle, ani sama nevěděla proč. To jméno mu prostě sedělo, a když člověk prachového králíčka pojmenoval, hned byl o něco reálnější. Momentálně se jí hodila všechna hmatatelná, pevná pouta, jež ji spojovala s realitou. Včera v noci, když se Lyle objevil poprvé, stále se snažila setřást ze sebe silné účinky drog, jež do ní cpal Blankenship, aby ji udržel v bdělém snovém stavu. Neměla tušení, jak dlouho ji tu věznil. Dny a noci byly plné nočních můr a děsivých vidin.

Nejdřív se domnívala, že je prachový králíček jenom další z mnoha halucinací, i když celkem příjemnou. Uvažovala, jestli je to známka toho, že ji Blankenshipovy pokusy konečně postrčily přes vratkou hranici mezi příčetností a chaosem.

Lylea si získala energetickou tyčinkou, kterou mu dala ze skrýše v cele. Lehce se protáhl mřížemi ve dveřích a vyskočil k ní na lůžko. Cvrlikal na ni s narůstající naléhavostí, dokud jí nedošlo, že se ji snaží přesvědčit, aby s ním utekla.

„Já nikam jít nemůžu,“ vysvětlila mu. „Dveře jsou zamčené.“

Dlouho vedle něho seděla, čerpala od něj útěchu. Zmizel chviličku předtím, než se vrátili Remcal a Holohlavec. Následoval další strašlivý den plný Blankenshipových experimentů. Musela vynaložit veškeré zbytky vůle, aby předstírala bdělý snový stav. Přitom by nejradši vykřičela do světa svůj vztek a vyškrábala Blankenshipovi oči.

Té noci se bála, že už Lylea nikdy znovu neuvidí. Ale byl tu. Nálada jí povyskočila o sto procent.

„Ahoj,“ zašeptala. Sklonila se a natáhla se přes mříže, aby Lylea pohladila. „Ráda tě zase vidím, kámo.“

Lyle zabručel. V jedné pacince svíral drobný lesklý kovový předmět asi tak čtyři centimetry dlouhý. Prohnal se mřížemi, vyskočil na lůžko a zamával na ni tou zářící věcí.

„Dárek výměnou za energetickou tyčinku?“ zeptala se. „Děkuju.“

Když si ten předmět vzala, zjistila, že je to maličké pohotovostní křesadlo. Patřilo mezi standardní výbavu pro lidi z Bratrstva. Oheň byl jeden z mála užitečných zdrojů energie, který fungoval v silném psi prostředí, protože se dal zapálit napříč spektrem od normálního až po paranormální. Sofistikované, supermoderní věcičky jako zbraně nebo počítače buď vůbec nefungovaly, nebo člověku vybouchly v rukou.

Pozorovala drobné zařízení. V hlavě se jí rychle zformoval plán. Nebyl nic moc, ale když byl člověk zoufalý, každý plán vypadal přitažlivě. Možná že křesadlo dokáže vydat jenom záblesk plamínku, ale k jejím účelům by to mohlo postačit.

„Hmm.“

Lyle netrpělivě zabručel a poskočil na lůžku.

„Ano, já vím,“ zamumlala. „Je na čase odsud vypadnout. S tím předstíráním, že jsem v snovém stavu, už nevydržím ani o den déle.“

Když se konečně začala vymaňovat z deprimující noční můry, intuitivně věděla, že musí tuto skutečnost skrývat. Kdyby doktor Blankenship zjistil, že se probrala, určitě by zdvojnásobil dávku toho halucinogenu, který jí podával.

Zvažovala možnosti. Včera během experimentu jí došly dvě věci. Zaprvé, z nějakého důvodu se Blankenship a jeho posluhovači chovali v její přítomnosti nesmírně obezřele. Očividně si mysleli, že je nebezpečná. To bylo dobře, říkala si, nejspíš to byl jediný důvod, proč ji Remcal a Holohlavec nezneužili, zatímco se nacházela ve snovém stavu. Bála se jim však poskytnout jakýkoliv důvod, aby přešli k fyzickým trestům nebo lékům, aby ji udrželi pod kontrolou.

Druhý objev se týkal faktu, že pokusy, které na ní Blankenship prováděl, měly něco společného s jejím talentem. Neměla tušení, co jí prováděl, ale byla si jistá, že má stále schopnost otevírat a uzavírat paranormální brány do podsvětí. Dovednost pracovat s energetickými branami jí však naneštěstí byla celkem k ničemu, když se snažila utéct z laboratoře.

Lyle zavrčel, netrpělivý, že se stále nemá k činu.

„Ráda bych šla s tebou,“ zašeptala. „Ale mřížemi téhle cely prostě neprolezu.“

Přemýšlela o tom problému od chvíle, co se probudila. První překážkou byly zamčené dveře. Visel na nich starý zámek, od kterého by musela mít klíč.

A klíče měli Remcal a Holohlavec.

I kdyby se jí podařilo z kobky utéct a dostat se přes ty dva namakané asistenty, stále by musela projít spoustou tunelů. Bez vyladěného jantaru by nikdy nedokázala najít cestu zpátky na povrch.

V laboratorním zařízení se nacházela spousta vsazených jantarů, ale všechny byly vyladěné, aby poháněly jednoduché nástroje navržené tak, aby fungovaly v silné psi atmosféře – ne pro navigaci.

Lyle znovu tiše zabručel. Cítila jeho drobnou postavičku, jak se třese pocitem naléhavosti.

„Potřebujeme rozptýlení,“ prohlásila. „Mám takový plán, ale je to jedna z těch myšlenek, které by se měly povést napoprvé, protože budu mít jenom jeden pokus.“

Jestli se jí to nepodaří, Blankenship ji omámí těmi svými příšernými snovými drogami.

„Tak jdeme na to, kdo nic nezkusí, nic nezíská, Lyle.“

Zamrkal a stáhl srst, chlupatý kožíšek se přitiskl na drobounké tělíčko. Otevřel druhý pár očí, ty, které používal při lovení. Sálal z nich rozžhavený jantar. Vyskočil jí na rameno.

„Správně,“ prohlásila. „Jdem na to.“

Zhluboka se nadechla, vyslala do malého křesadla energii a výbojem se dotkla okraje polštáře.

V tu chvíli zjistila, co Blankenship provedl s jejími parasmysly.

S děsivým závanem energie drobná jiskřička doslova explodovala v bouři a ve vteřině uchvátila celé lehátko.

„Blbost,“ zašeptala. Zírala na zuřící plameny, příliš ohromená, než aby mozek zpracoval to, co viděl.

Kouř nebyl v silném psi prostředí problém. Rychle se rozplýval v atmosféře, ale oheň, který bezděčně způsobila, byl něco úplně jiného.

V panice intuitivně zapojila smysly na maximum.

A ke svému ohromení zjistila, že dokáže ty plameny ovládat.

„To není možné.“ Zalapala po dechu.

Jenže to tak bylo. Horečně zapojila svůj talent, snažila se ovládnout proudy ohně. Chvíli jí to trvalo, ale nakonec jí došlo, že se to moc neliší od práce s energií bran. Utlumila zeď z plamenů, dokud nehořela jenom postel.

Fascinovaně se soustředila o něco víc a vyslala další energii. Vzedmul se příval plamenů a snížil se na její příkaz.

Spokojená, že má požár pod kontrolou, otevřela pusu a zakřičela.

Nebylo třeba předstírat opravdový strach. Skutečně byla v koncích.

Lyle zavrčel. Drápky na malých pacičkách se jí zabořily do látky košile. Mohl by z cely utéct, ale dal jí jasně najevo, že bez ní neodejde.

Ve dveřích do laboratoře se objevily dvě postavy. Sedona vykřikla hlasitěji, přitiskla se k jedné zdi místnosti, jako by se snažila vyhnout plamenům.

„Sakra,“ vyjekl Holohlavec. „Ta bláznivá mrcha je vzhůru. Zapálila postel. Jak se jí to podařilo, k čertu?“

Remcal se vydal k ní, z jedné kapsy vytáhl klíč. „Na to přijdem později. Teď ji odtamtud musíme dostat ven. Blankenship bude vzteky bez sebe, jestli přijde o svůj drahocenný výzkumný objekt.“

„No, není jediný, kdo bude vzteklý. Jestli sis toho ještě nevšiml, my tu malou potvoru potřebujeme taky.“

„Myslíš, že to nevím?“ opáčil Remcal. „Říkal jsem ti, že ta ženská bude problém. Když se na nás zadívá těma svýma podivnýma očima, běhá mi mráz po zádech.“

„Co to má, k čertu, na rameni?“ podivil se Holohlavec. „Neříkej mi, že si pořídila krysu.“

„Podle mě je to prachový králíček,“ odpověděl Remcal.

Sedona znovu vykřikla.

„Už buď zticha,“ zavrčel Remcal.

Strčil klíč do zámku a doširoka rozevřel dveře.

„Tak dělej,“ vyštěkl. „Jdem odsud.“ Ohlédl se zpátky na Holohlavce. „Vezmi ji. Dej jí dávku sedativ, aby byla zticha, než zlikvidujeme ten požár.“

„Bude mi potěšením,“ prohlásil Holohlavec. Sáhl do kapsy kožené vesty pro malé pouzdro s injekční stříkačkou.

Lyle zavrčel. Sedona pevně sevřela křesadlo v jedné ruce a vyběhla z cely.

Remcal se ji nepokusil zastavit. To přenechal Holohlavci, který už šel k ní, aby ji chytil. Jedna velká pěst se natáhla, aby se jí sevřela kolem ramene.

V okamžiku, kdy se jí fyzicky dotkl, zapojila svůj nový talent, znovu zmáčkla křesadlo a vyslala plamen k jeho košili.

Holohlavec zaječel. V jeho tváři se objevila směsice překvapení a paniky. Pustil ji a zavrávoral zpátky, divoce plácal do plamenů, které se mu plazily po rukávu.

„Co to, k čertu, je?“ Remcal přestal s hašením požáru a otočil se k Holohlavci.

„Ta mrcha mi zapálila košili.“ Holohlavec popadl vestu a tričko a strhl si oblečení z obrovské hrudi a ramenou. „To jsou ty silné dávky formule, kterou ji Blankenship dopuje. Jestli nebyla blázen, než začal s těmi svými pokusy, teď už rozhodně je.“

„Zastav ji.“ Remcal se vyřítil z místnosti. „Přivolej ducha. Dělej, chlape. Nebo nám uteče.“

Sedona běžela ke dveřím. Lyle se držel jejího ramene a pobízel ji drobnými sykavými zvuky.

Ke klenutému vchodu do laboratoře už jí chybělo jen pár kroků, když se před ní zhmotnila koule žhavého zeleného psi ohně a zablokovala jí cestu. Zprudka se zarazila, skoro přitom srazila Lylea. Udržel rovnováhu a zavrčel na zuřivou energii ducha, kterého Holohlavec vytvořil.

Technický název pro nebezpečnou kouli psi energie byl MNDE – Manifestace nestabilní disonanční energie. Na duchách nebylo nic nadpřirozeného. Skládali se ze specifických frekvencí mimozemské psi energie, již mohli ovládat lidé s určitým typem talentu.

Vytáhnout z neviditelných proudů psi energie, jež proudila podsvětím, nestabilní disonanční energii byla podle Sedonina názoru jediná věc, v níž byli lidé z Bratrstva opravdu dobří. Nebylo pochyb o tom, že Holohlavec je velice silný lovec. Vířící duch před ní patřil k největším, jaké kdy viděla. Z té proudící energie jí vstaly vlasy na hlavě a na pažích jí naskočila husí kůže. Po zádech jí přejel mráz. Tak obrovský duch mohl být smrtící.

„Mám ji,“ zavolal Holohlavec. Vykročil k Sedoně, z očí mu sálal vztek. „Za tenhle svůj trik s ohněm zatraceně zaplatíš.“

„Dávej pozor,“ varoval ho Remcal. „Už jednou tě podpálila. Je to strážkyně. Všichni vědí, že je to podivná cháska. Nikdo netuší, co teď dovede, když na ni Blankenship používal ty svoje drogy a záření. Sejmi ji tím duchem.“

Holohlavec se zarazil, nebyl si jistý, co má dělat. Nakonec však vyhrál pud sebezáchovy nad pošlapanou pýchou a vztekem.

„Jo,“ zabručel. „Duch se o ni postará.“

Koule zelené energie zamířila k Sedoně. V dalším okamžiku se k ní přiblíží natolik, že jí popálí smysly. Díky svému talentu byla vůči takovým věcem do jisté míry imunní, ale nikdo nedokázal ustát nápor mocného ducha. Mohla jen doufat, že přinejlepším ji ta nestabilní energie pouze pošle do bezvědomí. V nejhorším ji zabije.

Ne, pomyslela si, smrt není nejhorší možností. Už jednou přežila ošklivé popálení psi energií v podsvětí. Další taková událost by ji mohla poslat do trvalého snového stavu. Zbytek života by strávila tady v Blankenshipově laboratoři nebo v nějakém podřadném parapsychologickém blázinci. Nebylo pochyb – smrt by byla lepší východisko.

„Tohle zřejmě nedopadne dobře,“ řekla Sedona Lyleovi. „Radši uteč, dokud můžeš. Běž. Honem. Vypadni odsud.“

Pokusila se ho smést z ramene směrem ke dveřím. Lyle ale zavrčel a pevně se jí držel drápky.

„Dobře,“ svolila. Krev jí pulzovala v žilách. „Vypadá to, že jsme parťáci. Ani jeden z nás nenechá toho druhého ve štychu, co?“

Lyle zabručel.

„Na rozdíl od jistých šéfů Bratrstva, které bych tu mohla jmenovat,“ dodala.

Zelený duch už byl opravdu blízko, nutil Sedonu couvat, dokud tvrdě nenarazila na neoblomný blok zeleného křemene.

Remcal a Holohlavec se nehýbali, ztěžka oddechovali a čekali, až se zelený duch setká se Sedoninou aurou.

„Radši ať ji to nezabije,“ ozval se Remcal. „Nezapomeň, že ji potřebujeme.“

„No, jo,“ zamumlal Holohlavec.

Sedona však viděla jeho horečné vzrušení v očích a slyšela ho v jeho hlase. Přestával se ovládat. To nebylo dobré nikdy, ale u lovců duchů to platilo dvojnásob. Člověk z Bratrstva, který nedokázal ovládat svůj talent, mohl napáchat spoustu škod, zvlášť dole v podsvětí, kde se nacházelo tolik energie.

Zhluboka se nadechla, vyslala do křesadla energii a zároveň zapojila smysly na maximum.

V atmosféře mezi ní a duchem vybuchly plameny. Usilovně se snažila bouřlivé proudy ohně kontrolovat. Tentokrát to bylo jednodušší. Byla silnější. Tělem jí vířila energie. Plameny poslouchaly každý její příkaz.

Hrozilo, že ji přemůže opojný pocit. Byla silná – silnější než kdykoliv v životě.

Obdivovala se vlastnímu výtvoru. Už před tou poslední prací v podsvětí měla silný talent, ale něco takového nedokázala nikdy.

„No teda, Lyle. To je ale paráda, co?“

Lyle zacvrlikal a poskočil jí na rameni.

„Co to dělá?“ zašeptal Remcal chraplavě.

„Sakra.“ Holohlavec měl oči navrch hlavy. „Má teď nějaký druh ohňového talentu. Všichni vědí, že jsou to šílenci. Říkal jsem ti, že tahle ženská je blázen.“

„Blázen, který nemá co ztratit,“ varovala je Sedona. Vířilo v ní strašlivé vzrušení. „Sledujte a učte se, pánové. Sledujte a učte se.“

Bouře, již vytvořila, stála v cestě blížící se energii ducha. Ve vteřině se ty dvě síly srazí.

„Hm, chlape, tohle není dobrý,“ hlesl Remcal. „Cítím, jak tu stoupá úroveň energie. Dojde k výbuchu. Zastav ji, sakra.“

„Nemůžu ji zastavit,“ zavrčel Holohlavec. V hlase se mu ozývala panika. „Tohle je ten největší duch, jakého dokážu vytvořit. Jestli si myslíš, že můžeš něco udělat, jen do toho.“

„Musíme se odsud dostat.“ Remcal se rozlétl ke dveřím. „Celé tohle místo bouchne.“

„A co ta ženská? Sám jsi říkal, že o ni nesmíme přijít.“

„Víc už udělat nemůžeme,“ zařval Remcal. Ani se nezastavil. „Blankenship si může najít jiný výzkumný subjekt. Zůstaň si tu, jestli chceš. Já padám.“

Sedona došla k závěru, že nemít co ztratit se stalo jejím osobním mottem. Přivolala víc energie. Bouře zavířila.

„Ty pitomá, bláznivá mrcho,“ zařval Holohlavec. „Jestli tu bouři nevypneš, nedostaneš se odsud živá.“

Sedona se rozesmála.

„Ty zatracené experimenty tě proměnily v opravdového cvoka,“ zalapal Holohlavec po dechu.

Přestal se snažit ovládat kouli energie, kterou stvořil. Jakmile odpojil svůj talent, duch splaskl a rozplynul se.

Sedona vyslala k Holohlavci plameny bouře. Už však vzal nohy na ramena, hnal se ke dveřím. Následoval Remcala do zářící zelené chodby a zmizel.

Sedona ještě chvíli počkala, užívala si vzrušení, které jí vířilo v krvi. Dokázala by tam tak stát dlouho a obdivovat bouři, již stvořila. Ale Lyle zabroukal a vrátil ji zpátky do reality.

Zdráhavě ztlumila smysly. Bouře zmizela. Na laboratoř se sneslo děsivé ticho.

„Fajn, to bylo vážně skvělé,“ řekla tiše.

Lyle zacvrlikal. Srst měl znovu jako kuličku, ale všechny čtyři oči otevřené.

Rozevřela ruku a zírala na lesklé křesadlo. Ustupující euforii nahradil záblesk hrůzy.

„Co mi to Blankenship provedl?“ zašeptala.

Lyle netrpělivě zabručel.

„Správně.“ Sedona se vzpamatovala. „S detaily si budu dělat starosti později. Je čas odsud zmizet.“

Přešla místnost k truhlici s několika věcmi, které měla s sebou, když ji unesli. Objevila svůj batoh. Uvnitř nic moc nebylo, jen pár nezbytností, které s sebou nosila vždycky, když měla nějakou práci v tunelech. Byl v něm i mobil, ale věděla, že nebude fungovat, dokud se nedostane na povrch.

Chyběly dvě věci.

„Sebrali mi lokátor a náhradní vyladěný jantar,“ oznámila Lyleovi. „Ničemové.“

Zadívala se na Lylea.

„Vsadím se, že ty cestu na povrch znáš, že ano?“

Lyle nedal nijak najevo, že by otázce rozuměl, ale bylo jasné, že se nemůže dočkat, až odejdou. Znovu jí poskočil na rameni a povzbudivě zacvrlikal.

„Dobře, spoléhám na tebe. Všechno je lepší než čekat, až se doktor Blankenship a jeho nohsledi vrátí.“

Přehodila si popruh batohu přes rameno a vykročila ke dveřím.

Při pohledu na trezor ze skla a oceli na pracovním stole se zarazila. Otřásla se, hlavou se jí prohnaly děsivé vzpomínky.

„Vydrž,“ prohlásila. „Než odejdeme, chci udělat ještě něco.“

Prošla uličkou ze dvou dlouhých ocelových laboratorních stolů k sejfu. Chvíli si ho prohlížela, uvažovala, jestli existuje nějaký způsob, jak ho i s obsahem zničit. Tlusté sklo se zlovolně třpytilo v paranormálním světle. Ocel byla prvotřídní práce. Celá ta věc nejspíš vážila skoro padesát kilo.

Sejf byl zamčený, ale stejně jako dveře od cely ho střežil jednoduchý starodávný zámek. Bez klíče ho neotevře. Ne že by se toho obsahu chtěla třeba jen dotknout, nemluvě o tom, že by ho ukradla. Nechtěla však, aby Blankenship použil to sérum na další nešťastný výzkumný subjekt. Zdálo se, že při výrobě té drogy je nějak důležitý ten krystal.

Neexistoval způsob, jak sejf nebo podivný klenot uvnitř zničit. Neměla čas ani sílu, aby skříňku vynesla z laboratoře a ukryla ji někde v katakombách. Zbývalo jen zamknout ten trezor tak, aby ho nikdo jiný nedokázal otevřít.

Nastavit na skříňce malý strážný zámeček bylo docela snadné. Naprogramovat takový zámek, který by nedokázal odemknout žádný jiný strážný, vyžadovalo trochu úsilí, ale i to zvládla během několika minut. Když skončila, vznášela se kolem trezoru tajemná záře. Každý, kdo by se ho dotkl, by se popálil psi energií. Kdyby byl někdo natolik hloupý a snažil se její zámek otevřít, spustil by explozi, jež by nejspíš usmrtila každého, kdo by se právě nacházel v okolí. S trochou štěstí by byl výbuch natolik silný, aby zničil ten klenot.

„Hotovo,“ oznámila Lyleovi. „Teď můžeme jít. Cestou ven zamknu dveře.“

Už byla v půlce uličky z laboratorních stolů, když koutkem oka zahlédla lesknoucí se ocelový držák na zkumavky. V šesti skleněných zkumavkách bylo testovací sérum.

Projela jí další vlna vzteku. Natáhla ruku a shodila držák na podlahu. Skleněné zkumavky se rozbily, jejich obsah se rozlil po zeleném křemeni.

Znovu vykročila, když si všimla malé destičky přišroubované k držadlu. Zarazila se a podívala se na písmena. MAJETEK NEMOCNICE U JANTARU.

Pohlédla na další instrumenty na stolku. Na malém jantarovém hořáku a mikroskopu byl tentýž štítek.

Nemělo smysl hloubat nad tím, co to znamená. Vykročila uličkou.

Venku v mírně ozářené chodbě se znovu zastavila, aby zapojila smysly. V klenutých dveřích okamžitě vzplála žhavá energie. Sedona vytvořila bránu a pak do oscilujících proudů vetkala důmyslný zámek.

Když byla spokojená, že bránu nikdo jiný neodemkne, poodstoupila a rozhlédla se po okolí.

Nacházela se v rozlehlé rotundě ze zeleného křemene, která musela být přinejmenším tři patra vysoká. Z oválné komnaty vybíhal tucet dveří s klenutým vchodem, všechny ozářené psi energií.

„Dobře, Lyle, teď je to na tobě. Odveď mě zpátky na povrch, kamaráde. Jestli to nezvládneš, umřu tu při hledání cesty ven.“

Lyle zabroukal, naprosto nevzrušený, a strhl obal z energetické tyčinky, kterou ukořistil někde cestou.

Zdráhavě vykročila k jednomu z tunelů. Lyle nepřestal v přežvykování, ale vydal bručivý zvuk, v němž rozluštila nesouhlas. Změnila směr a vydala se k jinému klenutému vchodu. Lyle si znovu kousl a opět zabručel.

Pak zřejmě došel k závěru, že jí to moc nejde, dojedl energetickou tyčinku a seskočil na podlahu. Vyrazil ke třetí chodbě.

Sedona ho následovala do bludiště. Neměla co ztratit.

O deset kroků dál se ohlédla přes rameno. Rotundu už neviděla. Byla opravdu úplně ztracená.

Kráčela za Lylem po smysly omamujících katakombách, hlavou jí vířilo nekonečně otázek.

Jestli přežije, bude se muset postavit realitě svého nového talentu. Osoby s více než jedním typem schopností byly velice vzácné. Všichni věděli, že jsou vysoce nestabilní. Odborníci zjistili, že lidská mysl prostě nedokáže zvládnout zvýšené úrovně stimulace, jež přicházely, pokud se u někoho rozvinul druhý či třetí talent. Multitalenty téměř vždy zešílely. Pokud nezemřely v mladém věku, skončily zamčené v parapsychologickém ústavu, kde jim podávali silná sedativa.

Její život právě nabral velice zvláštní směr.

2

Neměla tušení, kolik uplynulo času, než ji Lyle vyvedl po starobylém schodišti ze zeleného křemene a z ruin mimozemského bludiště. Byla noc. Zvláštní nadpozemské věže mrtvého města zářily svítivou energií. Budovy bez oken byly opuštěny před celými staletími, ale nevykazovaly žádné známky opotřebení.

Když prošla branou ve vysoké křemenné zdi, jež obklopovala ruiny, zjistila, že se ocitli v hájku stromů. V dálce slyšela hluk provozu.

„Díky, Lyle,“ řekla. „Tímto tě pasuju na svého nejlepšího přítele na celém světě.“

Lyle zabroukal a poskočil jí na rameni.

Vyndala z batohu mobil a nepřekvapilo ji, že jantarová baterie už byla vybitá.

„Stejně bych tu nejspíš nechytila žádný signál,“ svěřila se Lyleovi. „Takže Brockovi nezavoláme, že jsme v pohodě. Musí být strachy bez sebe. Nejspíš už dal dohromady svůj vlastní pátrací a záchranný tým, který pročesává podsvětí a hledá mě.“

Představa, že po ní její nový manžel pátrá dnem i nocí, ji zahřála jako nic jiného. Musela mu okamžitě dát vědět, že je živá a v pořádku. Dobře, ne tak úplně v pořádku, ale rozhodně živá.

Následovala hluk provozu k silnici. O chvíli později jí zastavil nějaký náklaďák. Vyšplhala do kabiny a posadila se s Lylem v klíně.

„Jsem vám moc vděčná,“ prohlásila.

„Jasně.“ Řidič mrkl na Lylea. „To je prachový králíček?“

„Ano.“ Pohladila Lylea. „Tak nějak si mě adoptoval.“

„Slyšel jsem, že jsou nebezpečný. Povídá se, že když člověk zahlídne zuby, už je pozdě.“

„Lyle vám neublíží, to vám slibuju.“

Lyle zabroukal a několikrát zamrkal svýma pomněnkově modrýma očkama.

Řidič se usmál a vyjel na silnici. „Je vážně roztomilej. Kam máte vy dva namířeno?“

„Do nejbližšího města.“

„První zastávka je Crystal City.“

Crystal City byl domov rodiny jejího otce. Tam se žádné pomoci nedočká.

„A kam pojedete potom?“ zeptala se.

„Pak bych měl před úsvitem dorazit do Resonance City.“

Rozzářila se. „To by šlo. Tam bydlím. Mám s sebou trochu hotovosti. Pozvu vás na snídani.“

„Platí.“ Chlapík ji ještě jednou přejel pátravým pohledem a pak se soustředil na řízení.

„Co je za den?“ zeptala se po chvíli.

„Středa,“ odpověděl jí.

„Ne, myslela jsem datum. Ztratila jsem pojem o čase.“

Řidič na ni pohlédl, obočí nadzdvižené. „Druhého října.“

„Hm.“ Ztěžka polkla.

„Jak dlouho jste byla pryč?“

Skoro se jí zastavilo srdce.

„Jen pár dní,“ zalhala.

Do posledního úkolu se pustila před více než třemi týdny. Brock bude bez sebe starostmi.

Za chvíli už mezi stromy zazářila světla osamocených budov na konci dlouhé soukromé příjezdové cesty. U vchodu stála brána a vrátnice. Na křižovatce silnice a příjezdové cesty zahlédla nenápadnou značku. PARAPSYCHOLOGICKÁ NEMOCNICE U JANTARU.

„Co je to za místo?“ zašeptala.

„Parapsychologická nemocnice,“ odpověděl kamioňák. „Spravuje ji Bratrstvo Gold Creek. Údajně tam ošetřují případy s ošklivě popálenými smysly. Ale povídá se, že tam lidi z Bratrstva zavírají ty nejhorší z nejhorších – monstra a psychouše. Je to tu dobře střežený. Jednou jsem tam musel něco dovízt. Neuvěřila byste, jak těžký je dostat se dovnitř a ven. Všude byly ozbrojený stráže, ploty a kamery.“

Sedona se otřásla. Lyle se k ní přitiskl blíž, jako by se ji snažil uklidnit. Pohladila ho po rozcuchaném kožíšku a sledovala, jak se před světly náklaďáku vynořuje potemnělá silnice.

U Jantaru se starali o monstra a psychouše. Co se to z ní stalo?

V jedné restauraci pro kamioňáky zastavili ve tři hodiny ráno na snídani. Účet zaplatila Sedona. Hodinu před úsvitem dorazil náklaďák do Resonance City.

„Vysaďte mě, kde se vám to bude hodit,“ požádala Sedona. „Zbylo mi dost peněz na taxíka.“

„Určitě budete v pořádku?“ zeptal se řidič.

„Jo, jasně. Už nějakou chvíli se o sebe starám sama.“

„Jestli to chcete vědět, moc vám to nejde. Ztratila jste se někde v lese a tak.“

„Budu v pořádku,“ slíbila. „Čeká na mě manžel.“

Kamioňák se zatvářil znepokojeně. „Jste vdaná?“

„Ano,“ potvrdila.

Nebyl důvod dodávat, že její nové manželství s Brockem Prescottem bylo jen Příležitostným manželstvím, a ne skutečným Smluvním manželstvím. PM bylo právně závazné, ale v realitě ho mohly ukončit obě strany bez nějakých zákonných či finančních postihů. Spousta lidí zachovávala vůči PM tradiční přístup, domnívala se, že se jedná jen o zdvořilý způsob, jak milostnou aférku posvětit papírem. A byla to pravda, pomyslela si Sedona. Přesto však šlo o jistou formu závazku.

Rozhodla se nezmínit, že Brock je nejspíš jediným člověkem, který po ní v posledních třech týdnech pátral. Byla nemanželským potomkem. Její rodiče byli mrtví a pokrevní příbuzní z obou stran se jí oficiálně zřekli, jakmile jim to zákon umožnil. V den, kdy jí bylo osmnáct, obdržela dokumenty, v nichž ji informovali o tom, že nemá mít vůči své rodině žádné nároky.

U další nonstop hospody vylezla z náklaďáku, chtěla zavolat Brockovi. Byly čtyři hodiny ráno, ale až uslyší její hlas, bude mu to jedno.

Číšnice jí dovolila použít telefon, ovšem když vytočila Brockovo číslo, byla přesměrovaná do hlasové schránky. Místo toho si tedy zavolala taxíka.

O chvíli později už vystupovala z vozu před Brockovým elegantním městským domem. Nastěhovala se k němu týden před poslední zakázkou.

Lilo jako z konve. Pospíšila si po chodníku, ale než se dostala k hlavním dveřím, byli s Lylem promočení na kůži.

Strčila si Lylea do podpaží a zazvonila na zvonek.

„Konečně doma,“ řekla Lyleovi.

Lyle zabroukal.

Po chvíli se někde v domě rozsvítila světla. Sedona ucítila příval téměř nekonečné úlevy. Brzy se vrhne do Brockovy náruče.

„Bude pěkně překvapený,“ oznámila Lyleovi.

Dveře se otevřely. Ale v chodbě nestál Brock.

„Sedono?“ Diana Eastonová, Brockova sekretářka, na Sedonu šokovaně zírala. „Dobrý bože, ty ale vypadáš. Co tu, pro všechno na světě, děláš?“

„Mohla bych se tě zeptat na totéž.“ Sedona přelétla pohledem Dianin župánek a průhlednou noční košilku. „Ale odpověď už nejspíš znám.“

Lyle na Dianu zavrčel.

„To je krysa?“ podivila se Diana.

Sedona ji ignorovala.

Na schodech zazněly kroky.

„Diano?“ zavolal Brock. „Kdo to je?“

Jeho hluboký, dokonale modulovaný hlas odrážel jeho společenské postavení.

Brock Singleton Prescott byl bohatý, vzdělaný a měl spoustu kontaktů. Jeho rodina patřila v Crystal City do nejvyšších společenských kruhů. Před dvěma lety se stal ředitelem celého rodinného impéria.

„To bys neuhodl ani za milion let,“ řekla Diana trochu příliš sladce.

Lyle znovu zavrčel.

Brock se vynořil z chodby, ještě si zavazoval pásek od županu. Byl vysoký, s ostře řezanými rysy a opáleným tělem a s vrozeným stylem, díky němuž vypadal výborně v županu stejně jako v jednom ze svých na míru šitých obleků. Ohromeně zíral na Sedonu.

„Bratrstvo Gold Creek nám oznámilo, že ses ztratila a jsi pohřešovaná,“ drmolil v šoku.

„Můj život se trochu zkomplikoval,“ prohlásila Sedona.

„No, já, ehm, podal jsem žádost o rozvod před dvěma a půl týdne.“

Žádné vřelé objetí tedy nebude, pomyslela si Sedona.

Lyle temně zavrčel.

„To je v pořádku,“ zašeptala Lyleovi. „Budeme v pohodě.“

Brock se zamračil. „Co se ti, k čertu, stalo, Sedono?“

„To je na dlouhé povídání,“ podotkla napjatě. „Co moje věci?“

„Jsou ve skladišti,“ odpověděl Brock, očividně se snažil být nápomocný. „Je to tak, Diano?“

Diana se znovu usmála. „Ve staré čtvrti. Dojdu pro klíč.“

Zmizela v hlubinách městského domu. Sedona dál hleděla na Brocka.

„Mám jen jednu otázku,“ prohlásila.

„Jakou?“ zeptal se nervózně.

„Hledal jsi mě vůbec?“

„Říkal jsem ti, že mě informovali o tvém zmizení, tvrdili, že jsi nejspíš mrtvá.“

Sedona přikývla. „Takže ses ani neobtěžoval po mně pátrat.“

„Šéf Bratrstva, který si tě najal na ten poslední úkol, mě ujistil, že za tebou vyslali celý tým, ale že nenašli žádné stopy.“

„Správně. Dám ti radu. Až ti příště nějaký šéf Bratrstva něco řekne, nemysli si, že to musí být pravda. Dokážou lhát, až se jim od pusy práší, když se jim to hodí.“

Diana se objevila s klíčem a vizitkou. „Tady je adresa toho skladiště.“

Sedona si vzala klíč i kartičku. Beze slova se otočila a sešla přední schodiště.

„Sedono?“ zavolal za ní Brock. „Nepotřebuješ nějaké peníze na taxíka nebo na hotel?“

Zastavila se a otočila. Nějak se jí podařilo vykouzlit ledově chladný úsměv.

„Jdi k čertu, Brocku.“

Otočila se, zastrčila si Lylea do podpaží pečlivěji a vykročila do deštivé noci.

„Zdá se, že jsme zůstali jen ty a já, Lyle,“ řekla.

Lyle zacvrlikal.

„Nemáme co ztratit.“

3

„Ano, pane Jonesi, v počítači vaši rezervaci vidím, ale jediná chatka, která nám zbyla, je docela malá.“ Sedona si nasadila na tvář svůj nejzářivější úsměv. „Číslo třináct, Hřbitovní domek. Obávám se, že výhled na moře mít nebudete. Z oken je vidět jen místní hřbitov.“

„Vypadá to, že to místo má své zvláštní kouzlo,“ prohlásil Cyrus Jones.

Zaslechla, jak se o něm lovci baví jako o Smrťáku Jonesovi. Neměla tušení, proč mu tak říkají, ale jednou věcí si byla naprosto jistá – jako mrtvý ani zdaleka nevypadal.

Jeho hlas – hluboký, temný a plný síly, jež působila mužně a pod kontrolou – jí rozechvěl všechny smysly. Přísahala by, že zaslechla jemné ševelení zvonečků z jiné dimenze. Věděla, že ta tajemná hudba je vyzvánění její vlastní intuice. Tuto svou novou zvláštnůstku objevila teprve nedávno a neměla z ní úplně dobrý pocit. Stále si na ni zvykala. Nebyla si vždycky jistá, jak ty zvonečky interpretovat. Ale v tomto případě tušila, že signalizují nějaké nebezpečí, s nímž se ještě nikdy předtím nesetkala.

Jones byl šéfem nově ustanoveného Bratrstva Lovců duchů na Rainshadowu. Dorazil soukromým trajektem se zářivým černým SUV a několika malými zavazadly.

Na přístav Shadow Bay se už dávno snesla říjnová noc, když trajekt dorazil, ale Sedona sledovala Jonesův příjezd z okna vestibulu Knoxova hostince. A nebyla sama. Na prvního šéfa Bratrstva na ostrově se přišla podívat většina obyvatel městečka.

Dostalo se mu neobvykle barevného uvítání. V Shadow Bay nikdy neinvestovali do nějakého rozsáhlejšího pouličního osvětlení. Ale tenhle týden byl Halloween – festival, který zavedl nový starosta, aby podpořil turismus na Rainshadowu. Jediná nákupní ulice v městečku byla tedy vyzdobena stovkami oranžových a psi zelených lucerniček. Křiklavé osvětlení se táhlo od atrakce Strašidelné mimozemské katakomby, která fungovala ve starém skladišti v přístavu, až na náměstí. Většina obchodů a restaurací byla otevřená a plná hostů.

Jones vyjel svým autem z trajektu a zaparkoval v přístavu. Majitelé obchodů a obyvatelé ostrova, kteří byli tou dobou čirou náhodou ve městě, zaujatě sledovali, jak vytahuje z kufru vozidla černý kožený pytel. Vykročil po ulici a strašidelným svitem halloweenských luceren procházel s lehkostí muže, jemuž patří celá noc.

Cestou do Knoxova hostince se několikrát zastavil, aby si popovídal s lidmi kupícími se na chodnících. S mnoha si potřásl rukama, než dorazil ke dveřím.

A teď stál před Sedonou, a ta ani nepotřebovala zvonečky, aby ji varovaly. Stačil zdravý rozum, aby věděla, že jestli nebude opatrná, Jones jí pokazí její pečlivě naplánovaný nový život na ostrově Rainshadow.

Cyrus ji pozoroval přes šířku recepce. Ze smaragdově zelených očí mu sálal žár. Neuměla číst auru, ale žena takový druh talentu nepotřebovala, aby rozeznala žár v mužově auře, zvlášť když bylo energetické pole tak silné.

„Výhled mě nezajímá,“ prohlásil Cyrus. „Nebudu mít moc času, abych se mu obdivoval.“ Jakoby bez zájmu pohlédl na její jmenovku. Tvrdá ústa se stáhla do drobného pousmání. „Přijel jsem sem za prací, slečno Snowová.“

Zvonečky tiše zacinkaly, pocuchaly jí smysly. Neměla tušení, proč ho její jméno tak pobavilo, ale na klidu jí to rozhodně nepřidalo. Ani na okamžik nepochybovala, že mocní členové Komory Bratrstva – oficiálně známé jako Komora Spojené rady Bratrstva Energetických disonancí pararezonátorů – moc dobře věděli, co dělají, když Jonese pověřili, aby na Rainshadowu založil nové Bratrstvo. Když se tenhle člověk do něčeho pustil, nic ho nemohlo zastavit.

Měla štěstí, že se z ní stala nová manažerka Knoxova hostince. Před necelým měsícem přijela na Rainshadow hledat útočiště, místo, kde se ztracené existence cítily jako doma. Dobří lidé z Shadow Bay, zvyklí na podivné a výstřední osoby, přijali ji i Lylea mezi sebe s otevřenou náručí.

Hluboko v srdci věděla, že je to všechno možná až příliš dobré, než aby to byla pravda. A bylo to tak. Před týdnem město doslova obsadili lovci duchů. No dobrá, možná že slovo obsadit bylo trochu přehnané – Bratrstvo na Rainshadowu bylo zatím v plenkách. Když však byli rozlezlí po celém městečku, vypadalo to, že jsou prostě všude na ostrově.

Ubytovat bandu hulvátských lovců rozhodně nebyla její nejhorší noční můra. Každou noc se jí zdály mnohem příšernější sny, kvůli Blankenshipovi a jeho dvou asistentům. A nedalo se popřít, že Komora platila nestoudně vysoké ceny, které požadovala za ubytování a stravování pro jejich muže. Její šéf – Knox – používal pouze své příjmení – byl nadšený z toho, jak se k němu peníze jen hrnuly. Bratrstva vždycky platí svoje účty, vysvětloval jí při několika příležitostech.

Právě teď byl Knox za barem v přilehlém hostinci a ze všech sil se snažil odlehčit peněženkám poloviny lovců v městečku. Pivo a whisky tekly proudem.

Není nic moc mít dům přecpaný spoustou lovců, kteří tu zůstanou na dobu neurčitou, uvažovala Sedona. Ale rozhodně se nechce potýkat s novým šéfem Bratrstva Rainshadow.

Nebylo tajemstvím, že v této roli se Jones nachází poprvé. Nebylo úplně jasné, jaké postavení měl předtím, ale vsadila by nejlepší jantar na to, že byl povýšen z řad tajemné bezpečnostní divize Komory. Pro lovce, kteří prováděli tajná vyšetřování – bezpečnostní specialisty nebo něco takového – měli schovaná význačná místa. Chlapík na špinavou práci však byl tím, kým byl, ať už pracoval pro nějakého podružného šéfa, nebo pro Komoru.

Cesta od chlapíka na špinavou práci k šéfovi Bratrstva nebyla v hierarchii příliš obvyklá, ale už o takových případech slyšela. Například Adam Winters, nový šéf Bratrstva ve Frequency City, byl prý předtím řadovým zaměstnancem. Komora nejspíš předpokládala, že když je někdo natolik tvrdý, aby pátral po lidských netvorech se smrtícími paranormálními talenty, dokáže si na svém vlastním území zjednat respekt. Při práci pro Bratrstvo se s těmito lidmi moc často nesetkávala – byli vzácní a obvykle samotářští. Ale ti, co poznala, byli ostří jako břitva.

Cyrus Jones tak rozhodně působil, a ještě mnohem víc. V atmosféře kolem něho šepotala temná tajemství. Nevycítila jen čirou sílu. Byla si zatraceně jistá, že zachycuje vibrace toho typu magocelové vůle, která byla potřeba pro zvládnutí silného talentu.

Tvrdost se dala vyčíst i z nemilosrdných rysů tváře a štíhlé, vysoké postavy se širokými rameny. Na sobě měl klasickou uniformu lovců duchů – khaki kalhoty a košili, kožené boty, koženou bundu a široký kožený opasek. Všechno to vypadalo poměrně obnošeně. Všechno vypovídalo o tom, že v podsvětí zažil spoustu akcí.

Jako každý pořádný lovec měl jantar. Několik kousků bylo zasazených v přezce, v hodinkách a v rukojeti nože, který nosil za opaskem. A to byly jen jantary, které byly vidět, pomyslela si.

Sedona věděla, že všechny lovce, kteří dorazili, šokovalo zjištění, že tady na Rainshadowu není žádný dokonale vyladěný jantar natolik silný, aby se daná osoba mohla bezpečně pohybovat po zakázaném území známém jako Rezervace. Paranormální síly za plotem dokázali zvládnout jen lidé s výjimečným talentem.

Bratrstvo však na ostrov nedorazilo proto, aby řešilo potíže v Rezervaci. Na to tu byla Nadace Rainshadow. Nadace přizvala Bratrstvo, aby se pustilo do práce, kterou lovci duchů uměli nejlépe – neutralizovat chaotické síly a rozmanitá rizika, jež vždy číhaly dole v katakombách.

Bludiště starobylých tunelů na ostrově bylo objeveno teprve nedávno následkem velice silných bouří. Výzkumníci a badatelé z korporátní a akademické sféry se nemohli dočkat, až se pustí do podzemí na Rainshadowu a začnou sbírat data. Ale takový typ drahé a nebezpečné – a potenciálně lukrativní – práce v terénu vyžadoval bezpečnost. A na poskytování doprovodu a ochrany pro ty, kteří chtěli do tunelů, mělo monopol Bratrstvo tak dlouho, jak jen si lidé pamatovali.

„Jistě budete potřebovat místo, kde byste si zřídil dočasnou kancelář, pane Jonesi,“ prohlásila Sedona. „Když jsem dnes ráno zahlédla v našich záznamech vaše jméno, zavolala jsem Anně Fuentesové z penzionu Na Vyhlídce. Říkala, že má volný krásný dvoupokojový apartmán. Dokonale by se pro vás hodil. Je příhodně umístěný v centru Shadow Bay.“

„Další pokoj nepotřebuju,“ zabručel Cyrus. „Bratrstvo si pronajme místo u majitelů Kaneovy galerie.“

„Aha.“

Věnovala mu svůj patentovaný úsměv „nemáme žádný volný pokoj“ a zabubnovala prsty o pult. Galerie patřila Fletcheru Kaneovi a Jasperu Gilbertovi, oba to byli lovci duchů v penzi. Moc rádi nového šéfa ubytují. Kdo byl jednou členem Bratrstva, zůstal jím do smrti.

„Mohla byste mi dát klíč?“ požádal ji Cyrus. „Rád bych si vybalil.“

Pobavení v jeho úchvatných zelených očích jí napovědělo, že si moc dobře uvědomuje, že tenhle souboj vůlí vyhrál.

Od předání klíče ji uchránil řev mužských hlasů, který se ozval z přilehlého hostince.

„Dám stovku na to, že ho neodhodíš dál než na pět metrů.“

„Beru. Prostor, lidi, udělejte prostor. Potřebujeme tady místo.“

Na dřevěné podlaze zaskřípaly židle a stoly. Ozvalo se vzrušené cvrlikání.

Sedona se vyděsila. Zírala přes vestibul ke dveřím, jež spojovaly hospodu s penzionem.

„Dobrý bože, mají Lylea,“ hlesla. „Zatraceně, věděla jsem, že ti lovci budou dělat jenom samé potíže.“

Oběhla pult a rozběhla se ke dveřím. Věděla, že ji Cyrus následuje, ale nevšímala si ho.

Potemnělý hostinec byl plný lovců. Knox stál za barem, leštil skleničky bílou utěrkou. Byl prošedivělý a obtloustlý, s ošlehanou tváří bývalého rybáře. Vykukoval zpoza obrouček brýlí na čtení, očividně potěšen hýřením svých hostů. Sedona přesně tušila, jak uvažuje – čím víc lovci vypijí, tím víc peněz utratí.

Chlapi odstrčili stoly a židle stranou, aby vytvořili prostor pro dva lovce stojící naproti sobě. Oddělovalo je asi pět metrů. Jeden z lovců držel v obou rukou Lylea. Lyle vypadal jako chlupatá koule a nadšeně cvrlikal.

Sedona zděšeně sledovala, jak lovec hodil Lylea k druhému muži.

„Přestaňte!“ vyjekla Sedona.

Nikdo si jí nevšímal. Druhý lovec zručně chytil Lylea do obou rukou. Lyle divoce broukal, plný králičího adrenalinu.

„Jeden krok zpátky,“ navrhl první lovec.

Oba ustoupili, prodloužili vzdálenost mezi sebou.

Sedona uslyšela, jak se přihlížející diváci mezi sebou sázejí.

„Pětku na to, že Duke toho prachovýho králíčka nechytí.“

„Já dávám dvacku na to, že Tanaka ho nedokáže hodit správným směrem, když sebou ta potvora tak hází.“

„Beru.“

Tanaka, štíhlý lovec s tmavými vlasy staženými do culíku kroužkem kůže, se chystal mrštit Lylem do vzduchu.

„Ne, neodvažujte se s ním házet,“ vykřikla Sedona. Vrhla se k Tanakovi. „Dejte mi ho.“

Bylo však pozdě. Lyle už byl ve vzduchu. Radostně cvrlikal, zatímco plachtil místností.

S neuvěřitelnou rychlostí a bez jediné známky hluku, alespoň Sedona si ničeho nevšimla, se Cyrus vrhl do letové dráhy zvířátka. Hbitě zachytil Lylea ve vzduchu a usadil si ho na rameno.

Lyle výskal radostí. Dav lovců však náhle ztichl. Ti, co už nestáli, sklouzli z barových stoliček a s respektem se postavili. Ne že by přímo salutovali. Bratrstvo nebylo technicky vzato vojenská organizace. Fungovalo však v podsvětí takovým napůl vojenským způsobem a mělo jasné vedení. Nový šéf byl v místnosti a všichni to věděli.

„Pardon, že vám ruším zábavu, gentlemani,“ prohlásil Cyrus. „Ale dáma by byla raději, kdybyste si s tím prachovým králíčkem neházeli jako s balonkem.“

„Rozumíme, pane,“ ozval se Duke. „Žádné házení s prachovým králíčkem. Vítejte na Rainshadowu, pane Jonesi. Já jsem seržant Duke Donovan, ze Speciální podzemní jednotky, pane.“

„Děkuju vám, seržante,“ odpověděl Cyrus. „Jak jistě všichni víte, jsem tu, abych založil na Rainshadowu Bratrstvo, a vy mi s tím pomůžete. Všichni jste byli vybráni pro tento projekt, protože máte silné talenty a zkušenosti. Těším se na spolupráci.“

Ozval se chorus „ano, pane“.

„Zítra ráno se setkám s místními činiteli, abych se informoval o neobvyklých podmínkách, které tu na ostrově vládnou,“ pokračoval Cyrus.

„Ano, pane,“ zopakoval Duke. V očích mu zajiskřilo vzrušení. „Tady na Rainshadowu jsou opravdová monstra, šéfe. Skutečná. Attridge, místní náčelník policie, našel dneska ráno v Rezervaci druhou mršinu. Povídá se, že vypadá jako obrovský had s podivnými šupinami. Na ostrově ještě nikdo nic podobného neviděl a za tím energetickým plotem prý není nic tak velkého, aby to odrovnalo obrovského hada. Ale něco ho zabilo.“

„Je možné, že z katakomb za nocí vylézají různé nestvůry,“ dodal Tanaka.

„Původní zprávy jsem četl,“ prohlásil Cyrus. „S tímhle problémem se vypořádáme. A teď, když mě omluvíte, půjdu se ubytovat. Až ráno skončím schůzky, chci se sejít s celým týmem ve své kanceláři, která je zřejmě vedle v Kaneově galerii, jak jsem pochopil.“

„Správně, šéfe,“ potvrdil Duke. „Zajistím, aby o tom všichni věděli.“

„Děkuju vám,“ řekl Cyrus. „Teď vám, pánové, doporučuju, abyste se trochu prospali. Máme tady na Rainshadowu spoustu práce a zítra ráno se do ní pustíme.“

Ozvalo se další kolečko uctivého „ano, pane“.

Cyrus se otočil zády k davu a přešel pokoj k místu, kde čekala Sedona. Podal jí Lylea. Lyle spokojeně zabrumlal a usadil se jí na rameni.

„Mohu teď prosím dostat klíč od své chatky?“ požádal ji Cyrus.

Knox vyšel zpoza baru k Sedoně a Cyrusovi. „Dej tomu muži jeho klíč, Sedono,“ řekl. Nadšeně se na Cyruse usmál a podal mu ruku. „Vítejte na Rainshadowu, pane Jonesi. Mé jméno je Knox. Jsem majitelem tohoto zařízení. Je mi ctí, že vy a vaši muži patříte mezi mé hosty.“

„Díky,“ prohlásil Cyrus a potřásl mu rukou. „Říkejte mi Cyrusi.“

„Rád. Tady na ostrově si na formality nepotrpíme.“ Knox se zadíval na Sedonu přes obroučky brýlí. „Víš ty co, co kdybys Cyrusovi ukázala jeho Hřbitovní chatku, zatímco já zavřu tady v baru? O všechno se tu postarám. Stejně už bys měla jít domů.“

„Jsem si jistá, že pan Jones najde ubytování sám,“ namítla Sedona. „Přece jen je to šéf Bratrstva. Jen ho navedu správným směrem.“

Cyrus nadzvedl obočí, ale nic neřekl.

„Kdepak, není snadné to najít,“ trval na svém Knox. Zeširoka se na Cyruse usmál. „Ovšem zase je ten domek pěkně ukrytý mezi stromy. Moc ho nepoužíváme, ale uklidili jsme tam, když jsme zjistili, že na Rainshadow míří spousta lovců. I když jsem netušil, že ho Sedona nechala volný a že už žádný jiný k dispozici není. Podívejte, co kdybych jí řekl, ať přestěhuje pár lovců, a vy můžete bydlet v něčem lepším?“

Cyrus se zadíval na Sedonu. „To nebude nutné. Hřbitovní chatka zní dobře, zaručí mi jisté soukromí.“

„Hm, jo, se soukromím na tom hřbitově nebude problém,“ potvrdil Knox. Zadíval se na Sedonu. „Dej tomu muži klíč, zlato. Sem na Rainshadow je to dlouhá, drsná cesta. Pan Jones se chce dneska v noci jistě vyspat.“

„Správně,“ přikývla Sedona.

Přešla recepci, pochmurně si uvědomovala, že zrudla zrádným odstínem červené. Obešla pult, popadla z háčku poslední klíč a sklonila se pro dvě baterky pod počítačem. Narovnala se a jednu hodila přibližně Cyrusovým směrem. Chytil ji tak snadno jako Lylea ze vzduchu před chvílí.

Cyrus si se zájmem baterku prohlédl. „Budu ji potřebovat, abych našel v noci cestu domů?“

Nelíbil se jí přirozený způsob, jakým použil slovo domů. Znělo to, jako by měl v plánu tu chvíli zůstat. Což byla jistě pravda, připomněla si. Ať už se jí to líbilo, nebo ne, Bratrstvo se teď oficiálně usadilo na ostrově a jen tak neodejde. Ale s trochou štěstí si Cyrus brzy najde trvalejší ubytování.

„U hřbitova není žádné pouliční osvětlení,“ vysvětlil Knox. „Na ostrově vlastně pouliční lampy vůbec moc nejsou. Jedna lampa je u policejní stanice a druhá dole v přístavu.“

„Vaši baterku potřebovat nebudu,“ oznámil Cyrus. Položil tu, co mu Sedona dala, na pult a odepnul si jednu z opasku. „Mám svoji.“

Knox se uchechtl. „Správný chlapík z Bratrstva. Vždy připraven.“

Cyrus se na Sedonu zamyšleně podíval. „Takže žádná světla a výhled na hřbitov. To mi skvěle vyhovuje.“

„Hm, jasně.“ Vypotila další zářivý úsměv. „Jsem si jistá, že pro vás bude Hřbitovní chatka nádherným, luxusním útočištěm před stresem každodenní rutiny.“

4

Cyrus namířil baterku na větrem ošlehaný nápis nad kamennou branou. HŘBITOV SHADOW BAY. Směsici plevelem zarostlých hrobů obepínal starodávný plot z tepaného železa.

Jeden z hrobů byl obehnaný čímsi, co vypadalo jako magocelová klec. Nacházel se daleko na pozemku, ale přísahal by, že z ní vycítil vyzařovat šepot mimozemské psi energie.

„Tohle je Hřbitovní chatka?“ zeptal se Cyrus. „Budu spát v otevřeném hrobě?“

„Snažila jsem se vás varovat, že je to trochu drsné ubytování,“ konstatovala Sedona.

Zapojil trochu smysly, pobaven jejím nesnesitelně zdvořilým tónem. Na několik úderů srdce si dovolil ponořit se do nebezpečného, intenzivně sexuálního vzrušení, které ho popadalo, když stál tak blízko u ní.

Celou dobu se nemohl dočkat, až se s ní setká, ale žhavé vibrace smyslného uvědomění, jež jím projíždělo od okamžiku, kdy vstoupil do vestibulu Knoxova hostince, ani zdaleka neočekával. A ten příval byl mnohem silnější, když stál tak blizoučko u ní.

Nejspíš jde jen o čirou přitažlivost, varoval se, umocněnou skutečností, že má sama nějaký silný talent. Navíc byla noc, skoro úplněk, a ze středu ostrova vycházely podivné vibrace. To všechno vytvářelo vysoce vznětlivou směsici – alespoň pro něho. U Sedony však zatím vycítil jen chladnou, obezřetnou ostražitost.

Varovali ho kvůli jejímu možnému parapsychologickému profilu, ale když teď stál tak blízko u ní, nedokázal si počínat opatrně. Právě naopak, pomyslel si. Chtěl se Sedonou Snowovou riskovat.

V záznamech, jež si přečetl, než odjel na Rainshadow, byla i její fotografie. Obrázek ani zdaleka nezachycoval tajemnou auru a nebezpečný půvab této ženy, konstatoval Cyrus. Téměř černé vlasy v délce po ramena nosila svázané do přísného elegantního uzlu na šíji. Oči měly barvu roztaveného jantaru, známka talentu skrývajícího se pod povrchem. Její líbezné rysy byly plné inteligence, divoké nezávislosti a hlubokého odhodlání – nebyla to žádná prostoduchá kráska. Tohle byla žena, která muži podlehla pouze za svých vlastních podmínek – pokud mu vůbec podlehla.

Prachový králíček na jejím rameni se k ní tak nějak hodil, uvažoval. Cyrus kráčel nocí se zajímavou čarodějkou a jejím kamarádem. Muž si mohl dovolit pár fantazií. Přece jen byl halloweenský týden.

„Jen klid, pane Jonesi, není třeba spát v hrobě,“ ozvala se Sedona. „Budete mít skutečnou postel. Vaše chatka je tamhle v lese.“

Znovu se zadíval přes bránu hřbitova. „Předpokládám, že ta ocelová klec chrání vchod do podzemí?“

„Ano, je to hrob dávného obyvatele ostrova, Williama Bainbridge. Alespoň si to všichni mysleli až do doby před několika měsíci, než se ukázalo, že jde vlastně o vchod do katakomb. Nadace Rainshadowu tam instalovala nový, supermoderní ocelový plot, aby se lidi nesnažili dostat dolů.“

„Zabralo to?“ zeptal se Cyrus.

„Stejně dobře jako všechny ploty. Víte, jak to chodí. Vždycky se najdou nějací hledači pokladů, dobrodruhové a děti, kteří nedokážou odolat nápisu Vstup zakázán. Možnost, že se tam dole potulují opravdoví netvoři, se ukázala být jako mnohem efektivnější odstrašující prostředek než klec.“

„Viděl jsem fotky dvou napůl sežraných pozůstatků.“

„Výzkumný tým z Nadace došel k závěru, že k ekologickému prostředí v Rezervaci bylo přidáno něco nového,“ vysvětlila. „Ale nedokázali zjistit, co se děje. Jediné uvěřitelné vysvětlení zatím zní, že nedávné zuřivé bouře na Rainshadowu otevřely další vchod do podsvětí kdesi daleko za oplocením. Ta stvoření rozhodně nepoužila Bainbridgeův hrob. Toho by si někdo všiml, to mi věřte.“

„Ale podle záznamů nikdo žádná živá monstra neviděl.“

„To ne,“ potvrdila Sedona. „Výzkumníci na to mají také svou teorii. Myslí si, že ti tvorové se mohou pohybovat pouze v noci, kdy jsou v Rezervaci úrovně psi energie nejvyšší. Odborníci se domnívají, že denní světlo nezvládnou, ani za plotem. Očividně se vyvinuli v prostředí se silnou psi. Navíc jsou všichni přesvědčení, že ta stvoření se ani nemůžou dostat ven z Rezervace.“

„U věcí, které se v noci objevují v podsvětí, není dobré něco jen tak předpokládat.“

„O tom mi povídejte,“ souhlasila Sedona.

Každé slovo bylo plné ledu, všiml si Cyrus. Zajímavé.

„Jak jsem pochopil, všechno, na co dosud výzkumníci narazili, byly dvě napůl ohlodané mršiny,“ prohlásil.

„Správně. Podařilo se je objevit lidem z Nadace. Byly hodně poškozené, nejspíš tím, co je zabilo, a pak živočichy, kteří žijí v Rezervaci.“

„A všichni si jsou jistí, že je nikdy nikdo nespatřil až do nedávné bouřkové aktivity tady na Rainshadowu?“

„No, to je věc názoru,“ řekla Sedona. „Jde o to, že lidé viděli v Rezervaci spoustu věcí už od chvíle, co na ostrově přistáli první průzkumníci. Celé roky se ti, kterým se podařilo dostat přes plot, vypotáceli ven – pokud vůbec – v omámeném, dezorientovaném stavu. Někteří přísahali, že viděli monstra, ale většina lidí se domnívala, že přeživší měli halucinace.“

Provedla ho kolem vzdálené strany hřbitovního oplocení a zastavila se před ošlehanou jednopatrovou chatkou. Na obsidiánově temných oknech se odrážel měsíční svit.

„Je to tu malebné,“ poznamenal Cyrus.

„Taky si to myslíme,“ dodala Sedona. Vyšla schody a přešla malou verandu ke dveřím. „Vítejte v Hřbitovní chatce, svém novém domově.“

Následoval ji do schodů. „Předpokládám, že pokojová služba tu nefunguje.“

„Ne, ale v ceně máte snídani.“ Použila klíč, aby odemkla, a pak otevřela dveře. „Podáváme ji v hostinci od půl šesté do půl osmé ráno. Soudě podle množství jídla, které vaši lovci spořádají, vám navrhuju, abyste chodil brzo, jestli se chcete najíst.“

„Díky za varování.“

„Za málo.“

Prošla dveřmi a rozsvítila. Lyle zacvrlikal. Seskočil jí z ramene a pustil se do průzkumu místnosti. Cyrus upustil na poškrábanou podlahu svůj pytel a prohlédl si okolí.

Svítilo tu několik lampiček a odhalovalo prostou, rustikální místnost vybavenou starobylou pohovkou, poněkud otlučeným stolem a několika vratce vyhlížejícími židlemi. Před krbem ležel prošlapaný kobereček a na oknech visely vybledlé závěsy. Všechno to vypadalo jako z nějakého druhořadého výprodeje. Součástí chatky byl i malý kuchyňský kout. Potemnělým vchodem se dala rozeznat i malinká ložnice.

Sedona ho sledovala. „Jak jsem říkala, v penzionu Na Vyhlídce mají krásný dvoupokojový apartmán. S nádherným výhledem na přístav.“

Musel jí připsat bod. Nevzdávala se tak snadno.

„Tohle bude skvělé,“ prohlásil. „Má to takový venkovský půvab.“

„Jo, jasně. No, jestli si to rozmyslíte, dejte mi vědět. V přístřešku za domkem je zásoba dříví. Zde je váš klíč.“

Když mu klíč podávala, přejela prsty přes jeho. Už se připravil na to, o čem předpokládal, že bude pár záblesků čiré energie. Nedočkal se zklamání. Přes smysly mu přejelo pár jiskřiček. Celý ztuhl.

Podle toho, jak sebou Sedona trhla a ostře se nadechla, poznal, že ji ten příval zaskočil. Vykulila oči, ale v dalším okamžiku se opět ovládla.

Rychle poodstoupila, usilovně se snažila, aby to vypadalo jako normální chování. Moc dobře to však poznal. Proudy, jež rezonovaly mezi nimi, si uvědomovala mnohem více, než dávala najevo. A to mu stačilo – prozatím.

„Tak pojď, Lyle, už musíme jít,“ zavolala Sedona. Zvedla Lylea z podlahy a usadila si ho na rameno. Znovu se na něho chladně usmála. „Uvidíme se ráno, pane Jonesi.“

„Říkejte mi Cyrusi,“ požádal.

„Jak chcete.“ Zamířila ke dveřím.

„Počkejte, doprovodím vás do vašeho domu,“ ozval se.

„Díky, ale to nebude nutné. Mám baterku.“

„Je noc, všude je mlha, a jak vím, mohli by se tu potulovat různí tvorové.“

Pevně stiskla rty. „Myslela jsem, že jsem se vyjádřila jasně: z Rezervace neunikli.“

„Zatím. Doprovodím vás domů.“ Mluvil zdvořile, ale nesmlouvavě.

Pozorovala ho se zamyšleným výrazem, rty mírně stažené. „A co přesně budete dělat, jestli nás nějaký netvor napadne?“

„Nemám tušení,“ odpověděl. „Ovšem pokusím se přijít na něco užitečného.“

„To je váš obvyklý přístup k problémům?“ Poprvé zněla opravdu pobaveně.

„Až doteď mě v podsvětí udržel naživu,“ prozradil.

„To nemohu popřít.“ Otočila se a vyšla na verandu. „Dobře, jak chcete, ale čirou náhodou bydlím nedaleko.“

„Čeká na vás někdo?“ zeptal se.

„Ne. Bydlím sama, samozřejmě až na Lylea.“

Natáhla ruku a dotkla se prachového králíčka. Cyrus si dovolil znovu se nadechnout.

Následoval ji ven, a když procházel dveřmi, ztlumil světla. Sedona už rozsvítila baterku. Vzal si svoji a pak znovu zapojil smysly, tentokrát se však nesoustředil na Sedonu, ale na noc kolem nich.

Rainshadow bylo fascinující místo, říkal si. Atmosféra byla nabitá všudypřítomnou energií. Mlha přicházející z přístavu sílila, ale byla to normální mlha, ne ten podivný paranormální opar, o němž četl ve zprávách Nadace. Pohroma, která málem zničila před několika měsíci celý Rainshadow, byla odvrácena. Všichni si úlevně vydechli – dokud z katakomb nezačali vylézat ti tvorové.

„Kde přesně bydlíte?“ zeptal se.

„Nedaleko,“ odpověděla Sedona. „Číslo dvanáct, chatka U Hřbitova. Je to druhé nejhůře pronajímané místo, což je důvod, proč jsem ho dostala.“

„Moje chatka je ta nejhůře pronajímaná, předpokládám.“

„Mhmm.“

Rozhlédl se ve tmě kolem. „Neříkejte mi prosím, že chodíte domů sama každou noc.“

„Obvykle v noci nepracuju. O tuhle směnu se většinou stará Knox. Bydlí v chatce blízko recepce a hostince. Tenhle týden mu ale po večerech vypomáhám, protože máme spoustu práce.“

„Překvapuje mě, že Nadace ostrov neevakuovala.“

„To není moc reálné,“ namítla Sedona. „Obyvatelé Rainshadowu jsou poměrně tvrdohlavá banda. Dokud se ta stvoření nebudou procházet po nákupní třídě, pochybuju, že by se místní nechali přesvědčit k odchodu. Mimochodem, abyste věděl, jsem si docela jistá, že skoro v každé domácnosti na ostrově je nějaká puška nebo magrezová pistole.“

„Skoro v každé?“

„Já žádnou nemám. Ale mám tady Lylea.“

Lyle jí spokojeně zabroukal na rameni.

„A máte svůj talent,“ dodal Cyrus tiše. „Myslíte, že by se dal proti těm stvůrám použít?“

Nastalo krátké, napětím nabité ticho.

Sedona se zarazila a obrátila se k němu, paprsek světla mu namířila k nohám. Také sklonil baterku. Záře se kolem nich odrážela ve vířící mlze.

„Vy víte, kdo jsem, že?“ nadhodila Sedona. „Myslela jsem si to.“

„Svoji práci dělám poctivě,“ prohlásil. „Vím, že jste strážkyně a že jste pravidelně pracovala pro Bratrstvo. Taky vím, že jste nedávno zmizela skoro na celý měsíc. Když jste se znovu objevila, další práci jste u Bratrstva nežádala. Místo toho jste se přestěhovala sem. Podle záznamů jste při své poslední práci nejspíš utrpěla ošklivé popáleniny.“

„A vy se teď bojíte, že bych mohla působit problémy, že? Kdo ví? Možná máte pravdu. Chcete vědět, co se před časem doopravdy stalo? Dovolte, abych vám prozradila zkrácenou verzi. Kirk Morgan, šéf Bratrstva Gold Creek, zařídil, aby to vypadalo, že jsem se ztratila při posledním úkolu. Pravda je, že jsem byla unesena na tajnou podzemní kliniku, kterou nejspíš vede Morganovo Bratrstvo. Drželi mě tam proti mé vůli v bdělém snovém stavu, zatímco do mě nějaký šílený vědátor cpal drogy. Utekla jsem s Lyleovou pomocí. Když jsem se vrátila domů, zjistila jsem, že můj příležitostný manžel se se mnou rozvedl a že po mně vůbec nikdo nepátral. Řekla jsem si, že nemám co ztratit, a tak jsem se rozhodla začít znovu tady na Rainshadowu.“ Odmlčela se. „A máte to – absolutní důkaz, že jsem bláznivá, omámená strážkyně, která žije ve vysněném paranoidním světě.“

Krátce se nad tím zamyslel. „Zdá se, že jste v poslední době vedla docela zajímavý život.“

„Nepředstírejte, že v těch záznamech, které jste si přečetl, nestálo, že jsem pravděpodobně naprostý cvok.“

„Ano, v oficiálních složkách se o tom zmiňují,“ souhlasil. „Ale taky jsem četl jiné záznamy, které mi poskytla soukromá vyšetřovací agentura Jones a spol. Už jste o ní slyšela?“

Při té otázce ztuhla. Pak se zatvářila zamyšleně. „Ne. Tvrdíte mi, že jste si mě nechal prošetřit bezpečnostní agenturou, která nespadá pod Bratrstvo?“

„Rád pracuju důkladně.“

„Chcete tím říct, že nevěříte oficiálním záznamům?“

„Nikdy oficiálním záznamům nevěřím,“ potvrdil.

„To je od vás velice moudré. Bavíme se tu přece jen o Bratrstvu a Komoře.“

„Pochopil jsem, že na dobu strávenou s Bratrstvem nemáte zvlášť milé vzpomínky.“

„Znáte to staré rčení, že šéf Bratrstva nenechá nikoho ve štychu?“

„Co je s ním?“

„Já jsem živoucí důkaz toho, že je to prachsprostá lež.“ Nadechla se. „Kirk Morgan zastává jiné motto: Když jde všechno do háje, vezměte nohy na ramena.“

„Nechal vás ve štychu?“

„Vedli jsme jistý korporátní výzkumný tým přes deštný prales. Byl to velký kontrakt. Ta korporace chtěla, aby ho vedl sám šéf. Tedy Morgan. Jenže to zpackal a zavedl nás přímo do energetické řeky. Dalo by se říct, že to nebyla tak úplně jeho chyba. Ta řeka neměla být tam, kde byla. Ten sektor byl zmapovaný. Ale víte, jak to dole chodí.“

„Je to tam nepředvídatelné.“

„Přesně,“ přikývla Sedona. „Chvíli to vypadalo, že možná přijdeme o pár lidí a spoustu drahého zařízení. Ta řeka energie je však hodně podobná energii brány. Dokázala jsem tok proudů přesměrovat na tak dlouho, abychom dostali Morgana a všechny ostatní do bezpečí – tedy všechny kromě mě.“

„Co se stalo?“

„Mám-li být upřímná, nejsem si jistá. Já jsem měla přejít poslední. V jedné minutě jsem řídila proudy. V další minutě jsem ucítila, že za mnou někdo stojí. Nejdřív jsem si myslela, že jsem se přepočítala a že ne všichni členové týmu odešli do bezpečí. Začala jsem se otáčet, abych se podívala, kdo to je. Pak jsem ucítila na rameni drobnou, palčivou bolest. Domnívala jsem se, že mě štípl nějaký hmyz. Ale někdo mi přitiskl tlustý hadr na ústa a nos. Bránila jsem se a okamžitě ztratila vládu nad energetickou řekou. Když jsem se probudila, byla jsem v podzemní laboratoři, chycená v drogami navozeném bdělém snovém stavu.“

„Tvrdíte, že jste byla unesena.“ Mluvil neutrálním hlasem.

Sedona pomalu vydechla. „Samozřejmě nebudu nikdy schopná to dokázat. Bratrstvo umí svoje činy skvěle zamaskovat. Takže oficiálně jsem popálená strážkyně. Co vás přimělo nechat si mě prověřit soukromě?“

„Nic osobního v tom nebylo. Nechal jsem si prověřit spoustu lidí tady na ostrově, než jsem tuhle práci vzal. A zvlášť pečlivě jsem si prověřil ty, kteří mají údajně nějaký talent.“

„Lidi jako já,“ dodala Sedona.

„Lidi jako vy.“

„No, jen pro případ, že byste mě chtěl poslat do nějakého parapsychologického blázince, byste měl vědět, že jsem si vytvořila svoji vlastní složku.“

„Opravdu?“

„Ano,“ přikývla. „Obsahuje mou verzi toho, co se mi stalo během těch tří týdnů, co jsem zmizela. Je uložená v digitalizovaném souboru, který bude automaticky zveřejněn po celé rezsíti během čtyřiadvaceti hodin poté, co by se mi něco stalo.“

„Aha.“

„Vím, že Komora by existenci té laboratoře popřela a prohlásila by, že jsem jen další ošklivě popálený strážce. Ale oba víme, že blázni do konspirací po takovém příběhu skočí všemi deseti. Média a bloggeři zešílí. Jsem si jistá, že Bratrstvo přežije, ale taková publicita se mu líbit nebude.“ Sedona se odmlčela, aby dodala svým slovům na váze. „Možná bude ze všeho vinit šéfa, který dovolí, aby jim problém Sedony Snowové a jejích představ vybuchl do tváří.“

„A ten šéf mám být já.“

„Vy,“ potvrdila.

Tiše zapískal. „Vydíráte šéfa Bratrstva. Jsem ohromen. Na to je třeba pořádná kuráž.“

„Jen jsem si říkala, že byste to měl vědět.“

„Vaše hrozba je náležitě zaznamenána. Teď na vás mám otázku. Mohu s vámi počítat, kdybychom potřebovali tady na ostrově strážce?“

„Cože?“ Zírala na něho, naprosto v šoku.

„Slyšela jste mě. Je to jednoduchá otázka. Jste ochotná pracovat pro Bratrstvo v případě, že vás budu potřebovat, až začnu čistit tunely?“

„Myslíte to vážně?“

„Jsem šéf Bratrstva. Samozřejmě že to myslím vážně.“

Zaváhala. „Domníváte se, že budete potřebovat strážce?“

„Jedno vím jistě. Tenhle ostrov je silný geotermální nexus. Energetické brány a energetické řeky se v oblasti nexusů objevují pravidelně. Navíc, jako návdavek k potenciálním potížím přírodních sil v této oblasti, zprávy naznačují, že mimozemšťané očividně používali tenhle ostrov jako biovýzkumnou laboratoř. Jestli je to pravda, pak tu nejspíš prováděli spoustu nebezpečných pokusů na místní flóře a fauně.“

„Ano, k těmto závěrům došli odborníci z Nadace Rainshadow.“

„Jestli je ta teorie správná,“ pokračoval Cyrus, „můžeme předpokládat, že mimozemšťané prováděli své experimenty i v podzemí, stejně jako na povrchu. Nemůžeme tušit, na co tam dole narazíme.“

Sedona pomalu vydechla. „To je pravda.“

„Rád bych věděl, jestli budeme mít k dispozici strážce, když nějakého budeme potřebovat.“

Chvíli nic neříkala.

„Proč jste s sebou nějakého strážce nepřivedl?“ zeptala se nakonec.

Byla opatrná, ale taky poznal, že ji zaujal. Konfrontovat ji bylo riziko, ovšem nechal si Sedonu Snowovou prověřit. Věděl toho o ní hodně a věděl také něco dalšího. Ať už to připouštěla, nebo ne, byl si naprosto jistý, že se chce vrátit do katakomb.

Když člověk jednou pracoval ve starobylých osvětlených tunelech, vždycky se tam chtěl vrátit. Všichni – i ti s mizivým talentem – byli silnými paranormálními proudy, jež proudily bludištěm, vzrušení. Ale pro ty, kteří byli vysoce citliví na mimozemskou psi a schopní ovládat některé z mocných sil dole, to bylo nepřekonatelné lákadlo.

„Nepřivedl jsem s sebou žádného strážce, protože jsem věděl, že jste tu,“ řekl tiše. „Jste stupeň pět, jeden z nejlepších.“

„Byla jsem stupeň pět.“ Pevně sevřela baterku. „Podle těch vašich zatracených záznamů jsem teď nejspíš kvalifikovaný cvok.“

„Mě zajímá jenom talent. Pořád jste jedna z nejlepších?“

Chvíli mlčela.

„Opravdu si myslíte, že vaši muži se mnou budou chtít spolupracovat, pokud zjistí, že jsem byla popálená?“ zeptala se.

„O svoje lidi se postarám. Chci jen vědět, jestli jste ochotná vrátit se do katakomb a pustit se do práce s energií bran.“

Znovu zmlkla. Nesnažil se ji dotlačit k odpovědi. Mlha kolem nich zhoustla. V křoví něco zašustilo. Lyle otevřel druhý pár očí, do noci zazářily dvě jantarové tečky. Tiše zabručel, seskočil na zem a zmizel v listoví.

„V noci chodí ven často,“ vysvětlila Sedona. „Na Rainshadowu jsou další prachoví králíčci. Myslím, že rádi loví společně.“

„Zdá se, že si vás oblíbil. Kde jste ho našla?“

„On našel mě v té podzemní laboratoři, o které jsem vám vyprávěla. Nebýt Lylea, byla bych tam pořád zavřená.“

Slyšel, jak se jí roztřásl hlas. Ať už byla pravda jakákoliv, nepochyboval, že své verzi událostí věří.

„Ta laboratoř, kde vás drželi,“ začal opatrně. „Nemáte tušení, co se vám tam dělo?“

„Říkala jsem vám, že jsem byla většinu času zdrogovaná.“

„Napadá vás, kdo na vás prováděl ty experimenty?“

Zaváhala, dávala si pozor.

„Říkal si doktor Blankenship,“ řekla nakonec. „Měl dva namakané asistenty. Obrovské chlapíky. Vypadali, jako by používali spoustu steroidů.“

Chvíli nad tím uvažoval. „Asi nevíte, kde by se ta laboratoř mohla nacházet?“

„Ne. Vzali mi všechny jantary. To Lyle mě dostal na povrch. Vím jenom, že když jsem vyšla z podzemí, stopla jsem si náklaďák na dálnici poblíž parapsychologické nemocnice U Jantaru. Pocházelo odtamtud zařízení, které doktor Blankenship používal. Viděla jsem nápisky na několika nástrojích.“

„Hmm. Myslíte, že Blankenship pracoval v Amber Crestu?“

„Nemám tušení. Nic víc netuším a oba víme, že to není moc.“ Obezřele ho pozorovala. „Na co myslíte?“

„Myslím na to, že by nebylo špatné doktora Blankenshipa najít. A někdo by si taky měl promluvit s Kirkem Morganem.“

„Věřte mi, oba všechno popřou a nikdo jim nedokáže, že lžou,“ prohlásila. „Mají za sebou celé Bratrstvo. Jsou skvěle chránění.“

„Nemáte moc velkou důvěru ve schopnost Komory dohlížet na Bratrstvo, že?“

„Kdepak. Už nikdy neuvěřím nikomu, kdo je ve spojení s Bratrstvem.“

„Jste tady, sama ve tmě, se mnou,“ nadhodil.

„To je jiné. Na Rainshadowu jsem v bezpečí. Tenhle ostrov řídí Nadace, ne Bratrstva.“

V tom má pravdu, pomyslel si. Nadaci Rainshadow vedla mocná rodina Sebastianů. Sebastianové byli silou, s níž se muselo počítat. Přizvali Bratrstvo, aby vyčistilo podsvětí, ale kdyby změnili názor, stejně snadno by poslali Bratrstvo do háje. Navíc byl Slade Attridge, náčelník policie na ostrově, bývalým agentem Federálního úřadu psi vyšetřování s kontakty všude možně. Všechno nasvědčovalo tomu, že náčelník Attridge bere svou zodpovědnost vůči obyvatelům Shadow Bay velice vážně.

Cyrus se usmál.

„Něco zábavného?“ zeptala se Sedona podezřívavě.

„Jen jsem uvažoval, že jste udělala správné rozhodnutí, když jste se přestěhovala na Rainshadow,“ poznamenal.

„Líbí se mi tu,“ potvrdila. „Tohle městečko je plné obyvatel, kteří se do normální společnosti moc nehodí.“

„Považujete se za jednoho z nich?“

„Ode dne, kdy jsem se narodila.“

Sedona se zastavila před další chatkou, která byla vesele vyzdobená na Halloween. Ze stropu verandy visely oranžové a zelené lucerničky. Vydlabaná dýně s vyřezanými ďábelskými rysy hlídala u hlavních dveří. V houpacím křesle odpočívala kostra v rozevláté psi zelené pláštěnce.

„Vsadím se, že o Halloweenu tady budete mít spoustu návštěv,“ poznamenal Cyrus.

„Doufám v celé davy,“ prohlásila. „Ale je to můj první Halloween na Rainshadowu. Obávám se, že se děti mé chatce možná vyhnou, když je tak blízko hřbitov a tak.“

„Jak by mohly odolat domku u hřbitova o Halloweenu?“

„Držím si palce,“ přiznala. Vyšla schody k hlavním dveřím. „Hodně štěstí při lovu těch podzemních nestvůr, pane Jonesi.“

Pozoroval ji od paty schodiště. „Neodpověděla jste mi na moji otázku. Mohu s vámi počítat, kdybych tam dole potřeboval strážce?“

Otočila se k němu. „Můj standardní honorář je vysoký,“ varovala ho. „A budu si muset účtovat víc, protože netušíme, co tady na Rainshadowu najdeme.“

„Díky,“ řekl. „To je všechno, co jsem chtěl vědět.“

Otevřela dveře a vešla do malého, potemnělého prostoru. Rozsvítila lampičku a ještě jednou se na Cyruse ohlédla.

„Nebojíte se aspoň trochu, že nemusím být jen ošklivě popálená, ale šílená?“ zeptala se.

Usmál se. „Ne.“

„Proč ne? Vykazuju všechny příznaky. Na tři týdny jsem se ztratila v podsvětí. Blábolím o tajných výzkumných laboratořích a podivných experimentech. Podobá se to historkám o únosech mimozemšťanů a ztracených světech v podzemí.“

„V jisté době jsem potkal pár opravdových bláznů,“ prozradil Cyrus. „Dalo by se říct, že mám na ně nos.“

„Já vám tak nepřipadám?“

„Ne,“ odpověděl.

„Proč to říkáte? Všichni vědí, že lidská monstra se umí dokonale skrývat.“

„Věřte mi, Sedono Snowová, vy blázen nejste. Výjimečný talent, to možná, ale ne blázen.“

Otočil se a vykročil do noci.

„Pane Jonesi,“ zavolala tiše.

Znovu se zarazil a ohlédl se na ni přes rameno. „Cyrusi.“

„Cyrusi.“ Zněla, jako by to jméno ochutnávala, čekala, jestli jí bude sedět. „Proč myslíte, že mám výjimečný talent?“

„Na to mám taky nos. V rodině Jonesových jich máme hodně. Díky své minulosti jsme trochu otevřenější, pokud jde o nekonvenční talenty, konspirační teorie a tajné laboratoře, kde se uskutečňují podivné experimenty. Dobrou noc, Sedono Snowová.“

5

Zpátky do své chatky procházel mlhou, u hlavních dveří si odepnul od opasku telefon. Marlowe hovor přijala na druhé zazvonění.

„Jones a spol.,“ oznámila Marlowe. „A jen abys věděl, bratránku, tady ve Frequency City už je docela pozdě.“

„Našel jsem ji,“ prozradil Cyrus. Zabouchl dveře, rozsvítil a sesunul se na opotřebovanou pohovku. „Měla jsi pravdu, Sedona Snowová je tady na Rainshadowu. Ať už se jí během těch tří týdnů stalo cokoliv, bylo to zlé. Svěřila se mi, že prožila učiněnou noční můru.“

„Za předpokladu, že jsou její vzpomínky správné a není to jenom nějaký vedlejší produkt ošklivého popálení.“

„Ano, za tohohle předpokladu.“

Na druhé straně linky nastalo krátké, napjaté ticho.

„Je pořád naživu?“

„Je naživu a vypadá docela dobře.“

„Už uběhl skoro měsíc od chvíle, co se objevila. Možná se jí nějak podařilo získat čerstvou zásobu té drogy.“

Cyrus přemýšlel o svých dojmech ze Sedony. „To je možné. O nejnovější verzi formule toho moc nevíme. V téhle fázi možná nevykazuje žádné viditelné známky.“

„Ale pořád žije,“ zopakovala Marlowe.

„A vypadá zatraceně stabilizovaně, pokud mohu říct.“

„Nějaké známky, že by mohla být silnější, než ji unesli? Že by se u ní rozvinuly nějaké další talenty?“

„Ne, ale dej mi trochu času. Setkal jsem se s ní dnes večer. Připadalo mi, že vyptávat se jí, jestli se z ní stal nestabilní multitalent, není moc dobrý způsob, jak se představit. Podrobně mi popsala, co se jí stalo v posledním měsíci, když na pár týdnů zmizela.“

„Co ti tvrdila?“ zeptala se Marlowe.

„Prohlašuje, že byla unesena v deštném pralese, zatímco pracovala pro Bratrstvo Gold Creek. Říká, že byla držena v bdělém snovém stavu kdesi v katakombách, kde na ní jistý doktor Blankenship prováděl experimenty.“

„Jaký druh experimentů?“

„To mi neřekla,“ odpověděl Cyrus. „Moc jsme se o tomhle tématu nebavili. Bratrstvo v téhle chvíli zrovna moc nemusí. Myslí si, že Kirk Morgan se možná spikl s těmi únosci.“

„To by nebylo tak úplně nemožné,“ prohlásila Marlowe. „Jak se jí podařilo utéct?“

„Ani tady mi neprozradila moc detailů. Ale tvrdila, že jí z podsvětí pomohl Lyle.“

„Lyle?“

„Lyle je prachový králíček.“

„Vážně?“ Marlowin hlas se rozjasnil. „Má za společníka prachového králíčka?“

„Ano, přesně jako ty.“

„To by mohlo být důležité.“

„Proč?“

„No,“ řekla Marlowe, „nedovedu si představit, že by se prachový králíček skamarádil s jedním z monster.“

„To proto, že máš za parťáka vlastního prachového králíčka. Marlowe, prachoví králíčci jsou roztomilí a mazaní a někteří si užívají společnosti lidí, ale to neznamená, že se kamarádí jenom s těmi hodnými. Spousta ničemů má přece za domácí mazlíčky psy.“

„Prachoví králíčci jsou vybíravější než psi.“

Nemá smysl se o tom s Marlowe přít, říkal si Cyrus. Jeho sestřenka svého kamaráda Gibsona zbožňovala. Je na čase, aby se vrátili k tématu.

„Ohledně toho doktora Blankenshipa,“ začal.

„Už na tom pracuju. Uvidím, co najdu.“

Cyrus zaslechl v pozadí klapání na klávesnici počítače. Představil si svou sestřenku doma se svým novým manželem, Adamem Wintersem, mocným šéfem Bratrstva ve Frequency City.

Cyrus vstal a přistoupil k oknu, aby vyhlédl ven na hřbitov. Ucítil příval smutku. Marlowe a Adam do sebe byli velmi zamilovaní. Pouto mezi nimi bylo tak silné, že si ho uvědomovali i lidé kolem nich. Věděl, že pravděpodobnost, že se on sám dočká nějakého dlouhodobého vztahu, je hodně malá. Smrťák Jones se mu neříkalo bezdůvodně.

„Mám pro tebe ještě jednu informaci,“ prohlásil. „Sedona si vzpomíná, že na laboratorním zařízení, které zahlédla, když byla vězněná, byly štítky z parapsychologické nemocnice U Jantaru.“

„U Jantaru?“

Ozvalo se další zběsilé bušení do klávesnice následované několika kliknutími.

„Hmm.“ Marlowe teď zněla zamyšleně. „Je to nemocnice, kterou spravuje Bratrstvo Gold Creek pro lidi popálené psi energií.“

„Takže Kirk Morgan.“

„Správně. Počkej. Ne, mezi personálem není žádný doktor Blankenship.“

„Hledej dál,“ prohlásil Cyrus.

„Neboj, budu. Tohle je první skutečný průlom od chvíle, co jsme před nedávnem zaslechli ty řeči. Všechny ostatní stopy se ukázaly jako slepá ulička.“

Cyruse pobavilo nadšení v Marlowině hlase. „Tebe tohle vyšetřování vážně baví, co?“

„Žertuješ? Možnost, že někdo vymyslel další verzi té staré arkánské formule, je ohromná věc. Agentura Jones a spol. neměla případ s touhle drogou už přes dvě stě let, co jsme tady na Harmonii. Ta formule je v arkánských archivech legendou.“

„Nenech se moc unést. U legend je riziko, že s pravdou je promíchána spousta lží.“

„Proto jsou to legendy. Když už o nich mluvíme, jak jde lovení nestvůr na Rainshadowu?“

„Ještě jsem ani nezačal. Dorazil jsem na ostrov před dvěma hodinami. Nemám ani vybaleno.“

„A už jsi potvrdil, že jedna z mnoha prapravnuček Arizony Snowové je na Rainshadowu a že se zapletla s lidmi, kteří možná přišli s další verzí drogy. Dobrá práce, bratránku.“

„Díky. Jestli ti to nevadí, půjdu se teď trochu vyspat.“

„To máš štěstí. Já budu s těmihle stopami pracovat celou noc.“

Ozvalo se kliknutí, jak se na linku připojil někdo další.

„Ne, nebude pracovat celou noc,“ prohlásil Adam Winters. „Právě jsme zjistili, že je těhotná. Půjde spát.“

„Těhotná?“ zopakoval Cyrus. „To je super. Gratuluju.“

„Díky,“ řekla Marlowe. „Jsme nadšení. Ale nikomu dalšímu z rodiny to neříkej, ano? Ještě jsme to neoznámili.“

„Jsem na ostrově,“ prohlásil Cyrus. „Komu bych to měl asi říct? Dobrou noc a dej mi vědět, jakmile něco najdeš, Marlowe.“

„Jasně,“ slíbila Marlowe. Odmlčela se. Když se znovu ozvala, mluvila jemným tónem. „Neboj se, Cyrusi. Jednoho dne najdeš tu správnou ženu.“

„To řekni arkánské seznamce, ano? Ještě jednou gratuluju a dobrou noc.“

Ukončil hovor, než mu mohla Marlowe hodit další drobečky útěchy a ujištění. Na rozdíl od legend existovaly v životě jisté věci, které nešlo změnit. Povaha jeho talentu byla jednou z těch věcí.

Arkánská seznamka, exkluzivní seznamovací agentura Společnosti, se u většiny klientů nevzdávala, ale v jeho případě ano.

6

Sedona se dívala oknem, dokud Cyrus nezmizel v mlze a mezi stromy. Netrvalo to dlouho. Tu a tam pak ještě zahlédla paprsek jeho baterky, než byl pryč úplně.

Odvrátila se od okna a vešla do malé kuchyňky. Otevřela skříňku a vyndala lahev koňaku, kterou si tam schovávala. Samozřejmě jenom z lékařských důvodů. Dnes v noci rozhodně potřebovala nějaké povzbuzení.

Nalila trochu koňaku do skleničky a vypnula světlo v obýváku. Automaticky se rozsvítila noční světla, která nainstalovala v den, kdy se do domku nastěhovala, a ozářila vchod na chodbu. Sesula se do velkého čalouněného ušáku a nohy si opřela o podnožku.

Na Rainshadowu byly tmavé noci. Přítomnost hustě zalesněné Rezervace, jež zabírala většinu ostrova, vrhala dlouhý stín. A ten stín byl nejvýraznější právě po setmění. Parafyzikové už věděli, že psi energie všech typů je nejsilnější v nepřítomnosti slunečního světla. Nebylo na tom nic nadpřirozeného, jen jeden z neměnných zákonů přírody. Sluneční světlo a další formy normálního světla kolidovaly s energií z paranormálního konce spektra.

Chvíli seděla v hlubokých stínech obývacího pokoje a přemýšlela o Cyrusi Jonesovi. Hlavně uvažovala, jestli jí říkal pravdu, když tvrdil, že si o ní nemyslí, že by byla cvok. Neměla žádný důvod důvěřovat šéfovi Bratrstva – a všechny důvody žádnému nevěřit – měla však pocit, jako by se opravdu domníval, že je relativně normální.

Jenže by bylo opravdu bláhové snažit se odhadnout taktiku nějakého šéfa Bratrstva. Už od přírody byli extrémně tajnůstkářští. Z vlastní zkušenosti věděla, že mocní muži, kteří řídili Bratrstva, byli také nebezpeční. Obvykle ovládali svá území s takovou nemilosrdností, za niž by se nemuseli stydět ani vůdcové organizovaných zločineckých syndikátů.

Někteří z šéfů Bratrstva byli proslulejší než jiní. Byla pravda, že Komora teď měla nové vedení. To bylo odhodlané zlepšit pověst organizací, na něž dohlíželi. Ale starých zvyků se nedá zbavit tak snadno. Většina z vysoce postavených mužů, s nimiž se setkala, si chránila svá privilegia, výsady a moc všemi možnými prostředky, které měla k dispozici. V Bratrstvu bylo málo žen, nacházely se spíše mezi řadovými členy. Jen zřídka se dostaly do vyšších kruhů.

Většina lovců duchů na každé úrovni organizace byli muži. Důvod byl jednoduchý. Jedním z největších rizik dole v tunelech byli takzvaní duchové – nepředvídatelné projevy vysoce nestabilní disonanční energie. Talent potřebný pro práci s tímto typem energie byl přímo napojený na testosteron. Proto většina lovců duchů byli muži.

Dole v tunelech bylo však potřeba i dalších talentů – například její typ. Možná že Cyrus Jones ji chtěl opravdu dostat na svou stranu kvůli možnosti, že by mohl její služby potřebovat v rainshadowských katakombách. Ovšem stejně tu byli další silní strážci. Mohl si s sebou jednoho přivézt na ostrov. Ale žádného nevzal, protože věděl, že je tady a že je nejspíš k dispozici.

Náhoda? Pochybuju.

Nikdy nevěř šéfovi Bratrstva, připomněla si. Nicméně pomyšlení na to, že by znovu pracovala v podzemí, jí rozrušilo smysly. Také vzbuzovalo znepokojující otázky. Proč by Jones tak ochotně riskoval bezpečnost týmu tím, že by zaměstnal strážce, který je možná nestabilní?

Jakmile si tu otázku položila, odpověď jí projela myslí. Jones věděl něco o její soukromé pohromě – možná něco, co ona sama nevěděla. Možná že opravdový důvod, proč na ostrov přijel, je ona.

Pozor, pomyslela si. Začínáš být stejně paranoidní jako obyvatelé Rainshadowu. Paranoia však měla při přežití své opodstatnění. Riskovala, když Jonesovi vyprávěla o záznamech, které měly být odeslány médiím v případě, že by se jí něco stalo. Byla to však jediná hrozba, již měla k dispozici.

Upila trochu koňaku a přiměla se čelit velice reálné možnosti, že je Jones na ostrově kvůli tomu, aby ji využil způsoby, o nichž zatím sama nemá ani potuchy.

Jestli ano, asi by dávalo smysl, aby hrála jeho hru, přinejmenším na chvíli. Možná že má Jones odpovědi na některé z otázek, které ji pronásledují od té pohromy. Ale jakou cenu bude muset zaplatit, aby je dostala? Šéfové Bratrstva nebyli zrovna proslulí svými soucitnými a chápajícími povahami. U vedoucích pracovníků v Bratrstvu se dalo spolehnout jen na jediné – vždycky měli své vlastní plány.

Jedno mu musela přiznat, rozhodně věděl, co dělá, když jí nabídl možnost vrátit se zpátky do tunelů. Všichni, kdo pracovali v podsvětí, věděli, jak návykové mohou katakomby být. Čím silnější talent, bez ohledu na jeho povahu, tím silnější pocit. Nic jiného se tomu nepodobalo – kromě průzkumu Rezervace. Ale to zakázané území ostrova za supermoderním bezpečnostním plotem bylo nepřístupné, pokud jste neměli takové štěstí, abyste mohli doprovázet jeden z výzkumných týmů Nadace.

Podzemí však bylo výsostným územím Bratrstva, a to bralo své právo na dohled nad mimozemskými tunely velice vážně. Ne že by mělo nějaká zákonná práva na rozsáhlou síť zářících zelených tunelů. Ale tradice se na Harmonii udržovaly vždy – nejspíš kvůli tomu, že lidé tuto planetu obývali teprve několik staletí. Před dvěma sty lety nabraly zvyky a obyčeje všech druhů nový význam pro hrstku ztracených kolonistů, kteří se ocitli odříznutí od svého domovského světa. První generace založila spoustu tradic a jejich potomci byli nuceni je dodržovat.

Například manželství a rodina, pomyslela si Sedona pochmurně. Otáčela sklenkou s koňakem v dlaních. V téhle oblasti se kolonisté překonali – tyto tradice ukovali magocelovými zákony, které teprve teď začaly maličko povolovat.

Proč, pro všechno na světě, přemýšlí zrovna dnes v noci o manželství? Manželství bylo tou poslední věcí, o níž by chtěla uvažovat. Její romantický život byl otřesný i předtím, než se proměnila v nějaký druh podivného multitalentu. V kultuře, kde byla rodina vším, byla osobou, jež se nemohla pochlubit silnými rodinnými konexemi, čímsi jako vyvrhelem. Ti, co se narodili z nezákonného poměru, by teoreticky neměli platit za hříchy svých rodičů, ale v realitě takový bastard čelil velice vážným společenským potížím, a ty se zdvojnásobily, když si měl najít celoživotního partnera.

Teď se navíc ani nebude moct zaregistrovat u nějaké seznamky. Být bastardem byl při hledání partnera problém, ale když se z ní stal multitalent, její možnosti se rapidně snížily. Spíš by se ocitla v parapsychologickém ústavu, jakmile by vyplnila dotazník.

Zazvonil jí telefon. Zvedla ho a pohlédla na displej. FENWICK NASH REED. Už ztratila přehled, kolikrát jí ta právnická firma volala. Právníci jejího dědečka se nevzdávali snadno, pomyslela si. Byli však skvěle placeni, aby plnili příkazy Roberta Snowa. Odmítla hovor a telefon položila na konferenční stolek.

Dopila koňak, vstala a vrátila se do malé kuchyňky, kde opláchla skleničku a odložila ji na linku.

Když přecházela obývák a vyhlédla z okna, zjistila, že mlha se už snesla na celé městečko Shadow Bay. Dokonce i světýlka halloweenských lucerniček a Strašidelné mimozemské katakomby u přístavu spolkl hustý opar.

Vešla do krátké chodbičky vedoucí do ložnice a natáhla se po vypínači.

Světla se nerozsvítila. V duchu si poznamenala, aby hned ráno vyměnila žárovku.

Potmě tápala ke dveřím ložnice a zašmátrala za okrajem po vypínači. Našla ho a stiskla ho. Nic se nestalo.

To je prostě její štěstí, že obě žárovky praskly ve stejnou dobu. Bylo to vůbec možné?

Ty zatracené zvonečky se rozcinkaly, hlasitě a nemelodicky.

Pod kobercem ucítila malý předmět.

„Co to, pro všechno na světě, je?“

Blesklo jí hlavou, že Lyle schoval jednu ze svých hraček pod malý kobereček. Sklonila se, aby zvedla roh, a předmět vyndala.

Přes smysly jí přejela temná energie.

„Sakra.“

Instinktivně couvala směrem k obývacímu pokoji, talent zapojený na maximum. Ale v té době už bylo pozdě. V atmosféře explodovaly proudy chladného, silného snového světla a vtáhly ji do noční můry.

Kolem ní se zjevily strašlivé obrazy beztvarých hrůz. Volaly na ni přízračné, nervy drásající hlasy.

Snažila se utéct, ale nedokázala udržet rovnováhu a špatně se orientovala. Kolem ní vířily podivné vidiny z krajiny osvětlené abnormální psi zelenou září a zajaly ji.

Nebezpečné snové světlo působilo rychle. Ve stínech vířily halucinace. Zakopla, zavrávorala a téměř upadla. V posledním okamžiku se jí podařilo opřít se jednou rukou o zeď a udržet rovnováhu.

Věděla, že jen díky svému talentu neupadla okamžitě do bezvědomí. Nedokázal ji však chránit donekonečna. Přinejmenším její starý talent by se nedokázal udržet proti věznitelské energii, pomyslela si.

Horečně zatápala po křesadle. Musela vynaložit obrovské množství soustředění, jen aby ho vytáhla z kapsy košile. Nakonec ho však sevřela v jedné ruce. Zapnula ho se zoufalstvím, jež nezažila od té noci, kdy utekla z laboratoře.

V chodbě vzplála paranormální bouře a vytvořila kolem ní ochranný kroužek energie. Snové obrazy ustoupily. Pak ucítila kouř a uvědomila si, že něco z ohňové energie v atmosféře pochází z normálního konce spektra. V další vteřině zapálí chatku.

Zapojila ještě víc talentu, ztlumila plameny z normálního konce, zatímco paranormální kroužek ohně dál sálal kolem ní. Nevěděla, co má očekávat. Většina lidí objevila povahu svých paranormálních smyslů víceméně náhodou, když na ně poprvé narazili. Dokud jste pod tlakem nepoznali, co dovedete, moc vám to nešlo.

Síla však byla síla a kontrola byla kontrola a ona měla vždycky obojí.

Nedokázala zastavit příliv snového světla, ale mohla ho přinutit, aby proplul kolem ní, stejně jako když ovládala psi víry nějaké brány či energetické řeky. Strašlivé obrazy a proudy děsivého světla se valily kolem ní po obou stranách. Hlasy zeslábly. Snový obraz už nebyl tak dezorientující jako před chvílí, ale hranice mezi normálním a surreálním byla přinejlepším tenká. Pomáhalo jí, když se jednou rukou přidržovala zdi. Dotek dokázaly její přetížené smysly interpretovat lépe než vizuální a zvukové podněty.

Tohle není poprvé, co narazila na moře špatné energie. Zvládne to.

Usilovně se soustředila na cestu z potemnělé chodby. Když ztratila kontakt se zdí, poznala, že se ocitla v obýváku. Tlumená záře nočních lamp přicházela z velké dálky, ozařovala cestu k hlavním dveřím. Nedokázala udržet rovnováhu, a tak padla na kolena a ruce a plazila se přes místnost, přímo ve středu energetické bouře.

Za ní se přízračné snové světlo upokojilo, ale potřebovala čas na zotavenou. Ta odporná past ji zaskočila. Věděla, že její smysly dostaly pořádný zásah. Byla omámená a dezorientovaná. Nejradši by se zhroutila na přední verandu, ale zvonečky ji varovaly, že musí pokračovat.

V situacích jako tahle člověk musí intuici poslouchat, připomněla si.

Oběma rukama otevřela hlavní dveře. Když se jí to konečně podařilo, zjistila, že se dívá do zdi měsícem ozářené mlhy a tlumeného ticha. Smysly jí stále fungovaly naplno, ale aspoň už negenerovala plameny.

Měla jsem si vzít baterku. Ne, baterka by prozradila, kde jsem.

Nedokázala vysvětlit, proč jí přijde tak důležité dostat se ven z chatky. Věděla jen, že musí. Silou vůle potlačila poslední halucinace, zatímco se škrábala přes verandu. Hlavní dveře zavrzaly, jak se za ní pomalu zabouchly. Nahmatala jeden z dřevěných sloupků, který označoval schody.

Podařilo se jí zvednout a opatrně slezla tři schody. Když ucítila pod nohama pevnou půdu, pomalu vykročila, ruce natažené před tváří.

V absolutní tmě si neviděla ani na špičku nosu, ale smysly už dezorientované nebyly. Věděla, kde přibližně se nachází. Zabočila doleva, počítala kroky ke kůlně na dříví.

Když nataženými prsty nahmatala budovu, otřeseně si vydechla úlevou. Propracovala se kolem přístřešku a zastavila se za ním, naprosto vyčerpaná z úsilí, které musela vynaložit, aby porazila snové světlo.

Opřela se zády o zeď přístřešku a pomalu se sesula dolů, až seděla na zemi. Prsty přejela po kameni velikosti pěsti. Pevně ho sevřela. V druhé ruce stále držela křesadlo, ale nebyla si jistá, že se bude moct dneska v noci ještě spolehnout na svůj talent. Možná bude potřebovat tradičnější zbraň.

Chvíli tam seděla, uvažovala, proč se tak snažila, aby z chatky utekla. Možná že intuitivní stránku jejího talentu ošklivě poškodila psi exploze.

Ale nakonec zaslechla tlumené kroky. Zahlédla slabý, tenký proužek drobné baterky provrtávající se jako jehla mlhou. Světlo zmizelo, když nově příchozí vyšel po schodech.

Z místa, kde seděla, chráněna kůlnou, nic neviděla. Ale slyšela kroky přecházející přední verandu. Dveře znovu zaskřípaly, když je někdo otevřel.

Pak vešel do chatky.

Chvíli se nic nedělo. Zadržela dech a sevřela kámen.

A pak se dveře rozletěly. Znovu se ozvaly kroky, pohybující se rychle přes verandu a dolů po schodech. Tiché, tlumené dunění. Sportovní boty, usoudila Sedona.

Pevně svírala kámen a křesadlo. Podle toho, jak se jí v poslední době drželo štěstí, ji vetřelec nejspíš hledá, a kůlna je jasným místem, kde začít.

Ale kroky šly dál, dál po štěrkové příjezdové cestě k ulici. Když Sedona zariskovala a vykoukla zpoza rohu kůlny, zahlédla paprsek baterky divoce poskakující v mlze, ale nebylo snadné rozeznat běžící postavu. Za okamžik světlo zmizelo.

7

Seděla tam zády opřená o zeď kůlny a snažila se uklidnit pochroumané smysly. Takhle otřesená nebyla od té své pohromy. Ale tentokrát aspoň nebyla v bezvědomí. Byla si zatraceně jistá, že paranormální stránka její povahy nebyla otřesená.

Zatraceně jistá. Potřebovala jen čas, aby se dala dohromady, pomyslela si.

Pak začala polární záře, noční oblohu zaplavovala zářivá zelená světýlka, hustou mlhu naplňovala tajemnou zelenou září. V oparu nebylo stále nic vidět, ovšem aspoň nebyl svět kolem tak dusně temný.

Možná má zase halucinace. Ne, polární záři viděla včera v noci a noc předtím. Stejně jako všichni obyvatelé Shadow Bay. Místní tvrdili, že je to v období Halloweenu obvyklý atmosférický jev. Vlny světla byly skutečné.

Z mlhy se ozvalo známé bručení.

„Lyle,“ vyjekla. „Už bylo na čase, aby ses objevil. Doufám, že ses dneska v noci bavil. Tady bylo veselo.“

Lyle se vynořil ze zářící zelené mlhy. Nemohla by ho vůbec vidět, nebýt skutečnosti, že měl všechna čtyři očka otevřená. Vyskočil jí na klín a naléhavě broukal.

„To je v pořádku,“ řekla mu. Pohladila ho po hlavičce. „Ale potřebuju se chvilku vzpamatovat.“

Lyle znovu zabručel, seskočil z klína a zmizel v zeleném oparu.

„Právě když si ženská myslí, že našla toho správného chlápka,“ konstatovala Sedona, „se zvedne a zmizí.“

Zatraceně. Teď si začíná povídat pro sebe. Tohle není dobré. Možná se jí Lyle jenom zdál. Bylo to znepokojující pomyšlení. Možná že drogy, které jí podávali v Blankenshipově laboratoři, napáchaly víc škod, než si myslela. Možná že v její ložnici nebyla dneska žádná psi past. Možná se natrvalo ztratila ve snovém světě.

V mlze zazněly další kroky. Pozorně poslouchala. Tentokrát boty a rychle se pohybující. Uvažovala, jestli má teď sluchové halucinace. Sny byly zvláštní.

Naslouchala, přemýšlela, jestli ty boty zajdou do domu. Ale kdepak. Zamířily přímo ke kůlně.

Z jasné mlhy se vyřítil Lyle. Všechna čtyři očka měl stále otevřená. Ale tentokrát zacvrlikal na uklidněnou a vyskočil jí na stehna.

Zaplavila ji úleva. Přitiskla ho k sobě.

Kroky v botách se zastavily. Náhle ji zasáhl paprsek baterky. Když vzhlédla, uviděla velký tmavý stín rýsující se v oparu.

„Co se to tu, k čertu, děje?“ zeptal se Cyrus.

„Je to tak trochu komplikované,“ odpověděla Sedona.

Odložila kámen a vyškrábala se na nohy.

Cyrus se natáhl a pomohl jí vstát.

Fyzický kontakt byla chyba. Došlo jí to okamžitě, ale už bylo pozdě. Smysly měla vyčerpané. Zhroutí se později, ale teď je měla zapojené a neovládala je.

„Počkejte,“ zalapala po dechu. „Tohle nechcete.“

Ale Cyrus už ji zvedl do náruče. „Vezměte baterku.“

Chytila baterku do pravé ruky. V druhé měla stále křesadlo. Namířila paprsek na přední verandu.

„Něco se vám snažím vysvětlit,“ ozvala se. „V tuhle chvíli jsem trochu rozrušená. Neovládám své smysly. Myslím, že jsou vyčerpané.“

Cyrus ji vynesl po schodech. „Čeho se bojíte?“

V atmosféře vzplály drobné jiskřičky a plamínky. Jeden z nich přeskočil na předek jeho košile. Ucítila spálenou látku a uvědomila si, že bezděčně zapnula křesadlo. Zasténala.

„No, mimo jiné bych mohla zapálit vaši košili,“ prozradila.

Sklopil oči a usmál se. Ucítila příval energie – Cyrusova talentu, ne svého, uvědomila si. Drobné plamínky, jež ohrožovaly jeho košili, zmizely. Stejně jako drobné jiskřičky v atmosféře. Její vyčerpané smysly jako by si úlevně vydechly.

„Jak jste to dokázal?“ zašeptala.

„Proč si myslíte, že mi říkají Smrťák Jones? Jsem tlumič.“

8

„Myslela jsem, že tlumiči ve skutečnosti neexistují,“ podivila se Sedona. „Že je to jenom mýtus.“

Byla si jistá, že má smysly zase plně pod kontrolou. Snad už nehrozilo, že by náhodně zapálila závěsy. Ale kdo ví?

Posadila se na pohovku, nohy mírně roztažené. Předklonila se, lokty se opřela o kolena. Sledovala, jak Cyrus nalévá horkou vodu z konvice do hrníčku. Byl stále oblečený jako předtím, když dorazil na ostrov, ale zdálo se, že si prsty pročísl tmavé vlasy a zastrkal je za uši.

„Z očividných důvodů to není tak úplně typ talentu, kterým by se lidé chlubili,“ prohlásil Cyrus. „Většina osob obvykle utíká opačným směrem tak rychle, jak jen to jde. Nikdo nechce být blízko někoho, kdo dokáže ztlumit něčí talent.“

Chvíli nad tím přemýšlela. „Vaši muži o tom vědí. Je to zřejmě neznervózňuje.“

„Protože v našem světě vzbuzuje síla jakéhokoliv druhu respekt. Proč myslíte, že jsem se vůbec přidal k Bratrstvu?“

„Ach, aha.“

„Ve společenské oblasti jsem však narazil na pár problémů.“

Chápavě přikývla. „O takových věcech se lidé jistě nebaví na prvním rande.“

„Ani na třetím nebo čtvrtém nebo pátém. Seznamovací agentura nade mnou zlámala hůl.“

„Bože. Povídejte mi něco o naprostém odmítnutí.“

„Přesně.“

Tlumiči byli tak vzácní, že byli zařazeni do kategorie legend a mýtů – a ne v dobrém slova smyslu. Tento talent nešlo změřit. A co nemohlo být změřeno, nebylo snadné vědecky prokázat. Navíc musel člověk připočíst faktor strachu, pomyslela si Sedona.

Pokud šlo o paranormální talenty, tlumiči byli považováni za nevítané hosty. Když člověk stál příliš blízko tlumiče, zatímco používal svůj talent, jeho vlastní paranormální smysly byly dočasně zmrazené, nepoužitelné. Povídalo se, že opravdu silné talenty mohou trvale zmrazit auru jiné osoby a zastavit její srdce.

Pro osoby Cyrusova typu talentu existovala spousta jmen – psizombie, ochlazovači a mraziči – ale tlumiči bylo to nejzdvořilejší a také nejstarší. Pocházelo z hráčského žargonu ze Starého světa. Měl nějaký hráč kliku a vyhrával jednu hru za druhou? Prostě tam pošlete tlumiče. Stačilo, aby se prošel kolem stolu, soustředil se na příliš šťastného hráče a vyslal trochu šeptavé energie, aby neutralizovala jakýkoliv talent, který používal, aby ovlivnil karty.

Na Zemi si spousta úspěšných hráčů nejspíš nikdy neuvědomila, že používají trochu psi energie, aby spočítali karty nebo ovlivnili ostatní. Tady na Harmonii, kde měli skoro všichni nějaké vrozené paranormální schopnosti, museli manažeři v kasinech chránit své finance. Sedona věděla, že kdokoliv z nich by zaplatil celé jmění, aby získal služby opravdového tlumiče.

No, alespoň si nemusí dělat starosti s náhodným zapálením chatky.

Mrazič nebo ne, Cyrus vypadal v její kuchyni překvapivě dobře. A co víc, choval se, jako by měl všechna práva tam být. Nebyla si jistá, jak si to má přebrat, ale byla stále příliš vyčerpaná, než aby nad tím přemýšlela.

Špatná zpráva byla, že ačkoliv se zase ovládala, pořád byla neuvěřitelně vyčerpaná. Všichni dobře věděli, že použití spousty talentu má jisté vedlejší účinky. Jedním z nich byl fakt, že příval adrenalinu vysílal do krevního oběhu spoustu biochemikálií, včetně jistých důležitých sexuálních hormonů. Pravda, nikdy nezažila takový příval, jaký cítila v tomto okamžiku. Nikdy však neměla příležitost být v takové chvíli v blízkosti muže tak zajímavého jako Cyrus Jones.

„Takže se domníváte, že to, co se vám stalo, když jste byla unesena, může za tenhle váš nový, oheň zakládající talent?“ zeptal se Cyrus.

„Mám podezření, že má nová schopnost je výsledkem experimentů, které na mně prováděl ten zatracený Blankenship. Vím jen, že když jsem šla naposledy do tunelů, byla jsem strážkyně. Opravdu silná strážkyně, ale pořád jenom strážkyně.“ Uvažovala o tom. „Teď jsem navíc ještě něco dalšího.“

„Multitalenty jsou velice… vzácné,“ poznamenal Cyrus tiše.

Tichý, mužný tón jeho hlasu jí znovu rozechvěl všechny smysly. Tohle nebylo moc dobré. Znovu se pokusila ovládnout.

„Nemusíte kolem toho chodit po špičkách,“ prohlásila. „Něco jsem si zjistila. Vím, že z multitalentů se většinou stanou cvoci ještě v mládí a skončí natrvalo v ústavu.“

„Ale vy se cítíte v pořádku,“ namítl Cyrus. Bylo to konstatování, ne otázka.

„No, ano.“ Zakroutila prsty. „Až na tenhle maličký ohňový talent, který se u mě rozvinul.“

„Zajímavé.“

Vyndal ze sklenice preclík a přešel k ní přes dřevěnou podlahu, hrnek čaje snadno udržel v jedné silné ruce. Z očí mu sálala zvědavost, ale nezněl znepokojeně. Většina silných talentů by teď utíkala do nějakého úkrytu, pomyslela si.

Ale Cyruse určitě jen tak něco nevyděsilo. Navíc, vzhledem k povaze svého vlastního talentu, se od ní nemusel ničeho obávat.

Možná že do úkrytu by měla spíš utíkat ona.

Uvědomila si, že ji Cyrus stále pozorně sleduje. Skoro cítila, jak ji posuzuje a hodnotí, dělá rozhodnutí, která mohou ovlivnit její nový život tady na Rainshadowu. Trochu opožděně jí došlo, že měla držet jazyk za zuby.

„Na ten svůj nový talent zapomeňte,“ prohlásil Cyrus. „O ten se postaráme později.“

To znělo hrozivě.

„Teď máme jiné priority,“ pokračoval. „Vypijte trochu čaje a povězte mi, co se tu dneska v noci stalo.“

Když si od něho vzala hrnek, ucítila další záblesk uvědomění. Od začátku věděla, že ji přitahuje a že je ta přitažlivost nebezpečná, ale až dosud se plně ovládala. Skočit do postele s šéfem Bratrstva rozhodně neměla na programu. Od začátku své kariéry se snažila takovým komplikacím vyhýbat.

„Než se dostaneme k tomu, co se tu dneska v noci stalo, ráda bych vás požádala o laskavost,“ řekla. „Opravdu moc bych ocenila, kdybyste se před nikým nezmiňoval o možnosti, že bych měla druhý talent.“

„To nebude problém,“ slíbil lehce. „Máte mé slovo.“

Nadzvedla obočí. „Jen tak?“

V očích mu zajiskřilo pobavení. „Copak je na slibu něco těžkého?“

Zamyslela se nad tím.

„Ne, asi ne,“ odpověděla. „Nejsem si jistá proč, ale myslím, že vám věřím.“ Nebo mu prostě zoufale chtěla věřit.

„Šéfové Bratrstva umějí udržet tajemství,“ ujistil ji Cyrus.

„To je pravda.“

Vážně dobří byli v udržování tajemství, o nichž se domnívali, že jim poskytnou nějakou výhodu. A pokud šlo o Cyruse, tušila, že její tajemství do téhle kategorie skvěle pasuje. Na to nesměla zapomínat.

Zpoza pohovky se ozvalo nadějné zabroukání.

Cyrus podal preclík Lyleovi, který ho popadl do jedné pacičky a pustil se do přežvykování se svým typickým nadšením.

Cyrus se usadil na gauč o něco dál, Sedony se nedotýkal. Nejspíš věděl, že je stále vyčerpaná, pomyslela si. Sám to jistě už několikrát zažil.

„Nebojte se,“ řekl. „Držíte mi nad hlavou ten vyděračský materiál, vzpomínáte?“

Upila čaje a neodpověděla. Jak už to u výhružek bývalo, její slib zveřejnit záznamy z Blankenshipovy laboratoře nebyl nic moc a oba to věděli.

„Vraťme se k tomu, co se tu stalo dneska v noci,“ prohlásil Cyrus.

„Dobře,“ přikývla. „Jak jste věděl, že mám potíže?“

„U mého okna se objevil Lyle. Pěkně vyváděl. Měl jsem dojem, že chce, abych šel za ním.“

„Tohle bohužel není poprvé, co mě Lyle musel zachránit. Jestli to tak půjde dál, možná se skamarádí s někým jiným, s někým, kdo nebude potřebovat tolik pomoci.“

Cyrus si Lylea zamyšleně změřil. „Mám pocit, že Lyle není ten typ, co by se na kamaráda vykašlal.“

Usmála se a nadechla se vůně čaje. Cosi v ní se začalo uvolňovat. Odvar byl ze speciální směsice bylinek, kterou jí v den, kdy dorazila na ostrov, namíchala Rachel Blakeová, majitelka knihkupectví v Shadow Bay. Rachel uměla číst aury a vytvářet správnou směsici pro každého svého klienta.

Napila se čaje, vychutnávala si jeho teplo a pak sklonila hrníček.

„Dneska v noci jsem narazila na malou psi past,“ prozradila.

„Tady?“ podivil se Cyrus. „V téhle chatce?“

Nedokázala říct, jestli jí věří, nebo ne. Nebylo by nic nelogického, kdyby usoudil, že se jí celá ta věc jenom zdála. Pracovat s energií pastí uměly jen zvláštní typy talentů. Lidé, kteří to dokázali, byli obvykle označováni jako zamotávači. Ti nejváženější, uznávaní zamotávači pracovali jako paraarcheologové. Ale byli i tací, kteří se vydali úplně jinou cestou.

„Někdo ji nastražil v chodbě.“ Pohlédla přes pokoj. „Taky uvolnil žárovky tady a v ložnici. Nejspíš si chtěl být jistý, že si nevšimnu ničeho neobvyklého, než šlápnu na to zařízení. Bylo pod kobercem. Stoupla jsem přímo na něj.“

Cyrus pohlédl do potemnělé chodby. V očích měl tvrdý, hodnotící výraz. Skoro cítila, jak si prochází různé scénáře a kalkuluje pravděpodobnosti.

„Myslíte, že jste použila svůj nový talent, abyste z té pasti unikla,“ prohlásil.

„Vím, že ano.“ Napila se čaje, hrníček pak vzala do dlaní. „Skoro jsem to tu podpálila.“

Do očí mu vstoupilo pobavení. „To vysvětluje ten kouřový zápach. Myslel jsem, že jste něco vařila. Dobře, povězte mi zbytek, krok po kroku.“

Vypadal zaujatě, pomyslela si, ne šokovaně nebo zděšeně – jen opravdu zaujatě.

„Není moc co říct,“ konstatovala, snažila se vybavit si detaily. „Energie snového světla vytváří spoustu vidin. Byla jsem úplně dezorientovaná. Přešla jsem na autopilota. Víte, jak to chodí, když se ozve intuice a člověk najednou používá svůj talent, aniž by se nějak zvlášť soustředil.“

„Už jsem to zažil,“ potvrdil.

Zadívala se na křesadlo na konferenčním stolku. „Očividně mi stačí jiskřička nebo nějaký druh plamínku a můj nový talent se zapojí. Na to jsem použila tohle křesadlo. Vytvořila jsem kolem sebe nějaký druh štítu, dostala se ven z chatky a schovala se.“

„Před kým jste se skrývala?“ zeptal se Cyrus stejným neutrálním hlasem.

Sedona obrátila hlavu a pohlédla na něho. „Omráčila mě síla výbuchu. Ale říkala jsem si, že se ten, kdo tu past nastražil, vrátí, aby zjistil, jestli fungovala. A měla jsem pravdu.“

Cyrusovy oči vypadaly jako kusy ledu. „Ten zamotávač se vrátil?“

„Ano. Chvilku po tom, co jsem se vyplazila ven, jsem zaslechla kroky a zahlédla světlo baterky poskakující v mlze. Ta osoba vešla do domu, chvíli tam zůstala a pak ve spěchu utekla.“

Cyrus chvíli nic neříkal. Jen tiše seděl a pozoroval oheň. Sedona pomalu, zhluboka vydechla. Měla jsem tušit, že to přijde, pomyslela si.

„Vy mi nevěříte,“ konstatovala. „Nedivím se vám. Nedávno jsem utekla z tajné laboratoře Bratrstva. Co můžu čekat? Nejspíš se mi celá ta věc jenom zdála. Všechno naznačuje, že jsem nestabilní multitalent, ze kterého se stává plnoprávný konspirační cvok. Díky za čaj. Už se můžete vrátit do své chatky.“

„Říkal jsem vám, že jsem Jones,“ ohradil se Cyrus. „V naší rodině konspirační cvoci nikdy nechyběli. Mám pár předků, o kterých se povídá, že taky měli víc talentů. Nikam nejdu, přinejmenším než začne svítat.“

Zaskočilo jí, až se poprskala čajem. „Cože?“

Na to jí neodpověděl. Soustředil se na chodbu. Když vstal, stále ještě se snažila zpracovat myšlenku, že by tu strávil noc.

Přešel místnost a zastavil se v krátké, potemnělé chodbě. Pohled upíral do ještě tmavší ložnice. Zkusmo klepl do vypínače. Když se světlo nerozsvítilo, sundal z opasku malou baterku a pomalu vešel do chodby.

Lyle, vždy připravený na nějakou novou hru, seskočil z opěrátka gauče a pospíchal za Cyrusem.

Oba zmizeli. Z chodby se ozvalo tlumené vrčení. Nejspíš Lyle, usoudila Sedona. Tušila, že Cyrusovo vrčení by znělo trochu jinak – mnohem víc sexy.

Napila se trochy čaje a čekala.

Cyrus se vrátil o chvíli později, Lyle mu hopkal v patách.

„Někdo tu opravdu byl,“ konstatoval Cyrus. „Na koberci jsou zčásti otisky, které nejsou vaše. V chodbě jsou taky zbytky energie pasti.“

Nadzvedla obočí. „Vy to dokážete vycítit?“

„Jeden z vedlejších účinků tlumičů. Nebojte se, pozůstatky nejsou natolik silné, aby vás uvrhly do noční můry. Zajímavé ale je, že jsou tam i stopy po zamotávačově energii. Myslím, že je to strach. Možná dokonce i panika. Muselo ho zaskočit, když vás nenašel ležet v bezvědomí na chodbě.“

Sedona se ušklíbla. „Jsem ráda, že jsem ho alespoň trochu znervóznila.“

„Nejspíš jste ho vyděsila k smrti. Nemohl si být jistý, že se někde neschováváte a nechcete napadnout toho, kdo se půjde přesvědčit, jestli ta past zabrala.“

Pomalu vydechla. „Kdyby to tak šlo. Naneštěstí jsem se jen stěží dokázala vyškrábat z chatky, aniž bych to tu podpálila. To já jsem zpanikařila. Jste si jistý, že jste nezachytil moje vibrace?“

„I vaši energii cítím. A nevypadá nestabilně, jen abyste věděla.“

Ztuhla. „Určitě?“

„Stoprocentně.“ Cyrus ji tázavě pozoroval. „Bojovala jste o život, ale ovládala jste se. Mohu říct, že máte značný talent. Máte pravdu, asi byste dovedla natropit opravdové škody, kdybyste se snažila.“

Sklopila oči na křesadlo. „Musím přiznat, že je to děsivé. Kdo ví, co bych mohla provést, kdybych se vážně zbláznila a ztratila nad sebou vládu?“

Cyrusův úsměv byl překvapivě sexy. „Výborná otázka. Zřejmě se tím vysvětluje, proč ta osoba, co po vás jde, raději použila past místo magrezové pistole.“

„To znamená, že nejspíš tuší, co se ze mě stalo,“ zašeptala.

„Ano, myslím si to.“

„Blankenship.“

„Nebo někdo, kdo pro něho pracuje.“

„Remcal a Holohlavec,“ hlesla. „Jeho asistenti. Ale nemyslím, že by zvládli pracovat s energií pastí. Působili jako tradiční lovci, kteří se cpou steroidy. Nastražení pasti vyžaduje zručnost, přinejmenším. Jeden špatný pohyb a zamotávač se chytne do vlastní pasti.“

„Pravda.“ Cyrus chvíli počkal. „Napadá vás, proč by se Blankenship tolik snažil vás unést? Podle toho, co jste mi řekla, to vypadá, že by bylo jednodušší najít si nový výzkumný subjekt.“

Navzdory všemu se jí podařilo pochmurně usmát. „Je mi naprosto jasné, proč mě chce zpátky.“

„Poslouchám.“

„Blankenship používal při přípravě toho séra nějaký druh paranormální radiace. Moc si na tu dobu, kdy jsem byla ve snovém stavu, nepamatuju, ale vím, že krystal, který používal při svých experimentech, byl pro něho životně důležitý. Schovával ho v trezoru ze skla a oceli. Uzavřela jsem ho ohňovým zámkem, než jsem z laboratoře utekla. A dveře laboratoře taky.“

Cyrusův výraz ztvrdl. „Chcete mi říct, že vás Blankenship potřebuje, aby odemkl svoji tajnou laboratoř a ten sejf?“

„Ano.“ Dopila poslední doušek čaje a odložila hrnek. „Vypadá to, že jsem si pod sebou podřízla větev, co? Teď se mě snaží unést. A pomáhá mu Kirk Morgan, šéf Bratrstva Gold Creek.“

„Jste si jistá, že Morgan je jeho komplicem?“

„Vím jen, že se na mě Morgan vykašlal, když jsem od něj a jeho mužů odvrátila tu řeku. Únosce čirou náhodou čekal na správném místě v deštném pralese, aby mě unesl. Jaká je pravděpodobnost, že je to náhoda?“

„Souhlasím, že měl únosce pomoc, ale mohl to být kdokoliv, kdo byl toho dne ve výzkumném týmu.“

Sedona nakrčila nos. „Asi ano. Ale zahlédla jsem Morganův výraz, než se brána zavřela. Věděl, co dělá, když mě tam nechával. Tím si jsem jistá.“

„Možná.“

Potřásla hlavou. „Nic z toho nedává smysl, že? Všichni vědí, že šéfové Bratrstva si neustále vzájemně pomáhají. Proč posílat někoho, kdo by mě unesl, když by bylo jednodušší požádat nového šéfa Bratrstva na Rainshadowu, aby mě odvezl zpátky do Blankenshipovy laboratoře?“

„Další dobrá otázka.“

Sedona ztuhla, její mysl spřádala další hroznou možnost, takovou, která ji až doteď ani nenapadla. Pulz jí poskočil. Dech se jí zadrhl v hrudi a smysly se rozjely naplno. Cyrus ji pozoroval, klidně čekal na verdikt.

Lyle jí vyskočil do klína a znepokojeně zabručel. Jednu ruku mu položila na chlupaté tělíčko, čerpala od něj útěchu. Silou vůle se přiměla uvažovat logicky.

„Přemýšlíte, jestli jsem ten, kdo tu past nastražil, že?“ zeptal se Cyrus. „Nebo jestli jsem někomu řekl, aby to pro mě udělal.“

Neodtrhla od něho oči. „Vy jste tu past dnes v noci nenastražil.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

Pokrčila jedno rameno. „Mimo jiné mi to z nějakého důvodu nepřipadá jako váš styl. Myslím, že kdybyste mě chtěl poslat zpátky do té laborky, počínal byste si příměji a nenápadněji.“ Povzdechla si. „Nejspíš bych už byla na cestě v nějakém soukromém letounu.“ Pohlédla na Lylea. „A pak je tu Lyle. Umí skvěle posoudit charakter. A zdá se, že vás má rád.“

„Jsem rád, že mám od něho doporučení,“ prohlásil Cyrus. „Zpátky k vaší otázce, myslím, že důvod, proč po mně Morgan nechtěl žádnou laskavost – za předpokladu, že je do téhle věci zapletený – je ten, že ví, že by se ode mě žádné nedočkal.“

„Proč ne?“ podivila se.

„Krátce řečeno jsem Jones a Arkány. Je to složitější a tohle není správná chvíle, abychom se pouštěli do staré historie. Musíte se trochu prospat.“

Sedona vstala. Chvíli si prohlížela chodbu. „Moc důkazů tam není, že?“

„Ne.“ Koutek Cyrusových úst se nadzvedl v chladném úsměvu. „Ale já jsem šéf Bratrstva, vzpomínáte? Podle jistých lidí moc důkazů nepotřebujeme. Vytváříme si vlastní pravidla.“

Zadívala se na něho, snažila se číst v jeho kouzelnických očích. „Opravdu věříte mému vyprávění o tom, co se tu dnes v noci stalo?“

„Ano.“

Nic víc neřekl, ale stačilo to.

„Díky.“ Odmlčela se. „Vím, že se musím vyspat, ale nejsem si jistá, že to dnes půjde. V poslední době nespím moc dobře.“

„Ošklivé sny?“

„Noční můry o době strávené v Blankenshipově laboratoři,“ odpověděla.

„Dneska jste spotřebovala spoustu energie bojem s tou pastí. Nepotrvá dlouho, než se sesypete. Vyspíte se a já na vás dám mezitím pozor. Jste v bezpečí, Sedono.“

Nebyla si jistá, jak to má chápat. Bála se hlubokého spánku, který následoval po vyčerpání smyslů. Nelíbila se jí představa, že by byla zranitelná.

Přistoupila k oknu a pozorovala vlny polární záře, jak se neklidně rozlévají mlhou.

„Díky,“ špitla. „Myslím to vážně. Cením si vaší nabídky bodyguarda.“

Postavil se k oknu vedle ní.

„Žádný problém,“ prohlásil. „Jako smluvní zaměstnanec máte právo na ochranu Bratrstva.“

Chtěla mu připomenout, že zatím žádnou smlouvu nepodepsala, ale v tom okamžiku zazářilo světlo na obloze zvlášť jasně a osvítilo mlhu omamující luminiscencí. Projelo jí další intenzivní uvědomění. Nervózní, napjatý pocit ještě zesílil.

Cyrus se dotkl jejího ramene. Byl to drobný, prchavý dotek, měl ji jen uklidnit, ale její smysly zareagovaly, jako by jí projel zášleh polární záře. Celá ztuhla.

Cyrus ji pozorně sledoval v přízračném světle. „Jste v pořádku?“

Ostře se nadechla. Strach, který se snažila potlačit, byl náhle smeten očistným ohněm vzteku.

„Ano, zatraceně, jsem v pořádku,“ ucedila. „Ale rozhodně se netěším, až se sesypu, zvlášť teď, když vím, že mě Blankenship našel a poslal za mnou nějakého svého posluhovače, aby mě přivedl zpátky do laboratoře.“

Cyrus vzal její tvář do dlaní.

„Jen klid,“ zamumlal. „Říkal jsem vám, že tu zůstanu až do úsvitu, vzpomínáte?“

„Cením si toho, ale sotva vás znám a Blankenship nebo někdo z jeho lidí je někde venku v noci a čeká na mě. Zrovna jsem se dostávala do bodu, kdy jsem mohla zase spát, díky Rachelině čaji a faktu, že jsem se tady na Rainshadowu cítila v bezpečí. Teď jsem zpátky na začátku.“

„O Blankenshipa se postarám.“

Zaváhala, chtěla věřit, že Cyrus dokáže to, co říká.

„Ale co když má za sebou Blankenship celou Komoru?“ zeptala se.

„Nemyslím, že by to tak bylo, ale pokud ano, postarám se i o Komoru.“

„Vážně? A jak to chcete provést? Bez urážky, Jonesi, ale nejste zrovna hlavou Bratrstva jednoho z větších městských států. Rainshadow je malé území. K čertu, ostrov sám ani není na většině map.“

Cyrus se tajemně usmál. Přísahala by, že mu v očích zazářil žár.

„Věřte mi,“ prohlásil. „O Komoru se dokážu postarat.“

„Zvláštní je, že vám fakt věřím.“ Pátrala ve stínech jeho tváře. „Proč?“

„Možná proto, že jeden z vašich předků, žena jménem Arizona Snowová, a jeden z mých předků, Fallon Jones, měli na Zemi něco společného.“

„Co?“

„Na tom teď nezáleží. Důležité je pamatovat si, že Jonesové mají dlouhou paměť. Můžete mě považovat za starého rodinného přítele, Sedono Snowová.“

Jeho ústa se přitiskla k jejím, než se mohla zeptat na něco dalšího.

A její smysly se najednou ocitly v plamenech.

9

Sedoně projel tělem příval energie. Ten nápor ji zaskočil.

Tlumeně, naléhavě zasténala, popadla Cyruse za ramena a oplatila mu polibek se vším žárem, který se v ní vzmáhal. Jeho vlastní talent se rozevřel na maximum, vyzýval ji k nebezpečnému paranormálnímu duelu. Půlnoční led jeho energetického pole se setkal s rozžhavenými plameny jejích parasmyslů.

Střet jejich aur byl ten nejúžasnější zážitek, jaký kdy poznala. Poprvé od své pohromy cítila svobodu otestovat limity svého nového talentu. Vlny vzrušení jí proudily celým tělem. S Cyrusem nemusela být opatrná. Nemusela se ovládat.

„Ty mou auru zvládneš,“ zašeptala mu do úst.

„Kdykoliv, zlatíčko,“ zamumlal. Pohnul ústy, prohloubil už tak hluboký polibek. Když zvedl hlavu, oči měl jako jezírka žhavého ledu. „Kdykoliv.“

Sexy ostří toho slova ji rozechvělo vzrušením. Přitáhla si jeho ústa zpátky ke svým. Zmocnila se jí odvážná lehkomyslnost.

Žár, který mezi nimi narůstal, hrozil překonat ohňostroj vytvořený světýlky polární záře. Ještě nikdy v životě nebyla tak nádherně vzrušená. Jednu nohu v džínech mu ovinula kolem stehna. Zasténal, chytil ji kolem pasu a nadzdvihl ji, aby ho mohla obejmout oběma nohama. Přitiskla se k němu a vášnivě ho líbala.

Otočil se a opřel ji o zeď. Jednu ruku si položil na dřevěné panely vedle její hlavy a druhou jí rozepnul košili. Podprsenka pod jeho dotekem kapitulovala a pak už vzal jedno její ňadro do dlaně. Palcem ji hladil po bradavce. Dýchal přerývaně. Věděla, že ho napíná až na hranici, a užívala si vědomí, že má takovou moc.

„Ano,“ zašeptala mu do ucha. „Ano. Dnes v noci. Hned.“

Místnost ozářil další výbuch světel na obloze. Cyrus náhle ztuhl. Jako by paranormální energie venku cvakla vypínačem kdesi v něm. Doslova cítila magocelové brány jeho kontroly, jak zapadly na své místo.

„Ne,“ řekl. Hlas měl roztřesený, ale neoblomný. „Dnes v noci ne. Za chvíli se sesypeš.“

„Ještě ne. Navíc jsem ti říkala, že dnes v noci nejspíš stejně nebudu moct spát.“

„Budeš spát. Smysly máš úplně vyčerpané.“

Odtáhl ji od zdi, vzal ji do náruče a odnesl k ložnici.

Měl pravdu. Věděla to. Ale líbit se jí to nemuselo. Opakovala si, že sex po vyčerpání je vždycky špatný nápad, ten druh sexu, kterého žena ráno vždycky lituje. Už dávno se řídila pravidlem, že se bude něčemu takovému vyhýbat. Sex po vyčerpání se týkal jenom hormonů a žhavé psi, ne opravdových citů.

Ale takový sex s Cyrusem by bylo něco úplně jiného, pomyslela si.

No, nejspíš nebylo.

Ložnice byla osvětlená stejnými zářivými paranormálními stíny, jež se blýskaly v obýváku. Zatažené závěsy by moc nepomohly. Většina energie pocházela z paranormálního konce spektra. Látkou prošla snadno. Temnota přijde teprve tehdy, až se její rozjitřené smysly konečně uzavřou k delšímu odpočinku, tedy za předpokladu, že se vůbec zavřou.

Cyrus ji postavil na nohy a odhodil přikrývku. V okamžiku, kdy ji jeho ruce pustily, ucítila sílu přicházející únavy. Zívla a trochu se zakymácela. Sex po vyčerpání je vždycky špatný nápad.

„Díky,“ řekla. „Asi.“

Sesula se na okraj postele a začala si sundávat boty.

Cyrus ji chvíli sledoval. „Budeš v pořádku?“

„Jasně, všechno je super. Tak už jdi. Nemusíš tu na mě dohlížet až do rána.“

„Zůstanu. Lyle mi bude krýt záda. S námi dvěma tě nebude dneska v noci nikdo otravovat.“

Chtěla protestovat, ale logika jí napovídala, že by neměla riskovat noc vzhůru. Nedostatek spánku měl znepokojující účinky na paranormální smysly. Navíc by to stejně nevydržela.

Potřebovala si odpočinout a zotavit se, a to znamenalo, že prozatím musí Cyrusi Jonesovi důvěřovat. K jejímu malému překvapení okamžitě upadla do bezesného spánku.

10

Jeden polibek nebude stačit. Ne se Sedonou Snowovou.

Cyrus objevil na lince kávovar. Vedle stála sklenice se zrnky kávy. Pustil se do výroby povzbuzovacího prostředku, smysly, normální i paranormální, stále omámené tím jediným polibkem.

Bude to dlouhá noc, ne proto, že by nedokázal zůstat vzhůru – mohl použít psi energii a kávu, aby se o ten problém postaraly – ale protože hodiny do úsvitu stráví sám v obýváku. Fantazie budou vražedné. Potřeboval najít něco, čím by vyhnal dámu, kterou by měl chránit, z hlavy.

Lyle vyskočil na linku a sledoval proces tvorby kávy. V jedné pacince držel zářivý kousek křemene. Kámen pocházel ze sbírky malých kamínků rozložených na parapetu. Zíral na kávovar, očividně uchvácený pohledem na hotovou kávu kapající do skleněné karafy.

„Máš rád kafe?“ zeptal se Cyrus. „Dneska v noci si užijeme kofeinu až až.“

Zazvonil mu telefon. Odepnul ho od opasku, uviděl Marlowino číslo a hovor přijal.

„Myslel jsem, že jsi šla do postele,“ ozval se.

„Půjdu, ale chtěla jsem ti říct, že jsem našla něco na Blankenshipa,“ prozradila Marlowe. V hlase se jí odráželo vzrušení. „Moc toho není, ale je to začátek a vypadá to slibně. Blankenship se přidal k personálu lékařské divize Bratrstva Gold Creek a pracoval v nemocnici U Jantaru skoro deset let. V oblasti léčby psi popálení byl docela průkopníkem. Jeho kariéra stoupala jako hvězda na nebi. Je vůdčí osobností v nových terapiích v péči o lovce duchů a další lidi, kteří utrpěli vážné poškození parasmyslů.“

„Co se mu stalo?“

„Na svou pozici rezignoval skoro před rokem. Ne že by úplně zmizel, ale od odchodu z nemocnice se na veřejnosti moc neukazuje. Občas poskytuje konzultace a tu a tam se účastní nějaké parapsychologické konference, ale většinou žije v ústraní.“

„Vypadá to, že by mohl mít potřebné znalosti a zařízení, aby znovu vytvořil formuli?“

„Kdo ví, co je ke znovuvytvoření té drogy potřeba?“ nadhodila Marlowe. „V téhle chvíli ti můžu jen říct, že se vyzná na poli chemie a v čemsi zvaném Terapie extrémní paranormální radiace. To poslední bylo U Jantaru jeho specialita. Není to zrovna považováno za obvyklou léčbu. Je vysoce experimentální.“

„Sedona říkala, že Blankenship používal speciální krystal, kterým to sérum ozařoval. Má Blankenship nějaké vazby na Společnost arkány?“

„Vrtá ti hlavou, jak se mohl dostat k té staré formuli, viď? Odpověď zní, že jsem nedokázala najít žádné spojení mezi Blankenshipem a Arkány, ale to neznamená, že žádné neexistuje. Spousta kolonistů, kteří byli členy Společnosti, se po příjezdu na Harmonii od Arkány odklonila. Tahle země byla pro lidi s opravdovým paranormálním talentem považována za ráj na zemi. Kdo potřeboval nějakou uzavřenou, zkostnatělou organizaci ze Starého světa, kterou založil nějaký šílený alchymista?“

„Jinými slovy Společnost ztratila přehled o spoustě svých členů.“

„Správně. Nemůžeme tušit, jak padla nějaká verze formule do Blankenshipových rukou. Ale jedno je jisté. Starý džin utekl z lahve.“

„Něco nového o Sedoně Snowové?“ zeptal se.

„Nic víc, než už víš. Oba její rodiče byli sezdaní s jinými lidmi, když měli poměr. Narození Sedony bylo hroznou ostudou pro obě rodiny, bla, bla, bla. Její rodiče se ale očividně o společenské stigma nestarali. Oba to byli akademici specializující se na paraarcheologii. Zemřeli při explozi při odhalování ruin.“

„Sedoně bylo v té době třináct,“ poznamenal Cyrus. „Právě se u ní začínal projevovat její talent.“

„Správně. Rodiny jejích rodičů měly jisté zákonné povinnosti, které svědomitě plnily. Snowovi a Callahanovi ji vyslali do prvotřídní internátní školy a v osmnácti ji vykopli do světa, samotnou. Z toho, co vím, se Sedona se svými příbuznými moc nestýká, jestli vůbec, ode dne, kdy skončila tu internátní školu,“ dodala Marlowe.

Znal Sedonu jenom pár hodin, ale tušil, že by se muselo stát něco opravdu obrovského, aby šla své příbuzné žádat o pomoc – o peníze, o práci, nebo aby jim představila potenciálního partnera.

„Skutečnost, že je na světě tak sama, je možná jeden z důvodů, proč se ji Blankenship rozhodl použít při svých výzkumných pokusech,“ uvažovala Marlowe.

„Věděl, že ji nikdo nebude moc hledat, pokud zmizí,“ doplnil Cyrus.

„Kdyby se někdo rozhodl po ní pátrat, musel by zatlačit na Bratrstvo Gold Creek nebo financovat soukromý záchranný a pátrací tým,“ podotkla Marlowe.

„Snowovi by si mohli dovolit obojí.“

„Stejně jako Brock Prescott, její bývalý manžel z PM,“ dodala Marlowe. „Ale bylo mu to jedno.“

„Ten hajzl.“ Cyrus pevně sevřel telefon. „Jak to, že Sedona pracovala pro Bratrstvo?“

„Na střední škole se u ní projevil talent strážce. S jejími schopnostmi se toho nedá moc dělat kromě otevírání bran a práce s energetickými řekami v podsvětí. Po absolvování školy začala pracovat na smluvní bázi. Vydělávala pěkné peníze a pár let studovala na univerzitě, než to nakonec vzdala a pustila se do práce v podzemí na plný úvazek.“ Marlowe se odmlčela.

„Jak se seznámila se svým bývalým?“

„Během práce pro Bratrstvo. Prescottova společnost má spoustu aktivit v deštném pralese. Prescott vedl jeden z projektů a setkal se se Sedonou. Očividně si padli do oka už od začátku. Prescott ji pozval na večeři. Zbytek je obvyklé PM.“

„Něco dalšího?“

„Prozatím ne,“ odpověděla Marlowe. „Ráno jsem pátrala po Blankenshipovi a nemocnici U Jantaru. Jak jde hledání těch nestvůr?“

„Zatím jsem nic nestihl. Ale dneska v noci se stalo něco zajímavého.“

„Co?“

„Někdo nastražil na Sedonu psi past.“

„Dobrý bože. Dokázal jsi jí na tom ostrově obstarat lékařskou péči?“

„Je v pořádku.“ Cyrus se zadíval do chodby vedoucí do ložnice. „Teď spí.“

„Jak může být v pořádku, jestli padla do pasti?“

„Její talent ji zachránil. Je silná.“ Nebylo třeba prozrazovat, že to byl Sedonin nový talent, co ji ochránilo. Marlowe by byla vyděšená, kdyby se domnívala, že pokusy na Sedoně byly úspěšné.

„Hmm,“ zamumlala Marlowe.

„Bylo to těsné, ale je v pohodě,“ ujistil ji Cyrus klidně. „Ovšem vypadá to, že někdo – pravděpodobně Blankenship – se ji dneska v noci pokusil unést.“

Na druhé straně linky nastalo napjaté ticho.

„Jsi si absolutně jistý, že narazila na nějakou past?“ zeptala se Marlowe. „Podle všeho má po poslední práci poškozené smysly. Je zázrak, že přežila to, co jí Blankenship prováděl. Možná se u ní projevují vážné vedlejší účinky. Halucinace a ošklivé sny nejsou v takových situacích neobvyklé.“

„Ta past byla opravdová. Věř mi.“

„Takže to zřejmě vypadá, že máš kromě nalezení Sedony Snowové a pátrání po nestvůrách další problémy.“

„Zdá se.“

„Kde jsi teď?“

„Hraju si na bodyguarda, zatímco Sedona spí po vyčerpávajícím zážitku. Spotřebovala spoustu energie, aby se té pasti dneska v noci vyhnula.“

„Bodyguarda? To zní… zajímavě.“

„Už musím běžet, Marlowe. Zavoláme si zítra.“

Ukončil rozhovor, než mu mohla Marlowe položit další otázky.

Káva byla hotová. Cyrus si nalil do hrníčku a pak do mělké misky i Lyleovi. Hrnek a misku přenesl do obývacího pokoje a všechno postavil na konferenční stolek před pohovkou.

Lyle zabroukal a vyskočil na stůl. Odložil kamínek z křemene, s nímž si pohrával, a zamířil přímo k misce s kávou.

„Je to horké,“ varoval ho Cyrus.

Zvedl kousek křemene. Blyštěl se krásným odstínem žluté a zlaté, zevnitř byl ozářený nějakým druhem energie. Když zapojil smysly, křemen potemněl. Hluboko v kameni zavířily nějaké proudy.

Pohodil kámen na stůl. Malý křemen se odkutálel, přepadl přes okraj a přistál na dřevěné podlaze.

Lyle, vyrušený od dobroty, zacvrlikal a pustil se za kamínkem. Seskočil, popadl ho a vrátil se na stůl. Podal ho Cyrusovi, který jím znovu mrštil přes stůl, tentokrát s větší silou. Docela rychle se skutálel ze stolu.

Lyle se nadšeně vrhl za ním.

Cyrus si pustil internet. Zběžně si prošel záznamy o výzkumných operacích, jež provádělo Bratrstvo Gold Creek po Sedonině zmizení, když zazvonil jiný telefon.

Vstal a sledoval zvuk, dokud nenašel Sedonin mobil v nabíječce na druhém konci stolu. V ložnici se nic nepohnulo. Sedona hluboce spala. Příštích pár hodin by ji probudilo jen zemětřesení nebo výbuch vulkánu.

Pohlédl na displej Sedonina telefonu. Bylo na něm jenom číslo, žádné jméno. Poznal městský kód Resonance.

Stejně jako ostatní městské státy byla Resonance obrovská, rozlehlá oblast, jež zahrnovala samotné město stejně jako míle vzdálenějších předměstí a zemědělských oblastí. V Resonanci žila spousta lidí, včetně mnoha členů Callahanovy rodiny, příbuzných Sedony z matčiny strany.

„To bude jen náhoda,“ řekl Cyrus Lyleovi.

Lyle spořádal kávu a seskočil z nízkého stolku. Prohnal se místností, aby si pohrál se svou sbírkou křemenných oblázků na parapetu. Telefon přestal zvonit. Po chvíli se objevila ikonka. Volající zanechal vzkaz.

„Podle záznamů se Sedona se svými příbuznými nestýká celé roky,“ prozradil Cyrus Lyleovi tiše. „Je docela možné, že má v Resonance City nějaké jiné známé, ale pokud ano, nejsou v záznamech, které jsou zatraceně podrobné. Myslím, že bychom měli předpokládat, že se s ní snaží spojit příbuzní její matky.“

Lyle, jehož ta otázka zjevně neznepokojovala, se dál přehraboval ve své sbírce.

Cyrus se vrátil k průzkumu.

K ránu měl pocit, že zaslechl vzdálený řev. Zapojil smysly. Zvuk vycházel z Rezervace. Mohl to být hrom. Ale taky to mohl být lovecký řev nějakého predátora.

Lyle na parapetu přitiskl srst k tělu. Otevřela se jeho druhá očka. Pozorně se zadíval do noci.

„To je v pořádku,“ uklidnil ho Cyrus. „Odborníci z Nadace si jsou jistí, že ti živočichové nemůžou z Rezervace utéct. Ovšem odborníci se často mýlí.“

Lyle dál pozorně zíral z okna. Po chvíli Cyrus odložil notebook a přešel místnost, aby zjistil, co prachového králíčka tolik fascinuje.

Energie polární záře už téměř zmizela. Mlha se pomalu zvedala stejně jako tma, která předznamenávala úsvit. Cyrus rozeznal jenom bránu hřbitova Shadow Bay.

Zatímco s Lylem vyhlíželi ven, plochý náhrobní kámen za zamčenou branou se otevřel. Strašidelná zelená záře podsvětí na chvíli osvětlila dvě postavy vycházející z katakomb. V přetrvávající mlze a paranormálních stínech valících se z hrobu si Cyrus nemohl být jistý, jestli jsou ty postavy ženské, nebo mužské.

Jedna z nich rychle přiložila náhrobní kámen zpátky na místo. Opět se snesla tma. Ale o chvíli později proťal předúsvitové šero paprsek baterky.

Cyrus sledoval, jak světlo změnilo směr, když postavy vyběhly z magocelové klece a zmizely mezi stromy.

Tolik tedy k bezpečnosti vchodu do katakomb. Otázka byla, kdo by riskoval cestu do podzemí sám uprostřed noci?

11

Sedona se probudila do vůně čerstvě uvařené kávy a zvuku hlasitého bušení na hlavní dveře.

Káva. To muselo znamenat, že Cyrus je stále v chatce. A někdo jiný teď stál za dveřmi. Ať už to byl kdokoliv, uvidí Cyruse a dojde ke všem možným špatným závěrům.

Otevřela oči. Vyskočila z postele, popadla župan, zavázala si pásek a vklouzla do pantoflí. Pak zamířila na chodbu.

Klepání zaznělo znovu. V obýváku zazněly kroky. Lyle prosvištěl chodbou k ložnici, cvrlikal svůj obvyklý ranní pozdrav. Sedona se sklonila, zvedla ho, usadila si ho na rameno a vykročila. K hlavním dveřím dorazila ve chvíli, kdy se Cyrus natahoval po klice.

„Ne,“ řekla hlasitým šepotem.

Ale už bylo pozdě. Dveře byly otevřené. Na verandě stál Brock Prescott. S výrazem udiveného překvapení přelétl pohledem domáckou scénu.

„Sedono?“ řekl. Zadíval se na Cyruse. „Kdo, k čertu, jste a co děláte v domě mé ženy?“

Cyrus nadzvedl obočí a pohledem požádal Sedonu o radu. A jí najednou z ničeho nic nebylo ani trochu líto, že ty dveře otevřel. Ať jsem třeba potvora, pomyslela si. Jako pomsta to nebylo zlé, vzhledem ke všemu, co se stalo.

„Bývalé ženy,“ opravila ho tím nejsladším tónem. „Seznam se s Brockem Prescottem. A raději zopakuju, že už manželé nejsme. Požádal o rozvod, když došel k závěru, že už se ze své poslední práce nevrátím.“

Brockovy dokonale řezané rysy se stáhly vztekem. „My – všichni – se domnívali, že jsi mrtvá.“

„Čekal jsi jenom čtyři dny,“ prohlásila. „Alespoň jsi mi mohl dát celý týden. Ale to už je teď jedno. Oba jsme se posunuli dál, ne? Ty ses vlastně posunul první s Dianou Eastonovou.“

„Dianu můžu vysvětlit,“ prohlásil Brock chladně.

„Není třeba. Dovol, abych ti představila Cyruse Jonese. Je to nový šéf Bratrstva na Rainshadowu.“

Oba muži si vyměnili vzájemné hodnotící pohledy tím záhadným mužským způsobem. Lyle zavrčel. Sedona zvedla ruku, aby ho udržela v klidu.

„To je v pořádku,“ prohlásila. „Nesmíš Brocka kousnout. Mohl by tě žalovat a má tým právníků.“

„Prescotte,“ řekl Cyrus.

Brock krátce kývl. „Jonesi.“

Rozhostilo se ticho. Lyle jako by o dění ztratil zájem. Nejspíš si myslel, že se Cyrus o všechno postará, pomyslela si Sedona. Usoudil, že je čas na snídani, seskočil na podlahu a vyrazil do kuchyně.

„Kdy jste přijel na ostrov, Prescotte?“ zeptal se Cyrus.

Ta otázka byla ošidně zdvořilá a překvapivě obyčejná vzhledem k dosti trapným okolnostem.

„Včera pozdě v noci,“ odpověděl Brock. Přimhouřil oči. „Dorazil jsem v soukromém hydroplánu. V Thursday Harboru jsme měli zpoždění kvůli počasí. Když jsme se konečně dostali na Rainshadow, měl jsem potíže najít nějaké ubytování. Pilot a já jsme získali poslední dva pokoje v nějakém druhořadém motelu zvaném Na Vyhlídce.“

„Ach, správně,“ přikývla Sedona. Rozzářila se a pohlédla na Cyruse. „To bude ten apartmán, o kterém jsem ti vyprávěla. Má kamarádka ho šetřila pro tebe.“

„Vypadá to, že se jí ty pokoje podařilo přece jen pronajmout,“ konstatoval Cyrus. Nespouštěl z Brocka oči. „Jak se vám podařilo najít Sedoninu chatku tak brzo ráno?“

Sedoně konečně došlo, že Cyrus se nesnaží o zdvořilostní konverzaci. Brocka vyslýchal. Šokovaně si uvědomila, že k tomu může mít jenom jediný důvod. Snažil se určit, jestli Brock dorazil na ostrov včas, aby včera v noci připravil tu psi past.

Uvažovala, že by Cyruse ujistila, že Brock nemá takový typ talentu, aby zvládl práci s mimozemskou psi energií, ale pak usoudila, že to může udělat později.

Byla si skoro jistá, že Brock má talent na charisma. Obecně řečeno lidé Brocka Prescotta zbožňovali. Přitahovalo je to k němu. V politice by to dotáhl daleko.

Mluvila pro něj i spousta jiných věcí. Byl to velice dobrý společník. Měl skvělé způsoby. A byl bohatý. Na Brocku Prescottovi nebylo vůbec nic špatného, až na to, že na něho nikdy nebude moc spoleh. Dneska ráno navíc vypadal poprvé poněkud nudně. No vážně, co na něm viděla?

Důležitá zpráva, Sedono: když jsi teď poznala Cyruse Jonese, budeš už každého jiného muže vidět v novém světle.

Sevřela klopy županu a zamračila se na Brocka. „Dobrá otázka. Jak jsi mě našel? Co děláš u mých dveří v tuhle ranní hodinu a proč jsi za mnou, pro všechno na světě, přijel až sem na Rainshadow?“

Brock se viditelně uvolnil. Věnoval jí svůj megaoslnivý úsměv, ten, kvůli kterému by s ním člověk souhlasil snad se vším.

„Spousta otázek, zlato, a já mám všechny odpovědi,“ prozradil.

Věděla, co se mu honí hlavou. Cyrus Jones by mohl představovat problém, ale u ní Brock nepředpokládal žádné potíže. Bože. Proč si myslel, že ji tak snadno zmanipuluje? Pak si vzpomněla, že během dvou měsíců, které spolu strávili, se nikdy nehádali. Samozřejmě, kvůli své práci byla často pryč. Pokud šlo o Brocka, jeho postavení v čele Prescottových továren znamenalo, že měl také nabitý program.

Když se to vzalo kolem a kolem, pomyslela si Sedona, jejich vztah byl přinejlepším povrchní. Nikdy se doopravdy nepoznali. Nemohla z toho vinit Brocka, ne úplně. Sama si celé roky nepustila žádného muže příliš k tělu.

„Ano, vsadím se, že odpovědi znáš.“ Se zájmem mu oplatila jeho zářivý úsměv. „Jako vždycky. Ale začněme s tou, na které mi záleží právě teď. Jak jsi mě našel?“

Brock pokrčil rameny. „To nebyl problém. Zavolal jsem tvé kamarádce Brendě. Věděla, že ses přestěhovala na Rainshadow. Říkala, že pracuješ v nějakém podřadném zařízení.“

„Knoxův hostinec není žádné podřadné zařízení,“ namítla. „Je to malebný penzion se zajímavou atmosférou a výbornou kuchyní.“

Cyrus vypadal pobaveně. „Jídlo jsem ještě neochutnal, ale tu atmosféru můžu potvrdit.“

Brock po něm střelil rozčileným pohledem a pak se vrátil zpátky k Sedoně. „Zlatíčko, musíme si promluvit.“

„Neříkej. Mi. Zlatíčko.“

„Rád bych ti pár věcí vysvětlil,“ pokračoval Brock, jako by neslyšel varování v jejím hlase. „Chápu tě. Ale nevíš spoustu věcí.“

„A spoustu věcí už ani vědět nechci,“ oznámila. „Budeš mě teď muset omluvit. Čeká nás snídaně. Cyrus a já máme dneska práci.“

Vzala dveře a pomalu je zavřela. Brock automaticky ustoupil, aby se jim vyhnul.

Sedona rychle dveře zamkla a zářivý úsměv nasměrovala k Cyrusovi.

„To je čerstvě uvařená káva, co cítím?“ zeptala se.

„Myslím, že ano.“

„Radši bychom si ji měli dát, než Lyle zjistí, jak si ji nalít sám.“

Zaslechla Brockovy kroky na verandě. Musel zřejmě usoudit, že se přes práh nedostane. Vykoukla z okna a zjistila, že schází schody a kráčí po stromy lemované příjezdové cestě k ulici vedoucí na Main Street.

Najednou se cítila nádherně osvěženě. Bylo příjemné zabouchnout Brockovi dveře před nosem. Přešla místnost do kuchyňky a postavila se k lince.

„Díky,“ řekla. „Myslím to vážně. Vím, že s tím nemáš nic společného, a je mi jasné, že byla náhoda, že jsi tu dneska ráno byl, ale díky. Nemohlo by se to povést líp, ani kdybych to celé naplánovala.“

Cyrus sledoval, jak zvedá skleněnou konvici.

„Nejsi zvědavá, proč za tebou Prescott přijel až sem na Rainshadow?“ zeptal se.

Chvíli se nad tím zamyslela, než nalila dva hrníčky kávy. „No, ano, když o tom teď uvažuju, asi jsem.“ Vrátila konvici na horkou desku. „To ty jsi ho začal vyslýchat. Přemýšlel jsi, jestli tu včera v noci nastražil tu past, že ano?“

„Když se tu objevil takhle ráno, přišlo mi to jako moc velká náhoda.“

Podala mu jeden z hrnků a pak se opřela o linku, aby se napila vlastní kávy.

„Jde o to, že i když má Brock nějaký talent, není to ten typ potřebný pro práci s mimozemskou psi energií. Je dobrý v okouzlování lidí. Myslím, že má nějaký charismatický talent.“

„Odborníci tvrdí, že nic takového neexistuje.“

„Ach, jasně, a odborníci se nikdy nemýlí, že? Lidé nepřišli na slovo charisma jen tak pro nic za nic. Všichni známe osoby, co ho mají na rozdávání – jsou to ti nejlepší herci, nejúspěšnější politici, vůdci různých sekt, místní sociopaté.“

„Vcelku s tebou souhlasím,“ prohlásil Cyrus. „Nejspíš jde o nějakou dosud neidentifikovanou formu hypnotického talentu.“

„Možná.“ Upila další doušek. „Ale jde o to, že to ne vždycky funguje – když už znáš pravdu. Na mě rozhodně ne. Už ne.“

„Zabíralo to na tebe předtím?“

Zamyslela se nad tím. „Možná. Na chvíli. Žádné ženě se nelíbí představa, že by ji nějaký muž obelhával. Na vlastní obranu musím říct, že i když jsem měla dojem, že máme s Brockem skvělý vztah, vždycky jsem tušila, že mezi námi nebude nikdy nic trvalého. Rozhodně ne Smluvní manželství. Když jsem tu noc, kdy jsem utekla z Blankenshipovy laboratoře, zaklepala na jeho dveře, ani mě moc nepřekvapilo, když otevřela jeho nová milenka.“

„Ale stejně to muselo zabolet.“

„Hm, to jo.“ Usmála se. „Dnešní ráno se však o tu bolest rozhodně postaralo. Nic nepomůže tak jako trocha dobře načasované odplaty. Kdybych měla lepší povahu, nejspíš bych se nad takové věci povznesla, ale očividně nemám. Takže ještě jednou díky.“

Cyrus se usadil na jednu z barových stoliček. „Rád jsem ti pomohl.“

Otevřela ledničku. „Snídani si rozhodně zasloužíš.“

Sledoval, jak rozklepává čtyři vajíčka a šlehá je v misce. „Jsi si jistá, že Prescott tu past nastražit nemohl?“

„Jak jen to jde.“ Přidala k vajíčkům trochu smetany a nějaké čerstvé bylinky. Pak postavila na sporák pánev, vhodila na ni hrudku másla a zapnula hořák. „Ale nejspíš je možné všechno. Jsem první, kdo přiznává, že nemám tušení, co se tu děje.“

Pustila se do přípravy toastů a džusu, užívala si domáckou atmosféru. Nesnídala s nikým od chvíle, co byla unesena. Lidé vždycky tvrdili, že pro svobodné jsou nejhorší noci, ale ona mívala pocit, že nejosamělejší chvíle dne jsou snídaně a večeře.

Nejhorší samozřejmě bývaly svátky. Naštěstí přicházely jen několikrát za rok. Naučila se ty dny trávit sama. Ačkoliv ji přátelé obvykle pozvali na tradiční oslavy, cítila se obklopená členy cizí rodiny vždy trochu divně.

Výjimku představoval Halloween. Byl to svátek pro lidi jako ona, pomyslela si, pro lidi, kteří se naučili nosit masky, aby skryli své skutečné identity. Byl to jediný svátek, který slavila. Vždycky vyzdobila dům a měla připravené sladkosti.

„Mimochodem, včera v noci ti někdo volal,“ poznamenal Cyrus.

Právě odložila na linku svůj talíř vedle jeho. Vyšla z kuchyně a nervózně zkontrolovala telefon.

„Opravdu?“

„Neboj se, nezvedl jsem to,“ prohlásil Cyrus. Uchopil vidličku. „Ale myslím, že volající ti nechal zprávu.“

Vzala telefon a pohlédla na displej. Přejel jí mráz po zádech. Číslo nepoznala, ale kód oblasti ano. Velice opatrně mobil odložila a šla se posadit na stoličku vedle Cyruse.

„V mém životě se děje něco velice podivného,“ konstatovala. „Právnická firma Snowových mě uhání už několik týdnů. A teď, z ničeho nic, to vypadá, že se mě snaží dostihnout někdo z rodiny mé matky.“

„Nejste si blízcí ani s jednou stranou, že?“

„Ne.“ Nabrala na vidličku kousek vajíček. „Jsem ostuda pro Callahanovy i Snowovy.“

„Nejsi ani trochu zvědavá, proč se ti snaží dovolat?“

„Jsem z toho nervózní. Musejí ode mě něco chtít. Otázka je co?“

Cyrus si ukousl toastu. „Nenapadlo tě, že by mohli chtít obnovit rodinná pouta?“

„Ne víc než na tři vteřiny.“ Upila kávy. „A i kdybych tu nepravděpodobnou možnost připustila, připadá mi to jako moc velká náhoda, že se obě rodiny najednou rozhodly znovu ukout rodinná pouta.“

Cyrus se nad tím zamyslel. „Dobrý postřeh.“ Vypadal zamyšleně. „Snowovi a Callahanovi tě začali hledat tenhle měsíc?“

„Mhmm.“

„Poté co ses vrátila z podsvětí?“

„Mhmm.“ Snědla kousek toastu.

„A teď je na ostrově tvůj bývalý manžel a chce si přátelsky poklábosit. Víš, máš pravdu, je to zajímavá náhoda.“

„Najednou jsem ohromně populární. Jak jsem říkala, jsem z toho nervózní.“

„To se ti nedivím.“ Cyrus dopil kávu a vstal. „Existuje způsob, jak dostat pár odpovědí.“

Nakrčila nos. „Vzít některý z těch telefonátů?“

„To by byl nejefektivnější přístup.“ Cyrus pohlédl na jantarový ciferník svých hodinek. „Musím jít. Měl bych se vrátit do chatky, abych se osprchoval a oholil, než se sejdu s Harrym Sebastianem, vedoucím bezpečnostní divize Nadace, a policejním náčelníkem Sladem Attridgem. Během dne bys měla být v bezpečí. Všude je spousta lidí. Ale zkus se držet všem na očích. Žádné toulání.“

„Budu v pořádku. Většinu dne strávím na recepci. Ještě jednou díky, že jsi tu v noci zůstal.“

Sledoval ji pevným pohledem. „Ohledně minulé noci –“

Trhla sebou a zvedla jednu ruku, dlaní dopředu. „Promiň, že jsem na tebe tak skočila. Mohu jen říct, že jsem byla strašně vyčerpaná, a víš, jak to v takových případech chodí.“

Vzal za kliku. „Jinými slovy by ti včera v noci stačil jakýkoliv chlap, který by byl zrovna po ruce?“

„Ne.“ Zaskočilo jí, až vyprskla trochu kávy, cítila, jak celá rudne. Zamítavě mávla rukou. „Ne, takhle jsem to vůbec nemyslela.“

„Ale přiznáváš, že jsem byl po ruce, jak včera v noci, tak dneska ráno?“

Cítila se zahanbeně. „Proboha, přestaň překrucovat moje slova. Tak to nebylo. Nesnažila jsem se tě využít.“ Zasténala. „Dobře, dneska ráno jsem tě možná využila. Trochu. Omlouvám se.“

„Omluva není třeba.“ Pustil kliku a přešel přes místnost. Zastavil se před ní. „Já to chápu.“

Zírala na něho. „Cyrusi –“

„Jenom chci, abychom oba věděli, co se tu děje.“

Než mohla vymyslet nějakou odpověď, sklonil hlavu a políbil ji. Byl to rychlý, majetnický polibek, který sliboval, že v budoucnu přijde víc. V tu chvíli byla příliš zaskočená, než aby vůbec začala uvažovat, jak má reagovat.

Než se mohla vzpamatovat, kráčel zpátky ke dveřím a vyšel ven.

A pak byl pryč.

Zadívala se na Lylea.

„Zatraceně, včera v noci jsem ho nevyužila,“ zamumlala. „To je naprosté nepochopení situace. Prostě jsem byla vyčerpaná.“

Lyle zabroukal a obratně přeskočil z kuchyňské desky na parapet. Pustil se do uspořádávání své sbírky.

Sklouzla ze stoličky a zvedla talíře. „To je jedna z věcí, kterou na tobě obdivuju, Lyle. Máš jasně dané priority. Myslím, že máš pravdu. Je riskantní lidem věřit. A jak říkají lovci duchů, dobré kameny tě nikdy nenechají ve štychu.“

12

„Tvůj bývalý manžel je na ostrově?“ vytřeštila Rachel oči. „Ach bože. Všechno je hned zajímavější.“

„Povídej mi o tom.“ Sedona se zhroutila na židli a zasmušile zírala na svou kamarádku.

Seděly u stolku v čajovně, v zadní části Rachelina knihkupectví. Rachel byla zasnoubená s Harrym Sebastianem, členem mocné rodiny Sebastianů. Harryho rodina střežila tajemství Rezervace po celé generace. V poslední době se však ta tajemství začala vynořovat na povrch mnoha nepříjemnými způsoby. Aby se s nimi Harry vypořádal, postavil se do čela bezpečnosti Nadace na ostrově.

„Proč je ale Brock na ostrově?“ podivila se Sedona.

Rachel si zastrčila pramen rusých vlasů za ucho a prohlížela si Sedonu očima, které uměly číst auru. „Očividně přijel kvůli tobě.“

„To mě znepokojuje nejvíc. To on se se mnou rozešel, vzpomínáš? Vyprávěla jsem ti, jak ten ničema zrušil naše PM v okamžiku, kdy zjistil, že jsem se nevrátila z poslední zakázky.“

Rachel se otřásla. „To bylo hnusné.“

„No, na jeho obranu musím říct, že naše PM by se ve Smluvní manželství nikdy neproměnilo.“

„Ale stejně.“

„Ale stejně. Jde o princip. Mohl mít aspoň tu slušnost, aby počkal pár týdnů. Možná dokonce celý měsíc.“

„Takže před pár týdny chtěl co nejrychleji ukončit vaše PM a teď tě hledá.“ Rachel zabubnovala prsty o stolek a usmála se. „Musel být pěkně v šoku, když mu dneska ráno otevřel Cyrus.“

Sedona sebou trhla. „Už o tom ví celé městečko, že?“

„O tom, že Cyrus byl viděn, jak odchází z tvé chatky v brzkou ranní hodinu?“ Rachel se soucitně usmála. „Obávám se, že ano. Malé město, však víš. Ten starý hřbitov je trochu mimo cestu, ale ne úplně daleko.“

„Asi mi nepomůže, když řeknu, že to nebylo tak, jak to vypadalo?“

„Z vlastní zkušenosti vím, že tyhle situace nejsou nikdy takové, jak vypadají – zvlášť na maloměstě.“

„Ale klepy to nezastaví, že ne?“ konstatovala Sedona rezignovaně.

„Ne. Spíš budou mnohem zajímavější.“ Rachel se opřela o opěrátko. „Tak o jakou situaci ráno v tvé chatce šlo?“

„To je komplikované.“

„Přirozeně.“

„Dobře, povím ti zkrácenou verzi,“ prohlásila Sedona. „Někdo na mě včera v noci nastražil psi past, přímo uprostřed mé vlastní chatky. Podařilo se mi dostat ven. Lyle vycítil, že mám potíže, a doběhl pro pomoc. Musel dojít k závěru, že nejbližší osoba po ruce je Cyrus Jones.“

Pobavení v Racheliných očích vystřídal šok. „Dobrý bože. Myslíš to vážně.“

„Bohužel ano.“

„Počkej chvilku.“ Rachelino rusozlaté obočí vylétlo vzhůru. „V tvé chatce explodovala psi past a ty ses dostala bez problémů ven?“

„Díky svému talentu,“ potvrdila Sedona, tuhle část přeskočila tak rychle, jak jen to šlo. „Ale jde o tohle, Rachel – ten, kdo tu past nastražil, se vrátil, aby se přesvědčil, že fungovala. Slyšela jsem kroky. Vetřelec se moc dlouho nezdržel. Zmizel dávno předtím, než dorazil Cyrus.“

Rachel přimhouřila oči. „A druhý den ráno se u tvých dveří objeví tvůj bývalý.“

„Mě i Cyruse napadlo, že tyhle dvě skutečnosti by mohly být propojené. Ale upřímně, nevidím žádnou souvislost.“

Rachel se natáhla přes stůl a dotkla se Sedoniny paže. „Neboj se, nikomu nedovolíme, aby tě odvezl z Rainshadowu zpátky na tu kliniku. Jsi tu v bezpečí.“

Sedona zavřela na okamžik oči a pak pohlédla přímo na Rachel. „Díky za ujištění. Věř mi, že to pro mě hodně znamená.“

Bylo krásné mít přátele, kteří se o vás starali, pomyslela si, ale ne tak hezké jim lhát. Nelíbilo se jí, že jim neříká celou pravdu o svém talentu, už však věděli, že byla popálená psi energií. Nechtěla, aby si mysleli, že by mohla být navíc nestabilní multitalent. Člověk měl právo na svá tajemství, připomněla si. Byla si jistá, že Rachel a její snoubenec Harry mají pár vlastních.

„Jakou roli v tom všem hraje Cyrus Jones?“ zeptala se Rachel. „Přece jen je to šéf Bratrstva.“

Sedona potřásla hlavou. „On tu past nenastražil. Lyle by za ním nikdy nešel pro pomoc, kdyby to tak bylo.“

„Dobře, beru. A i když je pravda, že je Cyrus z Bratrstva, je taky ze Společnosti. A nejen to, je to Jones.“

Sedona se zamračila. „Na tom záleží?“

„U Arkány na tom záleží. Jonesova rodina je jistým způsobem Společnost arkány. Jeden z jejich předků, alchymista jménem Sylvester Jones, Společnost založil kdysi v sedmnáctém století, ve Starém světě. Byla to tajná organizace psychotroniků, než První generace kolonistů dorazila na Harmonii a zjistila, že lidé mají skryté paranormální schopnosti.“

„Tady na Harmonii zas tak skryté nejsou,“ namítla Sedona.

„To je pravda. Ale o tom právě mluvím. V rodinách ze Společnosti arkány byly silné talenty ještě dřív, než se sem dostaly. A ve Společnosti se povídalo, že Jonesové jsou ti nejsilnější. Ovládají celou Společnost, nebo přinejmenším to, co z ní zbylo. Je pravda, že Arkány není to, co bývala na Zemi, ale věř mi, že tě Jonesové dokážou ochránit.“

„Proč by to dělali?“

Rachel se vědoucně usmála. „Bože, to netuším. Možná proto, že Cyrus Jones strávil noc u tebe doma?“

„Říkala jsem ti, že se nic nestalo. Vyčerpáním jsem usnula.“

„To je jedno. Máš tady na Rainshadowu přátele.“

Sedona se napila čaje, zatímco nad tím přemýšlela.

„Rachel, jsi si pořád jistá, že je moje aura stabilní?“

„Naprosto.“

Sedoně zazvonil telefon. Sklopila oči, uviděla tentýž městský kód a totéž číslo jako v hlasové schránce, kterou dnes ráno smazala. Vzpomněla si na Cyrusovu radu. Existoval jen jeden způsob, jak zjistit, proč ji lidé z obou rodin tak zoufale hledají.

Překonala odpor a telefon přijala.

A okamžitě toho litovala.

„Sedono?“ V hlase starší ženy se odrážel ostrý tón, který dával jasně najevo, že jí vůbec volat nechce. „Jsi to ty? Tady Margaret Callahanová – tvoje teta.“

Jemný důraz na slově teta byl zajímavý, pomyslela si Sedona. Callahanové se vždycky usilovně snažili zlehčit jakýkoliv rodinný vztah.

„Vím, kdo jsi, Margaret.“

„Nechala jsem ti včera v noci vzkaz. Mohla jsi být aspoň tak zdvořilá a odpovědět mi.“

„Co se děje?“ zeptala se Sedona. „Někdo zemřel?“

Na druhé straně linky nastalo překvapené ticho.

„Ne, samozřejmě že ne,“ odpověděla Margaret. „Proč bych ti volala kvůli smrti v rodině? Ale to je jedno.“

„Mám momentálně dost práce,“ prohlásila Sedona. „Jestli mi chceš něco říct, udělej to rychle.“

„Není třeba být hrubá,“ ohradila se Margaret. „Ne po tom všem, co pro tebe tahle rodina udělala. Volám, protože právníci Snowových se s tebou snaží spojit. Dozvěděla jsem se, že jim nebereš telefon.“

„Ne. Tenhle jsem přijala jen z toho důvodu, že na tom trval jeden můj přítel.“

„Přejdu přímo k věci. Důvod, proč se tě Snowovi právníci snaží dostihnout, je ten, že tvůj dědeček si přeje, aby ses zúčastnila každoroční recepce, která se bude konat tento týden na počest jeho narozenin.“

„Dobrý bože.“ Sedona skoro upustila telefon. „Ty snad žertuješ. Kvůli tomu jsou všechny ty telefonáty? Kvůli pozvání na narozeniny?“

„Ano. Připadá mi, že to nejmenší, co bys mohla udělat, je zúčastnit se té oslavy.“

„Proč bych to, pro všechno na světě, měla udělat?“

Margaret si odkašlala. „Když tě právníci nezastihli, kontaktovali nás. Rodinu tvé matky.“

„Ano, Margaret, vím, kdo jsou Callahanové. Ale pořád nechápu, proč by se se mnou Snowové chtěli spojit.“

„To je jednoduché. Zdá se, že tě tvůj dědeček zahrnul do své poslední vůle.“

„Vážně…“ Sedona se usmála. „Už to chápu. Paragraf pět, odstavec číslo sedmnáct: Své nemanželské vnučce odkazuji jeden dolar. Jak vzrušující. Samozřejmě se vypravím až do Crystal City, abych dědovi poděkovala za to, že mě uznal za svou příbuznou. Kdo by to neudělal?“

„Tvůj dětinský sarkasmus je bezdůvodný,“ prohlásila Margaret. „Právníci mě informovali, že tvůj dědeček na tebe ve své závěti myslel velice štědře. Navíc založil značný svěřenecký fond. Budeš z něho moct okamžitě čerpat. Žádá jen to, aby ses laskavě ukázala na jeho narozeninovém večírku.“

„To je nějaký druh ošklivého žertu?“

„Takové žerty já nepěstuji,“ oznámila Margaret. Zněla teď nekompromisně a odhodlaně. „Byla jsem ujištěna, že to tvůj dědeček myslí vážně. Mám dojem, že ti chce vynahradit všechno, co se stalo před tolika lety, když jeho syn svedl tvou matku a přesvědčil ji, aby se natolik zkompromitovala a zostudila celou rodinu tím, že s ním utekla.“

Sedona o tom pár vteřin uvažovala.

„Nevěřím tomu,“ prohlásila nakonec. „Ani vteřinu.“

„Prosím?“

„Možná bych na to skočila, kdybych byla jediný žijící potomek Boba Snowa a on zpanikařil, protože by nikdo jiný nepokračoval v jeho krevní linii. Ale tak to není. Má dva legitimní syny, kteří mu zplodili spoustu legitimních vnuků a vnuček. Bobby Snow mě nepotřebuje.“

„Robert Snow zřejmě změnil názor.“

„To je nepravděpodobné.“

„Lidé se mění, Sedono.“

„Moc ne,“ namítla Sedona. „Alespoň z mé zkušenosti.“

„To nejmenší, co můžeš svému dědečkovi poskytnout, je dát mu šanci, aby ti ukázal, jak lituje věcí, jež se v minulosti odehrály.“

„Proč?“

„Proč?“ Margaret poprvé povolila pevné opratě, jimiž ovládala svůj temperament. „Protože ať se ti to líbí, nebo ne, jsi rodina. Proč si myslíš, že platil za tu drahou internátní školu, kam jsi chodila?“

„Domnívala jsem se, že cenu za to, že budu pryč z očí, dokud mi nebude osmnáct, si Callahanové a Snowové rozdělili mezi sebe půl napůl.“

Nastala další krátká pauza.

„Bylo rozhodnuto, že pro tebe bude nejlepší internátní škola,“ prohlásila Margaret nakonec. „Ale Callahanové by si školné dovolit nemohli. Snowové se nabídli, že se o všechno postarají.“

Sedona zaslechla vzdálený cinkot zvonečků.

„No páni,“ vydechla. „Přesvědčili jste Snowovy, aby zaplatili to školné díky tomu, že se mě všichni chtěli zbavit, a internátní škola byla ten nejefektivnější způsob, jak předstírat, že neexistuju. Dobrá práce, Margaret. Moc lidí se nemůže pochlubit, že by z Roberta J. Snowa dostali při obchodním jednání to nejlepší.“

Margaret se rozhodla, že na tu poznámku nebude reagovat. „V sázce je značné množství peněz. Nejde jen o soucit, ale je ve tvém nejlepším zájmu, aby ses zúčastnila dědečkovy oslavy narozenin.“

„No, to nevím. Bude to pěkně drahé. Musela bych si vzít dovolenou. Pak je tu cena za letenku, za pronájem auta a hotelový pokoj. Ach, a budu potřebovat pěkné šaty.“

„Říkala jsem ti, že tvé náklady budou uhrazeny,“ prohlásila Margaret, její chladný tón klesl pod bod mrazu. „Očividně jsem nepoložila otázku správně. Měla jsem říct, co bude tvou rodinu stát, aby zajistila, že projevíš aspoň špetku respektu svému dědečkovi?“

Sedona na okamžik odtáhla telefon od ucha a zírala na něj, snažila se zjistit smysl telefonátu.

„Sedono?“ Margaretin hlas zněl kovově.

Sedona si vrátila telefon k uchu.

„Zapomeň na peníze,“ řekla. „Chci vědět, proč jste se rozhodli, že bych se toho večírku měla zúčastnit.“

„Už jsem ti říkala, že ať už se ti to líbí, nebo ne, jsi Snowová. Tvůj dědeček očividně lituje toho, jak jsme se k tobě zachovali v minulosti. Uvědomuje si, že činy tvých rodičů nejsou tvoje chyba.“

„Bože. To je od něho opravdu šlechetné. A co Callahanovi? Mohu se těšit na pozvání na narozeninový večírek babičky Callahanové? Nebo třeba tvůj, teto Meg?“

„Snažím se být trpělivá, Sedono. Nepřekvapuje mě, že stále chováš dětinský vztek vůči oběma stranám své rodiny. Ale musíš pochopit, že to, co tvůj otec a matka před všemi těmi lety provedli, byl pro Callahany a Snowy strašný šok. Ublížilo to spoustě lidem.“

„Včetně mě.“

„Ano,“ souhlasila Margaret tiše, „včetně tebe. Robert Snow se ti to teď snaží vynahradit. Mohla bys být laskavá natolik, abys jeho pozvání přijala. Jak jsem říkala, je to ve tvém vlastním nejlepším zájmu.“

„Hádám, že to musí být i ve tvém nejlepším zájmu, jinak bys mi nevolala,“ konstatovala Sedona.

„Nemám tušení, o čem to mluvíš,“ namítla Margaret.

„Správně. Promiň, budu už muset jít. Mám novou práci, nemluvě o nedávných komplikacích v mém životě.“

„Komplikacích?“

„Nic neobvyklého. Před nedávnem jsem byla unesena šíleným vědcem, který mě odvedl do nějaké tajné laboratoře a použil mě ke svým bizarním pokusům. Včera v noci na mě nějaký pitomec nastražil psi past, kterou jsem jen tak tak přežila, a teď si všichni na Rainshadowu zřejmě myslí, že spím s místním šéfem Bratrstva. Prostě nic neobvyklého. Neboj se, nejde o nic, co bych nezvládla.“

Na druhé lince se rozhostilo zděšené ticho.

„Sedono, máš… parapsychologické problémy?“ zeptala se nakonec Margaret napjatě.

„Kdepak. Cítím se skvěle. Nepředpokládám, že by sis všimla, že jsem se před téměř dvěma měsíci na tři týdny ztratila?“

„Ztratila?“

„Jak jsem řekla, je to komplikované. Ale cením si tvého telefonátu, Margaret. Myslím, že jsi mi vyjasnila pár otázek.“

„Přijdeš na oslavu svého dědečka? Moc by to pro něho znamenalo.“

„Neřekla jsi mi přesnou cenu, kterou tenhle telefonát pro starého dobrého Boba měl,“ prohlásila Sedona.

„To ty z toho budeš mít užitek. Myslela jsem, že jsem se vyjádřila jasně. Nejenže tě Snow opět zahrnul do své poslední vůle, ale založil ti štědrý svěřenecký fond, ze kterého můžeš začít okamžitě čerpat.“

„Nemluvím o tom, co z toho budu mít já,“ namítla Sedona. „Ptám se, co z toho budeš mít ty. Kolik ti právníci dobrého Boba zaplatili, abys mi zavolala? Čtvrt milionu? Půl? Ach, a nezapomínejme, že jsi ze mě chtěla vymáčknout další peníze, kdybych z toho svěřeneckého fondu začala čerpat. Přece jen jsme rodina, že, Margaret? A Callahanové mají další generaci, která musí studovat na univerzitě, že?“

Margaret vydala pobouřený zvuk, který zněl spíše jako syknutí. „Jsi ta nejnevděčnější potvora, s jakou jsem se za celý život setkala.“

Sedona se náhle cítila z té výměny názorů vyčerpaná. „Ví Ethel, že mi voláš?“

„Ano.“

„Souhlasila s tím?“

„Jako všichni ostatní v rodině si tvá babička myslí, že je to ve tvém nejlepším zájmu,“ prohlásila Margaret vyrovnaně.

„Proč by se starala o mé nejlepší zájmy? Nenávidí mě.“

„Ethel má jisté potíže s nevyřešeným vztekem a rozmrzelostí,“ připustila Margaret napjatým tónem.

„S Ethel není nic nevyřešeného. Rozhodla se mě nenávidět, protože si myslí, že kdybych se nenarodila, mamka by s tátou nikdy neutekla.“

„Copak to nechápeš?“ vyštěkla Margaret. „Tady jde o rodinu, Sedono. Máš teď skvělou příležitost uzavřít minulost a smířit se se svými pokrevními příbuznými. Je na tobě, jestli uděláš správnou věc. Víš, co to je.“

„Musela jsi vynést tuhle kartu ‚udělej, co je pro všechny nejlepší‘, že?“ ušklíbla se Sedona. „Řeknu ti, co udělám. Zvážím účast na narozeninové oslavě Boba Snowa, ale nic neslibuju. Rozumíme si?“

„Ano, absolutně.“ Margaret zněla skoro dojemně, jako by se jí ulevilo. „Jak jsem ti říkala, všechny výdaje ti budou uhrazeny. Řeknu administrativní asistentce tvého strýčka Marka, aby ti se vším pomohla.“

„Neobtěžuj se. Jestli se rozhodnu zúčastnit, zařídím si všechno sama. Už vážně musím jít. Sbohem, Margaret.“

„Sedono –“

„Co?“

„Díky, že to pozvání alespoň zvážíš,“ řekla Margaret. „Vím, jak to pro tebe musí být těžké.“

„To si nemyslím. Sbohem, Margaret.“

Sedona ukončila spojení a zadívala se na Rachel.

„Můj život se právě ještě víc zkomplikoval,“ konstatovala Sedona.

„Všichni ti můžou potvrdit, že když jde o komplikování života, rodině se nic nevyrovná,“ prozradila jí Rachel.

13

„Pár lidí, kteří žijí poblíž plotu, dneska ráno hlásilo, že včera v noci slyšeli z hloubi Rezervace nějaká opravdu velká zvířata,“ prozradil Slade Attridge. „Ten zvuk popsali jako tlumený řev. Mohl to být hrom, ale vzhledem k tomu, že jsme v posledních pár týdnech našli několik obrovských mršin, myslím, že minulou noc možná došlo k dalšímu zabití.“

„Sestavím dneska dopoledne tým Nadace a uvidíme, jestli najdeme další zdechlinu.“ Harry Sebastian vzhlédl od map. „Musím vám prozradit, že naši výzkumníci tohle všechno zbožňují. Jsou jako děti s velkými pytlíky halloweenských sladkostí.“

„Já vím,“ přikývl Cyrus. „Mluvil jsem ráno s doktorem Knutsonem. Říká, že ty dvě mršiny, co jste našli dosud, odpovídají popisům fosilií z doby před několika miliony let. Je bez sebe nadšením z možnosti, že se mimozemšťanům mohlo podařit znovu stvořit živoucí dinosaury.“

„Knutson nemá za úkol zařídit, aby ta stvoření zůstala za plotem,“ namítl Harry.

„Nebo zajistit, že se nerozhodnou projít po Main Street v Shadow Bay,“ dodal Slade.

„To ne,“ souhlasil Cyrus. „To je na nás.“

Všichni tři se nacházeli v provizorní kanceláři, která byla zřízena pro aktivity Bratrstva. Vybavení bylo prosté. Skládalo se z otlučeného stolu a několika skládacích židlí. Na stole ležely mapy ostrova a přilehlých moří – některé pocházely až z koloniální doby.

Nejnápadnějším bodem na každé mapě Rainshadowu bylo široké území ostrova označené jako Rezervace Rainshadow. Silný psi plot, jenž obklopoval tajemnou oblast, byl na novějších mapách označen výraznou červenou linkou. Hustě zalesněný vnitřek za plotem byl označen NEPROZKOUMANÉ a Cyrus se domníval, že to tak nějakou dobu zůstane. Silné paranormální síly, jež vířily jako proudy a přílivy neviditelného oceánu za plotem, ničily i to nejjednodušší navigační a mapovací zařízení. Letecké snímky byly vždy zkreslené mraky psi energie, jež zakrývala vnitřek ostrova.

ZDE JSOU MONSTRA bylo jasně vytištěné velkými tučnými písmeny na každé historické mapě Rainshadowu. Na novějších mapách byly zvoleny legálnější prostředky, jak odradit nenechavé návštěvníky: SOUKROMÝ MAJETEK. NEBEZPEČÍ. VSTUP ZAKÁZÁN.

Možná měli dodat NEZVANÍ NÁVŠTĚVNÍCI BUDOU SEŽRÁNI, pomyslel si Cyrus.

Moc dobře si uvědomoval, že měl na místní autority velké štěstí. V Sladeovi a Harrym poznal spřízněné duše. Nešlo jen o aury silných talentů, jež šepotaly v atmosféře kolem nich. Poznal už spoustu prvotřídních talentů – některé velmi nebezpečné.

Věděl, že by Slade a Harry mohli být nebezpeční také. To mu nevadilo. Když šel člověk lovit monstra, potřeboval lidi, kteří se s nimi dokážou poprat. Jakmile si potřásl rukama se Sebastianem a Attridgem, pochopil, že s nimi bude nejen skvěle vycházet – ale že se na ně může spolehnout, že mu budou krýt záda, kdyby došlo k vážným potížím. A takové lidi nebylo snadné potkat, pomyslel si. Měl kliku, že dva z nich našel na Rainshadowu.

Odložil tužku, kterou používal při poznámkách. „Ti tvorové by mohli být velký problém, ale naléhavější potíže by mohli způsobit lovci pokladů a dobrodruzi. Pár jsem jich zahlédl včera v noci u vchodu na hřbitově. Hodlám tam od dnešního večera postavit stráž.“

Harry zavrtěl hlavou. „Nainstalovali jsme tam to nejnovější bezpečnostní oplocení, ale žádná bariéra není dokonalá.“

„Značky VSTUP ZAKÁZÁN jsou jako magnety,“ konstatoval Cyrus. Opřel se na židli. „Víte, ostatní noví šéfové Bratrstva dostávají území s lukrativní těžbou jantaru a s mimozemskými ruinami,“ poznamenal. „Jejich klienty jsou velké vládní agentury, korporátní výzkumná oddělení a akademické pátrací týmy s neomezenými rozpočty. Já jsem dostal na starost území s dinosaury a jedním klientem – Nadací.“

„Nezapomínej na tu křišťálovou pyramidu v podzemí,“ nadhodil Harry. „Můj bratr Drake tvrdí, že je to nějaký typ starobylého mimozemského skladiště informací – taková paranormální knihovna. Má nevyčíslitelnou hodnotu.“

„Správně,“ přikývl Cyrus. „A tvoje rodinná firma už ji prohlásila za svou.“

„Podívej se na to z té lepší stránky,“ ozval se Harry. „Výzkumné týmy, které pošleme do pyramidy, budou platit vysoké částky za ochranu Bratrstva.“

Cyrus se usmál. „Rádi si myslíme, že naše služby za to stojí.“

Slade vypadal pobaveně. „Nikdo nikdy nepopřel, že šéfové Bratrstva mají talent na vyždímání toho nejlepšího z každé obchodní příležitosti, která jim vleze do cesty.“

„Je to jeden z požadavků na šéfa,“ připustil Cyrus. „Ale v tomhle okamžiku nikdo peníze tam dole v katakombách nezíská – dokud ty tunely nevyčistíme a nezmapujeme.“

„Dobře, vypadá to, že máme něco, co připomíná plán,“ konstatoval Harry. „Ty budeš dohlížet na operace v podsvětí, Cyrusi. Já si vezmu aktivity v Rezervaci. Slade bude vykonávat své obvyklé policejní povinnosti v Shadow Bay a pokusí se dostat pod kontrolu dobrodruhy, kteří se trousí do města od chvíle, co se z ostrova dostaly řeči o těch podivnostech, co se tu odehrávají.“

„Byl bych radši, kdyby se po Main Street procházel dinosaurus než ti zatracení dobrodruhové,“ prohlásil Slade. „A tenhle týden to bude ještě složitější kvůli reklamám na Halloween, které zajistil nový starosta. Pokaždé když připluje nějaký trajekt, vyvalí se z něho banda cizinců.“

„Což mě přivádí k problému, na který narazila včera v noci Sedona,“ nadhodil Cyrus.

Oba muži se na něho zadívali s tázavými výrazy a jistým pobavením.

„Včera v noci došlo k nějakým potížím?“ zeptal se Slade poněkud moc klidně.

„Měli jsme dojem, že mezi tebou a Sedonou je všechno na nejlepší cestě,“ poznamenal Harry.

Cyrus tu narážku ignoroval. Ve stručnosti jim vypověděl epizodku se psi pastí. Než domluvil, všechen mužský humor z místnosti vymizel.

Slade přešel k oknu a zadíval se na Main Street s davy turistů a křiklavými dekoracemi.

„Před několika týdny, když Sedona přijela na ostrov, prozradila Rachel a mé ženě Charlotte, že se obává, aby ji Blankenship nechtěl znovu unést,“ řekl. „Mám jednoho ze svých lidí v přístavu pokaždé, když dorazí trajekt. Ale zatím jsme neobjevili nikoho, kdo by odpovídal popisům Blankenshipa nebo jeho dvou asistentů.“

„Rachel dává pozor na nestabilní či nebezpečné aury, ale když je na ostrově tolik cizinců, není možné zkontrolovat každého,“ dodal Harry.

Cyrus se na něho podíval a pak obrátil pozornost na Sladea. „Vy jste Sedoně věřili už od začátku?“

„Tohle je Rainshadow,“ řekl Slade. „Nikdo tu neskončí bez opravdu dobrého důvodu. Z vlastní zkušenosti vím, že většina příběhů se ukáže jako pravda.“

„Sedona je teď jednou z nás,“ konstatoval Harry. „Je to malé městečko. Staráme se jeden o druhého.“

„Díky,“ řekl Cyrus.

14

Cyrus pohlédl na hodinky a pak se zadíval na Brocka Prescotta. „Máte pět minut. Co chcete?“

„Chci vědět, proč se motáte kolem mé ženy,“ vyštěkl Brock.

„Dvě poznámky. Zaprvé už to není vaše žena. Zadruhé, ohledně mého vztahu s ní – nedlužím vám žádné vysvětlení.“

Prescott se objevil, zrovna když Cyrus končil schůzku se svými podřízenými. Cyrus se ho rozhodl ignorovat, ale nakonec usoudil, že by bylo rozumnější zjistit, o co Prescottovi jde. Když jste znali priority svého protivníka, mohli jste obvykle předvídat jeho kroky. Motivy byly vždycky nejdůležitější.

Brockova tvář se stáhla do výrazu vážných obav. „Jistě víte, že má žena pravděpodobně utrpěla vážné popálení smyslů při své poslední práci pro Bratrstvo. Nejspíš se nachází ve velice křehkém stavu.“

„Není to vaše žena,“ zopakoval Cyrus. „Požádal jste o rozvod, vzpomínáte?“

„Zatraceně, myslel jsem, že nemám jinou možnost. Bratrstvo mě informovalo, že se ztratila a nejspíš je mrtvá.“ Brock si projel prsty vlasy a postavil se k oknu. „Zdálo se jasné, že se už nevrátí. Co jsem měl, k čertu, dělat?“

„Hledat ji,“ odpověděl Cyrus.

Brock se otočil. „To se vám snadno řekne. Vy jste vedoucí Bratrstva. A navíc Jones. Můžete si dovolit vlastní záchranné operace.“

„Vy jste hlavou Prescottových továren. Mohl jste zaplatit za vlastní soukromý pátrací tým.“

„Řekli mi, že se ztratila v energetické řece. Z té se nikdy nikdo nedostal.“

„Skoro nikdo,“ namítl Cyrus. Ozvalo se hlasité protestní zaskřípání, když se opřel ve staré kancelářské židli. „Stále jste mi nevysvětlil, proč jste tady na ostrově.“

„Není to jasné? Bojím se o ni. Je to moje žena, zatraceně.“

„Byla to vaše žena. A šlo jenom o PM. A co víc, měl jste v úmyslu to tak ponechat, že ano?“

„Náš vztah začal jako PM,“ ucedil Brock mezi zuby. „Ale když zmizela, uvědomil jsem si, že jsem k ní cítil něco mnohem hlubšího.“

„Tak hlubokého, že jste začal spát se svou sekretářkou?“

Brockova tvář se stáhla do pochmurného výrazu. „Šlo o nedorozumění. Sedona mi nedala šanci, abych to vysvětlil.“

Cyrus nadzvedl obočí. „Teď uvažujete o Smluvním manželství?“

„Rozhodně.“ Brock přistoupil ke stolu a opřel se o něj dlaněmi. „Ne že by vám do mého vztahu se Sedonou něco bylo.“

„Vlastně mi do něj něco je. Souhlasila, že bude pro Bratrstvo Rainshadow pracovat jako strážkyně na příležitostné bázi. Tím se pro mě stala členem mého týmu. Mou povinností je starat se o její blaho.“

„Opravdu? Máte ve zvyku spát se všemi členkami svého týmu?“

Cyrus vstal a postavil se Brockovi na druhé straně starého stolu. „Jestli se pokusíte odvést Sedonu z tohoto ostrova bez jejího jasného a vyřčeného souhlasu, zajistím, aby Prescottovy továrny už nikdy nezískaly přístup do podsvětí.“

„To je nesmysl.“ V Brockových očích se mihl vztek. „Nemůžete mi takhle vyhrožovat. Možná jste Jones, ale oba víme, že jste jenom druhořadý šéf Bratrstva s malým, nedůležitým územím na ostrově uprostřed Jantarového moře. Nejste zrovna hlavou jednoho z Bratrstev velkého městského státu.“

„Tohle možná není Crystal City nebo Resonance City. Ale podzemí tady na Rainshadowu je moje území.“

Brock přimhouřil oči. „Mám to brát jako výhružku?“

„Kdybyste znal členy Komory, věděl byste, že žádné území, ať malé, nebo velké, nepřiklepnou někomu, kdo by ho nedokázal kontrolovat. Věřte mi, že já zvládnu a budu chránit to, co je moje. Skončili jsme, Prescotte. Je pravda, že není v mé moci vás vykázat z ostrova – jenom z podsvětí. Ale jestli si nedáte pozor, zařídím, abyste zmizel z Rainshadowu, tak či onak. Teď odsud vypadněte. Mám práci.“

Prescott se tvářil, že vyhazov z kanceláře odmítne. Ale nakonec zřejmě došel k závěru, že by mu to k ničemu nebylo.

Rozrazil dveře a vypochodoval ven, jako by chtěl odejít sám. Na chodníku se krátce zastavil a ohlédl se na Cyruse.

„Kdo si, k čertu, myslíte, že jste, Jonesi?“

„Člověk, kterého poslali, aby se postaral o monstra na Rainshadowu,“ odpověděl Cyrus.

15

Bylo teprve po osmé, ale v hostinci už bylo rušno. Lyle zmizel v potemnělém vnitřku před dvaceti minutami. Od té doby po něm nebylo ani vidu, ale rezrocková hudba a mužský smích hřímající ze vchodu, jenž odděloval bar a recepci, nevěstily podle Sedonina názoru nic dobrého.

Už se chystala opustit své místo na recepci, aby zkontrolovala situaci, když hlavními dveřmi prošla sto osmdesát centimetrů vysoká amazonka s nekonečnými vlnami blond vlasů a ňadry, za něž by se nestyděla ani modelka předvádějící spodní prádlo. Hannah Holbrooková byla oblečená v kůži od hlavy k patě a všechno – od saka, vestičky až po kalhoty – jí sedělo na dokonalé figuře jako ručně šitá rukavice. Boty na vysokém podpatku a kožená počítačová brašna jen doplňovaly celkový vzhled.

„Ahoj, Sedono.“ Blýskla po ní filmovým úsměvem. „Vypadá to, že je dneska v hospodě pěkný dav.“

„Ahoj, Hannah. Z Knoxe bude boháč, ale já se začínám trochu bát o Lylea.“

„Slyšela jsem, že prachoví králíčci se o sebe dokážou postarat sami.“ Hannah pohlédla ke dveřím. „Dala bych si drink, ovšem vypadá to, že se budu muset prodrat přes bandu opilých lovců duchů, abych ho dostala.“

„Ráda Knoxovi řeknu, aby ti jeden přinesl ven.“

Hannah se uchechtla. „Díky, ale radši to zkusím u baru. Zoufale potřebuju informace a od koho jiného bych je měla dostat než od davu opilých lovců?“

Hannah možná vypadala jako Miss ostrova, měla však oči reportérky. Dorazila na Rainshadow před několika dny a okamžitě bylo jasné, že využije svých veškerých impozantních vnadů a žurnalistického důvtipu, aby získala nějaký příběh.

„Nejsem si tak jistá, že z nich něco dostaneš, i když jsou opilí,“ namítla Sedona. „Prý mají striktně nařízeno, aby se nebavili s tiskem. Místní autority se snaží zastavit klepy, co se tu šíří o Rezervaci.“

„Bez šance.“

Sedona se usmála. „To je fakt.“

Hannah se na ni podezřívavě slaďounce usmála. „Nový šéf Bratrstva je zřejmě odhodlaný pustit se do práce. Zastihla jsem Jonese dneska na ulici, ale dostala jsem z něj jen totéž co z Harryho Sebastiana a náčelníka policie. ‚Bez komentáře.‘“

„Jak jistě víš, Nadace ovládá většinu Rainshadowu,“ prohlásila Sedona. „Nechce žádnou publicitu. Stejně jako místní obyvatelé.“

„V tom případě neměli oznamovat halloweenský týden.“

„To uznávám. Můžu jen říct, že když nový starosta ten nápad představil, městská rada to v té době považovala za docela dobrý nápad.“

Hannah přimhouřila oči. „O něco tu jde, cítím to. Dříve či později to média vyčmuchají.“

„Ne, pokud do toho budou moct mluvit Nadace Rainshadowu a Bratrstvo.“

Hannah zasténala. „To je jasné. Mám jenom zvěsti o tom, že po Rezervaci pobíhají nějací netvoři. Ale podle místních legend to není na Rainshadowu nic nového.“

„Kdepak, není.“

Hannah se zatvářila prohnaně. „Slyšela jsem, že je na ostrově i Brock Prescott.“

„Mhmm.“

„Řekla bych, že je to vzhledem k okolnostem docela zajímavé.“ Hannah přešla recepci a opřela se o pult. Spiklenecky zamrkala. „Ne že by společnost jeho rodiny měla tady na Rainshadowu nějaké své zájmy. Většina ostrova a cokoliv v Rezervaci patří Sebastianům.“

„Na mě se nedívej,“ namítla Sedona. „Já nemám tušení, co tu dělá.“

„Podle mého průzkumu jste byli celkem nedávno ty a Prescott manželé.“

„To je stará historie,“ prohlásila Sedona ležérně.

„Muži jako Prescott obvykle nesledují svou bývalou ženu na nějaký vzdálený ostrůvek v Jantarovém moři, pokud si myslí, že je po všem,“ nadhodila Hannah.

Sedona zkřížila paže na pultu. „Je po všem.“

Pravda byla, že Brocka očekávala od chvíle, co dorazila dnes ráno do práce. Pokaždé když se hlavní dveře do recepce otevřely, připravila se na konfrontaci. Ale za celý den ho nezahlédla. Začínala doufat, že z ostrova odjel.

Vchodem se prohnala další vlna výkřiků a smíchu. Hannah pohlédla tím směrem.

„Vypadá to, že večírek je v plném proudu,“ konstatovala.

„Ano, vypadá to tak, že?“ Sedona se narovnala, obešla pult a vykročila ke dveřím do hostince. „A vsadím se, že vím, kdo je hlavní hvězdou.“

Hannah se rozzářila. „Jo?“

Sedona prošla dveřmi.

„Pozor,“ vyjekl nějaký lovec. „Blíží se prachový králíček.“

Muž popadl Sedonu za nadloktí a odtáhl ji stranou, právě když kolem ní proplachtila malá hrazda. Na dřevěné desce zahlédla Lylea.

Nadšeně cvrlikal. Když hrazda dosáhla konce oblouku, mrštně seskočil z desky a pak na bar.

Místností se rozlehlo povzbuzování. Lyle divoce poskakoval a broukal.

„Věděla jsem to,“ vydechla Sedona rezignovaně. „Vždycky středem pozornosti.“

„Bandu lovců duchů není těžké pobavit,“ řekla Hannah.

„Nebo prachového králíčka,“ dodala Sedona.

Lovec, který odtáhl Sedonu stranou, ji pustil, jako by se popálil.

„Omlouvám se, madam,“ hlesl. „Nechtěl jsem vás tak popadnout. Bál jsem se, že by vás zasáhla hrazda, kterou jsme pro toho chlapíka vyrobili.“

„To je v pořádku,“ odpověděla Sedona. „Nejspíš jste mě zachránil před ranou do hlavy.“

Lovec se zatvářil, jako by se mu ulevilo. „Jen jsme se s tím prachovým králíčkem trochu bavili.“ Zvýšil hlas. „Trošku se uklidněte, lidi. Šéfova dáma je tady.“

Reakce davu byla skoro stejně šokující jako lovcův popis. Úroveň hluku okamžitě spadla o několik decibelů.

Šéfova dáma.

Sakra, zaklela Sedona v duchu. Drby o tom, že Cyrus strávil noc u ní doma, se roznesly hodně rychle. Pracovala s lovci duchů natolik dlouho, aby věděla, že zubní pastu už do tuby nikdo nenacpe. Pokud šlo o Cyrusovy muže, byla teď oficiálně šéfovou dámou.

„Jestli vám to nevadí, vezmu Lylea a půjdu,“ prohlásila zdvořile. „Musí si trošku odpočinout.“

Cesta zástupem lovců se před ní rozevírala jako kouzlem. Přistoupila k baru a popadla Lylea.

Knox se zamračil, huňaté obočí mu poskakovalo nad sluncem vybělenýma očima. „Už jdeš domů?“

„Ano, jdu. Zavolej na policii, jestli se ti to tu vymkne z rukou.“

Knox se předklonil a ztlumil hlas. „Kvůli těm lovcům se nebojím. Po tom, co se stalo včera v noci, bych tě nerad pustil do chatky samotnou.“

„Budu v pohodě,“ ujistila ho Sedona.

„Měla bys počkat, dokud se nevrátí Jones, aby tě doprovodil domů a dohlédl na tebe.“

Šéfova dáma.

„Vím, že to myslíš dobře, Knoxi, ale Cyrus má teď hodně práce.“

Knox pohlédl ke dveřím a jako by se mu ulevilo. „Už je tu. Jones se o tebe postará. Můžeš jít.“

Sedona otočila hlavu a uviděla Cyruse vyplňujícího dveře hostince. Ostatní v místnosti si ho všimli ve stejnou dobu. Nastalo náhlé ticho. Židle zaskřípaly a lovci vyskočili na nohy.

„Dobrý večer, pánové,“ prohlásil Cyrus. „Vraťte se k jídlu a pití. Ráno v sedm nula nula se hlaste na ústředí. Zítra začneme čistit sektor jedna. Očekávám, že budete všichni v dokonalé kondici.“

Ozval se chorus „ano, pane“.

Cyrus se zadíval na Sedonu. „Připravená jít domů?“

Zvážila možnosti a usoudila, že všechny až na jednu by z ní udělaly pitomce, nebo ještě hůř: rozmrzelé děcko. Zbyla jí tedy jediná alternativa.

„Ano,“ řekla.

S Lylem v podpaží prošla koridorem lovců k místu, kde Cyrus čekal ve dveřích. Uhnul jí. Nezastavila se, ale šla dál do recepce. Cyrus ji následoval.

„Nevím, jak ty, ale já mám hlad,“ prohlásil, když s ní srovnal krok. „Co bys řekla tomu, kdybychom si dali večeři v kavárně v přístavu?“

No, hlad tedy měla, pomyslela si Sedona. A co jí může udělat, když zajde s Cyrusem na večeři?

Šéfova dáma.

„Fajn,“ svolila.

Hannah pozorovala přecpaný hostinec se zářícím úsměvem.

„Vím, že vám šéf nejspíš nařídil, abyste se se mnou nebavili o své práci v tunelech,“ prohlásila nadšeně. „Ale mohl by mi někdo koupit drink?“

Židle znovu zavrzaly a každý muž v místnosti vyskočil na nohy. Nastala horečná strkanice.

„Tady, slečno Holbrooková.“

„Bude mi potěšením, madam.“

Hannah se zasmála chraplavým sexy smíchem a zamířila k baru. „Není třeba se prát, gentlemani. Plánuju, že se tu chvíli zdržím. Na tomhle kousku skály stejně není co dělat.“

Někdo zapnul hudbu.

Sedona vyšla do noci s Cyrusem.

„Vím, co si myslíš,“ řekl Cyrus.

„Myslím na to, že mám hlad.“

16

Už se blížila desátá, když vyšli z restaurace. Hospody a bary v Shadow Bay budou otevřené dlouho do noci, aby místní vysáli z turistů, lovců duchů a členů různých výzkumných týmů Nadace co nejvíc peněz. Halloweenské lucerničky zářily ve večerní mlze a osvětlovaly Main Street přízračným světlem.

„Není třeba, abys u mě strávil další noc,“ namítala Sedona. Neobtěžovala se však vkládat do toho tvrzení příliš energie.

„Máš pravdu,“ souhlasil Cyrus. „Můžeme být dnes v noci u mě. Ale neměl jsem možnost nakoupit jídlo. Ráno bychom museli zajít na snídani k tobě.“

Sedona nehodlala zapírat, že vzhledem k nedávným událostem byla ráda, že má Cyruse a Lylea po boku při cestě tmou do své chatky. Ale pomyšlení na to, že u ní Cyrus stráví další noc, ji znervózňovalo. I když ne tolik jako možnost, že narazí na další psi past.

Šéfova dáma.

„Fajn, moje chatka,“ prohlásila poněkud nevrle.

„Dobře,“ souhlasil. „Nejdřív se však zastavíme u mě. Chci si vzít pár věcí.“

Pár věcí. Věděla, že pro obyvatele Shadow Bay to bude vypadat, jako by se k ní nový šéf nastěhoval.

„Uvažuj o mně jako o spolubydlícím,“ navrhl Cyrus, jako by jí četl myšlenky.

„Spíš jako o bodyguardovi,“ namítla, odhodlaná brát tuhle situaci jako dospělá.

„Nebo bodyguardovi,“ souhlasil.

Když došli na konec ulice, Cyrus rozsvítil baterku.

„Když už jsme u mého osobního života, povídá se, že Brock Prescott za tebou dneska zašel do kanceláře,“ nadhodila Sedona.

„Tuto zprávu mohu potvrdit.“

„Zatraceně. Toho jsem se bála.“ Zastavila se a otočila se tváří k Cyrusovi. „O čem jste si povídali?“

Cyrus se zarazil. „Hádej.“

Trhla sebou. „O mně.“

„Ano, o tobě.“

„Co jsi mu řekl?“

„Řekl jsem mu, aby se od tebe držel dál, jinak dohlédnu na to, aby zmizel z Rainshadowu.“

Uvažovala o tom. „Použil jsi výraz zmizet?“

„Myslím, že ano.“

Navzdory všem komplikacím, které se před ní v poslední době vynořily, se cítila trochu dojatě.

„Páni,“ užasla. „To byla síla.“

„Myslíš?“

„Jako ze staré školy.“ Když šéf Bratrstva nechal v minulosti někoho zmizet, daná osoba se vydala na dlouhou procházku po katakombách bez vyladěného jantaru. „Vsadím se, že tvoje hrozba Brocka překvapila. Ne že bys něco takového opravdu udělal.“

„Nebuď si tím tak jistá,“ prohlásil Cyrus. „Jsem zastáncem tradic.“

Zarazila se. „Vážně jsi Brocku Prescottovi řekl, že ho necháš zmizet, jestli se ke mně ještě přiblíží?“

„Co myslíš?“

„Znám tě jenom čtyřiadvacet hodin, ale začínám mít pocit, že jsi Prescottovi vážně vyhrožoval.“ Sedona znovu vykročila. „Nejspíš bych to neměla říkat, ale díky.“

Cyrus s ní srovnal krok. „Nemáš zač.“

Probodla ho ostrým pohledem. V husté tmě nebylo možné číst v jeho tváři, ale měla pocit, že v jeho hlase zaslechla upřímnost. Možná až příliš upřímnosti.

„Podívej, vážně si toho gesta cením, ale slib mi, že ho do tunelů bez jantaru nepošleš, dobře?“ řekla.

„Pořád ti na něm záleží?“

„Ne. Ale pomsty jsem se dočkala dnes ráno, když dorazil ke mně domů a našel tam tebe. To mi stačí. Nechci být odpovědná za jeho zmizení.“

„Něco ti povím. Dávám ti svoje slovo, že ho nenechám zmizet v podsvětí, ale vyhrazuju si možnost požádat Sladea Attridge, aby ho vykopl z ostrova. Stačí?“

„Stačí.“ Usmála se. „Slade by to udělal, kdybys ho o to požádal.“

„Ano, já vím. Aby tě ochránil. Máš tu dobré přátele, Sedono.“

„Ano.“ Pevně se k té myšlence přimkla.

Když se přiblížili k bráně hřbitova, Lyle zacvrlikal a seskočil z Cyrusova ramene. Zmizel v mlze a temnotě.

„Užij si to,“ zavolala za ním Sedona tiše. „Zkus se nedostat do potíží.“

Vyšli schody do Hřbitovní chatky. Cyrus odemkl a otevřel dveře. Našel na zdi vypínač a rozsvítil. Pak ustoupil, aby mohla projít Sedona.

I způsoby má jako ze staré školy, pomyslela si.

Následoval ji do malého prostoru a pak pokračoval do potemnělé ložnice. Světla se rozsvítila. Poslouchala šustot a věděla, že si balí holicí strojek a náhradní oblečení. Uvažuj o něm jako o spolubydlícím. Nebo jako o bodyguardovi. Jo, správně.

„Jedné věci nerozumím,“ zavolala.

Cyrus se vynořil z ložnice s koženým batohem přehozeným přes rameno.

„Čemu?“ zeptal se.

„Nejde mi do hlavy, proč Brock Prescott vůbec na ostrov přijel? Chci říct, není to tak, že by si najednou uvědomil, že je do mě šíleně zamilovaný.“

„Jsi si tím jistá? Tvrdil opak.“

„Ale no tak. Ten chlap ovládá zdroje velice působivé korporace, která se specializuje na průzkum podsvětí. Prescottovy továrny mají v deštném pralese spoustu zkušeností, a dokonce mají i vlastní bezpečnostní oddělení. Ovšem Brock se ani nenamáhal vyslat za mnou záchranný tým, když se doslechl, že jsem se ztratila. Vypadalo to, že když jsem mu zmizela z dohledu, ztratila jsem se i z jeho života.“

„A teď se zdá, že změnil názor.“

„Jediné, čím je Brock opravdu posedlý, je jeho rodinný podnik.“ Sedona vyšla zpátky na verandu. „Tak proč mě sledoval sem na Rainshadow?“

„Dobrá otázka,“ potvrdil Cyrus.

17

Krátce před půlnocí zaslechla, jak se hlavní dveře chatky otevřely a zavřely. Do ložnice zavanul chodbou chladný noční vzduch.

„Měl ses dneska v noci dobře?“ zeptal se Cyrus tlumeně.

Lyle zacvrlikal nadšenou odpověď. A Sedona zaslechla, jak jeho drobné drápky klapou o dřevěnou podlahu v hale. O chvíli později vyskočil na postel, malý kamínek v jedné pacince. Upustil kus jantaru na přikrývku vedle její ruky. Poznala ho a usmála se.

„Kde jsi to našel?“ Zvedla kousek jantaru. „Je krásný, děkuju. Zítra poprosím Charlotte, aby ho vyladila. Člověk nikdy nemá dost dobrých jantarů.“

Uložila kousek jantaru na noční stolek. Lyle spokojeně zabroukal a uvelebil se. Natáhla se a několikrát ho pohladila.

V obýváku zaskřípala pod Cyrusovou váhou pohovka. Napadlo ji, že by si na jeho blízkost v noci zvykla, nebýt té frustrace. Přitažlivost mezi nimi vzdálenost nijak nezměnila. Spíš byla ještě intenzivnější – přinejmenším z její strany.

Dávala však pozor, aby jiskřičky nepropukly v opravdický plamen. Z některých vztahů mohla žena odejít relativně nezraněná – například ze vztahu s Brockem Prescottem. Jasně, docela se jí líbila nečekaná pomsta, která se jí podařila. Přece jen je jenom člověk, pomyslela si. Ale srdce zlomené neměla. Byla naštvaná, když Diana Eastonová otevřela dveře Brockova městského domu, ale nijak zničená. To byl rozdíl. Ožehnutá, ale ne spálená.

Její intuice jí napovídala, že kdyby se vrhla do mnohem intimnějšího vztahu s Cyrusem, bylo by všechno jinak.

Zaslechla, jak péra v pohovce znovu zaskřípala. Cyrus zase vstal. Přecházel po obýváku. Vyděsila se, když zaslechla jeho boty na podlaze, jak míří ke dveřím.

Lyle se taky probudil. Otevřel všechny čtyři oči. Stáhl srst, seskočil z postele a vystřelil do chodby.

„Co se to, pro všechno na světě, děje?“ podivila se Sedona.

Žádná odezva. Hlavní dveře se otevřely a zavřely.

Odhodila přikrývku, popadla župan a strčila nohy do pantoflí.

V noci zaznělo buch buch buch běžících kroků, právě když vyšla na verandu. V oranžovém a zeleném osvětlení halloweenských ozdob zahlédla Cyrusovu postavu proti husté mlze. Držel se zábradlí a zíral na hřbitov. Lyle, se srstí stále staženou a připravený k akci, seděl nedaleko.

U klece kolem hrobu bylo namontované přenosné světlo a u něho stál hlídač, aby zabránil nedovolenému vstupu do podsvětí.

Sedoniným uším zněly dunící kroky v mlhou tlumené noci nepřirozeně hlasitě. Paprsek baterky horečně poskakoval v oparu. Měla pocit, že slyší zrychlený dech. Pak zachytila zvuk dalších kroků a uviděla druhý paprsek baterky.

„Stůjte,“ zvolal nějaký muž. „Na příkaz nového šéfa Bratrstva.“

První kroky nezpomalily.

„Musím pro pomoc,“ zalapal první běžec po dechu.

Sedona přešla vedle Cyruse.

„Co se děje?“ zeptala se tlumeně.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Cyrus. Taky mluvil šeptem. „Možná nějaký dobrodruh.“

„Přišel z katakomb?“

„Nejspíš. Včera v noci jsem zahlédl, jak odtamtud vycházejí dva lidé. Myslel jsem si, že místní používají vchod v hrobě, aby pátrali po pokladech. Proto jsem sem dneska umístil hlídače.“

„Vypadá to, že tvůj hlídač vyděsil nějakého vetřelce,“ poznamenala Sedona.

„Možná.“

Zrychlené dýchání a dunící kroky zesílily. Z mlhy se vynořila čísi postava a zastavila u nohou schodiště na verandu, hruď se jí dmula úsilím. Sedona muže okamžitě poznala.

„Joe,“ řekla. „Co se děje?“

Joe Furnell byl chlapík kolem pětačtyřiceti, ale působil drsným, protřelým dojmem, kvůli kterému nebylo snadné odhadnout jeho skutečný věk. Bydlel sám v chatě nedaleko psi plotu, jenž obklopoval Rezervaci. Jako mnoho obyvatel Rainshadowu trávil většinu času o samotě. Do města jezdil otlučenou dodávkou jednou za týden, aby nakoupil potraviny a čerstvou zásobu bylinného čaje, který mu Rachel připravovala. Joe byl nabručený i během svých dobrých dnů a s lidmi moc nevycházel, ale Sedona k němu vždycky cítila jisté sympatie.

„Tohle je Joe Furnell,“ prozradila Sedona tiše Cyrusovi. „Lovec v důchodu.“

Z mlhy se vynořil druhý muž. Zarazil se, když uviděl Cyruse.

„Pardon, šéfe,“ řekl. „Překvapil mě. Dával jsem pozor na vetřelce snažící se dostat dolů do tunelů. Nečekal jsem, že ze vchodu vyskočí někdo jako tenhle chlapík.“

„To je v pořádku, Montrosi,“ pravil Cyrus. Obrátil pozornost na Joea. „Co se tu děje?“

Joe namířil baterku na Cyruse.

„Vy jste nový šéf Bratrstva, že jo?“ zeptal se Joe. „Slyšel jsem, že jste tady se slečnou Snowovou. Musíte něco udělat, pane. Můj chlapec je tam dole.“

Cyrus pustil zábradlí, sešel schody a vytrhl baterku z Joeovy ruky. Joe jako by si toho ani nevšiml. Sedona poznala, že je omámený a dezorientovaný.

„Joe Furnelli,“ prohlásil Cyrus chladným hlasem, který zněl jako rozkaz. „Hlaste se.“

Joe zareagoval okamžitě. Narovnal se a jako by se vzpamatoval.

„Ano, pane,“ zasípal. „Henderson a já jsme dnes v noci sešli do katakomb.“

„To byl nedovolený vstup do podsvětí.“

„Ano, pane. Já vím, pane. Omlouvám se, pane.“

„Použili jste vchod na hřbitově?“

„Ne, pane. Jiný, který jsem našel nedávno mimo Rezervaci. Je dál, ale využili jsme ho, když jste dneska nařídil hlídat vchod na hřbitově.“

„Co se dnes v noci stalo?“

„Henderson a já pracujeme tam dole,“ prozradil Joe. „Před nedávnem jsme objevili skrýš mimozemských artefaktů. Měly cenu celého jmění.“

„Pokračujte,“ nařídil Cyrus.

„Odnášeli jsme poslední relikvie. Ale něco se stalo, když se Henderson dotkl jednoho z artefaktů. Tvrdil, že si je jistý, že s ním rezonuje. Pak už jenom víme, že se ve zdi tunelu otevřela nějaká brána. Myslel jsem, že se budeme dívat do deštného pralesa, ale vůbec to tak nebylo. Všechno na druhé straně brány vypadalo jako z křišťálu a křemenu a bylo to plné žhavé psi energie. Oslnilo to naše smysly. Henderson se nadchl. Tvrdil, že se tam chce porozhlédnout. Snažil jsem se ho zastavit, ale neposlouchal mě.“

„Předpokládám, že se něco stalo,“ prohlásil Cyrus.

„Ano, pane. Henderson prošel tím portálem. A pak se ta zatracená brána začala zavírat. Tehdy jsem to uslyšel, pane.“

„Co přesně jste uslyšel?“ zeptal se Cyrus.

Joe vypadal, že se přestane ovládat. Jeho ústa se otevírala a zase zavírala. Tvář se mu stáhla. Sedoně došlo, že pláče. Impulzivně sešla schody a dotkla se jeho paže.

Zadíval se na ni, jako by zapomněl, že tam je.

„Slečno Snowová,“ zachraptěl. „Povězte tomu šéfovi, že mi musí pomoct.“

„Říkal jste, že jste něco zaslechl, zrovna když se brána začala zavírat,“ pronesla Sedona tiše. „Co to bylo?“

„Henderson,“ zašeptal Joe s bolestí v hlase. Obrátil se zpátky na Cyruse. „Slyšel jsem, jak Henderson křičí. Rozběhl se k bráně. Ale… ale nestihl to. Brána se úplně zavřela.“

„Kdo je ten Henderson?“ chtěl vědět Cyrus.

„Je to můj syn,“ prozradil Joe. „Našel mě před několika měsíci. Napovídali mu, že jsem mrtvý, víte. Ale když vyrostl, začal po mně pátrat. Henderson je jediný člen rodiny, který mi na světě zbyl. Musíte mu pomoct, pane Jonesi.“

Sedona se podívala na Cyruse.

„Budeš mě potřebovat, abych tu bránu otevřela,“ řekla.

Cyrus nevypadal nadšeně, ale nepřel se s ní. „Ano, budu.“

Jeho nedostatek nadšení bolel víc, než měl, pomyslela si. Co očekávala? Byl to šéf Bratrstva, který měl vést riskantní záchrannou misi se strážkyní, jež mohla být nestabilní multitalent.

„Neboj se,“ ujistila ho. „Nezhroutím se a nenechám tě ve štychu.“

Zadíval se na ni. „Ne, nezhroutíš.“

Najednou se cítila mnohem líp.

18

Sedona stála s Cyrusem, Joem a malou vybranou skupinkou lovců duchů, jež zahrnovala Dukea a Tanaku, šprýmaře, kteří se nedávno bavili pohazováním prachového králíčka.

Teď ale nikdo žádnou hru nehrál, dokonce ani Lyle. Krčil se na Sedonině rameni, v pozoru a plný energie.

Byla oblečená do práce v terénu, v džínech, svetru s dlouhým rukávem a botách. Vlasy měla svázané do praktického uzlu na temeni hlavy. Jako všichni ostatní v týmu nesla malý batůžek s nezbytnými zásobami.

Všichni se dívali na pevnou zeď jemně ozářeného zeleného křemene. Nikde nebylo ani známky po nějaké bráně. To ale bývalo jen málokdy. Brány se objevily buď náhodou, nebo pomocí strážců – lidí s talentem na práci s energií bran.

„Jste si jistý, že jsme na správném místě, Joe?“ zeptal se Cyrus.

„Ano, pane,“ odpověděl Joe. Kývl směrem k malé hromádce předmětů ze zeleného křemene. „Označil jsem ho těmi artefakty, než jsem vyšel na povrch pro pomoc.“

Cyrus pohlédl na Sedonu. „No?“

Vyslala pomocí vyladěného jantaru, který nosila v prstenu, trochu energie a dostala odpověď v podobě zašeptání žáru. Zelený křemen se mírně zatřepotal.

„Je tam brána,“ konstatovala.

„Můžete ji otevřít?“ zeptal se Joe zoufale.

„Ano, myslím, že ano.“ Sedona se zadívala na Cyruse, aby dal pokyn.

„Jdi do toho,“ řekl Cyrus. Přelétl pohledem svůj tým. „Připravte si plamenomety, dokud nebudeme vědět, s čím máme tu čest.“

Plamenomety byly jednoduché, jantary poháněné přístroje, které šlehaly krátké plameny ohně. V podsvětí byly nové, tenhle vynález vymysleli v jedné z laboratoří Sebastianu. Dostřel byl omezený, asi tak na pět až šest metrů v závislosti na talentu osoby, která stiskla spoušť. Byla to však jedna z mála zbraní, která v katakombách fungovala, kromě nožů. Dokonce i šípy a luky byly v podzemí nespolehlivé.

Ne všichni lovci duchů přijali novou technologii s nadšením. Všichni věděli, že opravdové zbraně v tunelech byli energetičtí duchové, které silní lovci dokázali vytvořit z okolní psi energie v atmosféře. Ale tváří v tvář neznámému – tedy v podzemí každodennímu jevu – byli všichni vděční za zálohu. Plamenomety byly v obranné výzbroji nejnovějším experimentem.

Sedona se pustila do práce, snažila se ignorovat drobné přílivy energie, jež cítila, když scházeli do katakomb. Bylo příjemné být zpátky, pomyslela si. Příjemné znovu pracovat. A za to musela poděkovat Cyrusovi.

Vyslala přes jantar v prstenu víc energie a soustředila se. Charlotte Attridgeová, Sladeova manželka a majitelka starožitnictví U Zrcadla, odvedla dokonalou práci, když vyladila proudy v kameni na Sedoninu osobní auru.

Část zdi, která se před chvílí třepotala, rychle zmizela, když Sedona vyslala víc energie. Zelený křemen se poddal bráně – zuřící bouři ledovcově modré psi energie.

Jeden z mužů překvapeně zahvízdal. „Nikdy jsem nic takového neviděl.“

Energetická brána byla natolik velká, aby se do ní vešel náklaďák, ale Sedona věděla, že žádné vozidlo, které vytvořili lidé, by nebylo schopné projet zuřivými proudy.

„Strávil jsem v tunelech patnáct let a nikdy jsem na nic podobného nenarazil,“ konstatoval Tanaka.

„Ani já.“ Duke si prohlížel portál. „Nevypadá to jako brány do deštného pralesa. Myslím, že nejspíš existuje zatraceně hodně dobrý důvod, proč je tahle tak rozžhavená.“

Joe zíral na bránu a pak se zadíval na Sedonu. „Je tam můj chlapec.“

„Chápu,“ řekla.

Cyrus pohlédl na Sedonu. „Poznáváš tu energii?“

„Ne, i pro mě je nová, ale jsem si jistá, že ji dokážu odemknout. Je to maličkost.“ Usmála se. „Dobře, možná ne tak úplně maličkost, ale stejně to zvládnu.“

V tu chvíli se na ni upíraly všechny oči.

Je to tady, pomyslela si. Doba, kdy musí dokázat sobě a všem ostatním, že stále dokáže ovládat energii bran.

Zapojila smysly, zpočátku pomalu – ucítila žhavou psi energii vířící v portálu. Proudy byly neznámé, ale netrvalo jí dlouho, než našla ty správné frekvence.

Soustředila se a jemně vyslala pulzy protichůdné energie. Tajemství v tom, jak zvládnout ty nejsilnější brány, spočívalo v jemném doteku. Byla to intuitivní dovednost, kterou během své kariéry zdokonalovala. Potkala několik strážců, kteří používali čirou sílu, aby se dostali přes zamčenou bránu. Tento přístup fungoval u méně impozantních portálů. Ale když člověk pracoval s branami kategorie pět, hlavní silou byl klíč. Příliš hrubé síly a brána mohla doslova explodovat, vytvořit smrtící vortex, který do sebe vtáhl všechno a všechny v dosahu.

Přistoupila blíž k portálu, opatrně zkoušela svůj talent. Lyle zabroukal a povyskočil. Chápala ho. Pocity při ovládání energie bran byly vždy vzrušující a tenhle konkrétní portál byl ten nejsilnější, na jaký kdy narazila.

Nesnažila se s proudy bojovat. Místo toho jim dovolila, aby ji vtahovaly hlouběji a hlouběji do srdce bouře…

…a pak se ocitla uvnitř a vše měla pod kontrolou. Pustila se do práce na úpravě několika frekvencí.

O chvíli později brána zmizela. Portál byl otevřený. Sedona stála na prahu a dívala se do oslňující krajiny z křišťálu a křemene. Energie v atmosféře byla natolik silná, že jí rozechvěla všechny smysly. Ten pocit nebyl nepříjemný, jen dezorientující. Musela se usilovně soustředit.

„Proboha,“ vydechl Duke. „A to jsem si myslel, že už jsem tady dole viděl všechno.“

„Vítejte v Říši divů,“ prohlásil Cyrus.

Ohromit tým zkušených lovců duchů nebylo nic jednoduchého, pomyslela si Sedona. K čertu, ani u ní to nebylo snadné. Všichni už viděli podivné úkazy během práce v podsvětí. Nikdy se však nesetkala s něčím, co by připomínalo scénu na druhé straně portálu. Soudě podle tlumených výrazů údivu a překvapení za ní ani ostatní nic takového ještě neviděli.

Skrytý svět na druhé straně portálu byl rozlehlým královstvím z ledovcově modrého a jako zrcadlo hladkého křemene a křišťálu. Byla to krajina ozářená tajemnou azurovou září, jež vycházela z ultrasvětelného konce spektra.

Lesem zářících křišťálových modrých stromů zdobených safírovými lístky se vinul potůček čehosi, co vypadalo jako zmrazený zrcadlový křemen – jeho povrch se třpytil jiskřičkami modrého slunečního světla.

Cyrus se postavil vedle Sedony ve vchodu. Ostatní se nacpali blíž.

„Co je to, k čertu, za místo?“ zeptal se jeden z mužů.

„To je další podzemní svět vytvořený mimozemšťany,“ odpověděla Sedona. „Ale na rozdíl od deštného pralesa, který je živým, vyrovnaným ekosystémem, tohle místo působí, jako by bylo zmrazené.“

„Není tam však zima,“ namítl Tanaka. Postavil se do vchodu a natáhl paži přes práh. „Teplota mi připadá stejná jako všude jinde v katakombách.“

„Tohle místo není zmrazené,“ ozval se Cyrus. „Ne tak úplně. Jenom tak vypadá, protože je všechno vyrobené z křemene a křišťálu.“ Zkusmo kopl do třpytících se oblázků na zemi. Modré klenoty se rozkutálely a odhalily tvrdou modrou skálu. „Na průzkum bude čas později. Přišli jsme zachránit toho chlapce.“ Zadíval se na Joea. „Říkal jste, že váš syn má jantarový lokátor?“

„Správně.“ Joe vykročil, trochu ztuhl, když ho zasáhla žhavá atmosféra. „Typ Sebastian sedm celých nula. Nejnovější na trhu.“

Cyrus odepnul vlastní lokátor. „Dejte mi Hendersonův kód.“

Joe zadrmolil několik řad čísel. Cyrus je zadal do přístroje a krátce spokojeně kývl.

„Mám ho,“ řekl. „Není daleko. Vypadá to, že byl natolik chytrý, aby zůstal u vchodu.“

Joeův výraz se poprvé projasnil čímsi, co mohla být naděje.

„Je stále naživu,“ vydechl.

Cyrus pohlédl na Sedonu. Ani jeden nepromluvil. Všichni v malém týmu věděli, že signál prozrazoval jen to, že lokátor stále funguje. Nemuselo to znamenat, že osoba, jíž patří, stále žije. Joe to věděl také, pomyslela si Sedona. Ale měl právo na špetku naděje.

„Zkuste ho zavolat,“ poradil Cyrus Joeovi.

Joe si přiložil ruku k ústům a vykřikl do nepřirozeného ticha.

„Hendersone.“

Jméno se odrazilo od křišťálových stromů a ozvěnou se neslo zdánlivě nekonečnou chvíli. Ale nakonec se opět rozhostilo ticho.

Pak zaslechli odpověď.

„Tati. Jsem tady. Bolí mě noha. Jsem tu chycený. Nemůžu ven.“

Joeova tvář se rozzářila. „Žije.“

„Povězte mu, že pro něho jdeme,“ řekl Cyrus.

Joe předal vzkaz. Když se křišťálový les konečně přestal třást, Cyrus se otočil k jednomu z lovců.

„Dinkinsi, zkontrolujte duchy.“

„Ano, pane.“

Dinkins, urostlý chlapík, který vypadal, že má s katakombami spoustu zkušeností, prošel dveřmi. Jako Joe sebou trochu trhl, když ho zasáhly proudy psi energie. Ale okamžitě se ovládl.

Chvíli se soustředil. Sedoniny smysly v odezvu na vysoké úrovně energie jiskřily, takže cítila jemné napětí vytvářející se v Dinkinsově auře. Věděla, že zapojil talent ve snaze přivolat ducha.

Dinkins ztlumil talent a pohlédl na Cyruse. „Smůla, pane. Energie na tomhle místě není stejná jako v katakombách a v deštném pralese.“

„To mě nepřekvapuje,“ přikývl Cyrus. „Všichni zpátky do tunelu.“

Sedona a ostatní poslechli. Cyrus počkal, dokud nebyli v bezpečí na druhé straně brány, než zamířil plamenomet na nejbližší křišťálovou skálu a stiskl spoušť. Plamen vyskočil v dlouhém, úzkém paprsku. Modrý kámen nebyl poškozený, nedošlo k žádné explozi.

„Dobře, víme, že plamenomety v téhle atmosféře fungují,“ konstatoval Cyrus. „Mějte je připravené a po ruce. Dukeu, Tanako a Gibbonsi, vy půjdete se mnou. Všichni ostatní zůstanou v tunelu. Až najdeme Hendersona, zhodnotíme situaci.“

„Já půjdu s vámi,“ ozval se Joe. „Musíte mě nechat jít taky.“

Cyrus zaváhal a pak krátce kývl. „Dobře.“

Nikdo se nepřel. Promluvil šéf. Sedona pochopila tajný vzkaz. Cyrus nehodlal riskovat víc, než bylo nezbytně nutné. V jiné dimenzi však zaslechla cinkání zvonečků.

„Cyrusi,“ řekla. „Myslím, že bych měla jít s vámi. Cítím v atmosféře narůstat energii. Působí tak trochu jako řeka. Možná budete potřebovat někoho s mým druhem talentu.“

Tanaka se zadíval do zářícího lesa. „Má pravdu, šéfe, něco se tam děje. Vypadá to jako bouře.“

Cyrus se tvářil pochmurně. „Taky to cítím. Tak pojď, Sedono. Drž se blízko. Za žádnou cenu nechoď z dohledu.“

Prošla portálem do křišťálového lesa. Lyle tiše zabroukal a otevřel všechny čtyři oči.

Malá skupinka vešla opatrně do mihotajícího se, třpytícího se modrého lesa. Křemenné oblázky a krystaly v milionech odstínů ultrasvětelné modré jim křupaly pod nohama.

„Dávejte pozor na to, kam šlapete,“ varoval je Cyrus. „Nechci, aby někdo spadl v tomhle moři křemene.“

„Bylo by to tvrdé přistání,“ poznamenal Duke.

Lylea zaujal malý zářící modrý kamínek. Seskočil ze Sedonina ramene, ukořistil svůj objev a podal ho Sedoně s nadšeným cvrlikáním. Kámen vypadal jako všechny ostatní poházené po zemi podivného lesa, ale sklonila se, aby si ho vzala. Když se prsty dotkla křišťálu, ucítila záblesk temné energie.

„To je jantar,“ podivila se. „Modrý jantar. Je nádherný.“

Strčila si drahokam do postranní kapsičky batohu. Lyle vypadal spokojeně, že jeho dárek přijala. Cupital před nimi, tu a tam se zastavil, aby si prohlédl další malé kamínky. Sedona ho chvíli pozorovala, uvažovala, proč některé z kamenů považuje za vhodné dárky a jiné ne.

Když zmizel z dohledu za modrými kmeny stromů, dotkla se jednoho safírového listu nízko visící větve. List byl dokonalý v každém detailu, ale byl to pevný kámen. Zkusmo se pokusila utrhnout ho z větve. Stonek vypadal křehce jako u sklenky šampaňského, ale zjistila, že ho nedokáže zlomit.

„Tvrdý jako skála,“ zamumlala. Fascinovaně se kolem sebe rozhlédla. „Co se to tu stalo?“

„Nevím,“ odpověděl Cyrus. „Ale začínám uvažovat, jestli je tohle první pokus mimozemšťanů o bioinženýrství světa, který by mohli pohodlně obývat.“

„Jestli ano, pak bych řekla, že se něco hodně pokazilo,“ konstatovala Sedona. „Nic, co jsme tu viděli, není živé. Jako by se všechno proměnilo v kámen.“ Zadržela dech. „Zkamenělo.“

„Jo, zkamenělo,“ přidal se Tanaka. Rozhlédl se. „To sedí.“

„O mimozemské vědě a technologii jsme se naučili jednu věc, a to, že o ní spoustu věcí nevíme,“ varoval je Cyrus.

Zastavil se a otáčel se v pomalém kruhu. Když se znovu zarazil, díval se směrem k hromadě ledovcově modrých křišťálových balvanů před vchodem do nějaké jeskyně. Vnitřek zářil podivnou modrou radiací.

„Mám ho,“ oznámil. „Je v té jeskyni.“

Joe se vrhl dopředu, netrpělivě přeskakoval modré kameny.

„Hendersone.“

„Jsem tady, tati.“

Tanaka, Duke a Gibbons následovali Joea přes změť kamenů.

Duke se za chvíli vynořil zpátky.

„Ten kluk je v pohodě, pane. Je vyděšený k smrti a má zlomenou nohu, ale žije.“

„Sestavte lehátko a vyneste ho odtamtud,“ nařídil Cyrus. „Nechci tu zůstávat déle, než bude nezbytně nutné.“

Připnul si k opasku lokátor a vykročil ke vchodu do jeskyně. Sedona vyrazila za ním, ale jemný posun v atmosféře ji zarazil.

Přes zátylek jí zašeptala zlověstná energie. Nejde o energii bran či známé proudy psi řeky, pomyslela si. Hlavou jí bleskl starobylý citát ze hry ze Starého světa, kterou sledovala, když byla na internátní škole. Tudy přichází něco zlého.

Pracovala v podsvětí natolik dlouho, aby svou intuici poslouchala. Automaticky pohlédla na Lylea.

Vyskočil na blízkou skálu a tlumeně zavrčel. Věděla, že to znamená varování. Ale stále byl jako kulička a měl otevřený jenom jeden pár modrých očí.

Postavila se blíž k němu a mírně zapojila smysly.

„Co se děje?“ zeptala se tiše.

Od Lylea odpověď nedostala, ale nebylo to třeba, protože její vlastní smysly zaregistrovaly další posun v atmosféře. Tentokrát poznala, co se to děje.

Přešla k hromadě kamenů z modrého křemene a zjistila, že muži sestavili lehátko, aby oběť vynesli ven. Henderson byl hubený, nemotorný mladík kolem osmnácti nebo devatenácti let. Jeho úzká tvář byla zkroucená bolestí a strachem. Oči měl zavřené a něco mumlal.

„…Nestvůry. Honem. Mohly by se vrátit…“

„Má halucinace,“ řekl Joe. „Nejspíš z bolesti, nebo má popálené smysly. Musíme ho odsud dostat.“

Duke se zadíval na Cyruse. „Je připravený na přenos, pane.“

„Dobře,“ přikývl Cyrus. „Vy čtyři se o něj postarejte. Nevíme, co tu máme před sebou. Henderson může mít halucinace, nebo nemusí. Já půjdu první. Sedona nám bude krýt záda.“

Sedona musela vynaložit značnou sílu vůle, aby skryla své překvapení. Cyrus jí právě svěřil velkou odpovědnost. Měla dávat pozor na odchod záchranářů.

Nebyl čas hloubat nad skutečností, že jí důvěřoval do takové míry. Měla úkol. Henderson použil slovo nestvůry. Nebyla si tak úplně jistá, že má halucinace.

Připravila plamenomet a zaujala postavení na konci malého procesí. Lyle jí vyskočil na rameno a stáhl srst. Došlo jí, že ani prachový králíček si nemyslí, že by se Hendersonovi něco zdálo.

Smysly už měla připravené, ale rozevřela je o pár stupňů víc. Atmosféra kolem ní se zamihotala a rozzářila se ledově modrou psi energií. Stromy nabyly intenzivnějšího odstínu modré. Safírové listoví se třpytilo a zářilo podivným světlem. Každý oblázek pod nohama se blýskal jako ty nejvzácnější klenoty.

Joe, Tanaka, Gibbons a Duke zvedli lehátko s Hendersonem a vynesli ho z jeskyně, opatrně přelézali hromadu křemenných balvanů u vchodu. S Cyrusem v čele se malé procesí proplétalo lesem zpátky k bráně.

Začalo to jako slabé chvění flétny přelétající přes její smysly, pohádková melodie hraná těmi nejvyladěnějšími nástroji. Sedonin instinkt jí radil, aby se zastavila a poslouchala. Ale zvonečky intuice tu jemnou hudbu přehlušily. Hlasitě, nemelodicky vyzváněly, nutily ji, aby dávala pozor.

„Slyšel jste někdo tu hudbu?“ zeptala se. Mluvila velice tiše, ovšem ve srovnání s líbeznou psi melodií zněla ta slova jejím uším drsně a falešně.

Lyle tiše zasyčel.

Čtyři muži nesoucí lehátko se po ní ohlédli. Uviděla v jejich očích nejistotu. Věděla, že je její otázka vyděsila. Uvažovali, jestli nezačíná přicházet o rozum.

„Já žádnou hudbu neslyším,“ oznámil Duke trochu příliš ostře. Ohlédl se přes rameno. „Ale je to děsivý místo.“

Cyrus se podíval na Sedonu. „Já tu hudbu slyším. Odkud přichází?“

Henderson se pod dekou zavrtěl. Otevřel oči a pak je zase zavřel. „Monstra vás ucítila. Vracejí se.“

Joe deku pevně sevřel. „Musíme si pospíšit.“

Nikdo se nehádal. Sedona věděla, že Cyrus postupuje tak rychle, jak jen to jde, sledoval monitor lokátoru a své okolí.

Sladká, jemná hudba zesílila, přejela Sedoně přes smysly, nutila ji zastavit a zaposlouchat se pozorněji.

Před ní se Duke zarazil, donutil Joea, Gibbonse a Tanaku, aby se taky zastavili.

„Co to, k čertu, je?“ vyštěkl Duke. „Slyším to taky. Odkud ta hudba jde?“

„Sluchové halucinace?“ navrhl Tanaka a rozhlédl se.

Sedona ucítila změnu energie v atmosféře a věděla, že Duke zapojil svůj talent víc. Ostatní dělali totéž. V krizi to byla přirozená reakce. Všechny smysly – normální i paranormální – automaticky reagovaly zapojením na plné obrátky.

„Dukeu,“ vyštěkl Cyrus. „Jdeme, chlape.“

„Ano, pane,“ přikývl Duke.

Potřásl hlavou, jako by se snažil té hudby zbavit, a vlekl se s tvrdošíjným odhodláním. Ostatní byli nuceni jít s ním.

Joe si přitiskl volnou ruku na ucho.

Cyrusovi se podařilo udržet malou skupinku v pohybu, ale jeho tvář byla stažená do masky pochmurného odhodlání. Silou vůle nutil sebe i ostatní, aby klopýtali k bráně a do bezpečí katakomb.

Úchvatná, pohádková melodie je fascinovala a okouzlovala, volala na posluchače svými neodolatelnými proudy.

Sedona na zkoušku ztlumila talent o pár stupňů. Křehká, elegantní hudba trochu zeslábla.

„Všichni ztlumte talent,“ nařídila. „Rychle. Využívá to naše parasmysly, aby nás to vypátralo.“

„Má pravdu,“ potvrdil Cyrus. „Používejte jenom normální smysly. Hned.“

Duke otevřel ústa, aby protestoval proti příkazu.

„Udělejte to,“ nařídil Cyrus.

Duke poslechl. Ostatní provedli totéž. Sedona byla natolik blízko, aby cítila, jak se energie kolem mužů snížila na nižší úroveň, když se vrátili k normálním smyslům.

Chvíli bylo ticho. Pak Joe přikývl.

„Sedona má pravdu,“ prohlásil. „Pořád tu zatracenou hudbu slyším, ale už není tak hlasitá.“

Duke střelil po Sedoně rychlým, pátravým pohledem. „Jo, takhle je to trochu lepší.“

„Myslím,“ řekla Sedona, „že to, co nás sleduje, našlo naši polohu. Možná už nás nemusí zhypnotizovat, aby nás to teď našlo.“

Joe sebou trhl. „Sakra. O to se to snažilo? Zhypnotizovat nás tou zatracenou hudbou?“

„Váš syn měl pravdu,“ prohlásila Sedona. „Na tomhle místě jsou predátoři a snaží se nás ulovit.“

„Pomocí hudby?“ podivil se Gibbons. „To přece nedává smysl.“

„Myslím, že to ve skutečnosti nevydává hudbu, alespoň ne tak, jak si myslíme,“ namítla Sedona. „Naše mozky si tak interpretují psychické vábení. Je to nejspíš podobné tomu, jak jisté druhy hlubinných ryb používají bioluminiscenci, aby nalákaly kořist.“

„Příšery,“ vyrazil ze sebe Henderson zpoza zaťatých zubů. „Snaží se vás uzpívat k smrti. Jediný důvod, proč mě nedostaly, byla energie v té jeskyni. Když jsem se schoval dovnitř, tu hudbu už jsem neslyšel.“

„Četl jsem o jistých tvorech, kteří to dokážou,“ ozval se Cyrus. „Ten příběh byl v knize o mytologii ze Starého světa. Myslím, že ty zpívající nestvůry se jmenovaly Sirény. Trik, jak se jim vyhnout, spočíval v tom, že si člověk zacpal uši. Ale protože je tahle hudba paranormální, můžeme jenom zavřít naše smysly.“

„Pořád to trochu slyším a zase je to čím dál hlasitější,“ namítl Joe. „Blíží se k nám. Jak je to ještě daleko?“

„Dvacet metrů,“ prozradil Cyrus. „Jestli se něco třeba jen pohne, použijte plamenomety.“

Sedona následovala ostatní, častokrát se ohlížela přes rameno. Joe měl pravdu. Hudba začínala být hlasitější. Nesnášela, když musela fungovat bez parasmyslů. Cítila se napůl slepá. Lyle jí seděl na rameni a varovně vrčel.

O pár kroků později si uvědomila, že pocit dusivé energie v atmosféře zesílil. Připomínal jí temnou sílu blížící se bouře. Přísahala by, že atmosféra kolem byla čím dál zamlženější.

Ledově modré sluneční světlo začínalo slábnout.

„Co se děje teď?“ zamumlal Tanaka.

„Blíží se bouře,“ prohlásil Duke. „Nepodobá se jakékoliv energetické bouři, jakou jsem kdy viděl.“

Než mohl kdokoliv odpovědět, vyšli z křišťálového lesa a ocitli se před zdí omamující bílé energie.

„Sakra,“ zaklel Joe. „Ta zatracená brána se zavřela.“

Zamčená brána nebyla nic v porovnání s paranormálním hurikánem, který se k nim blížil, ale Sedona neviděla důvod, proč to zmiňovat. Jediné, co mohla pro tým udělat, bylo otevřít tu bránu, a to znamenalo znovu zapojit talent.

Pospíšila si kolem mužů a zastavila se před prázdnou zdí energie. Lyle něco zamumlal.

„Ano, já vím,“ zašeptala. „Pracuju, jak nejrychleji to jde.“

Zapojila talent…

…a bouře explodovala kolem ní. Ledovcově modrá psi energie zuřila v atmosféře, vířila jako blizard mezi křišťálovými stromy.

Došlo jí, že ta strašlivě krásná hudba ustala.

Z té energetické bouře vzešlo aspoň něco dobrého, pomyslela si. Očividně se jí báli i predátoři. Ale větry o síle hurikánu z paranormálního ledu byly tak silné, že to nepotrvá dlouho a přemůžou všechny jejich smysly. Musela tu bránu otevřít a musela to provést rychle.

Probojovávala si cestu vířivými proudy. Rušení bouře bylo teď tak intenzivní, že se musela opřít rukou o bránu a získat fyzický kontakt, aby našla frekvence. Jantar v prstenu zářil omamujícím modrým světlem.

Ulevilo se jí, když našla cíl. Silně zapojila talent, hledala jemné protichůdné proudy, kterými by bránu odemkla.

Zeď modrého křemene se začala mihotat. Pomalu se stala průhlednou. Zahlédla muže čekající na druhé straně. Zapojila talent víc, silou vůle se soustředila, zatímco proudy bouře hrozily narušit mechanismus brány. Jestli nad sebou ztratí kontrolu, brána se zavře. To nesmí dovolit. Paranormální smysly začínaly být vyčerpané. Věděla, že by bránu už znovu neotevřela.

Objevil se úzký vchod. Povolala poslední zbytky síly, bojovala s bouří stejně jako s vířící energií brány.

„Jděte,“ zavolala.

Joe, Duke, Gibbons a Tanaka nepotřebovali pobízet. Proběhli úzkým vchodem a odnesli Hendersona do bezpečí tunelu. Sedona měla dlaň pevně přitisknutou na bránu, udržovala ji otevřenou čirým odhodláním a posledními zbytky energie. Šok z fyzického kontaktu s branou jí popálil smysly. Věděla, že to bude zlé, ale neměla na výběr.

Cyrus pohlédl na Sedonu.

„Dovnitř,“ nařídil.

„Nemůžu,“ sykla. „Zavře se, jakmile ztratím kontakt, a už ji déle otevřenou neudržím. Projdi, dokud můžeš.“

Další poryv hurikánu psi energie udeřil s oslepující silou, sežehl jí smysly. Cyruse nebo ostatní na druhé straně portálu už neviděla. Ztratila kontakt s branou. Zavřela se a uzamkla se do pevné zdi kamene, uvěznila ji ve světě ledově modré energie.

Stěží rozeznávala svou ruku před tváří. Matně si uvědomovala, že Lyle jí stále sedí na rameni, drápky zabořené do její kožené bundy.

Neměla kam utéct, kam se schovat před obrovitou bouří. Mohla se jen schoulit a pokusit se ten nápor přežít.

Už se málem sesula na zem, když ucítila, jak ji za paži popadla silná ruka.

„Mám tě,“ řekl Cyrus.

Projelo jí zoufalství. Nestihl to na druhou stranu. Nepodařilo se jí zachránit celý tým.

„Ne,“ zašeptala. „Měl jsi projít s ostatními.“

„Nenechám nikoho ve štychu.“

Nebyl čas hloubat nad tou pohromou, zuřící psi bouře ji přemohla. Věděla, že jestli přežije, bude ošklivě popálená – znovu – a tentokrát možná trvale. A Cyruse pravděpodobně čeká stejný osud. Žádný talent nemůže ustát tak zuřivou energii.

Cyrusovy paže se kolem ní sevřely, zvedly ji. Nejasně si uvědomovala, že Lyle přeskočil na Cyrusovo rameno. V dalším okamžiku se rozhostilo děsivé ticho. Ucítila paniku.

„Zatraceně,“ zalapala po dechu.

„To je v pořádku,“ řekl Cyrus. „To jsem jen já.“

Podivné ticho ještě zintenzivnělo. Zdrceně otevřela oči. Zjistila, že ji Cyrus nese do chřtánu bouře, ale jako by je obklopovala ochranná koule, jakýsi kalný, šedavý svět duchů, který se kolem nich rozprostíral do vzdálenosti asi deseti metrů.

Koule nepřirozeného ticha se pohybovala s nimi. Došlo jí, že Cyrus používá svůj talent, aby je ochránil.

„Teď už víš, proč mi říkají Smrťák Jones,“ zabručel.

19

Cyrus zapojil talent ještě víc a unášel Sedonu děsivým tichem zóny duchů, již kolem nich vytvořil. V jedné ruce držel lokátor a v druhé plamenomet. Snažil se sledovat monitor navigace, zatímco držel Sedonu a kouli kolem nich. Lyle mu seděl na rameni.

Všechno, co vstoupilo do přízračné dimenze vytvořené jeho talentem, včetně psi bouře, zesláblo, dokud se nedostal z dosahu.

„Jsi dobrý,“ zašeptala Sedona. „Hodně dobrý.“

„Nedokážu tu zónu udržet dlouho,“ zamumlal. „Spotřebovávám moc energie.“

„Protože chráníš všechny tři. Chápu. Předpokládám, že míříme k té jeskyni?“

„Ano.“

Navzdory strašným okolnostem, nebo možná kvůli nim, mu vědomí, že se ho nebojí, zvedlo náladu, jako by se to ničemu jinému nepodařilo, snad kromě znovuotevření brány. Pohlédl na kompas a mírně pozměnil směr.

„Dej mi lokátor a plamenomet,“ řekla. Obojí mu vytrhla z rukou. „Možná mám smysly zničené, ale pořád dokážu rozluštit jantarový kompas a zapnout plamenomet.“ Zaváhala. „Za předpokladu, že budou fungovat, když je budu držet já?“

„Budou fungovat, dokud spolu budeme ve fyzickém kontaktu.“

„Dobře, dám pozor na směr a ty se soustřeď na tenhle svět, co vytváříš kolem nás.“

Nepřel se s ní. Měla pravdu. Potřebovali jeden druhého, jestli měli mít naději přežít tu bouři a blížící se noc.

V klidu koule, kterou vytvářel, viděl jasné energetické pole kolem nich. Když se přiblížil k podivně modrým stromům, jejich safírové listy ztratily vnitřní psi záři, jako by se proměnily v čisté sklo. Oblázky pod nohama byly šedivé, jakoby bez života.

Jestli byl les živoucím ekosystémem, všechny rostliny jako by uvadly. Všechna stvoření – lidská nebo jiná – která by se k němu přiblížila, by upadla do bezvědomí. Kdyby tu zůstal příliš dlouho, všechno, čeho by se dotkl svým talentem, by zemřelo.

Křišťálovým lesem však kráčel velice rychle. Jakmile byl z dosahu, vnitřní světlo se vrátilo. Modrá záře znovu naplnila stromy a listy a kameny. Nehlučně kvílící větry psi bouře se také vrátily.

„Jeden stupeň doleva,“ nařídila Sedona. „Jeskyně je teď nějakých dvacet metrů od nás.“

„Určitě?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

„Dobře, dobře, jen se ptám.“

Soustředila se na kompas, udávala směr, jako by jeli po normální dálnici. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu se usmál, i když jeho přízračný dotek vysál barvy z dalších stromů.

Sedona k němu zvedla oči. „Je tu něco zábavného, o čem bych měla vědět?“

„Jízda na silnici,“ řekl.

Okamžitě pochopila, střelila po něm slabým, ale opravdovým úsměvem. „A všichni víme, jaké mají muži problémy, když se mají řídit příkazy.“

„To je jen mýtus.“

„To jsem ráda. Jeden stupeň doprava. Asi pět metrů. Vchod do jeskyně by se měl objevit každou vteřinou.“

„Měl by se objevit?“

Poslední pozůstatky jejího úsměvu zmizely. „Napadlo mě, že by bouře mohla kompas poškodit.“

„Ne v zóně,“ namítl.

„V jaké zóně? Ach, ty myslíš oblast pokrytou tvým talentem?“

„Smrtící zónu,“ prohlásil.

Mávla rukou s kompasem v nejasném gestu, které zřejmě mělo být nápodobou pokrčení. „Ale v okruhu tvé aury není nic mrtvého. Spíš všechno tak nějak spí.“

„Kdybych udržel tuto úroveň žáru déle a kdyby byl tenhle les živý, zabil bych všechno, čeho bych se dotkl, během několika minut.“

„Ach, vážně? Tak proč stále dýchám? A co Lyle? Připadá mi, že se mu vede docela dobře.“

Ta otázka ho rozzlobila. „Důvod, proč jste ty a Lyle v pořádku, je ten, že se nesoustředím na vaše aury.“

„Víš, co se říká, když jde o talent. Soustředění je všechno.“ Sedona ztuhla. „Podívej, tamhle je ta jeskyně. Vidím kameny před ní. Zvládl jsi to, Cyrusi. My jsme to zvládli. Páni, ty jsi vážně dobrý.“

Chystal se jí říct, že nikdo, včetně členů jeho vlastní rodiny, nepovažoval jeho talent za něco dobrého, ale najednou se ozval Lyle. Postavil se na zadní packy a zacvrlikal.

„Už mě můžeš postavit,“ řekla Sedona. „Udržím se na vlastních nohou dost dlouho, abych přelezla ty obrovské kameny.“

„Určitě?“

„Určitě.“

Opatrně ji pustil. Přelezla balvany do zářící modré jeskyně. Lyle seskočil na nejbližší křemen a hopkal za Sedonou, za chvíli zmizel ve žhavých modrých stínech.

Cyrus ztlumil talent a následoval Sedonu a Lylea do jeskyně. Ulevilo se mu, že uvnitř žádná energie bouře není. Modrá psi energie uzavřená v křemenných zdech jemně svítila, ale odolávala silné úrovni, jež zuřila venku.

„Henderson měl s úrovní energie tady uvnitř pravdu,“ poznamenala Sedona. „Pararadiace z křemene zřejmě potlačuje bouři venku.“

Cyrus znovu zapojil na zkoušku talent. Zářící modré zdi začaly matnět. Okamžitě smysly zavřel.

„Ale lidskou psi to nepotlačuje,“ řekl. „Stále tu můžu používat svoje smysly.“

Sedona si prohlédla zářivé stěny. „Je to podobné jako být v tunelech nebo v deštném pralese, až na to, že všechna ta energie přichází z modrého ultrasvětelného konce spektra.“

„Henderson přežil v této jeskyni několik hodin, takže s trochou štěstí to znamená, že nás tu nečekají žádná ošklivá překvapení.“ Vzal si od Sedony plamenomet. „Ale radši to tu prohlédnu.“

S plamenometem v ruce prošel celou jeskyni. Sedona ho následovala. Lyle cupital před nimi. Prachový králíček vypadal zvědavě, nic však nenaznačovalo, že by byl v pozoru. Stále měl otevřené všechny čtyři oči, ale vypadal jako kulička.

Jeskyně byla plná zářících kamenů různých velikostí, ovšem žádné známky po rostlinách nebo zvířatech. V atmosféře však byla cítit vlhkost.

„Je tu vlhko,“ konstatoval.

„Ano, to je.“ Sedona se rozhlédla. „Zajímalo by mě, jestli je tu někde voda?“

Na tu otázku jim odpověděl Lyle. Nadšeně zacvrlikal, prohnal se za roh a zmizel jim z dohledu. Za pár vteřin zaslechli nezaměnitelný zvuk drobného cákání.

„Na Lylea se dá vsadit, že najde díru s vodou i uprostřed zmrzlého lesa,“ prohlásila Sedona.

Když zašli za roh, uviděli Lylea. Brouzdal se v kruzích v jezírku vody, která zářila stejně modře jako kameny.

Sedona si klekla k okraji jezírka a strčila jednu ruku do vody.

„Je teplá,“ oznámila a narovnala se. „Někde v podzemí musí být horký pramen.“

Cyrus přistoupil k okraji a zadíval se do hloubky. Voda vypadala křišťálově jasně a výhled na modré kameny po stranách jezírka byl laserově ostrý. Dno se však kroutilo, nebylo možné rozeznat zdroj pramene.

„Nejspíš ho ohřívá vulkanická aktivita,“ uvažoval.

Sáhl do batohu a vyndal balíček testovacích proužků, které s sebou nosil. Klekl si a jeden proužek namočil do jezírka. Pak pohlédl na údaje.

„No?“ zeptala se Sedona.

„Je bezpečné ji pít nebo se v ní koupat, ale Lyle je jediný, kdo si koupel užije.“

„Neboj se, nemám v úmyslu do té vody vlézt,“ prohlásila Sedona. „Slyšela jsem, jak Charlotte a Rachel a ostatní vyprávějí o nestvůrách, které utekly před nedávnem z toho starobylého mimozemského akvária. Tvrdí, že se některé z nich dostaly do zaplavených jeskyní tady na ostrově. Jedna málem sežrala Rachelinu malou kamarádku Darwinu. Radši odtamtud Lylea vyndám.“

„Hodně štěstí,“ zabručel Cyrus. „Zdá se, že si to užívá.“

Lyle se šťastně cákal, tajuplná modrá hlubina jezírka ho nijak nevzrušovala.

Sedona si znovu klekla k prameni a natáhla ruku. „Pojď ven, Lyle. Prosím.“

Cyrus měl dojem, že Lyle se ani trochu nebál, ale zdálo se, že pochopil, že si Sedona dělá starosti. Vyškrábal se z jezírka a vyklepal vodu z kožíšku. Pak přicupital k ní a na uklidněnou broukal.

Sedona se zase narovnala a rozhlédla se. „Kdo by si pomyslel, že tu bude nějaké horké jezírko? Ne všechno tu očividně zmrzlo v křišťál nebo křemen.“

„Jestli v Říši divů žijí nestvůry, potřebují k přežití čerstvou vodu.“

Sedona se otřásla. „A něco k jídlu.“

„Zásoba jídla se nejspíš ztenčuje,“ nadhodil Cyrus. „Možná proto jsou predátoři nuceni lovit nahoře v Rezervaci.“

Sedona se zamyšleně zadívala do modrého jezírka. „To, co nás honilo, by se mohlo rozhodnout, že si sem zajde na drink.“

„Možná, ale já si to nemyslím. Nic tu nenaznačuje, že by sem chodilo nějaké živé stvoření. Bez ohledu na to nemáme moc na výběr. Potřebujeme přístřeší před tou psi bouří a tohle je jediné místo, které je k dispozici.“

„Chápu.“ Sedona pohlédla na Lylea, který byl teď zabraný do zkoumání nějakých zářících oblázků. „Dobrá zpráva je, že můj kamarád představuje skvělý bezpečnostní systém. Určitě by nás upozornil, kdyby se něco nebezpečného pokusilo vstoupit do jeskyně.“

„To zní jako plán. Je na čase, aby sis odpočinula.“

Zapátrala v jeho tváři. „A co ty? Nejsem jediná, kdo před chvílí spotřeboval spoustu energie. Potřebuješ se trochu prospat.“

„Budu v pořádku,“ ujistil ji. „Roztáhnout deštník nevyžaduje tolik energie jako… jiné věci.“

Ušklíbla se. „Deštník?“

Vykročil zpět k přední části jeskyně. „Tak to vypadá, když zapojím talent tak jako před chvílí, abych nás dostal přes tu bouři.“

„Psi deštník. Zajímavá představa.“

„To jsem já, chlapík s deštníkem.“ Zarazil se, když si uvědomil, že za ním nejde. „Myslel jsem, že si v tom jezírku nechceš zaplavat.“

„Nechci, ale jestli ti to nevadí, ráda bych využila příslušenství. Za chvíli budu u tebe.“

„Příslušenství?“ Nasadil nechápavý výraz. Pak mu došlo, jak to myslela. Větší kameny nabízely jisté soukromí. „Správně. Počkám tady. Nechci, abychom se od sebe příliš vzdalovali.“

„Neboj se. Stejná pravidla jako při práci v tunelech nebo v deštném pralese. Parťáci se od sebe nesmí hnout.“

Parťáci. No, to přece jsou, pomyslel si. Každopádně prozatím. Nebylo to tak dobré jako milenci, ale od šéfa Bratrstva a jeho smluvního zaměstnance to byl velký krok.

„Tak zní pravidlo,“ potvrdil. „Parťáku.“

Než oba vyřídili, co potřebovali, bylo jasné, že Sedona má potíže zůstat vzhůru. Cyrus věděl, že se sotva drží na nohou, ale usilovně bojovala proti spánku, který tak zoufale postrádala.

„Bojíš se usnout, že ano?“ zeptal se.

„No, ano. Jsme na neznámém místě s neznámou energií a neznámými predátory.“

„Poslouchej mě, Sedono. Budeš v pořádku,“ ujistil ji. „Lyle a já na tebe budeme dávat pozor. Jdi spát.“

Dlouho se mu dívala do tváře a pak jako by se rozhodla.

„Stejně to nedokážu zastavit,“ prohlásila.

„Kdepak. Jen jdi, Sedono. Máš přátele, aby ti kryli záda.“

Konečně se jí podařilo vykouzlit rozechvělý úsměv. „Ano, mám. A upsala jsem se šéfovi Bratrstva, který nikdy nenechá člena svého týmu ve štychu.“

„Pochopila jsi to správně.“

Všechno záleželo na tom, jestli mu věří, nebo ne, pomyslel si. Uvědomil si, že zadržuje dech, dokud krátce nekývla a nezívla.

„Dobře,“ souhlasila.

Na kamennou podlahu rozprostřel bezpečnostní přikrývku. Usadila se na ni, zády se opřela o zeď a nohy natáhla před sebe. Sedl si vedle ní.

Opřela si hlavu o jeho rameno a zavřela oči. „Probuď mě, kdyby se tu objevily nějaké nestvůry.“

„Provedu.“

V další vteřině usnula. Opatrně ji vzal za ramena. Když se neodtáhla, usadil si ji pohodlněji po boku a opřel se o zeď jeskyně.

Lyle se přehnal po zářící kamenné podlaze a uvelebil se vedle Sedonina stehna. Zavřel všechny čtyři oči a okamžitě se odporoučel do říše snů prachového králíčka.

„Máš jednoduchý život, že?“ prohlásil Cyrus tiše. „Každý den je dobrý, pokud přežiješ, aby sis mohl druhý den hrát.“

Lyle nastražil jedno ucho.

„A to není špatné motto,“ konstatoval Cyrus. „Ale my lidé máme zálibu v komplikování věcí, které by nejspíš vůbec neměly být komplikované.“

Jako divoká směsice emocí, jež cítil k ženě, která hluboce, důvěřivě spala po jeho boku. Snažil se vymyslet popis jejich současného vztahu.

Sedona teď byla jeho zodpovědnost. Jeho smluvní zaměstnanec. Člen týmu. Parťák v přežití v této podivné nové zemi v podsvětí.

Všechna označení byla pravdivá, ale žádné mu nepřipadalo správné.

Chvíli tiše seděl, pozoroval blizard psi záblesků ve vchodu do jeskyně. Připomínalo mu to statické praskání, které se občas objevovalo na starobylé rezobrazovce. Ale na rozdíl od šumu na starých obrazovkách vypadala bouře venku potenciálně smrtelně. Nebyl si tak úplně jistý, že by se Sedonou bouři přežili, kdyby nenašli přístřeší.

Teď byli ovšem poměrně v bezpečí, usoudil. S trochou štěstí se bouře vyčerpá v příštích několika hodinách. Není důvod, aby Sedona nedokázala bránu znovu otevřít. Jediný problém bude dostat se z křišťálového lesa, aniž by narazili na predátory, kteří loví pomocí hudby.

Sedona sebou ve spánku zavrtěla a přitiskla se k němu ještě víc.

Podíval se na ni. Několik pramenů černých vlasů se jí uvolnilo ze spony, kterou zajistila uzel. Ve spánku ustoupila únava a jemné napětí, jež jí zostřilo rysy a sálalo jí z očí. Věděl, že pod opatrným, občas útočným povrchem spočívá nezlomný duch a překvapivé množství optimismu.

Měla i jiné vlastnosti. Například kuráž a smysl pro povinnost, které se dnes projevily, když silou vůle udržela otevřenou bránu, zatímco odvedl své lidi do bezpečí. V tom okamžiku musela vědět, že sama jí neprojde.

Posunul ji do bezpečnější pozice, s hlavou opřenou o jeho stehno. Spala tak hluboce, že ji tak malý pohyb ani neprobudil. Probudit někoho ze spánku ze silného vyčerpání sice šlo, ale člověk nikdy netušil, jak bude daná osoba reagovat. Pravděpodobně by se probudila omámená a dezorientovaná – chycená v zemi nikoho mezi snovým stavem a bděním.

Zkontroloval vlastní stav a usoudil, že Sedoně pověděl pravdu, když tvrdil, že se nezhroutí.

Jako většina lovců s sebou nosil pár „ostrých panáků“, stimulantů v pilulkách. Léky mohly být použity jen v případech mimořádných okolností, kdy si člověk nemohl dovolit luxus spánku.

Účinky ostrých panáků byly krátkodobé a stejně jako ve všech případech paranormálna člověk musel za použití té věci zaplatit jistou cenu. Pád, který následoval, byl nevyhnutelně ještě hlubší a důkladnější než normálně. Panáky tedy používal jen zřídka.

Cyrus sklopil oči a dotkl se Sedoniných vlasů.

„Pleteš se,“ řekl tiše. „Nevrátil jsem se pro tebe, protože chránit tě je moje práce. Vrátil jsem se, protože tě potřebuju.“

20

O něco později ji probudilo tiché broukání. Nejprve ji napadlo, že je doma ve své útulné chatce nedaleko hřbitova. Z nějakého důvodu však měla příliš tvrdý polštář. A příliš teplý. Otevřela oči a podivila se modré záři, jež ji obklopovala.

Vzpomínky se vrátily. S trhnutím si uvědomila, že už není opřená o Cyrusovo rameno. Hlavu měla v jeho klíně. S rozpaky se posadila tak rychle, že ho málem praštila do brady.

„Promiň,“ zamumlala. Neobratně si upravila oblečení a pročísla si vlasy prsty. Když jí došlo, že ztratila sponu, rozhlédla se po kamenné podlaze. „Nechtěla jsem na tobě takhle usnout.“

Cyrus se pomalu usmál čirým mužským potěšením. „Můžeš spát na jakékoliv mé části, kterou si vybereš.“

Zarděla se. Zahlédla sponu, popadla ji a znovu si stočila vlasy do uzlu. Když zvedla oči, uvědomila si, že ji Cyrus stále pozoruje. V očích mu mírně žhnulo.

Usoudila, že nejjistější bude ho ignorovat. „Kde je Lyle?“

„Před chvílí odešel.“

„Bezpochyby na lov.“ Zamračila se. „Ale na tomhle místě není nic, co by se dalo ulovit.“

„O čem bychom věděli,“ namítl Cyrus. „Tam venku jsou predátoři, vzpomínáš? A predátoři nemůžou přežít bez kořisti.“

„Dobrý bože, myslíš, že šel ven? Je tak maličký. Nebude mít šanci.“

„Má dobré instinkty. Neboj se, bude v pořádku. Jak se cítíš?“

Uvažovala o tom, zatímco opatrně pootevřela smysly. Zaplavila ji úleva, když paranormální stránka její povahy působila zase normálně.

„Dobře,“ řekla. „Nic mi není.“

Cyrus vypadal pobaveně. „Zníš překvapeně.“

„Jsem překvapená.“

„Říkal jsem ti, že budeš v pohodě.“

Usmála se. „Ano, říkal.“ Pohlédla ke vchodu do jeskyně. Výhled stále blokoval blizard psi energie. „Vypadá to, jako by tam stále sněžilo. Co budeme dělat, jestli to neskončí?“

„Něco vymyslíme.“

„Asi budeme muset.“ Opřela se o zeď a rozhlédla se. „Víš, svým vlastním strašidelným způsobem je to tu opravdu krásné.“

„To ano,“ souhlasil. „Moc krásné. Výjimečné. Nepodobá se to ničemu, co jsem kdy viděl.“

Uvědomila si, že se nedívá na ledovcově modrý šerosvit, jenž je obklopoval. Sledoval ji, jako by byla opravdu vzácný, exotický prvek v jeskyni. V atmosféře se pohnula energie a Sedona věděla, že Cyrus zapojil talent, ale ne tím rychlým, obvyklým způsobem, jako když ji odnášel do bezpečí před bouří. Tentokrát jeho talent působil jako svůdný šepot žáru, který ji lehce hladil po všech smyslech. Všechno v ní bylo uchváceno tím mužným vábením.

„Přestaň s tím,“ řekla. Ale stálo ji obrovské vypětí vůle, aby to vyslovila.

„S čím?“

„S tím, co děláš.“

Chvíli vypadal zamyšleně. Pak se opřel hlavou o zeď.

„Chci tě,“ prozradil jí. „Chci tě od první chvíle, co jsem tě uviděl. Nemůžu to vypnout nebo zapnout, jak bych chtěl. Je to hluboké. Ale jestli ti to pomůže, můžu ti slíbit, že se budu ovládat. Ode mě ti nehrozí žádné nebezpečí.“

Cítila, jak se v ní všechno sevřelo způsobem, který jen zvýšil napětí žáru, jenž oba vytvářeli.

„Já vím,“ řekla. „Nikdy jsem se nesetkala s mužem, který by se tak dokonale ovládal. Předpokládám, že ses musel takovému sebeovládání naučit, abys zvládl svůj talent.“

Vyhlédl ven na bouři. „Bojíš se, že kdybychom měli sex, mohl bych ztratit vládu nad svými paranormálními schopnostmi a zničit tvoje smysly?“

„Ne.“ Šokovaně se předklonila, vzala ho za bradu a otočila si jeho hlavu k sobě, aby mu viděla do očí. „Nebojím se tě, Cyrusi Jonesi. Jen si nejsem jistá, že by byl dobrý nápad, kdybychom se spolu zapletli, nic víc.“

„Zapletli se spolu.“ Mávl rukou na zářící modré zdi křemene a žhavou psi bouři u vchodu do jeskyně. „Řekl bych, že na to už je trochu pozdě. Jsme v téhle šlamastyce spolu, jestli sis toho nevšimla.“

„To si uvědomuju,“ prohlásila škrobeně. „Narážím na náš osobní vztah.“

„Tak se na to podívejme, před několika hodinami jsi zachránila životy několika mých lidí a hloupého kluka, který se dostal do větších potíží, než dokázal zvládnout. Teď sledujeme podzemní psi bouři a uvažujeme, jak se, k čertu, dostaneme zpátky na povrch, aniž by si nás daly ke svačince nějaké nestvůry, které jsme ještě ani neviděli. Řekl bych, že náš osobní vztah je jasný. Až se odsud dostaneme, jedno je jisté. Nikdy na tebe nezapomenu, Sedono Snowová. A co ty? Myslíš, že na mě zapomeneš?“

Žár v jeho očích byl tak spalující, až jí bral dech. Musela se soustředit, aby uvažovala jasněji.

„Ne, samozřejmě že na tebe nezapomenu,“ prohlásila. „Všichni vědí, že nebezpečí a… strádání dokážou vytvořit mezi lidmi silná pouta.“

„Mám pro tebe novinku. Chtěl jsem tě odnést do postele ještě dřív, než jsme šli sem a než nás spojilo nebezpečí a strádání.“

Dýchej, nakázala si. Prostě dýchej. Bylo však stále těžší udržet si čistou hlavu.

„Opravdu?“ hlesla.

Mírně se ušklíbl. „Jo.“

„Aha.“ Ztěžka polkla. „Netvrdím, že bychom třeba za čas nezjistili, že mezi námi něco je.“

„Ale prozatím bychom měli být opatrní, rozumní a zdrženliví.“

Probodla ho pohledem. „No ano. Co je na tom špatného?“

„Nic.“ Uličnicky se usmál. Tentokrát byla jiskra v jeho očích podbarvená čirým mužským pobavením stejně jako sexuálním žárem. „Já jen že vzhledem k současné situaci mi připadá trochu směšné strachovat se o náš budoucí vztah.“

„Proč?“

„Přiznej si to, uvízli jsme v jeskyni s omezenými zásobami v podzemní verzi opuštěného ostrova se zpívajícími predátory potulujícími se před vchodem. Náš jediný společník je prachový králíček, který právě zmizel na rande nebo na sváču, nebo možná zpátky na povrch bez nás.“

Ucítila příval vzteku. „Lyle by mě nikdy neopustil.“ Zarazila se. „Nás.“

„To je úleva. Chvíli jsem se začínal bát. Ale když teď vím, že se můžeme na Lylea spolehnout, škrtám si tenhle problém ze seznamu.“

Ten chlap si ji dobíral. Nemohla tomu uvěřit. Z nějakého důvodu to byla poslední kapka. Zahodila zdravý rozum. Klekla si na kolena a přitiskla ruce po obou stranách jeho tváře.

„To si piš,“ prohlásila. „Co by se ještě mohlo stát? Napadlo tě, že bychom mohli zbytek života strávit v téhle prokleté jeskyni?“

„Nemyslím, že na to dojde.“ Ale jeho hlas byl najednou mnohem drsnější než před chvílí.

„I kdyby se nám podařilo odsud vypadnout, možná budeme tak popálení, že oba skončíme v nějakém parapsychologickém blázinci.“

„To mi nevadí, pokud nám dovolí bydlet v jednom pokoji,“ prohlásil Cyrus.

„Ty tuhle situaci nebudeš brát vážně, že ne?“

„Situaci ano.“ Klidně ji sledoval. „Tebe taky. Ale tvé obavy ohledně příliš intimního vztahu? Ne. To odmítám.“

„Opravdu?“

„Mám větší problémy, které mi dělají starosti. Soudě podle toho polibku včera v noci bych řekl, že přinejmenším část přitažlivosti mezi námi je vzájemná. Podle mého názoru nám v cestě stojí jedině možnost, že by ses bála, abych ti neublížil svým talentem. Jestli je to pravda, radši bych se do žádného vztahu nepouštěl. Už jsem to zkoušel na několika schůzkách přes seznamovací agenturu – pěkné ženy, silné talenty, které si myslely, že dokážou tenhle aspekt mé povahy přehlédnout. Moc se to ale nepodařilo.“

Zaplavily ji nevysvětlitelné emoce.

„Tohle nemá s tvým talentem nic společného,“ namítla. „Něco se ti tu snažím vysvětlit.“

„Bojíš se mě?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla. „Bojíš se mého… druhého talentu?“

„Zlato, můžeš mi kdykoliv podpálit povlečení.“

Popadla ho za límeček jeho khaki košile a políbila ho – tvrdě. V téže chvíli zapojila smysly…

…a zjistila, že v energií rozžhaveném prostředí nepotřebuje jiskru z křesadla, aby založila oheň. Paranormální plameny tančily v modrých stínech a mizely stejně rychle, jak se objevily. Náhle všechno kolem ní zintenzivnělo.

„Ach, zatraceně,“ zašeptala. „To jsem nechtěla.“

„Neboj se.“ Cyrus ji chytil oběma rukama za ramena a stáhl ji na sebe. „Vždycky jsem si chtěl hrát s ohněm.“

V očích mu žhnulo a Sedona cítila divoké stíny poskakující v jeho vlastní auře. Proudy ledu, jež generoval, se střetávaly s ohněm jejího energetického pole. Safírové blesky tančily v nabité atmosféře.

Znovu ji políbil a z blesků se kolem nich stala vířící bouře. V kouli tlumící energie, již Cyrus stvořil, však byli v bezpečí.

Začala protestovat. Přece jen měla potíže s důvěrou. Konkrétně nevěřila šéfům Bratrstva. Ale Cyrus se pro ni vrátil, když se dneska brána zavřela.

„Neboj se,“ hlesl. „Mám tě.“

To už je podruhé, co jí něco takového řekl, uvědomila si. Poprvé mu věřila. Takže mu může důvěřovat i nyní.

Přitáhl si její ústa zpátky na svá. V atmosféře explodovala další energie, zářila napříč celým spektrem.

„Dobrý bože,“ zašeptala.

„S tím si nedělej starosti.“

Pohroužila se zpátky do omamujícího polibku. Přitiskl ji k sobě, nohy si propletl s jejími. Dýchal přerývaně. Když posunula ruku níž, ucítila délku jeho erekce trčící proti khaki kalhotám.

Nabitá atmosféra byla omamující.

„Je to jako mít sex uprostřed bouře,“ zašeptala.

„Hm, ano,“ zamumlal Cyrus. „Nemůžu se dočkat, až to zkusíme doma.“

Přejela mu konečky prstů po straně čelisti. „Nejspíš to znamená, že nejsme tak úplně normální.“

„To už jsme věděli.“

Cítila, jak jí zajel rukama pod svetr. Jeho dlaně byly teplé, vzrušovaly ji na nahé kůži. Přetáhl jí oblečení přes hlavu a osvobodil jí ruce. Poprvé v životě si přála, aby na sobě neměla sportovní podprsenku. Byla asi tak sexy jako elastický obvaz.

„Páni.“ Cyrus přejel prstem pod spodním lemem podprsenky. „Takže tohle ženy nosí do terénu. To je nějaký korzet?“

„Je to sportovní podprsenka,“ prohlásila jako na obranu. „Je praktická. Smiř se s tím.“

„Je svým způsobem roztomilá.“

„Jo, správně.“

Rozesmál se, strčil obě ruce pod spodní okraj a zvedl ho jedním pohybem. Kousek oblečení přistál kdesi na druhé straně jeskyně.

„Dolů jde skvěle,“ poznamenal. „Na ničem jiném nezáleží.“

Vzal jedno z malých ňader do dlaně.

„Pěkné,“ vydechl. „Dokonalé.“

Sklonil hlavu a políbil napjatou bradavku.

Otřásla se a začala mu rozepínat předek košile. Ale prsty se jí třásly. Frustrovaně předek košile roztrhla. Knoflíky se rozlétly do všech stran.

„Ach bože,“ vydechla, opravdu šokovaná svou vlastní vášní.

„Věci do terénu už nejsou, co bývaly, co?“

„Tak jsem to nemyslela.“

Přiměla se zpomalit a zbytek knoflíků rozepnout.

„Mohla by sis trochu pospíšit?“ poprosil ji. „Začínám přicházet o rozum.“

„To jsme dva.“ Napadla ji děsivá myšlenka. Přestala pracovat na knoflících a rozhlédla se. „Opravdu to tu není normální. Ne pro mě. Možná je to energií na tomhle místě.“

„Nejde o tu zatracenou energii.“ Políbil ji na krk. „Jsme to my. Ty a já. Mám-li tě citovat, smiř se s tím.“

Nehodlala se s ním hádat. Jeho ústa se žhavě a svůdně přitiskla na její kůži. Dotek jeho rukou na citlivých prsou byl skoro příliš.

Silou vůle se jí podařilo rozepnout poslední knoflíčky na košili. Pod ní měl zelené khaki tričko. Zvedla okraj a položila mu dlaně na kůži. Byl teplý na dotek a jeho pokožka byla zvlhlá potem.

„Vypadá to, jako bys měl horečku,“ užasla.

„To mám. Příčinou jsi ty.“ Sjel rukou k džínům. „A lék.“

Rozepnul jí kalhoty a pak prsty vklouzl do kalhotek. Najednou byla úplně vlhká.

„Cyrusi,“ vyrazila ze sebe zadýchaně.

Stáhl jí džínsovinu přes zadek a pak přes stehna. Kalhotky šly také. Oblečení se jí omotalo kolem kolen, uvěznilo ji. Byla tak frustrovaná, že by nejraději křičela.

„Zatraceně,“ zašeptala.

„Vyřeším to,“ ujistil ji Cyrus.

Nadzvedl se do sedu a překulil ji na záda. Rychlými, efektivními pohyby rukou jí stáhl džíny a kalhotky přes stehna a kotníky. Odhodil je stranou. Momentálně měl očividně v hlavě jedinou věc. Nemohla si však stěžovat, protože ji stravoval stejný cíl.

Cyrus si stáhl vlastní khaki kalhoty a boxerky, odhalil drsnou erekci, kterou nahmatala předtím. Všimla si, že opasek a plamenomet položil na dosah. Možná je jeho bezprostředním cílem sex, ale stále je to šéf Bratrstva.

Natáhl se vedle ní a vzal ji do náruče. Vdechla jeho opojnou sexy vůni a vydala přidušený zvuk, který zněl tak trochu jako zavrčení.

Pokud si toho Cyrus všiml, zřejmě ho to nevyděsilo. Vklouzl jednou rukou mezi její nohy a zasténal, když tam nalezl vlhký žár. Hladil ji, dokud si nebyla jistá, že přijde o rozum, dokud se celá nesvíjela touhou.

„Ano.“ Chytila jeho ruku v zoufalém pokusu určit rytmus. „Teď.“

„Brzy,“ zamumlal jí do krku. „Přísahám. Velice, velice brzy.“

Udělal něco prsty, co ji vyneslo do nových výšin. Všestravující napětí v ní se proměnilo v drobné, pulzující vlnky. Už to nedokázala snést. Nejraději by křičela údivem, ale nemohla popadnout dech. Zavřela oči proti zdrcujícím pocitům a přitiskla se k němu, nehty mu zabořila do svalů na rameni.

„Sedono,“ zašeptal Cyrus napjatým, chraplavým hlasem. „Má sladká, vášnivá Sedono.“

Přesunul se na záda a přitáhl si ji na sebe. Popadl ji za boky a vnikl do ní, naplnil ji a roztahoval způsoby, které ještě nikdy nezažila. Příliš. Byla tam dole příliš citlivá. Příliš.

Bez varování jí projelo druhé vyvrcholení. Tentokrát mohla jen nevěřícně lapat po dechu.

Cyrus do ní naposledy pronikl. Vykřikl silou vlastního uvolnění.

Ve stínech tančily modré blesky.

21

Vrátil se z místnosti s jezírkem a přitom si zapínal košili.

„Jsi na řadě,“ oznámil. „Ve vodě zatím nejsou žádné nestvůry, ale nezkoušej se doopravdy vykoupat.“

„Neboj se.“ Sedona prošla kolem něho, k tělu si tiskla oblečení. „Nebudu.“

Otočil se a sledoval její záda, jak mizí do vedlejší části jeskyně. Měla moc pěkná záda, usoudil. Pěkná záda se mu líbila.

Zapnul si košili a okraje si zastrkal do kalhot. Připnul si opasek a zkontroloval plamenomet, jestli stále funguje.

Došlo mu, že na muže, který měl stále plný seznam úkolů – úkolů, které začínaly položkou Vyhnout se nestvůrám, zatímco dostanu Sedonu bezpečně z Říše divů – se cítí překvapivě dobře.

„Sex je takhle zvláštní,“ konstatoval.

Neuvědomil si, že promluvil nahlas, dokud se neobjevila Sedona. Vrátila se v džínech a přitom si natahovala černý svetr.

Hlavu vystrčila z otvoru pro krk.

„Co jsi to říkal?“ zeptala se.

Ozvala se mužská intuice a varovala ho.

„Nic,“ odpověděl. „Nic důležitého.“

Nevypadala přesvědčeně, ale nechala to být. Rozhlédla se kolem sebe a prozkoumala vnitřek jeskyně. Přitom se zamyšleně mračila. „Je tu teď mnohem větší klid.“

„Máš pravdu.“

Pozorovala modré zdi a potřásla hlavou. „Nemůžu uvěřit, že jsme vytvořili všechnu tu energii my dva.“

Ta poznámka ho rozzlobila. Natáhl se a otevřel batoh.

„Já ano,“ zamumlal. „Dala by sis kafe? Mám nějaké v batohu. Můžeme použít vodu z toho teplého jezírka.“

„To zní dobře.“ Sledovala ho, jak vytahuje instantní kávu. „Jak si můžeš být jistý, že pararadiace v téhle jeskyni nemůže za to, co se mezi námi dvěma právě stalo?“

To by stačilo každému chlapovi. Upustil kávu a postavil se přímo před ni.

„Věř mi,“ prohlásil, každé slovo pečlivě odděloval. „Bylo to jinak. Ty a já jsme dobří. Hodně, hodně dobří.“ Přejel jí ústy přes její. „Bylo to zatraceně žhavé. To my jsme byli zdrojem těch blesků, ne tahle zpropadená jeskyně.“

Zčervenala a rychle se odvrátila, aby si prohlédla nejbližší zářící kámen, jako by něco takového nikdy neviděla. „No, opravdu to byla neobvyklá… zkušenost.“

„Neobvyklá? To je to nejlepší, co můžeš říct? Zatraceně, ženská, ty chlapovi hrdosti moc nenecháš, co?“

Rychle se k němu obrátila, oči vyděšené. „Nechtěla jsem říct, že by na tom bylo něco nepříjemného.“

„Výborně.“ Vykročil k místnosti s termálním jezírkem, v jedné ruce balíček kávy a dva skládací šálky. „Teď jsme se přesunuli z neobvyklého na nepříjemné.“

Pospíchala za ním. „Přestaň překrucovat moje slova.“

„Snažím se, ale není to snadné. Mohla bys mi alespoň říct, že to bylo v pohodě, nebo dokonce hezké?“

„Nestěžuju si.“

„Zatraceně.“ Zašel za roh. „To moje pochroumané ego určitě vylepší.“

„Přestaň si mě dobírat.“ Následovala ho. „Jenom se ti snažím vysvětlit, že to, co se mezi námi stalo, bylo rozhodně neobvyklé, alespoň pro mě, ale musím uvažovat, jak moc to ovlivnila energie v téhle jeskyni, nic víc.“

Otočil se tak rychle, že do něho málem vrazila. Jednou rukou ji vzal za ramena, přitáhl si ji k sobě a políbil ji – tvrdě – aby ji umlčel. Když konečně přestala mluvit, pustil ji.

„Nedělej to,“ prohlásil. „Prosím. Zničíš to kouzlo.“

„Jaké kouzlo?“ Zamračila se. „Myslíš paranormální kouzlo?“

„Ne, to zatracené kouzlo po skvělém zážitku. Užíval jsem si ho, dokud jsi všechno nezačala analyzovat.“

„Hm. Promiň.“

Odkašlala si.

„Musím ale říct, že náš zážitek během psi bouře vysvětluje jednu otázku,“ konstatovala.

„Jakou?“

„Uvažovala jsem, proč tě Komora poslala sem na Rainshadow, aby ses postaral o ty příšery.“

Snesl se na něj pocit chmurného zoufalství jako tmavá mlha psi energie. Odvrátil se a klekl si, aby naplnil šálky teplou vodou.

„Poslala netvora, aby lovil jiné netvory?“ nadhodil. „Jo, takhle jsem k tomuhle skvělému úkolu přišel.“

„Nebuď směšný. Nejsi žádný netvor. Máš jen výjimečný talent. Když se nad tím zamyslíš, je to nezbytná výbava k tomu, abys zjistil, co se tu děje.“

Cyrus usoudil, že se cítí trochu lépe. Ne tak skvěle jako před pár minutami, ale lépe.

„Kouknu se, co máme k jídlu,“ oznámila Sedona.

Otočila se a vykročila zpátky do vedlejšího prostoru.

Naplnil šálky teplou vodou z jezírka, otevřel dva balíčky kávy a vysypal obsah do hrníčků. Pak odepnul plamenomet a krátce kávu ohřál.

Odnesl šálky zpět na původní místo, kde našel Sedonu sedět na dece. Před sebou měla několik energetických tyčinek, které zřejmě našla ve svém batohu. Pozorovala bouřlivou psi energii u vchodu do jeskyně.

Bylo na čase, aby si promluvili, rozhodl se. Jestli už nebylo pozdě.

Podal jí jeden z šálků a sedl si na deku vedle ní. Neodtáhla se. Dobré znamení, řekl si. Mysli pozitivně.

Podala mu jednu z energetických tyčinek. Společně se do nich pustili a mlčky popíjeli kávu.

„Polní kafe je hnusné, ale lepší než nic,“ nadhodil.

„Tohle není poprvé, co piju kafe v podsvětí,“ připomněla mu. „Mně chutná.“

Znovu se napila.

Pozoroval psi vánici. „Měla bys o mně něco vědět. O nás.“

„Tohle je ta část, kde mi povíš, že s poměrem nebo PM nemáš problém, ale dlouhodobé závazky nejsou pro tebe, protože jsi Jones a šéf Bratrstva a bohatý a člen mocné rodiny s dokonalými kontakty? Jestli ano, tak se neobtěžuj. Už to dávno vím.“

„To jsem ti říct nechtěl.“

„Aha.“ Opatrně ho sledovala. „Co tedy?“

„Není úplná náhoda, že jsem vzal práci na Rainshadowu. Přišla ve vhodnou dobu, ale zatahal jsem za spoustu drátků, abych ji dostal.“

„Proč?“

„Kvůli tobě. A kvůli tomu, co se ti stalo, když jsi zmizela.“

Ztuhla. „Nechápu. Chceš mi říct, že spolupracuješ s Blankenshipem? Tomu nevěřím.“

„Nespolupracuju s Blankenshipem. Jdu po něm.“

Vytřeštila oči. „Jak to myslíš?“

„Moje rodina – Jonesové – po něm pátrá už celé měsíce. Soukromá vyšetřovací agentura, o které jsem ti povídal –“

„Jones a spol.?“

Přikývl. „Vede ji moje sestřenka Marlowe. Dohlíží na pátrání. Ty jsi první opravdová stopa, kterou máme.“

Sedona nic neřekla. Jen na něho zírala.

„Měl jsem ti to říct dřív,“ konstatoval. „Ale neměl jsem příležitost. A mám-li být upřímný, nebyl jsem si jistý, co se tu, k čertu, děje. Ze začátku jsme se báli, že jsi jeden z Blankenshipových úspěšných pokusů.“

„O čem to mluvíš?“

„Marlowe a ostatní v rodině si dělají starosti, že bys mohla být velice nebezpečný multitalent.“

„Já jsem nebezpečný multitalent.“

„Jsi multitalent, ale nejsi nestabilní. Šokovalo nás, že jsi naživu a při smyslech.“

Sedona se opřela temenem hlavy o zeď. „Připadá mi, jako bych se zřítila do králičí nory.“

„Neboj, povím ti všechno, co vím. Ale nejdřív krátká lekce z historie.“

„O čem?“

„O Společnosti arkány.“

„Jak jsem se dozvěděla, je to víceméně rodinná firma Jonesů,“ prohlásila.

„Tak se na to dá taky dívat. Arkány byla založena alchymistou ze Starého světa jménem Sylvester Jones.“

„Myslím, že se o něm Rachel zmiňovala.“

„Byl to můj předek, silný talent, který chtěl ještě větší schopnosti. V sedmnáctém století, ve Starém světě, vymyslel jistou drogu, která měla stimulovat a vylepšit paranormální smysly. Díky ní by byl nejen silnější, ale navíc by získal další talenty.“

„Chtěl se stát multitalentem?“ zhrozila se Sedona.

„Ano, a byl si jistý, že jeho úžasná droga bude mít spoustu dalších báječných vedlejších účinků. Věřil, že díky ní bude zdravější a možná získá dalších pár desetiletí přirozeného života. Krátce řečeno, v hororových příbězích je to klasický případ šíleného vědce.“

Otřásla se. „Myslím, že vím, kam to směřuje.“

„Jen vydrž. Je to trochu komplikované. Sylvester Jones zemřel ve své tajné laboratoři, která byla objevena teprve na konci devatenáctého století několika jeho potomky.“

„Dalšími Jonesy?“

„Správně. Když objevili Sylvesterovo tělo, našli také tu formuli. Krátce nato byla ukradena. Ta zatracená droga nám od té doby způsobuje značné potíže.“

„Vysvětli mi to,“ nařídila.

„Každou chvíli nějaký pitomec narazí na nějakou verzi té formule a zkusí ji znovu vytvořit. Problém je, že to ještě nikdo nedokázal, aniž by se vyhnul jistým ošklivým vedlejším účinkům.“

„Například?“

„Největší zádrhel je závislost – a nejen duševní. Droga musí být podávána na pravidelné a časté bázi. Když člověk vynechá jednu či dvě dávky, jeho stav se začne rapidně horšit. Podle starých záznamů se ti, co o drogu přijdou, zblázní během pár dnů. Skoro vždycky umřou do osmačtyřiceti hodin. Obvyklou příčinou smrti je sebevražda.“

Sedona se zhluboka nadechla. „Myslíš, že Blankenship experimentuje s nějakou verzí formule, že? A že ji použil i na mě?“

„Moje sestřenka Marlowe zaslechla nějaké řeči mezi lovci, kteří používají jakýsi druh nové drogy, aby si zlepšili talent. Takové pověsti se samozřejmě šíří neustále, ale tyhle jsou jiné. Naznačují spojení s Arkány.“

„Takže agentura Jones a spol. zahájila vyšetřování?“

„Ano, ale nikam nevedlo. Než ses ukázala ty, poté co jsi na tři týdny zmizela, a začala jsi vykládat o věznění v tajné laboratoři Bratrstva.“

„No, moc lidem jsem to neřekla,“ poznamenala Sedona. „Protože mi bylo jasné, že mě všichni považují za blázna.“

„Nejsi blázen.“ Zadíval se na ni. „Jsi stabilní a tu drogu nepoužíváš.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Marlowe poslala před pár týdny na Rainshadow ženu s talentem na čtení aur převlečenou za turistku. Nahlásila nám, že tvoje aura je naprosto stabilní. Nestabilní aura je jasná známka formule.“

Sedona přimhouřila oči. „Agentura Jones a spol. mě sledovala?“

„Věděl jsem, že se ti tahle část nebude líbit. Ale doufám, že chápeš naše postavení – moje postavení.“

Zhluboka vydechla. „Ano, jistě, chápu. Bál ses, že používám tu drogu a že váš talent na čtení aur to nedokázal odhalit.“

„Ano.“ Zvedl zářící modrý oblázek a pohodil ho na zem. „Ale strávil jsem s tebou dost času, abych věděl, že žádnou drogu neužíváš. Zajímavé na tom všem je, že jsi pořád naživu.“

„Prosím?“

„Jestli jsi nějakou dobu dostávala dávky té formule a teď jsi o ně přišla, měla bys být teoreticky šílená nebo mrtvá. A my – rodina Jonesů – potřebujeme vysvětlení.“

V očích se jí mihlo pochopení. „Vyloučil jsi možnost, že bych tu drogu stále brala, takže ti zbývá jen jediná odpověď. Bojíš se, že Blankenshipovi se konečně podařilo tu formuli zdokonalit – že jeho verze funguje bez ošklivých vedlejších účinků.“

„Mohlo to na tobě zafungovat,“ potvrdil Cyrus. „Tím by se vysvětlil tvůj nový talent. Ale nemyslím, že by to zabralo i u někoho jiného, alespoň ne bez nepříjemných vedlejších účinků.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Protože vše naznačuje, že tě chce Blankenship zoufale dostat zpátky do své laboratoře.“

„Říkala jsem ti, že jsem jeho laboratoř a ten sejf s křišťálem zamkla.“

„Očividně potřebuje přístup k obojímu.“

Sedona si přitáhla kolena a objala je rukama. „Myslím, že ten krystal je důležitý. Blankenship se ho snažil vyladit, aby mohl stabilizovat to sérum.“

Cyrus poslal další modrý kamínek po zemi do safírových stínů. „Takže jeho verze drogy má stejné vedlejší účinky jako ty předchozí.“

Sedona se zamračila. „Ale proč by ta droga na mě účinkovala bez problémů a na ostatní lidi ne?“

Cyrus se pomalu usmál. „Ještě to nemůžeme dokázat, ale máme svoji teorii. Marlowe a já jsme přesvědčení, že vysvětlení, proč jsi snesla tu drogu bez problémů a objevil se u tebe druhý talent bez známek nestability, je jednoduché – jsi potomkem Arizony Snowové.“

„Ano, já vím. Snowovi ji považují za příklad šílence, jehož geny se tu a tam objeví v rodině. Proč by spojení s ní bylo tak důležité?“

„Prozradím ti ještě kousek arkánské historie. Před několika staletími se na Zemi ředitelé Jones a spol. – Fallon Jones a jeho žena Isabella – rozhodli podívat na zoubek odloženému případu své kamarádky Arizony Snowové.“

Sedona se na něho podívala s vytřeštěnýma očima. „Opravdu ji znali?“

Usmál se. „Říkal jsem ti, abys mě považovala za starého rodinného přítele. Fallon a Isabella zjistili, že ve svých mladších letech pracovala Arizona Snowová pro tajnou vládní agenturu.“

„Páni. Byla nějakou tajnou agentkou?“

„Očividně.“

„To je… vzrušující. Když si představím, že jsem příbuzná se ženou, která byla opravdovou tajnou agentkou… Pro koho pracovala?“

„Pro správnou stranu, samozřejmě.“

„Výborně.“ Sedona spokojeně přikývla.

„Každopádně, když Snowová odešla do ústraní, stala se poměrně výstřední konspirační teoretičkou, ale s Fallonem Jonesem si dobře rozuměli. Dokonce Fallonovi pomáhala s několika případy.“

„I když to byla konspirační teoretička?“

Cyrus pokrčil rameny. „Rovný rovného si hledá. Jak jsem řekl, s Fallonem několikrát spolupracovali.“

„Tak co se stalo při tom vyšetřování jejího případu?“

Cyrus zvedl další modrý kamínek a poslal ho do temných akvamarínových stínů na druhém konci jeskyně. „Fallon Jones ve svém soukromém deníku napsal, že s Isabellou nakonec došli k názoru, že Arizona Snowová byla využita jako výzkumný subjekt v nějakém tajném vládním experimentu.“

Sedona ztuhla. „Ne. Dobrý bože. Chceš říct, že zažila to, co já?“

„V téhle chvíli nemáme žádné náznaky toho, že by Blankenship spolupracoval s někým z vlády, ale ano, Arizona byla testovací subjekt jako ty. Byla vybrána pro ten pokus, protože měla značný přirozený talent.“

„Takže chtěli zjistit, jestli dokážou vylepšit její parasmysly?“

„Správně. Takový výzkum byl v té době značně kontroverzní, protože normální vědci by neriskovali své kariéry, aby potvrdili, že věří v paranormálno.“

„Pokračuj,“ vybídla ho Sedona.

„Arizona nebyla jedinou testovanou osobou. Fallon nedokázal zjistit, jestli byl výzkum úspěšný, protože projekt byl z nějakého důvodu ukončen, než proběhl až do konce. Všechny záznamy byly pravděpodobně zničeny. Ale Fallon Jones byl zatraceně houževnatý vyšetřovatel. Objevil laboratorní zápisky jednoho z výzkumníků, vědce, který byl posedlý výsledky experimentů a nedokázal snést, že by byla jeho práce zničena.“

„Co v těch poznámkách bylo?“ zeptala se Sedona.

„Opis jejich verze staré Jonesovy formule. Ještě tam byla další poznámka, a to ohledně Arizony Snowové.“

Sedona ho bez pohnutí sledovala. „Co v ní stálo?“

„Podle záznamů všechny subjekty, které byly vystaveny působení drogy, později zemřely na obvyklé vedlejší účinky, když přestaly tu látku brát. Až na Snowovou.“

„Proč nezemřela?“

„Vědec, který po sobě ty zápisky zanechal, byl přesvědčený, že Arizona Snowová měla přirozenou imunitu na nepříjemné vedlejší účinky té formule.“ Cyrus se odmlčel. „Podle něho je schopnost snést tu drogu bez vedlejších účinků možná zděděným znakem, který se předává v rodině Snowových.“

Sedona se dlouze nadechla a pomalu vydechla. „Jinými slovy mě Blankenship unesl pro své experimenty, protože doufal, že budu imunní vůči vedlejším účinkům té drogy.“

„Ano, myslím si to.“

„Byla jsem dokonalým výzkumným subjektem. Chtěl zjistit, proč tu drogu dokážu snést.“

Cyrus vyslal po zemi jeskyně další modrý klenot. „Většina z toho, co jsem ti řekl, je spekulace smíšená se starými legendami, okořeněná několika skutečnými fakty.“

„Ale jestli máš pravdu, Blankenship se domnívá, že mám klíč ke zvládnutí potíží s tou drogou. Zoufale se mě snaží zmocnit, aby mohl pokračovat ve svých experimentech.“

„Tak zní v téhle chvíli má pracovní teorie. Ještě bys měla vědět jednu věc, Sedono.“

„Jakou?“

„Sama jsi mi říkala, že tvůj talent je silnější než dřív. Navíc jsi získala schopnost pracovat s energií ohně.“

Na chvíli zavřela oči. Když je otevřela, v pohledu se jí zračilo pochmurné pochopení.

„Jinými slovy nejsem jen imunní vůči vedlejším účinkům té formule,“ prohlásila. „Ta věc na mě doopravdy funguje.“

„Bez závislosti či jiných problémů.“

„Arizona Snowová a já nemůžeme být jediní lidé v historii, kteří tu drogu dokázali snést. Musejí existovat i další, kteří jsou také imunní.“

„Víme přinejmenším o jedné další rodinné linii, která by mohla mít stejný genetický rys,“ prohlásil Cyrus. „O rodině, která by mohla být ve skutečnosti ovlivněna jistým předkem, který tu drogu bral.“

„Vážně? Kdo je to?“

„Potomci šíleného alchymisty, který vynalezl tu zatracenou formuli.“

Zírala na něho. „Tvoje rodina?“

Usmál se. „Nemůžu se dočkat, až se seznámíš se zbytkem Jonesů.“

22

Z vnitřního prostoru jeskyně zaznělo Lyleovo nadšené broukání. Prohnal se modrými stíny ve chvíli, kdy Cyrus zahodil další modrý kamínek.

Lyle okamžitě změnil směr a pádil za poskakujícím drahokamem. Zachytil ho, když narazil do zdi jeskyně.

Nadšený z úspěchu se pak rozběhl k Sedoně a Cyrusovi, kamínek v jedné pacce.

„Už bylo na čase, aby ses objevil,“ prohlásila Sedona.

Lyle jí laskavě podal oblázek a vzrušeně zacvrlikal.

„Díky,“ řekla. Pozorně si malý kámen prohlédla. „Další modrý jantar. Je vážně nádherný.“

Cyrus sledoval, jak si schovala jantar do batohu. Potřásl hlavou, překvapený a trochu ohromený jejím vyrovnaným klidem.

„Připadáš mi zatraceně klidná na to, co jsem ti právě řekl,“ nadhodil.

„Po tvém vyprávění o pokusech na mé několikanásobné pratetě Arizoně Snowové se mi vlastně ulevilo,“ prozradila Sedona. „Alespoň to vysvětluje pár věcí. Neustále jsem se motala v kruhu, dokonce jsem začala uvažovat, jestli se mi celé to věznění v laboratoři jenom nezdálo.“

„Jsi radši, že to byla skutečnost?“

„Ano, protože to znamená, že nemusím zpochybňovat svoje vzpomínky.“

Cyrus přikývl. „Chápu.“

Lyle, očividně spokojený s přijetím svého nejnovějšího dárku, přicupital k Cyrusovi a vyčkávavě zabroukal.

Cyrus si prohlédl směs modrých kamínků v blízkosti a našel další kousek modrého jantaru. Poslal ho přes jeskyni. Lyle se vrhl za ním a pak přihopkal zpátky, aby ho předal Sedoně.

„To je milé,“ řekla. Poplácala Lylea. „Díky.“

Cyrus vyhlédl ze vchodu jeskyně. Silná psi bouře nevypadala tak intenzivně jako před pár minutami.

„Myslím, že se počasí zlepšuje,“ oznámil. Vstal a vykročil k batohu. „Musíme se připravit na rychlý přesun.“

„Ještě jedna otázka, než odsud zkusíme odejít,“ ozvala se Sedona tiše.

„Jenom jedna?“

„Přišel jsi na Rainshadow připravený mě zabít, kdybys zjistil, že jsem nestabilní multitalent?“

Šok z té otázky ho zasáhl jako úder. Okamžik se nedokázal ani hnout. Když se konečně ovládl, přešel k místu, kde seděla, popadl ji za paže a zvedl ji na nohy.

„Ne,“ odpověděl. „Přišel jsem sem, abych ti dal protilék, kdyby to bylo nutné.“

Zamrkala. „Existuje protilék?“

„Byl objeven v jednadvacátém století na Zemi, ale moc zkušeností jsme s ním neměli.“

„Proč ne?“

„Nikdo ho nikdy tady na Harmonii nepotřeboval,“ odpověděl Cyrus. „Arkány nemá po ruce žádné zásoby. Měli jsme čas jen na přípravu jediné dávky, než jsem odjel na Rainshadow. Přivezl jsem ho s sebou.“

„Pro případ, že bys ho musel použít na mě?“

„Ano.“

Chvilku o tom uvažovala a pak se jí podařilo vykouzlit mlhavý úsměv. „Takže jsi mě nechtěl zabít.“

„Řekl jsem ti, že Fallon Jones byl přítel Arizony Snowové. V naší rodině bereme takovou minulost vážně.“

„Přišel jsi sem, abys mě zachránil.“

„Tak jsme to měli v úmyslu. Ukázalo se ale, že ty záchranu nepotřebuješ.“

V očích se jí zatřpytily slzy. „Díky. Nikdo pro mě nic takového nikdy neudělal – alespoň od doby, co umřeli moji rodiče.“

„Ty jsi včera zachránila můj tým. Jsme si víc než kvit.“ Políbil ji na čelo a pak ji pustil. Když pohlédl ke vchodu do jeskyně, uviděl, že bouře začíná opravdu slábnout. „Pojďme.“

Přešla ke svému batohu na zemi. Zvedla ho s lehkostí dlouhé praxe a přehodila si ho přes ramena.

„Připravená.“ Rozhlédla se. „Lyle? Je na čase, aby sis přestal hrát s těmi pěknými kamínky. Odcházíme.“

Lyle zabroukal a přiběhl k ní. Zvedla ho a usadila si ho na rameni.

Cyrus vyšel opatrně ven, zapojil trochu smysly, aby zkontroloval úrovně psi energie. Bouře rychle slábla.

Ohlédl se zpátky na Sedonu. „Ještě jedno bezpečnostní opatření.“

„Jaké?“

Vyndal z batohu úzký svinutý provaz, jeden konec přivázal ke svému opasku a druhý k Sedoninu. Při plné délce se mezi nimi roztáhl na tři metry.

„Nechceme riskovat, že vběhneme do další šílené bouře a rozdělíme se,“ prohlásil.

„Pochopila jsem.“

Vyšli do krajiny, která se rychle rozjasňovala. Modré sluneční paprsky zářily a třpytily se na křemeni a křišťálovém lese.

„Bylo by to krásné,“ vydechla Sedona. „Kdyby celé tohle místo nepůsobilo tak nějak mrtvě.“

23

Už byli daleko v lese, když začala hrát ta hudba. Sedona věděla, že i Lyle musel vycítit predátory, protože jí varovně zavrčel do ucha. Nádherně zdrcující úryvky písně, jež neměla žádná slova, k ní zašeptala, volala ji, vábila a lákala nevyslovitelnými přísliby. Rezonovala v klidu lesa jako sladká, bezpodmínečná láska matčiny ukolébavky a postupně narůstala do úchvatné oslavy smyslů.

„Zatraceně,“ zašeptala. „Jsou tady, Cyrusi. Cítím zpěv.“

„Museli se schovat někde nedaleko, čekali, až bouře skončí,“ konstatoval. „Zase jdou po nás. Vypni smysly.“

Vzepřela se instinktu, který jí velel zapojit talent, ale nebylo to snadné. S pochmurným odhodláním se jí podařilo ztlumit své schopnosti o pár stupňů.

Z okolí vyprchala trocha žáru a třpytu. Modré stíny soumraku se prodloužily, les potemněl. Hudba zeslábla, ale nezmizela úplně.

„Mohli bychom získat nějaký čas,“ uvažovala, „ale nemyslím, že to zabere nadlouho. Museli bychom vypnout naše aury, aby nás nemohli najít. A to nejde.“

„Ano, to by nešlo,“ souhlasil.

Lidská aura vydávala spoustu přirozené paranormální energie. I ti, co měli jen málo nebo vůbec žádný talent, vyzařovali psi, ať už si to uvědomovali, nebo ne. Všechno živé v podstatě vydávalo energii napříč celým spektrem. Jediný, kdo nevyzařoval pararadiaci, byly mrtvoly.

Cyrus mrkl na lokátor. „Jsme blíž k bráně než k jeskyni. Budeme tam muset doběhnout. Zkusím nás zakrýt mrtvou zónou. Teoreticky by to mělo fungovat. Podej mi ruku. A pevně drž Lylea.“

Jeho prsty se sevřely kolem jejích. Lylea si strčila do podpaží. V atmosféře se pohnula energie a pak jí naskočila husí kůže z ledového zamrazení. Věděla, že Cyrus zapojil talent. Obklopil je nadpozemský pocit v ochranné bublině, stejně jako včera, když ji zvedl do náruče a unášel ji bouří do bezpečí.

Slyšela, jak Lyle něco mručí, ale jinak byl v klidu. Nemohla tušit, co prožívá, ale měla dojem, že se mu to nelíbí o nic víc než jí. Jako by však pochopil, že jsou v tom všichni společně a že je Cyrus chrání.

Běželi, kličkovali mezi stromy. Ledová, přízračně mrtvá zóna se pohybovala s nimi, nakrátko měnila atmosféru kolem nich, dokud se nepřesunuli dál. Sedona pozorovala, jak krásné křemenné stromy ztrácí záři a vypadají jako bez života, když se s Cyrusem přiblížili. Jakmile se dostali z dosahu, opět se rozzářily.

Zem pod jejich nohama dočasně nabývala oblačnou šedou barvu.

Jako by byli duchové, pomyslela si Sedona – opravdoví duchové. Předtím byla příliš zaměstnaná pozorováním lokátoru, než aby si všímala účinků Cyrusova talentu na jejich okolí, ale nyní přemýšlela, že chápe, proč mu seznamovací agentury nedokázaly najít vhodnou partnerku. Aby se člověk necítil nervózně v přítomnosti někoho, kdo dokázal vysát energii ze všeho a všech v dosahu pěti metrů, musel mít opravdu silný talent.

Lyle zasyčel. Uvědomila si, že sleduje hustou změť blyštivého listoví vpravo. Třpytivé listí se chvělo.

Není tu ale žádný vítr, uvědomila si, ani slabý vánek, který by listí počechral.

„Cyrusi.“ Snažila se ztlumit hlas, jak jen to šlo, a zjistila, že to není jednoduché, když běží s batohem na zádech a prachovým králíčkem v podpaží. „Tamhle, po tvé pravici. Asi šest metrů.“

„Vidím to. Nezastavuj. Myslím, že je to zmatené. Nejspíš to cítí náš pohyb, ale musí dostávat protichůdné zprávy kvůli té mrtvé zóně.“

Věc v křoví se plížila za nimi, stále ve stejné vzdálenosti. Sedona nedokázala rozeznat tvar, ovšem tu a tam zahlédla plazí šupiny, jež zářily v ledovcovém světle jako milion drobounkých zrcadel.

„Brána je přímo před námi,“ oznámil Cyrus. „Připrav se na práci.“

„Budu muset plně zapojit smysly, abych tu bránu otevřela,“ varovala ho. „Musíš zrušit tu zónu.“

„Já vím. Budu tě krýt plamenometem, až budeš pracovat.“

Zahlédla ledovcově modrou křemennou zeď. Za chvíli se vynořili ze stromů pár metrů od energetické brány.

„Dej mi svůj plamenomet,“ řekl jí Cyrus.

Podala mu ho a pak se postavila před bránu. Cyrus se k ní otočil zády, čelem k lesu, plamenomety v obou rukou.

„Připravená?“ zeptal se.

„Připravená.“

Cítila, jak chlad mrtvé zóny v mžiku zmizel. Okamžitě zapojila smysly. Křišťálový svět se opět rozjasnil do oslnivé záře.

Soustředila se. Lyle jí vylezl zpod podpaží a vyškrábal se jí na rameno. Odtamtud přeskočil na Cyrusovo rameno.

„Jsou tu,“ oznámil Cyrus.

Neotočila se, aby se podívala na tu hrozbu. Ani jednomu by to nepomohlo. Bude se muset spolehnout na Cyruse, že jí bude krýt záda, zatímco bude pracovat.

Zaslechla cvak cvak cvak plamenometu následované tlumeným dychtivým vytím, jež se nepodobalo žádnému zvířeti, které kdy slyšela. Bylo to kvílení divoké bestie a probouzelo prapůvodní strachy dávno pohřbené v té nejprimitivnější části jejího mozku.

Plamenomety znovu zacvakaly a zapraskaly. Lyle zavrčel.

Všechny instinkty Sedonu nutily, aby se otočila a postavila se těm stvůrám čelem, musela se však soustředit. Musela to dokázat. Opatrně zapátrala, hledala hlavní proudy ukryté brány. Žhavá energie vířila a prskala při doteku jejího talentu.

Za ní pokračovalo strašlivé vytí. Stejně jako klapání plamenometů.

Brána se otevřela, odhalila zelený křemenný koridor na druhé straně. Zachytila pohled na malou skupinku soustředěnou v tunelu. Bylo tam několik lovců ozbrojených plamenomety. A také Rachel a Harry, spolu s Charlotte a Sladem. S nimi byli i Joe a jeho syn. Uviděla, že Henderson má sádru. Záchranný tým, uvědomila si.

„Brána je otevřená,“ zavolala na Cyruse.

„Jdi,“ nařídil Cyrus. „Jsem hned za tebou.“

Otočila se a uviděla, jak naposledy vypálil z plamenometu na gigantickou ještěrku velikosti SUV. Měla malá, jako had chladná očka a tlamu plnou zubů. Stvoření bylo pokryté podivnými stříbřitými šupinami, jež odrážely modrou energii umělého slunečního světla – byla to přirozená kamufláž, díky níž nebylo v třpytícím se lese vidět.

V tu chvíli se v dohledu objevilo druhé monstrum.

„Sedono,“ zavolala Rachel. „Pojď sem.“

„Dostaň ten svůj zadek před tu zatracenou bránu,“ ucedil Cyrus. Couval k otvoru. Lyle mu zůstával stále na rameni.

„Už jdu, už jdu,“ zamumlala Sedona.

Proběhla branou, soustředila se, aby ji udržela otevřenou tak dlouho, aby se Cyrus a Lyle dostali přes ni.

Slade a Harry se přidali k lovcům u vchodu brány. Vypálili do blyštícího se světa, položili deku z plamenů, aby Cyruse kryli.

Vypálil poslední dávku a proběhl branou, s Lylem držícím se jako o život.

„Zavři ji,“ nařídil.

Sedona bránu propustila. Zabouchla se se smysly omamujícím přívalem energie. To poslední, co v Říši divů zahlédla, byla zrcadlová nestvůra vřeštící frustrací, že její kořist unikla.

24

Kirk Morgan čekal v potemnělém přístřešku pro čluny. Zapálil si cigaretu, aby uklidnil nervy, a poslouchal neklidné šplouchání tmavé vody. Byla skoro půlnoc. Po hlavní třídě Shadow Bay byly rozvěšené halloweenské lucerničky a někdo proměnil nedaleké skladiště v jakousi připitomnělou atrakci. Nikdo se však neobtěžoval ozdobit starý přístřešek. Část otočená k vodě byla otevřená do noci. Měsíční svit osvětloval plovoucí mola a několik potlučených veslařských člunů uvnitř.

Nesnášel čluny. Nesnášel vodu. Nesnášel Rainshadow, když už jsme u toho. Nechtěl jet na ostrov, ale ten idiot mu nedal na výběr.

Ne že by z Rainshadowu něco viděl, protože s Griffem přijeli z Thursday Harboru v noci. Ale to málo, co zahlédl, ho nijak neinspirovalo k tomu, aby na tenhle kus skály vyrazil na dovolenou. Ve světle obrovského halloweenského měsíce se Rainshadow rýsoval jako nějaká starobylá záhadná pevnost. Většina ostrova vypadala tmavší než půlnoc. Jediné viditelné osvětlení přicházelo z rozptýlených světýlek v zátoce, jež označovala městečko Shadow Bay.

Žádné viditelné osvětlení, pomyslel si Kirk, ale v atmosféře cítil drobné vibrace mimozemské psi energie. Děsivé.

Děsivé věci poznal. K čertu, pracoval v podsvětí ode dne, kdy mu bylo šestnáct, a lhal o svém věku, aby dostal první práci u Bratrstva. Viděl tam dole spoustu podivností a Rainshadow byl stejně zvláštní jako všechny tunely.

Kirk znovu zkontroloval hodinky a pak pohlédl na Griffa, který lenošil na konci jednoho z plujících mol. Byli tu sami. Od začátku bylo hlavním cílem nezatahovat do tohohle projektu víc lidí, než bude nezbytně nutné. Griffa znal už ze starých časů. Pocházeli ze stejné drsné čtvrti a přidali se ke stejné části Bratrstva.

V tunelech byli dobrý tým, kryli si navzájem záda. Našetřili si i pěkné peníze při tajných výpravách. Všichni věděli, že korporátní průzkum je nebezpečná práce. Zmizení drahého nákladu jantaru či křemene cestou ven z katakomb či deštného pralesa bylo jen částí ceny za aktivity v podsvětí.

Od začátku bylo oběma jasné, že Kirk má strategické schopnosti, že to dotáhne na nejvyšší příčky Gold Creeku. Chtěl získat vlastní území a svého cíle dosáhl. Griff při něm stál celou tu dobu.

„Dalších pět minut,“ oznámil Kirk. „Jestli ten prostředník nedorazí, odcházíme.“

„Já jsem pro, šéfe.“ Griff si dlouze potáhl z cigarety a vyhlédl na měsíc. „Z tohohle ostrova mi vstávají vlasy znepokojením, stejně jako když v tunelech narazíš na ducha.“

„Mně to povídat nemusíš.“

„Nejspíš nepomáhá, že je Halloween.“

„Bojíš se opravdických duchů, Griffe?“

„Kdepak. Jenom se mi na Rainshadowu nelíbí.“

„Ani mně.“

„Nemůžu uvěřit, že tu je opravdický město.“ Griff potáhl z cigarety. „Kdo by chtěl bydlet na tomhle kusu skály?“

„Blázni a ztroskotanci,“ prozradil Kirk.

A přesně to byla ta Snowovic ženská, pomyslel si, zatracený cvok. Tím se možná vysvětlovalo, proč se vydala na Rainshadow, když utekla z té laboratoře.

Podle Blankenshipa měli všichni zpropadené štěstí, že byla pořád naživu, protože byla jediná, kdo je mohl pustit zpátky do laboratoře. Vedlejší účinky drogy se obvykle začaly projevovat rychle. Nervozita a noční můry se zhoršovaly. I když byly jeho paranormální smysly silnější, nic nenaznačovalo, že by se u něho či ostatních rozvinul další talent. Ta zatracená droga nefungovala tak, jak jim Blankenship slíbil, a teď na ní byli všichni závislí. Jejich zásoby se navíc ztenčovaly.

Nesnášel představu, že si teď musí každý den vzít tu formuli, jen aby zůstal při smyslech. A co hůř, Blankenship se bál, že by se mohli všichni začít mentálně rozpadat, dokonce i při pravidelných dávkách, jestli se nedostanou zpátky do laboratoře pro ten kámen. Neustále blábolil, že musí tu formuli vylepšit pararadiací z toho krystalu.

Sedona Snowová byla jejich jedinou nadějí. Jenže od té noci, co utekla, šlo všechno do háje. Trvalo celé týdny, než ji vypátrali tady na Rianshadowu. A když ji konečně našli, začalo být jasné, že ji nedostanou jen tak. Bylo mnohem jednodušší nechat někoho zmizet ve velkém městě než na malém ostrově – zvlášť na ostrově, v němž si mocná rodina Sebastianů procvičovala svaly a náčelník policie byl bývalý agent FÚPV.

A aby toho nebylo málo, Komora založila na ostrově nové území. Ve většině případů by to nebyl žádný vážný problém, říkal si Kirk. Skoro celý život byl členem Bratrstva a měl kontakty po celé organizaci. Spousta lidí mu dlužila laskavosti. Ale nový šéf nebyl jeden z jeho kamarádů z dávných dnů. Komora jmenovala někoho z elitních řad bezpečnostní divize.

V záznamech toho na Cyruse Jonese moc nebylo, ale ten nedostatek Kirka znervózňoval. A teď se povídalo, že Jones spí se Snowovou. To byla hodně velká náhoda. Jones byl rozhodně další problém.

S Blankenshipem se tedy zdráhavě obrátili na prostředníka, který Sedonu poprvé unesl. Prostředník teď také používal tu drogu, a tudíž měl na celé operaci osobní zájem. Ale Kirk vrahovi nevěřil.

„Až bude po všem,“ prohlásil, „budeme se muset toho prostředníka zbavit.“

Griff nad tím uvažoval. „To nejspíš nebude lehké. Nic o něm nevíme. Nikdo živý nikdy neviděl jeho tvář, aby ji mohl prozradit.“

„Zjistíme to.“

„Jako vždycky,“ potvrdil Griff.

Kirk pohlédl na hodinky. „Další tři minuty. To by stačilo. Jestli prostředník nedodá tu Snowovic ženskou, budeme muset vymyslet jiný plán.“

„Jasně.“ Griff odhodil cigaretu do černé vody. Pohlédl k postranním dveřím do přístřešku. „Někdo jde.“

Kirk zaslechl skřípání prken mola venku a zhluboka se nadechl. Všechno bude v pořádku. Prostředník je tu.

Dveře se otevřely. Objevila se postava v objemném černém plášti a masce smrtky.

„Co je to za halloweenský kostým?“ podivil se Kirk. Pak si vzpomněl, co mu řekl Griff. Nikdo živý nikdy prostředníkovu tvář neviděl, aby ji mohl prozradit. „To je fuk. Už bylo na čase, aby ses objevil. Kde je ta Snowovic ženská? Měl jsi ji dneska v noci přivést.“

Prostředník místo odpovědi vytáhl magrezovou pistoli a jednou vystřelil. Zasáhl Kirka do hrudi. Pár vteřin byl natolik v šoku, že mu ani nedošlo, co se stalo. Zhroutil se na kolena a zíral do prostředníkovy zamaskované tváře.

„Proč?“ vyrazil ze sebe.

Proč se obtěžoval s maskou, když nás sem přišel zabít? chtěl se zeptat. Ale slova z něho už nevyšla.

Vše pochopil ve chvíli, kdy prostředník zvedl magrezku k jedinému výstřelu.

„Griffe?“ zašeptal.

„Pardon, kámo,“ řekl Griff. „Byly to dobrý časy. Ale jak jste vždycky říkal, chlap se musí postarat o svoje vlastní štěstí. Dochází nám formule. Potřebujeme vaši zásobu.“

25

„Co to tam, k čertu, ti mimozemšťané vytvořili?“ podivoval se Slade.

„Další biolaboratoř, jak to tak vypadá,“ odpověděl Cyrus.

„Nebo možná nějaký druh živoucího přirozeného muzea?“ nadhodila Sedona opatrně. Zapnula počítač a klikala na obrázky, které objevila při svém průzkumu. „Věděla jsem, že ta stvoření vypadají povědomě. Podívejte se, co jsem našla.“

Sešli se v Cyrusově provizorní kanceláři. Cítila napětí v místnosti. Přidali se k nim i Harry, Rachel, Slade a Charlotte.

Shromáždili se kolem Sedony a sledovali obrazovku počítače. Jeden po druhém procházela obrázky.

„Tyhle fotky jsou počítačem vytvořené modely prehistorických zvířat – dinosaurů a ještěrů,“ vysvětlila. „Byly zkonstruované na základě fosilií objevených při různých vykopávkách po celé Harmonii. Odborníci jim dali jména na základě podobnosti s dinosaury ze Starého světa.“ Namířila tužku na obrázek obrovského dvounohého stvoření s obrovskou tlamou plnou zubů a krátkýma rukama, jež končily ostrými drápy. „Tenhle se jmenuje allosaurus. Myslím, že se hodně podobá predátorům, na které jsme narazili.“

„Až na ty zrcadlové šupiny,“ dodal Cyrus.

Rachel se zamračila. „Je možné, že se odborníci při rekonstrukci spletli. Řídili se zkamenělinami a otisky ve skalách. O šupinách odrážejících psi energii toho zřejmě moc nezbylo, jestli vůbec něco.“

„To dává smysl,“ přikývla Charlotte. „Když se nad tím zamyslíš, je logické, že se ta stvoření přizpůsobila silnému psi prostředí, a tudíž se u nich rozvinula kamufláž a další lovecké strategie.“

„Ti živočichové rozhodně používali nějaký druh paranormálního vábení, aby nás ulovili,“ prozradil Cyrus.

„Ale jak by mohli prehistoričtí tvorové vědět, jak spustit v lidské mysli hudbu?“ podivila se Rachel.

„Jsem si jistá, že to nedělali úmyslně,“ odpověděla Sedona. „Očividně se u nich vyvinul nějaký paranormální mechanismus pro vábení kořisti. A lidská mysl to parapsychologické vábení čirou náhodou interpretovala jako hudbu. U jiných tvorů to nejspíš působí jako volání druha či vůně jídla.“

Rachel nadzvedla obočí. „Asi můžeme být rádi, že to u lidí nepůsobí jako sexuální přitažlivost. To by rozhodně mohlo průzkumnou práci zkomplikovat.“

„Představte si tým techniků a vědců a hromadu lovců, které zčistajasna přemůže pocit, že vešli do toho nejúchvatnějšího seznamovacího baru na světě,“ dodal Harry. „To by bylo něco.“

Charlotte sebou trhla. „Díky za to znázornění. Teď to nedostanu z hlavy celé dny.“

Sedona věděla, že zčervenala. Zvedla oči a zjistila, že ji Cyrus pozoruje, v očích se mu třpytilo temné pobavení. Nemusela umět číst myšlenky, aby věděla, že vzpomíná na její zoufalou snahu přičíst vzájemnou vášeň účinkům psi úrovně v jeskyni. Rychle se vrátila k obrázku mimozemské verze allosaura.

„Nechápu ale, jak mohla ta stvoření přežít a reprodukovat se možná miliony let ve světě, kde se všechna vegetace proměnila v křišťál a křemen,“ uvažoval Cyrus.

„Viděl jsi jen malou část prostoru, kterému říkáte Říše divů,“ připomněl mu Slade. „Jestli je jako deštný prales nebo katakomby, mohl by se rozkládat na ploše stovek, nebo dokonce tisíců čtverečních mil. Mohou existovat oblasti, kde je nějaký život.“

„Tím si nejsem tak jistý,“ namítl Cyrus. „Deštnému pralesu se to nepodobalo. Ten působí jako rozlehlá džungle. Tohle mi připadalo uzavřené – jako safari nebo zoo.“

Sedona zaváhala. „Nejsem žádný odborník, ale mám nápad. Řekněme, že má Cyrus pravdu – mimozemšťané se pokusili znovu vytvořit prostředí se silnou psi energií. Možná dokonce stvořili pár dinosaurů.“

„Mimozemšťané zmizeli z Harmonie před staletími,“ připomněl jí Slade. „Co jejich mazlíčkové celou tu dobu v Říši divů dělali?“

„Všechno tam dole, co jsme viděli, působí jako zmrazené v čase,“ prohlásil Cyrus.

Charlotte vytřeštila oči za rámečky brýlí. „Zmrazení v psi energii jako všechno, co jste tam našli, a pak probuzené nedávnou zuřivou bouřlivou aktivitou na ostrově? To dává jistým bizarním způsobem smysl.“

„Jedno je jisté,“ ozval se Harry. „Musíme tam vyslat tým Nadace, aby zjistil, s čím máme tu čest.“

Cyrus se na něho zadíval. „Nechci, aby tam dolů chodily nějaké průzkumné týmy, dokud nezjistíme, jak jim zajistit adekvátní bezpečí.“

„Souhlasím,“ potvrdil Harry. „Ale možná bude jednodušší najít vstup do Rezervace, kterou ty nestvůry používají. Na povrchu jsme ho zatím nenašli. Čím dál jdeme za plot, tím podivnější věci nalézáme. Vypadá to, že v Říši divů aspoň fungují lokátory.“

„Všichni máme co dělat,“ konstatoval Cyrus. Vrátil se zpátky za stůl. „Už nechci, aby tam dole bloudili nějací hledači pokladů. Sedona zamkla bránu do Říše divů. Zůstane tak, dokud nebudeme mít nějaký plán.“

Slade přikývl. „Plány jsou fajn.“

26

Sedoně připadalo zvláštní vrátit se do práce na recepci u Knoxe, jako by se za posledních čtyřiadvacet hodin nestalo nic výjimečného, ale byla vděčná za uklidňující pocit normální činnosti. Tedy za předpokladu, že se hostinec plný lovců duchů dal považovat za normální, pomyslela si. Měla teď na své straně jednu výhodu. Ačkoliv ji rozčilovalo, že jí Cyrusovi muži říkají šéfova dáma, splnili jí každý požadavek, který vyslovila.

Krátce po třetí odpoledne přešla vestibul do hostince, aby si dala šálek kávy. Místo bylo prázdné, protože Cyrusovi muži pracovali.

Knox stál za barem a leštil skleničky.

„Kafe?“ zeptal se a sáhl po konvici.

„Ano, prosím.“ Usadila se na jednu z barových stoliček.

Knox ji pozoroval přes obroučky svých brýlí. „Podle toho, co jsi říkala, sis prošla peklem. Jak ti je?“

„Cítím se překvapivě dobře,“ odpověděla. „Jsem ale ráda, že jsem zase na povrchu.“

„To se vsadím. Kde máš svého malého kamaráda?“

„Lyle si šel hrát s dětmi,“ prozradila Sedona. „Rachel a Slade říkali, že jejich mazlíčkové zmizeli ve stejnou chvíli. Máme podezření, že děti a prachoví králíčci kují nějaké pikle.“

„No, je halloweenský týden.“

„Lyle se určitě do večeře vrátí. Nebude chtít zmeškat žádnou legraci, až lovci přijdou z práce na pivo a pizzu a hamburgery.“

Knox se uchechtl. „Vypadá to, že se Lyle stal maskotem rainshadowského Bratrstva.“

„Povídej mi o tom. Už vidím ta trička: Když vidíte jejich zuby, je už příliš pozdě s obrázkem Lylea. To se mu bude líbit.“ Rozzářila se. „Víš, možná bychom jich měli pár vyrobit. Turistům by se mohla líbit.“

„Dobrý nápad.“ Knox položil na pult před Sedonu hrníček. „Za předpokladu, že na ostrov vůbec nějací další výletníci přijedou. Po městě se povídá, že bezpečnost Nadace a nový šéf Bratrstva se snaží omezit návštěvy na obyvatele a oprávněný personál.“

„Tak to jim přeju hodně štěstí. Čím víc rozvěsí nápisů Nebezpečí, vstup zakázán, tím víc dobrodruhů a lovců pokladů se sem nahrne.“

„Ani nemůžou zabránit místním, aby se tam dole trochu neporozhlídli.“ Knox uložil vyleštěnou sklenici na poličku a zkřížil paže na baru. „Takže jsou ty řeči pravdivé? Narazili jste s Jonesem tam dole na pár opravdických dinosaurů?“

„Opravdu vypadali jako dinosauři, ale kdo ví?“ opáčila Sedona.

Knox se chtěl začít vyptávat, ovšem pak pohlédl ke dveřím hostince a zarazil se.

„Vypadá to, že přišli hosté,“ prohlásil.

Sedona zaslechla známé broukání a otočila se na stoličce. Ve dveřích stály tři děti. Každé mělo v podpaží prachového králíčka. V holčičce držící Lylea poznala Annie Bellovou. Devin Reed, vnuk Myrny Reedové, zaměstnankyně policie Shadow Bay, svíral Sladeova prachového králíčka Rexe. Rex zase držel malou elegantní večerní kabelku. Vypadala draze. Bezpochyby si ji vypůjčil z Charlottiny sbírky cenných starožitností. Devinův kamarád Nate držel Darwinu. Darwina měla v jedné pacce Amberellu. Jen zřídka vycházela bez své panenky oblečené ve večerní róbě zdobené krystalky.

„Věděla jsem to,“ konstatovala Sedona. „Spiknutí. Co se děje?“

Devin se zamračil. „Jaké spiknutí?“

„To je fuk.“ Sedona se usmála. „Jaký máte plán?“

Annie poplácala Lylea. „Přišli jsme se vás zeptat, jestli bychom si mohli Lylea vypůjčit na halloweenskou noc.“

„Prosím, slečno Snowová,“ zakvílel Devin. „Náčelník říkal, že Rexe si můžeme vzít.“

„A slečna Rachel z knihkupectví slíbila, že Darwina taky může jít s námi,“ dodal rychle Nate.

„Proč?“ zeptala se Sedona.

„Protože jsme zjistili, že dostaneme víc sladkostí, když s námi budou prachoví králíčci,“ vysvětlila Annie. „Všichni si myslí, že jsou roztomilí.“

„Hmm.“ Knox vypadal ohromeně. „To není špatný plán.“

„Říkala jsem ti to,“ prohlásila Sedona. „Je to spiknutí.“ Prohlédla si děti před sebou. „Souhlasím s Knoxem. Je to skvělý plán. Tak do toho a hodně štěstí.“

„Super,“ vyjekl Devin. Plácl si s Natem. „Říkal jsem ti, že bude souhlasit.“

Annie radostí zářila. Lyle, Rex a Darwina pohnutě cvrlikali.

„Musíme jim připravit kostýmy,“ prohlásila Annie.

Skupinka zmizela ze dveří, než si to mohla Sedona rozmyslet.

„To bude zajímavá halloweenská noc,“ poznamenal Knox.

Sedona se otočila k baru a zvedla hrníček. „Nemůžu se dočkat, až uvidím, jaké kostýmy vymyslí pro prachové králíčky.“

Knox ji probodl ostrým pohledem a odkašlal si.

„Takže,“ začal, „ty a ten nový šéf Bratrstva.“

Sedona se zarazila s hrníčkem ve vzduchu. „Já a nový šéf Bratrstva – co?“

„Vím, že mi do toho nic není, ale pracuješ pro mě a nemáš tady na ostrově žádnou rodinu –“

Sedona se otřásla. „Díky bohu.“

„No, takže vzhledem k tomu, že nemáš nikoho, kdo by se o tebe postaral, jsem si tak nějak říkal, že bych měl dát pozor, abys byla v pohodě s tím, však víš, že se s Jonesem kamarádíš.“

„Kamarádím. Tak se to dá taky říct.“

Knox sebou trhl. „Víš, jak to myslím.“

Natáhla se přes bar a poplácala ho po paži. „To je v pohodě. Vím, jak to myslíš, a cením si tvé starostlivosti. Ale už jsem velké děvče, Knoxi. Starám se o sebe docela dlouho.“

„To říkáš neustále, jenže existují doby, kdy každý potřebuje, aby na něho někdo dával pozor.“ Knox se odmlčel. Kývl bradou ke dveřím. „Když už o tom mluvíme…“

Sedona se otočila na barové stoličce podruhé. Zaplavil ji vztek, když zjistila, kdo postává ve dveřích.

„Ahoj, Brocku,“ prohlásila.

„Musím s tebou mluvit.“ Brock se zadíval na Knoxe a pak se obrátil k Sedoně. „V soukromí, jestli ti to nevadí. Je to důležité, Sedono. Dlužíš mi přinejmenším rozhovor.“

Sáhla za sebe, zvedla hrníček a napila se kávy, zatímco zvažovala své možnosti. Dočkala se pěkné pomsty. Mohla si dovolit být zdvořilá. Bylo jasné, že Brock z ostrova neodjede, dokud neřekne, co má na srdci. Mohla by to s ním vyřídit.

Odložila hrnek na bar a sklouzla ze stoličky. „Můžeme si promluvit v mé kanceláři.“

Knox se nahnul nad bar a ztlumil hlas do konspiračního šepotu. „Chceš, abych zavolal Jonesovi?“

„Ne.“ Řekla to jasně a důrazně. O své vlastní problémy se postará sama. „Nebude to trvat dlouho.“

Přešla prázdný hostinec.

„Jsem v práci,“ oznámila Brockovi. „Takže nemáme moc času.“

Brocka to moc nenadchlo, ovšem po druhém pohledu na Knoxe očividně usoudil, že nemá moc na výběr.

„Fajn,“ souhlasil. Sevřel rty. „Díky.“

Sedona prošla kolem něho, obešla pult a odvedla ho do malé kanceláře. Jedním bokem se opřela o roh stolu, zkřížila paže a zadívala se na Brocka.

„Tak copak mi chceš tak zoufale říct?“ zeptala se.

Brock si projel prsty vlasy. „Chci ti pár věcí vysvětlit, nic víc. Aspoň to mi dlužíš.“

„Neustále to opakuješ, ale já ti nic nedlužím, Brocku. To ty jsi požádal o rozvod, pamatuješ?“

Probodl ji utrápeným pohledem. „To už jsem ti vysvětlil. Řekli mi, že ses ztratila a že jsi nejspíš mrtvá. Co jiného jsem si měl myslet?“

„Bože, nevím. Možná jsi mohl použít trochu svých peněz a zaplatit soukromý záchranný tým? To už jsme probírali.“

Brock zčervenal. „Úřady mě informovaly, že by to byla ztráta času.“

„A ty jsi to vzal jako hotovou věc. No, tak tady to máš. Provedl jsi efektivní rozhodnutí.“ Vesele se na něho usmála. „Oba víme, že v efektivním rozhodování jsi dobrý, že? Říkal jsi mi, že se vždycky rozhoduješ na základě své intuice a že se skoro nikdy nemýlíš. Ale občas to zpackáš, stejně jako všichni.“

„Zatraceně, musíš mi dát další šanci. Bylo nám spolu dobře.“

„Možná. Oba však víme, že by to nevydrželo. Dříve či později by tvoje rodina naléhala, aby ses oženil s někým, kdo by pocházel ze stejné společenské třídy, a i když mám několik obdivuhodných vlastností, rozhodně nemám rodinné kontakty, které hledáš u manželky. Tví příbuzní by mě nikdy neschválili.“

„To se pleteš,“ namítl Brock dychtivě. „To je jedna z věcí, které se ti snažím vysvětlit. Moje rodina by tě schválila. Jsi Snowová.“

„Nelegitimní Snowová.“

„Na tom nezáleží,“ namítl Brock. Přešel malý prostor dvěma dlouhými kroky a popadl ji za ramena. „Teď už ne.“

Ztuhla. „Teď už ne?“

„Vyslechni mě. Když mi řekli, že ses ztratila v tunelech, uvědomil jsem si, co všechno jsi pro mě znamenala. Možná tomu neuvěříš, ale měl jsem zlomené srdce. Začal jsem po večerech pít. Diana se o mě bála. Proto u mě tehdy v noci byla. Dělala si starosti, že bych si mohl ublížit.“

„Ty? Upít se do bezvědomí kvůli mně? Nech toho. Užili jsme si legraci, ale neuvěřím ani na minutu, že bys chřadl jen kvůli tomu, že jsem ti zmizela ze života.“

Brock zesílil stisk jejích ramen. „Takhle se chováš kvůli tomu Jonesovi, že jo? Vím, že je to šéf Bratrstva, ale ty vážně věříš, že ti nabídne Smluvní manželství? Nebuď naivní. Všichni vědí, jak se chovají k ženám. Jasně, nejspíš bude chvíli souhlasit s PM. A proč ne? Vyhovuješ mu a teď tu navíc uvízl na území, které není ničím víc než hromadou kamení uprostřed Jantarového moře.“

Sedona sklopila pohled na jeho levou ruku.

„Pusť mě,“ řekla klidným hlasem.

Ale Brock to zřejmě nepochopil. Vyzařovalo z něho zoufalství, které nechápala.

„Musíš mě poslouchat,“ prohlásil Brock.

„Nemůžu uvěřit, že jsi najednou došel k názoru, že jsem láska tvého života,“ vyštěkla. „Co se tu děje? A než se mi to pokusíš vysvětlit, sundej ze mě ty ruce.“

Brock ji ignoroval.

„Prosím, Sedono –“

Sáhla do kapsy, vyndala křesadlo a zapnula ho. V téže chvíli vyslala špetku energie. V atmosféře zazářily plameny.

Brock ji pustil a odklopýtal zpátky. Vypadal ohromeně.

„Co to, k čertu, je?“ vyštěkl.

Ztlumila talent. Jiskřičky zmizely.

„Co jsi to udělala?“ zeptal se. „Co to máš za talent?“

„To je jedno,“ řekla. „Prozraď mi skutečný důvod, proč jsi za mnou přijel až sem na Rainshadow.“

„Už jsem ti to říkal,“ prohlásil. Ale nevypadal tak sebejistě.

Dveře do kanceláře zaplnil tmavý stín. Sedona se otočila a uviděla Cyruse. Díval se na ni.

„Prescott tě obtěžuje?“ zeptal se.

„Není to nic, co bych nezvládla,“ ujistila ho. „Jen jsem čekala na uvěřitelnou odpověď na svou otázku.“

Cyrus se obrátil k Brockovi. „Správně. Chtěla jsi vědět, proč tě pronásleduje.“

Brock zrudl. „Nepronásleduju ji.“

Cyrus se otočil zpět k Sedoně. „Právě jsem mluvil se svou sestřenkou, která řídí tu soukromou vyšetřovací firmu, o níž jsem se zmínil. Požádal jsem ji, aby se podívala i na Prescotta. Trochu si ho prověřila a zjistila, že Prescottovy továrny mají potíže.“

„To je nesmysl,“ vyštěkl Brock.

„A když má společnost potíže, zdá se, že celá rodina Prescottů čelí vážným finančním problémům,“ pokračoval Cyrus. „Problémům, které by mohly být příhodně vyřešeny, kdyby se hlava Prescottových továren oženila se ženou, která má čirou náhodou zdědit část rodinného jmění Snowů. Se ženou, která má přístup ke značnému svěřeneckému fondu. Se ženou, která by mohla Prescottovi přinést přímý kontakt na hlavu dalšího mocného obchodního impéria.“

„Ach, tak takhle to je,“ prohlásila Sedona. Složila paže a odtáhla se od stolu. „Tím se všechno vysvětluje. Sbohem, Brocku.“

„Nevěř ani slovu, co Jones říká,“ vybuchl Brock. „Všechno je to lež.“

Sedona se na něho zadívala. „Asi zbývá už jenom jediná otázka. Jak jsi zjistil, že mě Snowovi pozvali zpátky do rodiny?“

Brock potřásl hlavou. „O to tu nejde, přísahám.“

„To je jedno,“ konstatovala Sedona. Zvedla ruku dlaní dopředu, aby ho umlčela. „Dovedu si to dát dohromady. Nedávno tě kontaktoval rodinný právník Snowových, že? Je to dokonale logické. Naše PM bylo v záznamech. Musel to pro tebe být hrozný šok, když jsi zjistil, že jsem příbuzná s těmi Snowovými a že mě chtějí vzít zpátky mezi sebe. Není divu, že jsi potřeboval vrátit tu noc, kdy jsem se objevila u tvých dveří. Nechal sis proklouznout drahocenné aktivum mezi prsty, aniž by ses obtěžoval vyslat průzkumnou skupinu.“

Brock se tvářil, jako by ho zklamala. „Po tom všem, co jsme pro sebe znamenali, nemůžu uvěřit, že bys věřila řečem nějakého šéfa Bratrstva, a ne mně.“

„Jednou věcí jsem si u tohohle konkrétního šéfa Bratrstva jistá,“ prohlásila Sedona. „Když se dole v podsvětí něco pokazí, nenechá nikoho ze svého týmu ve štychu. Včera se pro mě vrátil. Zachránil mi život.“

„A ty si myslíš, že to udělal, protože tě miluje? Jsi blázen. Není to ledajaký šéf Bratrstva, je to Jones – jeden z arkánských Jonesů. Zeptej se ho, co to znamená. Je to rodina plná tajemství. Povídá se, že v jejich rodokmenu byli opravdoví psi blázni. Věř mi, nemáš tušení, s čím si zahráváš.“

„Možná že ne,“ připustila. „Ale vím, kdo jsi ty, Brocku. A není to moc přitažlivé, už ne. Prosím, jdi pryč a nech mě být.“

Brock zaváhal. Chvíli měla dojem, že se s ní začne hádat. Ale podíval se na Cyruse a očividně si to rozmyslel.

Vykročil ke dveřím, mlčky vyzýval Cyruse, aby mu uhnul z cesty. Cyrus se na něho chladně usmál a ustoupil.

„Mám dojem, že jsem vám říkal, abyste se k Sedoně už nepřibližoval,“ podotkl.

„Nemůžete mi vyhrožovat, Jonesi.“

V Cyrusových očích zazářilo něco tvrdého a temného. Sedona ucítila ledovou energii v atmosféře. Opožděně si uvědomila, že Cyrus zapojil talent. Pulz jí poskočil zděšením.

„Cyrusi, ne,“ špitla. Natáhla ruku, jako by ho mohla fyzicky zastavit.

Zadíval se na ni, oči zářící chladným ohněm.

„Prosím,“ zašeptala. Několik okamžiků se bála, že nepřestane. Ale led v atmosféře zmizel.

Brock si zřejmě ani neuvědomil, že se ocitl ve vážném nebezpečí. Už se odvrátil a procházel vestibulem. Cestou ven za sebou zabouchl dveře.

Cyrus ztlumil talent a zadíval se na Sedonu. „Víš o mně jenom jednu věc?“

Uvolnila se, ulevilo se jí víc, než byla ochotná přiznat. „To není moc přesné. Vím o tobě víc věcí.“

„Bojíš se jich?“

„Ne. Měla bych?“

„Ne.“ Cyrus se opřel ramenem o rám dveří a zkřížil paže. „Prescott měl ale v něčem pravdu. Moje rodina měla během staletí spoustu tajemství a povídá se, že máme v rodě pár cvoků.“

Pokrčila rameny. „Co by to bylo za rodinu, kdyby neměla žádná tajemství.“

27

Nejvíc ho štvalo vědomí, že prohrál s nějakým druhořadým šéfem Bratrstva, uvažoval Brock.

Ale Jones nebyl jen tak ledajaký šéf. Nebyl ani druhořadý. Jonesova rodina byla velice uzavřená a velice mocná. Povídalo se, že Jonesové byli nebezpeční nepřátelé. Přesto tu jeden z nich převzal neznámé území Bratrstva na neznámém ostrově uprostřed Jantarového moře. Brockova intuice vyzváněla na poplach. Nebyla náhoda, že Cyrus Jones Sedonu vypátral a svedl ji.

Dělo se tu něco velkého. Cítil to. Před několika měsíci byla Sedona jen další strážkyně pracující pro Bratrstvo. Pravda, byla to velice silná strážkyně, ale to na věci nic neměnilo. Narodila se jako nemanželské dítě, produkt nezákonného spojení, a obě strany rodiny se jí zřekly, jakmile to bylo právně možné. Co na tom všem bylo špatně?

Došel k přístavu a zastavil se. Musel dát kousky skládačky dohromady. Stál ve stínu, který vrhala střecha malého přístřešku pro čluny, a nepřítomně zíral na řadu uvázaných plavidel.

Kdysi na začátku nebyla Sedona nijak výjimečná, prostě jen zábavná společnice. Jejich vztah měl být krátkodobý a oba to věděli.

Teď to ale vypadalo, že Sedonu hledá spousta lidí – důležitých, mocných lidí včetně arkánských Jonesů a Snowů. Rodina Sedoniny matky, Callahanové, ho nedávno také kontaktovala, když se ji snažila najít. Také mu zavolal někdo, kdo se představil jako parapsychologický lékař Bratrstva a tvrdil, že má obavy o Sedonin duševní stav.

Věděl, proč chce Sedonu on sám, ale proč po ní toužili ostatní? Očividně měla velkou cenu. Musí najít způsob, jak tuhle skutečnost využít ke svému prospěchu. Závisela na tom budoucnost Prescottových továren. A budoucnost rozsáhlé rodiny Prescottů závisela na Prescottových továrnách.

Žádný nátlak, pomyslel si Brock.

„Viděla jsem vás před pár minutami odcházet z Knoxova hostince.“

Za ním promluvila nějaká žena. Otočil se a uviděl úchvatnou blondýnu s chytrýma, lstivýma očima. Líbila se mu na první pohled.

„My se známe?“ zeptal se.

Usmála se. „Už ano. Jsem Hannah Holbrooková. Prozradím vám, že jsem reportérka a jsem na ostrově, abych odhalila to, co se tu, k čertu, děje.“

„Chcete říct kromě halloweenských nesmyslů?“

„Už jsem v téhle branži natolik dlouho, abych věděla, že Komora obvykle neposílá jednoho ze svých nejlepších lidí – muže, který je čirou náhodou spřízněný s mocnou rodinou –, aby převzal druhořadé území jako Rainshadow.“

„Vtipné, že to říkáte,“ prohlásil Brock. „Právě jsem uvažoval o tomtéž.“

„Říkala jsem si, že tu oba máme své plány a možná bychom mohli dosáhnout většího pokroku společně, a ne sami.“

„Co z toho budu mít já?“ zeptal se Brock automaticky.

„Jen hádám, ale vypadá to, že chcete Sedonu Snowovou. Právě teď ji má Cyrus Jones. Já mám jisté informace, které by vám mohly pomoct.“

„Možná bych se měl zeptat, co z toho budete mít vy?“

„Zase informace. Děje se tu něco velkého a Sedona jako by byla středem toho všeho. Vy jste byli chvíli PM manželé. Myslím, že víte pár věcí, které by mě mohly zajímat. Co kdybyste mi koupil pivko a popovídáme si, co můžeme jeden pro druhého udělat?“

Chvíli nad tím uvažoval. „Dobře. Koupím vám pivo. Ale nejspíš bychom měli jít někam jinam než do Knoxova hostince.“

„To rozhodně.“

28

„Nejsem si jistá, že se Lyle a ostatní prachoví králíčci někdy vzpamatují ze vzrušení z halloweenské noci,“ prohlásila Sedona. „Měl jsi ho vidět, když dorazila malá Annie Bellová, aby ho oblékla do kostýmu, který mu vytvořila. Byl bez sebe nadšením. Nejspíš ho už nikdy nesvlékne.“

„Děti by měly brzy dorazit,“ uvažoval Cyrus. „Na ostrově není moc domů. Čekej jich celý dav. Slade a Harry je přivedou v jedné velké skupince.“

Sedona vykoukla z okna. Na hřbitov svítil měsíc v úplňku, osvětloval náhrobní kameny přízračnou září. Přidala na přední verandu další lucerničky, aby děti nalákala, ale nebyla si jistá, co má čekat. Tohle byl její první Halloween na ostrově.

„Co když sem nepřijdou, protože se bojí hřbitova?“ zeptala se.

„V tom případě budeme muset sníst všechny ty sladkosti sami.“ Cyrus pohlédl ke dveřím, kde stál na zemi obrovský košík. Byla v něm hora cukrovinek.

Sedona sledovala jeho pohled. „Asi jsem to s těmi dobrotami přehnala.“

Koutků Cyrusových úst se dotkl vševědoucí úsměv. „Neboj se, mám tušení, že se dneska v noci všeho zbavíš. Děti nedokážou odolat návštěvě domu u hřbitova.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„Bude to v pořádku, Sedono,“ ujistil ji. „Jsi teď součástí téhle komunity. Děti se dříve či později objeví.“

„Správně.“

Nebyla si tím však úplně jistá a nemusela se sama sebe ptát, proč jí na tom tak záleží. Věděla, proč je to důležité. Chtěla, aby ji obyvatelé Rainshadowu přijali. Poprvé v životě měla pocit, jako by měla domov, kam patří. Jedna její část byla přesvědčená, že když se u ní o Halloweenu zastaví místní děti, dostane se do úzce spjaté malé komunity.

Otevřela ledničku a vyndala lososa z Jantarové řeky, kterého naložila v olivovém oleji, zázvoru a sojové omáčce. Losos byl luxus, ale Hank, majitel Hankových plodů moře, jí udělal cenu. Prý měl lososů nadbytek a potřeboval se jich rychle zbavit. Tušila, že to provedl schválně, protože jako všichni ve městě věděl, že vaří pro nového šéfa Bratrstva. A všichni chtěli být na jeho straně.

Sedona zapnula sporák. „Něco nového od sestřenky Marlowe?“

„Vlastně ano.“ Cyrus sledoval monitor. „Poslala do nemocnice U Jantaru agenta citlivého na energii katakomb, převlečeného za parapsychologického konzultanta. Agent si to tam všechno pečlivě prohlédl. Nenašel žádné očividné stopy po mimozemské psi energii, ale to neznamená, že v budově nebo na pozemcích není tajný vchod do tunelů.“

„A co ruiny, o kterých jsem ti vyprávěla?“

„Nebylo těžké je najít. Marlowe vyslala tam dolů tým, ale zatím neměli štěstí. Pořád však hledají. Zdá se, že ten sektor nebyl zmapovaný. Nepřekvapuje mě, že si ho Blankenship vybral.“

„Je až směšně jednoduché ukrýt něco jako laboratoř v nezmapované oblasti. Drogoví dealeři to dělají neustále.“

„Najdeme ho, Sedono. Ať už jsou Blankenship a jeho dva asistenti kdekoliv, jedno víme jistě – musejí vycházet na povrch, alespoň občas, pro zásoby.“

Uvažovala o tom. „Dobrý postřeh.“

„Když už mluvíme o problémových lidech, Brock Prescott neodjel odpoledním trajektem.“

Sedona zvedla sklenku s vínem a opřela se o okraj linky. „Zkontroloval jsi to?“

„Slade řekl jednomu ze svých strážníků, mladíkovi jménem Willis, aby trajekty kontroloval. Prescott je pořád na ostrově. Ta skutečnost mě trochu znepokojuje.“

„On se mě nepokusil unést,“ řekla rychle. „Není to jeho styl. Spoléhá se na svůj šarm, aby dostal to, co chce.“ Upila vína. „Ne že by byl dneska ve své kůži.“

„Mohl si najmout někoho se správným druhem talentu, aby tě unesl. Když teď víme, že se zoufale snaží zachránit rodinnou společnost, musíme předpokládat, že je ochotný k extrémním krokům.“

Přikývla. „Rodina na něho určitě tlačí.“ Odložila sklenku a otočila se, aby zvedla kleštičky. „Když už mluvíme o podivnostech, vymyslel jsi nějakou strategii na průzkum Říše divů?“

Cyrus odstrčil notebook stranou, opřel se o opěrátko a zvedl pivo. „Pořád na tom pracuju.“

„Jak se vypořádáš s tím problémem s hudbou?“

„První krok je najít nějakého specialistu, odborníka na paranormální hudbu, který by mohl situaci zhodnotit.“

„Hudba je komplikovaná. Působí jak na normálním, tak na paranormálním konci spektra.“

„Hudba není jediný jev, který funguje napříč spektrem,“ namítl Cyrus. „Bratrstvo už má v tomhle ohledu jisté zkušenosti. Zjistíme způsob, jak se s těmi zpívajícími monstry vypořádat.“

Usmála se, pobavená jeho důvěrou a nadšením. „Tobě se tahle práce líbí, že jo?“

Pokrčil rameny a napil se piva. „Je to zajímavé.“

„Výzva.“

„To taky.“

„Myslíš, že se tu zdržíš, až budou všechny problémy pod kontrolou?“

„Možná. Přijde na to.“ Zadíval se na ni. „A co ty? Chceš zůstat na ostrově?“

Zaváhala. „Možná. Přijde na to. Ale líbí se mi tu.“

Usmál se. „Rainshadow je výjimečný, to musím přiznat.“

„Přemýšlela jsem,“ prozradila tiše. „Možná půjdu na narozeninovou oslavu svého dědečka.“

Cyrus na to nic neřekl. Čekal.

„Jednoho dne, při troše štěstí, možná budu mít vlastní děti,“ pokračovala. „Možná malou holčičku s geny Arizony Snowové. Chtěla bych, aby znala minulost své rodiny. Chtěla bych, aby znala své bratrance a sestřenice a tety a strýce. Jestli to dědeček myslí vážně s tím, že by mě uznal –“

Než mohla domluvit, přerušil ji vzrušený smích.

„Myslím, že naši koledníci dorazili,“ konstatoval Cyrus.

Sedonina nálada vyletěla mnohem výš, než si ta událost nejspíš zasluhovala.

„Výborně,“ zvolala. Vypnula sporák a rychle si omyla ruce. „Nemůžu se dočkat, až uvidím ty kostýmy.“

Na přední verandě byla spousta hluku. Skládal se z hihňání, smíchu a spousty vzrušeného broukání. O pár vteřin později se ozval zvonek.

Sedona si osušila ruce do utěrky a přeběhla přes obývák. Cyrus vstal a následoval ji.

Sedona otevřela dveře davu malých duchů, smrtek, mimozemšťanů, víl, superhrdinů, upírů a rozmanitých příšerek noci. Většina byla ozbrojená zářícími hůlkami a světelnými meči.

Vzadu ve stínech zahlédla Harryho a Sladea. Ne všechny oddíly koledníků cestovaly s takovou prvotřídní ochrankou, pomyslela si Sedona. Ale na Rainshadowu bylo všechno trochu jinak.

Ozvalo se tradiční pořekadlo „Koledu, nebo vám něco provedu“.

Cyrus prošel davem a sešel dolů, aby si promluvil se dvěma muži.

Sedona obdivovala kostýmy a masky svých návštěvníků.

„Všichni vypadáte děsivě,“ podivovala se.

„Já jsem Jantarový muž,“ informoval ji Nate. Zvedl Darwinu, která vypadala v modrých plesových šatech s flitry kouzelně. „Tohle je Amberella.“

„Já jsem policejní strážník,“ oznámil Devin. Zvedl Rexe, který byl vyšňořený v podivném klobouku a plášti se zvláštními symboly. „Tohle je Sylvester Jones. Je to starý alchymista ze Země.“

„Já jsem mimozemšťanka,“ prozradila Annie zpoza své neonově zelené masky. „A Lyle je upír.“

Lyleova černá kápě byla lemovaná krvavě červeným saténem. Vypadal rozkošně.

Sedona se usmála na děti a zvedla košík se sladkostmi. „Nemusíte mi nic provádět, mám spoustu dobrot.“

Při pohledu na horu cukrovinek se ozvaly nadšené výkřiky a šílené cvrlikání. Několik párů malých ručiček se zanořilo do košíku. Sedona zahlédla několik paciček prachových králíčků, jak se také natahují. Lyle a ostatní rozhodně pochopili, o co při Halloweenu jde.

Horka sladkostí zmizela za překvapivě krátkou dobu. Děti nadšeně seběhly schody.

„Říkala jsem vám, že prachoví králíčci zaberou,“ povídala Annie ostatním.

Harry a Slade Sedoně přátelsky zamávali a pak začali shromažďovat svoje svěřence. Les zářících hůlek a světelných mečů zamířil zpátky na Main Street.

Cyrus vyšel schody a postavil se vedle Sedony, společně sledovali odchod skupinky.

„Harry mi prozradil, že tohle je poslední dům na seznamu,“ prohlásil. „Všichni teď míří do Strašidelných mimozemských katakomb, kde se budou bát a cpát se sladkostmi.“

Sedona se usmála. „Je to okouzlující tradice.“

„Říkal jsem ti, že přijdou.“

„Ano, říkal,“ uznala.

Křik se ozval ve chvíli, kdy se Sedona chystala servírovat chlazený čokoládový dezert, který připravila odpoledne.

Do noci zazněl pronikavý jekot plný hrůzy. Po zádech jí přeběhl mráz. Upustila servírovací lžíci, a ta zazvonila o kuchyňskou podlahu.

„Dobrý bože,“ zašeptala. „Nemyslím, že by děti byly tak vyděšené expozicí ve Strašidelných mimozemských katakombách.“

„To ne.“ Cyrus už byl na nohou. Zastavil se, aby popadl magrezku z uzamykatelné skříňky a zkontroloval plamenomet.

Sedona ho následovala ven do noci.

29

Mládež se shromáždila před vchodem do starého skladiště s atrakcí Strašidelné mimozemské katakomby. Několik dětí plakalo. Jiné vypadaly zmateně. Pár znepokojených dospělých, včetně Devinovy babičky Myrny Reedové a Charlotte a Rachel, vytvořilo kolem dětí ochranný kroužek a tiše na ně promlouvalo.

Prachoví králíčci se také snažili děti upokojit. Poskakovali od víly k doktorovi a k superhrdinovi a na uklidněnou cvrlikali.

Devin Reed zahlédl Cyruse a Sedonu první.

„Náčelník říkal, abyste šli dovnitř, hned jak dorazíte, pane Jonesi,“ oznámil oficiálním tónem.

Cyrus kývl. „Dobře.“ Zadíval se na Myrnu. „Co máme?“

„Mrtvé tělo,“ řekla tiše. „Není odsud. Musí to být turista. Pár dětí ho našlo, když přišly k poslední části výstavy.“

„Vlastně tělo našli prachoví králíčci,“ doplnil Devin.

Cyrus kývl a otočil se zpátky k Myrně. „Příčina smrti?“

„Magrezka. Slade říká, že je s dvojitým uzávěrem.“

„Profík.“

Myrna nakrčila nos. „Tady na Rainshadowu. Kdo mohl tušit, že se staneme jejich oblíbeným výletním místem?“

Lyle zacvrlikal na pozdrav Sedoně a mávl malým blyštivým předmětem, který držel v jedné pacce. Zpočátku myslela, že je to halloweenská sladkost zabalená v blyštivé fólii. Když si Lylea převzala od Annie, nabídl jí dárek.

Pohlédla na něj a otřásla se. Beze slova podala Lyleův dar Cyrusovi.

„To je jantarový kompas,“ řekl Cyrus. „Standardní výbava Bratrstva.“

„Podívej se na zadní stranu,“ vyzvala ho Sedona.

Otočil ho v ruce a prohlédl si jméno a sériová čísla vyrytá na hladkém kovovém povrchu. „Tohle je zajímavé.“

„Čí je ten kompas?“ zeptala se Rachel.

„Patří Kirku Morganovi, hlavě Bratrstva Gold Creek,“ prozradila Sedona. „Tomu idiotovi, který mě nechal unést.“

30

Ve starém skladišti svítila stropní světla a vrhala na celý výjev jasnou záři. Sedona a Cyrus prošli přes místnost s tlustými závěsy, kolem mimozemských čarodějnic míchajících lektvary a mimozemských upírů vstávajících z rakví.

Malá skupinka zachmuřených lidí vzadu ve skladišti byla shromážděná kolem scény mimozemského šíleného vědce pracujícího ve své laboratoři. Tělo Kirka Morgana, oblečené v khaki a kůži Bratrstva, leželo na laboratorním stole, jakoby při pitvě.

Laboratorní aparatury určené pro výstavu byly vyumělkované a strojené, plné tajemně bublajících kádinek a starobylých jantarových generátorů, jež chrlily neškodné jiskry. Jako melodramatická scéna ze starého hororového filmu, pomyslela si Sedona. Nicméně to s sebou přineslo staré úlomky jejích nočních můr. Ztěžka polkla.

„Dobře, tohle nemůže být náhoda,“ prohlásila.

„To ne,“ souhlasil Cyrus.

„Řekl bych, že vrah měl opravdu pokřivený smysl pro humor,“ ozval se Slade. „Který, když se nad tím zamyslíte, není tak typický pro průměrného profesionálního zabijáka.“

„To není vtip,“ zašeptala Sedona. „To je varování. Někdo mi poslal vzkaz.“

Cyrus potřásl hlavou. „Proč by tě na sebe někdo upozorňoval? Varování mi nezní jako práce profesionála. Ti odvedou práci a zmizí.“

„Má pravdu,“ řekl Harry. „Nesnažil by se profík schovat tělo?“

„To se v malém městečku lehčeji řekne, než udělá,“ poznamenal Slade. „Stejně bych si ale myslel, že profík tělo aspoň odhodí v přístavu, aby zakryl důkazy.“

Sedona na něho pohlédla. „Našli jste nějaké? Myslím důkazy?“

Slade zvedl malou bílou kartičku. „Nic tak užitečného jako mobil s Morganovým seznamem kontaktů, ale tohle měl v peněžence.“

Cyrus se zadíval na vizitku. „Je Morganova. Stojí na ní, že je šéfem Bratrstva Gold Creek. Co je na tom užitečného?“

„Na zadní straně je telefonní číslo,“ prozradil Slade. „Zavolám na něj a uvidíme, kdo to zvedne.“

Sedona stála natolik blízko, aby viděla čísla napsaná na vizitce. Šokovaně na ně zírala.

„Neobtěžuj se,“ prohlásila. „To je Brockovo soukromé telefonní číslo. Mají ho jen jeho nejbližší.“ Objala se pažemi. „Ale to nedává žádný smysl. Brock není profesionální zabiják, ať už je jakýkoliv.“

Slade se podíval na tělo. „Na to se nespoléhej. Profíci jsou hodně, hodně dobří v nošení masek.“

31

Cyrusův telefon zazvonil o necelých dvacet minut později, právě když se Sedonou prošli dveřmi do její chatky.

„Našel jsem Prescotta,“ oznámil Slade. „Byl v přístavu, snažil se najít soukromý trajekt, který by ho odvezl do Thursday Harboru. Byl zmatený a dezorientovaný. Myslím, že bere nějaké drogy. Tím by se vysvětlovalo přehnané vystavení Morganova těla. Zjistím víc, až se vrátí zpátky na zem.“

„Jestli se vrátí,“ namítl Cyrus. „Poslouchej, jestli bere tu drogu, kterou myslím, buď se zblázní, nebo bude do rána mrtvý. Potřebujeme informace. Mám protilék. Můžu ho vidět na tak dlouho, abych mu ho dal?“

Slade uvažoval. „Jde o nalezení toho drogového dealera, co unesl Sedonu.“

„Ano.“

„Přijď na policejní stanici. Sejdeme se tam.“

Cyrus ukončil spojení a zadíval se na Sedonu. „Sebrali Brocka. Slade tvrdí, že se chová iracionálně, jako by byl na drogách.“

Sedona se zamračila. „Když jsem s ním žila, nikdy drogy nebral.“

Položila Lylea na podlahu a podala mu pytlík se sladkostmi, které mu děti daly domů jako platbu za jeho příspěvek k večeru. Pytlíček byl větší než on sám. Přetékal sladkostmi.

Lyle zacvrlikal, nadšený ze své kořisti, a odtáhl sáček do rohu za ušák.

Sedona se narovnala a podívala se na Cyruse.

„Opravdu si myslíš, že Brock bere tu formuli?“ zeptala se.

„Je to možné.“ Cyrus přistoupil ke skříňce, otevřel ji a vyndal pouzdro s injekční stříkačkou. „Jeho účast v celé téhle věci by mnohé vysvětlovala, včetně toho, proč tě nikdy nehledal. Podám mu protilék. Bude spát několik hodin, ale ráno by se měl vzbudit. Chci, aby mi odpověděl na několik otázek.“

„Jdu s tebou,“ oznámila Sedona.

„Samozřejmě že jdeš. Ani za nic bych tě tu nenechal samotnou.“

Brock byl víc než jen zmatený a dezorientovaný. Než Cyrus se Sedonou dorazili, měl příšerné halucinace. Rázoval tam a zpátky v malé vězeňské cele, střídavě se chytal za vlasy a pak mříží. Když uviděl Sedonu, zíral na ni, jako by nemohl uvěřit vlastním očím.

„Mrtvá,“ hlesl. „Jsi mrtvá.“

Přistoupila k mřížím. „Brocku, vnímáš mě?“

„Jdi ode mě.“ Otřásl se a vrhl se dozadu, oči panicky vytřeštěné. „Jsi duch. Nesahej na mě.“

Sedona se zadívala na Cyruse. „Nikdy jsem ho v takovém stavu neviděla. Máš pravdu, rozhodně si něco vzal.“

„Otázka je, co užívá?“ řekl Harry.

Promluvila Rachel. „Slade mě požádal, abych prohlédla Prescottovu auru. Ve vzorcích je spousta násilí a zmatku, ale to je typické pro všechny silné, mysl pozměňující drogy či steroidy.“

„I pro tu zatracenou formuli,“ zabručel Cyrus.

„Bez toxikologického testu nemůžeme tušit, co bere, a na ten nemáme čas,“ prohlásil Slade. „Navíc na Rainshadowu ani nemáme forenzní laborku.“

Cyrus zvedl injekční stříkačku. „Jestli bere látku, kterou myslím, tohle by ho mělo zklidnit. Jestli bere něco jiného, tenhle protilék mu nijak neublíží, jen ho na chvíli uspí.“

Brock začal křičet. Zíral na podlahu své cely, jako by to byl vstup do pekla. „Jdou si pro mě. Musíte je zastavit. Pomozte mi.“

Slade se rozhodl. „Dej mu ten protilék. Harry a já ho podržíme.“

O pět minut později ležel Brock v bezvědomí na lehátku.

„Co teď?“ zeptal se Harry.

„Teď počkáme, až se probudí a odpoví nám na otázky,“ prohlásil Cyrus.

32

„Nemůžu tomu uvěřit.“ Sedona rázovala kolem krbu, zastavila se před zdí, otočila se na patě a vyrazila opačným směrem. „Brock v tom měl prsty od začátku? Jak se, pro všechno na světě, zapletl s Blankenshipem?“

Cyrus vzhlédl od obrazovky notebooku. „Je tu spousta otázek. Ráno se dozvíme víc.“

Vrátili se zpátky do chatky. Oběma nalil trochu whisky. Teď seděl na pohovce a pátral na internetu, jestli už se zprávy o Morganově smrti dostaly až do ústředí Gold Creeku. Na druhé straně, ve Frequency City, hledala Marlowe možné spojení mezi Morganem a Brockem Prescottem. Blankenship stále nebyl k nalezení.

Lyle seděl v rohu, užíval si svůj pytlík halloweenských sladkostí. Očividně se nedokázal rozhodnout, který kousek má spořádat jako první, a tak neustále přerovnával hromadu vesele zabalených dobrot. Ke každému pamlsku se choval jako ke kousku převzácného jantaru.

Sedona se zastavila na konci místnosti a napila se trochu whisky. „Zabít Kirka Morgana jistě vyžadovalo pevné nervy. Chci říct, že je to šéf Bratrstva, proboha. Brock musel vědět, co to způsobí za poprask. Dobrý bože, Komora by využila všech zdrojů, aby ho našla. Proč by tolik riskoval?“

„Protože užívá tu drogu a začíná se hroutit,“ odpověděl Cyrus trpělivě. „Přinejmenším se hroutil, než jsem mu podal ten protilék. Člověk prý přijde nejprve o sebeovládání. Podle starých záznamů uživatelé riskují, věří, že jsou supermani, jimž projdou činy, které by si každá normální osoba rozmyslela.“

„Dobře, když to říkáš. Brockovi to ale není vůbec podobné.“ Sedona vyrazila zpátky přes koberec. „Zajímalo by mě, proč Kirk Morgan souhlasil, že se s Brockem sejde na Rainshadowu?“

„Brock mu nejspíš slíbil, že tě přivede.“

„Ale ani se mě nepokusil unést. Snažil se mě přemluvit, abych s ním odešla, jenže fyzicky mě nijak neohrozil.“

„Pokud přece jen není tou osobou, která na tebe nastražila psi past,“ namítl Cyrus a zamyslel se nad tím. „Možná se u něho rozvinul nový talent na práci s mimozemskou psi energií.“

Trhla sebou. „Myslíš jako u mě?“ Otřásla se. „A pak se začal hroutit.“

„Na rozdíl od tebe.“ Cyrus vstal a postavil se před ni. Vzal ji za ramena a čekal, až se mu zadívá do očí. „Jsi stabilní. Jsi imunní vůči vedlejším účinkům té drogy, vzpomínáš? Proto tě Blankenship unesl.“

„Ale co když byly vedlejší účinky v mém případě jenom zpožděny?“

„Věř mi, už bys vykazovala známky nestability. Ale jestli dojde na nejhorší, podám ti protilék. Marlowe tvrdí, že druhá dávka bude brzy připravená.“

„Ani nevíme, jestli by na mě protilék zabral, když mám tak abnormální parapsychologický profil.“

„Přestaň s tím.“ Zvedl ruce a vzal její tvář do dlaní. „Jsi v pořádku, Sedono. A zůstaneš v pořádku. Nezapomeň, že Rachel si přečetla tvoji auru.“

Sedona zavřela oči. Když je otevřela, vypadala klidněji.

„Já vím,“ špitla. „Promiň. Šokovalo mě, že by byl Brock zapletený do mého únosu. Je to ještě horší než zjištění, že Blankenship a Morgan se na mě domluvili. Chci říct, jeden z nich je šílený vědátor a druhý šéf Bratrstva ze staré školy.“ Odmlčela se. „Promiň. Nechtěla jsem se tě dotknout.“

Přitáhl si ji do náruče. „Nic se nestalo. Šéfové ze staré školy se obvykle žádné velké slávy nedočkají.“

„Myslím, že mě nejvíc štve fakt, že jsem se v Brockovi tak strašně spletla. Věděla jsem, že náš vztah nikdy nebude dlouhodobý, ale domnívala jsem se, že mě má aspoň rád. Představa, že se mnou celou tu dobu jenom manipuloval, je… k vzteku. Připadám si jako idiot, že jsem nezjistila pravdu o našem vztahu dřív.“

„Sama jsi říkala, že má nějaký talent na charisma.“

„Ano, vypadal však jako milý chlapík – ne dokonalý, ale v pohodě,“ prohlásila Sedona. „Jestli máš ovšem pravdu, je to opravdový psychopat.“

„To kvůli té formuli. Podívej, zapomeň na Brocka Prescotta, dobře? Dnes v noci jsem tu s tebou já.“

Vykouzlila mlhavý úsměv.

„Věříš mi?“ zeptal se Cyrus.

„Ano,“ odpověděla. „Věřím ti.“

„A všimla sis, že v atmosféře není žádná podivně modrá psi energie, že?“

„Všimla.“

„A ani jeden z nás nemá vyčerpané smysly, správně?“

„Správně.“ Obočí se jí zmateně spojilo. „Kam tímhle míříš?“

„Doufám, že s tebou do postele.“

Políbil ji, než mohla něco říct. Zpočátku vypadala trochu překvapeně, ale jakmile polibek prohloubil, oplatila mu ho. Poddala se mu s tichým povzdechem. Objala ho kolem krku a rozevřela rty.

Ucítil příval energie, který ho zaplavil, kdykoliv se jí dotkl. Ve vlnách v něm vířilo očekávání. Byl tvrdý jako nikdy v životě.

Po chvíli ji zvedl a odnesl do ložnice. Světla nerozsvítil. Místo toho ji svlékl ve stínu a odvedl do postele. Sundával si kalhoty, když se najednou zadívala do chodby k obývacímu pokoji osvětlenému ohněm z krbu.

„Lyle,“ hlesla. „Je tam se všemi sladkostmi.“

„Něco mi napovídá, že mu je nechceme brát.“

Ozvala se dvě drobná klapnutí, když odložil magrezku a plamenomet na noční stolek. Na zbraních se odrazil měsíční svit.

Sedona se na ně zadívala. „Máš pořád starosti?“

„Blankenship je někde venku. Stejně jako jeho dva asistenti. Už jsem se ti asi zmínil o tom, že my Jonesové jsme trochu paranoidní.“

„Ti z nás, co byli uneseni šíleným vědcem užívajícím drogy, to naprosto chápou.“

Zalezl pod přikrývku, užíval si intimitu okamžiku. Sexuální energie v atmosféře rezonovala s jeho smysly, normálními i paranormálními. Když se dotkl jejího horkého těla a vdechl její omamnou vůni, věděl, že je také vzrušená.

Odhodil přikrývku a nadzvedl se na jednom lokti, aby se jí mohl obdivovat v měsíčním světle. Stříbřitá záře ji proměnila v kouzelné stvoření. Neodolatelné, úchvatné, čarovné.

Položil jí ruku na prsa. „Jsi nádherná.“

Usmála se a přitáhla ho na sebe. „Ty taky, Cyrusi Jonesi.“

Přejel rukou po křivce jejího pasu a nádherném boku. Napil se z jejích rtů, hladil ji na skrytých místech těla.

Pomalu ho prozkoumávala. Než vzala jeho pevnou erekci do ruky, potil se a málem se přestal ovládat. Slyšel její rychlý dech. Když do ní vsunul dva prsty, stáhla se kolem něho.

„Ach, ano,“ zašeptala.

V atmosféře zavířila energie, vyzývala ho.

Nadechl se a pomalu zapojil talent. Úrovně energie vylétly vzhůru.

Pomalu pronikl do jejího napjatého těla jediným dlouhým pohybem. V tutéž chvíli propustil poslední zbytky talentu. Temné, mocné vlny jeho aury se srazily s žárem jejího vlastního energetického pole.

Do noci vířily oheň a led. V místnosti sálal žár. Přísahal by, že zahlédl plameny. Byl si jistý, že cítil, jak mu olízly auru.

Rozhlédl se. V ložnici se blýskaly drobné jiskřičky paranormálního ohně.

„Jak to děláš?“ podivil se. „Nemáš u sebe křesadlo.“

„Krb,“ zalapala po dechu. „Vydává spoustu energie. Je dostatečně blízko, abych získala proudy, které potřebuju.“ Zahihňala se. „Ale netušila jsem, že můžu vznítit oheň na takovou dálku.“

Rozesmál se. „Jsi velice nebezpečná žena.“

Pobavení jí zmizelo z očí. „Ale ty se mě nebojíš, že ne?“

„Jak bych se tě mohl bát? Zlatíčko, jsi stvořená pro mě.“

Znovu ji políbil a začal se pomalu pohybovat dovnitř a ven z jejího sevřeného těla. Energie v atmosféře zesílila.

V dalším okamžiku už však jejich aury rezonovaly stejnou ohromující harmonií, jež se objevila v jeskyni.

„Říkal jsem ti to,“ zamumlal proti Sedoniným ústům. „Žádná modrá energie.“

Otevřela pusu – možná aby se rozesmála – ale v tom okamžiku ji zasáhlo vyvrcholení. Pevně Cyruse objala stehny kolem pasu. Nehty mu zabořila do ramen. Hlava jí spadla dozadu. Oči se pevně zavřely. A jediný zvuk, který vydávala, byl bezdechý křik.

Jeho vyvrcholení ho uvrhlo do prudkého víru. Na nekonečný okamžik byl uvězněný v intimním objetí. Na minulosti a budoucnosti už nezáleželo. Byl se Sedonou. To jediné teď bylo důležité.

33

Probudil se o chvíli později, dezorientovaný náhlým přívalem adrenalinu, který ho vytrhl ze snu, v němž tápal hustou mlhou a snažil se najít Sedonu. Jako by se ztratil v tunelech bez jantaru, pomyslel si. Ať se ve snovém obrazu obrátil kamkoliv, čekala ho hustá mlha. Věděl, že tam někde je, ale nedokázal ji najít.

Zapojil trochu energie, vymanil se z posledních úlomků snu a ležel bez hnutí, poslouchal všemi svými smysly. Jako první uviděl čtyři oči – dvě modré, dvě jantarové. Lyle byl na posteli vedle něho, seděl na polštáři.

Sedona se skoro nehnula, ovšem v místnosti byl dostatek měsíčního světla, aby viděl, že má taky otevřené oči. Pohlédla na něho přes krátkou vzdálenost, jež je oddělovala, mlčky se ho ptala na to, na co se ptal sám sebe. Co je probudilo?

Pak to uslyšel, tlumený šepot zvuku ze zadní verandy. Za okamžik kolem nich proplul drobný vánek nočního vzduchu. Někdo odemkl kuchyňské dveře.

Lyleovo zavrčení bylo tak tiché, že by ho nejspíš neslyšel nikdo, kdo by nebyl přímo vedle něho. Ale Cyrus se dotkl Sedonina ramene a zavrtěl hlavou. Musela ho pochopit, protože okamžitě sáhla na Lylea, který ztichl.

Cyrus přiložil ústa k Sedonině uchu.

„Přes okraj,“ zašeptal. „Na podlahu.“

Nepřela se s ním. Měl to tušit, ne v takovéhle situaci.

Pomalu se vymanila zpod přikrývek a skulila se přes okraj postele. Na zemi si lehla na břicho.

Moc času nemá, pomyslel si Cyrus. Chatka byla malá. Vetřelec bude mít smysly zapojené na maximum a už nejspíš zjistil dispozice. Každou vteřinou projde chodbou a bude ozbrojený.

Cyrus se překulil přes okraj postele a klekl si na podlahu. Sáhl zpátky a přehodil přikrývky přes polštáře, vytvořil malé boule, aby to vypadalo, že tam spí lidé.

Lyle následoval jejich příkladu. Tiše seskočil z polštáře a na podlahu vedle Cyruse.

Na konci krátké chodby se objevila postava muže rýsující se proti obýváku osvětlenému měsíčním svitem. Pohyboval se rychle, ústí magrezky se blyštilo ve stínech.

Cyrus zapojil talent, vyslal mrtvou zónu do vetřelcovy aury, zrovna když vypálil dva výstřely do lůžkovin.

Vetřelec sebou trhl a roztřásl se. Ještě jednou naslepo vystřelil, než zbraň zarachotila na podlaze. Pak jako by se zlomil v pase a padl na zem.

Cyrus ještě chvíli počkal, aby se ujistil, že vetřelec přišel sám, a ne s posilou. Pak vstal a rozsvítil.

Sedona se taky postavila a natáhla se po županu. Pak přešla vedle muže v bezvědomí.

„No, tím se rozhodně pár věcí vysvětluje,“ konstatovala.

„Jmenuje se Pete Griffin,“ oznámila Sedona. „Všichni mu říkají Griff. Byl to poručík Kirka Morgana, starý kamarád z dob v tunelech. Povídá se, že Griff byl jediný, komu Kirk doopravdy věřil.“

„Očividně to byla chyba,“ konstatoval Slade.

Sedona se otřásla. „To ano.“

Podívala se na dvě malé šipky, které Cyrus vyndal z polštářů. Obě obsahovaly drobné kapsle s neznámou drogou. Griff přišel, aby ji unesl, nechtěl ji zabít.

Byly skoro čtyři hodiny ráno. Cyrus předtím pomohl Sladeovi zavřít Griffa do jediné zbývající cely v Shadow Bay. Pak se oba muži vrátili do chatky. Po několika telefonátech dorazili Harry, Rachel a Charlotte. Teď se všichni shromáždili v obýváku chatky a popíjeli kávu, kterou jim Sedona připravila.

Lyle už o dění ztratil zájem, když bylo po akci. Zase vypadal jako kulička a zalezl zpátky do rohu, kde přeorganizovával svou sbírku halloweenských dobrot.

„Rachel říká, že Griffin určitě bere nějakou silnou drogu,“ prohlásil Harry.

„Něco narušuje paranormální proudy v jeho auře,“ prozradila Rachel. „Může to být chemicky navozené rušení, ale škoda, kterou jsem viděla, se liší od poškození aury Brocka Prescotta.“

„Žádné dvě aury nejsou identické,“ namítla Sedona. „Možná že ta droga ovlivňuje různé lidi různými způsoby.“

„Určitě je to pravda,“ souhlasila Rachel. „Ale stejně, kdybych si měla vsadit, řekla bych, že Griffin a Brock užívali dvě odlišné látky. Ta, kterou bere Griff, způsobuje velké škody. Ale myslím, že Brock Prescott přežije.“ Zadívala se na Cyruse. „A ne díky protiléku, který jsi mu dal. To, co užíval, není ani zdaleka tak škodlivé jako to, co bere Griffin.“

Slade vypadal zamyšleně. „Možná že Blankenship vytvořil více než jednu verzi té formule.“

„Každopádně máme problém,“ konstatoval Cyrus.

Všichni k němu obrátili oči.

„Měl jsem jenom jednu dávku protiléku,“ prozradil. „A tu jsem dal Prescottovi. Jestli Griffin taky bere tu drogu, nejspíš ho ztratíme během čtyřiadvaceti hodin, pokud mu nedovolíme, aby si vzal další dávku.“

„Ráno ho můžeme odvézt na pevninu,“ navrhl Slade. „Tvoji lidé mu můžou podat protilék.“

Cyrus potřásl hlavou. „To by nepomohlo. Marlowe mi říkala, že potrvá dalších osmačtyřicet hodin, než laboratoř připraví novou dávku protiléku.“

Harry se na něho chápavě zadíval. „Griffin ti může odpovědět na otázky, které máš?“

„Ano, myslím si to,“ potvrdil Cyrus. „Byl Kirku Morganovi nejblíž a ví nejvíc informací. Možná využili Prescotta kvůli penězům a kontaktům, ale nesvěřili by se mu s žádnými tajemstvími. Zpackal jsem to. Použil jsem protilék na špatného chlápka.“

„Nemohl jsi tušit, že na ostrově je další zdrogovaný zabiják,“ namítla Sedona.

Cyrus na ni pohlédl. „Musíme Griffina udržet naživu alespoň na tak dlouho, abychom z něj vypáčili pár informací.“

„Ve vnitřní kapse kabátu měl dvě plné injekční stříkačky,“ prozradil Slade. „Jednu mu vrátím, až se probere, a řeknu mu, že další nedostane, pokud nepromluví.“

O hodinu později zazvonil telefon, zrovna když Sedona vkládala do toastovače dva plátky chleba. Cyrus se vrhl po přístroji.

„Attridgi,“ prohlásil Cyrus. „Už je Griffin vzhůru?“

„Probral se před několika minutami,“ prozradil Slade pochmurným tónem. „Dal jsem mu jednu z injekcí. Zdálo se, že se mu ulevilo. Hned si ji vzal.“

„Tohle neskončí dobře, že ne?“

„Griffin umřel do dvou minut.“

„Lidi na téhle droze nejsou sebevražedné typy – pokud jim formule nedojde,“ namítl Cyrus. „Někdo Griffina zavraždil. Musel poslední dvě injekce naplnit nějakou smrtící látkou.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Slade.

„A co Brock Prescott?“ zeptal se Cyrus.

„Je vzhůru, stabilní a šílený vzteky. Řve, že chce kafe a právníka. Tvrdí, že si nevzpomíná na nic, co se včera v noci stalo. Harry a já jsme přesvědčení, že říká pravdu.“

„Do téhle věci je zapletený ještě někdo a teď po sobě zametá stopy,“ prohlásil Cyrus. „Hodil vraždu Kirka Morgana na Prescotta. Pak poslal Griffina za Sedonou. Ale dal Griffinovi špatnou dávku té drogy pro případ, že by druhý únos selhal.“

„Nezbyl nikdo, kdo by nám prozradil, co se děje,“ konstatoval Cyrus. „Kromě osoby, která teď všechno řídí.“

„Řekl bych, že ta osoba včera odjela na soukromém člunu, když její plán selhal,“ prohlásil Slade.

Cyrus se nad tím zamyslel. „Možná.“

Ukončil hovor a ve stručnosti Sedoně převyprávěl souhrn událostí.

Vypadala podivně spokojeně.

„Jinými slovy, Brock sem opravdu přijel, aby mě přesvědčil, že si ho mám vzít, aby získal přístup k mým penězům,“ uvažovala.

„Slade si to myslí.“

„Z nějakého důvodu se cítím trochu líp. Nechtěla jsem, aby se z Brocka stal opravdový ďábel. Chci říct, jasně že šel po mých penězích, ale není to tak strašné, jako kdyby mě chtěl unést a dovolil, aby na mně prováděli strašné pokusy.“

Cyrus se na ni tázavě zadíval. „Ty si potrpíš na jemné nuance lidské povahy, že?“

„Můžu Brockovi odpustit, že za mnou přišel, když zjistil, že mám přístup ke jmění Snowových. Udělal to přece pro svoji rodinu.“

„To ho omlouvá?“

„No, víš, jak to chodí. Když jde do tuhého, nemůžeš se k rodině obrátit zády.“

Cyrus zaváhal. „Dobře, to uznávám. Ale existují způsoby –“

„Nemůžu mu však odpustit,“ dodala Sedona, „že se ani neobtěžoval mě hledat, když jsem zmizela.“

34

„Jsi z té oslavy nervózní, že ano?“ zeptal se Cyrus.

Setkala se s jeho pohledem v zrcadle hotelového pokoje. Smysly se jí při pohledu na něho zachvěly. V černém smokingu se sněhobílou košilí vypadal ohromně. Strohé, čisté linie saka jemně podtrhovaly jeho sílu, pomyslela si – jak fyzickou, tak paranormální. Až dneska vkráčí na recepci, bude vypadat, jako by mu patřila celá místnost.

„Je vidět, kolik toho víš,“ prohlásila a nasadila si jantarové náušnice. „Nejsem nervózní. Jsem bez sebe hrůzou.“

Usmál se. „Nemůže to být horší než žhavá brána či Říše divů plná dinosaurů.“

„Víš, v tom se tedy pleteš. Dnešní noc bude mnohem děsivější.“

Prohlédla si odraz v zrcadle. Zvolila jednoduchost a eleganci – černé hedvábné šaty s oválným výstřihem, s dlouhými rukávy a délkou po kolena. Černé lodičky, jemně lemované jantarem, jantarové náušnice a jantarový náramek doplňovaly celkový vzhled. V uzávěru malé černé kabelky, kterou si chtěla vzít, byl další jantar. A všechen byl vyladěný. Člověk by si myslel, že se připravuju na práci v podsvětí. Kromě jantaru si do kabelky vložila i křesadlo. Ve velkém městě nemohla být nikdy dost opatrná.

„Nejsi tak úplně přesvědčená, že to tvůj dědeček myslí upřímně a že tě chce opravdu přijmout do rodiny?“ zeptal se Cyrus.

Nakrčila nos. „Mysli si, že jsem skeptik.“

Cyrus ji pozoroval v zrcadle, oči mu začaly žhnout. „Vypadáš úchvatně, jestli ti to pomůže.“

Zčervenala. „Děkuju. Ano, pomůže. Hodně.“

Lyle souhlasně zabroukal.

Usmála se. „Díky, Lyle.“

Kufr měla otevřený na posteli. Lyle seděl v něm, hlídal si hromadu halloweenských sladkostí. Když ráno začala balit, bylo jasné, že Lyle se bez svých dobrot nikam nehne. Musela pro ně tedy najít prostor.

Pytlík se sladkostmi byl stále plný. Lyle zatím svoji zásobu nijak neohrozil. Místo toho neustále pochoutky přerovnával. Uvažovala, proč si svoje bohatství tak chrání.

„Dneska v noci tu budeš muset zůstat sám,“ varovala ho. „Ne abys pokousal uklízečku, až přijde ustlat postel, dobře? A neuteč a neztrať se.“

Lyle povyskočil.

„Bez své kořisti nikam nepůjde,“ poznamenal Cyrus. „Což mi připomíná, že pro tebe něco mám – pro vás oba.“

Vyndal z kapsy malou krabičku a přešel k místu, kde stála Sedona. Pohlédla na pouzdro a uviděla logo Charlottina obchodu. Od hlavy až k patě jí projelo vzrušené potěšení.

„Dárek?“ podivila se. „Pro mě?“

„Pro tebe.“

Cyrus jí krabičku podal. Měla pocit, že v jeho očích zahlédla náznak skrývané naděje. Opravdu si myslí, že by se jí nelíbilo to, co jí chce dát?

Rozvázala stužku. Prsty se jí trochu třásly, když zvedla víčko. Zadržela dech při pohledu na modrý jantar na zlatém přívěsku. Vedle přívěsku byl další kousek modrého jantaru. Byl vsazený v kratším řetízku, na náramek byl však příliš veliký.

„Ach Cyrusi,“ zašeptala. „To je nádhera.“

Ucítila v očích slzy. Rychle zamrkala. Nesmí plakat, opakovala si. Musela by si opravit make-up. Navíc všichni věděli, že šéfové Bratrstva jsou proslulí drahými dárky svým ženám.

Tohle ale nebyl jen tak ledajaký klenot. Byl to modrý jantar z jeskyně v Říši divů. Měl velký význam. Zvedla oči a zjistila, že ji Cyrus pozoruje.

„Chci, abys něco věděla,“ prohlásil.

Uvědomila si, že zadržuje dech. „Co to je?“

„Kdybys někdy zmizela, hledal bych tě a nic by mě nezastavilo, dokud bych tě nenašel.“

Podle žáru v jeho očích poznala, že každé slovo myslí vážně. Cyrus byl muž, který dodržel svůj slib, pomyslela si.

„Děkuju,“ zašeptala, snažila se potlačit slzy.

Vypadal, že se mu ulevilo, opravdu byl rád.

„Ten větší přívěsek je pro tebe,“ řekl. „Ten menší je pro Lylea.“

Sedona se usmála. „Bude nadšený.“

Otočila se zpátky k posteli a zamávala kratším přívěskem před Lylem. „Lyle, tohle je pro tebe.“

Lyle vyskočil z kufru a nadšeně cvrlikal. Připnula mu menší přívěsek kolem krku a pak ho podržela před zrcadlem, aby se mohl obdivovat sám sobě. Řetízek a jantar zmizely v jeho šedivé srsti, ale to mu zřejmě nevadilo. Byl radostí bez sebe.

Políbila ho někam na temeno a položila ho zpátky na postel.

„Ne že se dostaneš do potíží, zatímco budeme pryč,“ nařídila mu.

Lyle zacvrlikal a pustil se do organizování svého bohatství.

„Napadá tě, co bude dělat se všemi těmi sladkostmi, až bude spokojený s jejich uspořádáním?“ zeptal se Cyrus.

„Nemám tušení,“ odpověděla Sedona.

Cyrus jí otevřel dveře. „Bude to v pořádku, Sedono. Zvládneš to. A co víc, budeš při tom vypadat fantasticky.“

Dotkla se modrého jantaru a najednou se cítila mnohem líp. Dneska v noci nebude čelit místnosti plné nepřátelských příbuzných sama.

Sjeli výtahem do hotelového vestibulu. Čekala na ně stejná elegantní černá limuzína, která je vyzvedla na letišti. Kromě řidiče seděl na předním sedadle ještě další člověk. Sedona věděla, že jsou oba nejspíš ozbrojení. Bratrstvo se měnilo, ale starých způsobů se nevzdávalo tak snadno.

„To je nóbl,“ prohlásila. „Vozidlo Bratrstva se hodí k našemu oblečení.“

35

Obrovská limuzína hladce zastavila přede dveřmi do sídla Snowových. Sedona ucítila další příval paniky, když uviděla dav reportérů a paparazziů Bratrstva čekající na druhé straně sametových lan.

„Ach bože,“ vydechla. „Zapomněla jsem na tisk.“

„Médií si nevšímej,“ poradil jí Cyrus. „To mají nejradši.“

Dva muži z Bratrstva vystoupili z předních dveří. Jeden z nich otevřel a pomohl ven Sedoně. Setkala se s oslňující zdí blesků a kamer. Pár vteřin byla doslova oslepená.

Jenom další brána z podsvětí, pomyslela si. To zvládnu.

Cyrus jí nabídl rámě. Společně vykročili k hlavním dveřím do sídla.

Přes sametový provaz se natáhly ruce s mikrofony a kamerami.

„Povídá se, že vy a pan Jones, šéf nového území Bratrstva, spolu máte poměr, slečno Snowová. Mohla byste nám k tomu něco říct?“

„Co si Snowovi myslí o tom, že se scházíte se šéfem Bratrstva?“

„Naši diváci by velice rádi věděli, jestli je na obzoru nějaké Příležitostné manželství, slečno Snowová. Nebo možná Smluvní manželství?“

„Snowovi vás před lety vydědili, slečno Snowová. Mohla byste nám prozradit, proč jste byla pozvána na oslavu narozenin?“

„Ví vaše rodina, že se scházíte se šéfem Bratrstva?“

Jeden z mužů Bratrstva přišel blíž a odstrčil mikrofony z cesty. Sedona a Cyrus pokračovali v cestě.

A pak, díky bohu, stáli před prahem. Dveře otevřel velice důstojný majordom a pozdravil je.

„Vítejte, slečno Snowová, pane Jonesi,“ oznámil. Vzal jejich kabáty a podal je někomu jinému, kdo zmizel v šatně. Pak se obrátil zpět k Sedoně a Cyrusovi. „Mohli byste mne, prosím, následovat?“

Byli uvedeni do lustry osvíceného plesového sálu. Na skupinu elegantně oblečených hostů se sneslo náhlé rozpačité ticho. Všechny hlavy se otočily k nově příchozím. Za okamžik už se všichni ze všech sil bavili a smáli se.

„Poprvé v životě jsem uchvátila dav lidí,“ zašeptala Cyrusovi.

Přistoupil k nim elegantně vyhlížející muž s hlavou stříbrných vlasů a očima barvy jantaru. Štíhlý, s přísným, nesmiřitelným profilem se nesl v oficiálním černém obleku s bílou košilí s lehkostí a autoritou. Král svého impéria. Tak by vypadal její otec, kdyby žil, pomyslela si Sedona.

„Jsem tak rád, že jsi přišla, Sedono,“ prohlásil Robert Snow. „Dnes večer jsi mi dala velký dar. Děkuji ti. Pojďte, prosím, se mnou, rád bych vám někoho představil.“

Zadíval se na dívenku kolem třinácti let, která postávala za ním. Tmavé vlasy jí spadaly ve vlnách na záda. Jantarové oči se jí leskly vzrušením. V atmosféře kolem ní šepotala energie. Sedona věděla, že paranormální stránka její povahy ještě zesílí, až bude dívenka starší a talent se u ní rozvine ještě více.

„Tohle je moje neteř, Gwen,“ prozradil Robert. „Těšila se, až se s vámi setká.“

„Ach, páni,“ vydechla Gwen fascinovaně. „Ty jsi ta bláznivá teta, o které všichni mluví. Ta, která randí se šéfem Bratrstva. To je fakt senzační.“

36

Robert Snow se zvedl od stolu a přešel k oknům od podlahy do stropu ve své pracovně. Vyhlédl na úchvatný výhled zářících ruin.

Pozvání, aby doprovodila dědečka do jeho pracovny, přišlo ve chvíli, kdy se začalo tančit. Sedona si nebyla vůbec jistá, že si s ním chce popovídat, ale musela přiznat, že zvědavost nyní převážila všechny ostatní pocity. Došla až sem. Bylo na čase zjistit skutečný důvod, proč tu byla.

„Ještě jednou děkuji, že jsi dnes přišla na mou narozeninovou oslavu,“ začal Robert. „Vím, že to pro tebe nebylo jednoduché. Velice dobře si uvědomuji, že jsi zdědila hrdost Snowových. Obávám se, že je to spíš kletba.“

„Přiznávám, že jsem zmatená,“ prohlásila. „Proč pro tebe bylo tak důležité, abych dnes večer dorazila?“

Robert se odvrátil od výhledu a zadíval se na ni. Potlačila starý, lítostivý pocit ztráty, místo toho se utěšovala vědomím, že na ni Cyrus čeká dole. Znovu se dotkla přívěsku na krku a vypjala už tak vypjatá ramena.

„Doufám, že můžeme hodit minulost za hlavu, Sedono,“ pokračoval Robert.

„Kterou část minulosti máš na mysli?“ zeptala se. Byla hrdá na svou schopnost zachovat chladný a zdvořilý tón. „Myslíš tu část, kdy jsi informoval mého otce, že pokud neukončí vztah s mou matkou, vydědíš ho? Nebo tu část, kdy jsi instruoval svého právníka, aby mi oznámil, že budu poslána na internátní školu, protože zákon vyžaduje, aby mě rodiny mých rodičů podporovaly, dokud nebudu plnoletá? Nebo možná mluvíš o té části, kdy jsem jako dárek k absolvování střední školy dostala dopis od téhož právníka, v němž stálo, že jsem sama a že od téhle rodiny nemám očekávat nic dalšího?“

Robertova čelist ztuhla. „Uvědomuji si, že jako potomek nelegitimního spojení jsi nenesla odpovědnost za činy svých rodičů.“

„Bože, díky.“

Robert se nadechl. „Rodina tvé matky se k tobě zřejmě chovala stejně krutě.“

„Jistě. Splnili povinnost, kterou jim ukládal zákon, a pak mě odkopli.“

Robertovy oči se krátce přimhouřily vztekem a něčím jiným, možná zábleskem nejistoty. Rozhovor se očividně neubíral směrem, jakým zamýšlel. Možná mu začínalo docházet, že lákadlo, kterým si ji doufal získat – přijetí za právoplatného člena rodiny –, nefunguje.

„Máš veškeré právo mít pocit, že jsme se k tobě nechovali fér,“ prohlásil. „Je to pravda. Ale doufal bych, že jsi nyní natolik zkušená a dospělá, abys pochopila, že jsi nebyla jediná, komu chování tvého otce ublížilo.“

„Teď dostanu přednášku o tom, jak můj otec ponížil a zostudil celou rodinu? Zapomeň na to. To už jsem si vyslechla od rodiny své mamky.“

V Robertových očích se mihla bolest. „Můj syn opravdu ponížil a zostudil tuhle rodinu, když utekl před svými povinnostmi. Pokud jde o mě, tohle byly jeho nejmenší zločiny.“

„Opravdu?“

„Zlomil své matce srdce,“ prohlásil Robert velice napjatým hlasem. „Nikdy se nevzpamatovala ze zranění, jež utrpěla.“

Sedona ztuhla. Chvíli jí trvalo, než popadla dech. „Aha,“ hlesla, když dokázala promluvit. „Celé ty roky jsi vinil mého otce ze smrti jeho matky – tvé ženy?“

Dědeček se opět plně ovládl. „Martha upadla do velice hluboké deprese, když Gordon… odešel. Vždycky byl jejím oblíbencem. Nazývala ho dítětem svého srdce. Když začal žít s tvou matkou, byla si naprosto jistá, že nakonec dostane rozum a vrátí se k nám. Ale když ses narodila ty, došlo jí, že se to nejspíš nikdy nestane. Dlouho ji ovládal vztek, vztek a falešná naděje.“

„Měla další dva syny, Vincenta a Altona. Oba jí dali vnoučata a dědice, kteří mohou převzít tvoje impérium.“

„Vincent a Alton nemohli matce Gordona nikdy nahradit. Když jsme se dozvěděli, že byli Gordon a tvá matka zabiti, Martha ztratila vůli žít. Mám-li být upřímný, nevím, jestli se chtěla zabít, když si vzala ty prášky, nebo jestli to bylo náhodné předávkování. Ale nakonec v tom nebyl rozdíl.“

Sedona to začínala chápat. „Ty neviníš mého otce z toho, co se stalo tvé ženě. Ty obviňuješ sebe.“

Robert se na ni dlouho díval. Pak se otočil k oknu. „Jsi velice… vnímavá. Máš samozřejmě pravdu. Celé roky jsem si namlouval, že to byl Gordon, kdo svou matku zabil. Ale jsem to já, kdo ho vyhnal z rodiny. Celou dobu jsem s tebou jednal prostřednictvím právníků, protože jsem věděl, že kdybych se s tebou setkal tváří v tvář, musel bych se postavit své vlastní vině.“

„Proč ta náhlá změna právě teď?“

„Jsou dva důvody, proč doufám, že přijmeš naši nabídku. Ten první je Vincentova dcera Gwen. Ta dívenka, se kterou ses seznámila při svém příchodu.“

„Začíná se u ní projevovat talent a ty se bojíš, že je to další žena v rodině s parapsychologickým profilem, jako je ten můj.“

„Talent, který Gwen vykazuje, se dědí v ženské linii, a ano, není pochyb, že bude silný. Máme štěstí, že žijeme v době a na místě, kde jsou paranormální schopnosti přijímány, ale víš stejně dobře jako já, že lidé se silným talentem čelí jistým společenským a psychologickým výzvám.“

„Vyrůstat se silným talentem může být složité.“

„Gwen potřebuje vedení někoho, kdo rozumí tomu, čím prochází,“ prohlásil Robert. „Doufám, že se toho ujmeš.“

„Bojíš se, že to pokazíš tak jako s mým otcem a že nakonec o Gwen přijdeš. Chápu. Říkal jsi, že existují dva důvody, proč jsi mě chtěl přivést zpět do rodiny. Jaký je ten druhý?“

Robert dál vyhlížel z okna. „Nebudu tvrdit, že věk s sebou přináší i moudrost, ale život občas člověka donutí podívat se do zrcadla a přiznat si pravdu. Před několika měsíci jsem měl zdravotní potíže. Nakonec se ukázalo, že přece jen nezemřu. Ale během stanovování diagnózy bylo provedeno několik genetických testů.“

Sedona měla potíže s dýcháním. „Teď mi povíš, že nejsem tvoje příbuzná?“

„Ne.“ Dědeček se otočil. „Teď ti povím, že jsem nedávno zjistil, že má žena Martha měla poměr s mým obchodním partnerem, zatímco jsem budoval své impérium. Jeden z mých dvou přeživších synů není můj biologický potomek.“

„Jsi si jistý?“

„Nechal jsem ty testy zopakovat třikrát.“

Sedona zaváhala. „Předpokládám, že Vincent je tvůj pokrevní syn, protože Gwen je jeho dcera a vykazuje rodinný talent.“

Robert nic neřekl.

„Ví Alton, že nejsi jeho biologický otec?“

„Ne. Ještě ne. Poslední tři měsíce jsem se snažil rozhodnout, jak se mám s touhle situací vypořádat. V jednom okamžiku jsem si říkal, že není třeba zraňovat jeho a rodinu pravdou. Ale v dalším jsem si pomyslel, že má právo znát svého skutečného otce.“

Příval vzteku hrozil, že ji přemůže. Vzdorovala mu stejnou vůlí, jakou používala pro kontrolu talentu.

„Proto jsi mě začal hledat?“ zeptala se. „Ztratil jsi dalšího syna a najednou je vnučka, která patří bezesporu do rodiny, mnohem cennější, než sis myslel?“

„Ne, zatraceně.“ Robert zavřel oči a s očividným úsilím se snažil ovládnout. „Začal jsem tě hledat, protože mě šok z původní diagnózy spolu se zjištěním pravdy o minulosti přiměl, abych se postavil faktům čelem. To, co se stalo před všemi těmi lety, byla moje chyba. To já jsem si nevšímal své ženy a zahnal ji do náruče jiného muže. To já jsem zodpovědný za její smrt. Nemůžu se vrátit a všechno napravit, ale aspoň ti můžu říct, že lituju toho, co jsem ti provedl. Nemám právo žádat tvé odpuštění, stejně to však udělám, i když je nepravděpodobné, že mi kdy budeš moct prokázat takovou laskavost.“

Sedona pomalu přešla přes elegantně upravený pokoj a zastavila se u oken, několik metrů od něho. Výhled na zářivě zelené ruiny měla rozmazaný slzami.

„A co Alton?“ zeptala se po chvíli. „A Altonovy děti?“

„Pokud jde o mě, Alton je můj syn ve všech ohledech, na jakých záleží,“ prohlásil Robert. „Celé roky žil ve stínu tvého otce, ale byl tu, když ho rodina potřebovala – když jsem ho potřeboval já. Stál při mně na Marthině pohřbu. Dal by přednost kariéře v akademickém světě, ale když bylo potřeba, chopil se místo toho vedení společnosti. A mohu říct, že si vede zatraceně dobře.“

„Ano, to je pravda,“ souhlasila Sedona. „Sleduju ekonomické zprávy.“

„Jeho děti jsou mými vnoučaty. Nebudu opakovat hříchy minulosti tím, že bych jim provedl to, co tobě a tvým rodičům. Neodvrhnu je. Jestli je to cena, kterou žádáš za své odpuštění, nemohu ji zaplatit.“

Zahnala slzy a vykouzlila roztřesený úsměv. „Správná odpověď. Odpouštím ti, dědečku.“

Obrátil se k ní. Zjistila, že také pláče.

„Děkuji ti,“ hlesl.

Rozevřel náruč. Vešla do ní a objala ho. Pevně ji k sobě přitiskl.

„Vítej domů, drahoušku,“ zašeptal Robert.

„Jsem ráda, že budeš v pořádku.“

„Děkuji, to já také. Ale lituji, že se vracíš do rodiny s tolika tajemstvími.“

Minulost nemůže být zapomenuta, pomyslela si Sedona. Některé dveře nemohou být nikdy zavřené. Ale ne vždy člověk dostane příležitost vydat se do budoucna po nové cestě.

„Každá rodina má svá tajemství,“ konstatovala.

37

Když odcházela ze schůzky s Robertem, Cyrus na ni čekal na chodbě před pracovnou. Při pohledu na něho zaslechla cinkot zvonečků, jasný a zvučný. Projel jí pocit jistoty. Dotkla se přívěsku s modrým jantarem. Nejspíš byl špatný čas, špatné místo a pravděpodobně i špatný muž, ale v tom okamžiku věděla, co to znamená milovat celým svým srdcem.

Šok z toho ji naplnil neznámou lehkostí. Jako by právě dostala dokonalý dárek. Stejně jako náruč plná květin nebo letní úsvit to možná nevydrží, ale nyní zažívala tichou radost. Nikdy ten pocit nezapomene, pomyslela si. Budoucnost se o sebe postará sama. Teď měla Cyruse.

Narovnal se, když ji uviděl, a přistoupil k ní, aby ji vzal ochranitelsky za paži.

„Zůstáváme, nebo odcházíme?“ zeptal se. Očima však sledoval Roberta, který se objevil ve dveřích pracovny.

„Zůstáváme,“ oznámila. Usmála se přes poslední slzy. „Alespoň chvíli.“

„Dobře,“ řekl.

„Ale nemůžu se hned vrátit dolů.“ Sedona se mu jemně vytrhla, vytáhla z malé kabelky kapesníček a poklepala si na oči. „Vypadám hrozně. Musím si opravit make-up. Budeš mě muset omluvit. Najdu toaletu.“

Robert mávl bradou k potemnělé chodbě. „Jedna je tamhle,“ prozradil.

Sedona kývla. Zadívala se na Cyruse. „Sejdeme se dole.“

„Nemusíš pospíchat.“ Cyrus obrátil pozornost zpátky na Roberta.

Vykouzlila další mdlý úsměv a vyrazila po chodbě. Robert za ní promluvil k Cyrusovi.

„Myslím, že bychom si měli pohovořit, Jonesi,“ řekl Robert.

Byl to spíš příkaz než návrh, pomyslela si Sedona.

„Ano, pane.“ Cyrus zněl pobaveně, ale upřímně.

Sedona se vyděšeně zastavila a ohlédla se přes rameno ve chvíli, kdy Cyrus následoval jejího dědečka do pracovny. Dveře se za nimi pevně zabouchly.

„Zatraceně,“ ucedila.

Nemohla nic dělat, usoudila. Obávala se, že Robert se začne chovat starosvětsky a zeptá se Cyruse „jaké máte s mou vnučkou úmysly“. Ale Cyrus se o sebe dokáže postarat sám.

Pospíchala chodbou a našla elegantní toaletu. Jediný pohled do zrcadla jí stačil, aby hlasitě zasténala. Oči jí podbarvovaly tmavé kruhy rozmazaného make-upu.

Dveře se otevřely ve chvíli, kdy používala kapesníček, aby napravila trochu škody. Přes okraj nakoukla Gwen. Jantarové oči jí zářily zvědavostí.

„Jak to šlo?“ zeptala se Gwen.

„Rozhovor s tvým dědečkem?“ Sedona se na Gwen usmála do zrcadla. „Přežila jsem. A on taky.“

„Takže jsi zpátky v rodině?“

„Tak nějak.“

„Super. Budeš mi moct vyprávět o mém talentu.“

„Budu se snažit. Ovšem nezapomínej, že žádné dva talenty nejsou totožné.“

„Já vím, ale stejně, můžeš mě toho spoustu naučit, že jo?“

Sedona se mlhavě usmála. „Sleduj a uč se, Gwen. Sleduj a uč se.“

„Můžu za tebou přijet na Rainshadow, zatímco budu sledovat a učit se?“

„To záleží na tvých rodičích, ale pokud jde o mě, jsi vítaná.“

Gwen se zahihňala.

Sedona nadzvedla obočí. „Co je?“

„Viděla jsi výraz na tváři tety Ellen, když jsi dneska večer vešla do sálu s panem Jonesem? Myslela jsem, že vybouchne.“

„No, nevybouchla.“

„Víš, to ona ti říká šílená teta. Všichni ostatní se jen snažili předstírat, že neexistuješ. Ale dědeček říká, že nemůžeš rodinu ignorovat. Vrátíš se teď dolů?“

„Za chviličku.“

„Počkám a půjdu s tebou.“

„Dobře.“

Ve skutečnosti trvalo několik minut, než si opravila slzami smáčený make-up. Gwen jí za tu dobu pokládala nekonečný proud otázek ohledně umění strážců.

Když vyšly z toalety, dveře pracovny byly stále zavřené. Sedona zaváhala, ale ženská intuice ji varovala, aby muže nerušila, měli vlastní způsoby, jak se vypořádat s jistými problémy.

Sešla tedy dolů s Gwen, která neustále vzrušeně štěbetala.

Teta Ellen na ně čekala na chodbě v prvním patře. Byla sama. Tvář měla staženou napětím.

„Musím s tebou mluvit, Sedono,“ oznámila Ellen. „Nech nás, Gwen, tohle je záležitost dospělých.“

Gwen obrátila oči v sloup, tak jak to dovedou jen teenageři.

„Ano, teto Ellen,“ prohlásila.

Zdráhavě vykročila chodbou k plesovému sálu.

Ellenin výraz ztvrdl. Obrátila se a rázně vykročila opačným směrem.

„Prosím, pojď se mnou, Sedono.“

Sedona se nepohnula. „Co mi chceš říct?“

Ellen se zastavila a podívala se na ni. „To, co ti chci říct, by mělo být vysloveno v soukromí.“

Sedona si připomněla, že přece věděla, že to bude noc plná rodinného dramatu. Potlačila povzdech, v duchu se připravila na další emočně vypjatou konverzaci a následovala Ellen dveřmi do elegantně vybavené knihovny. Zdi lemovaly knihy ručně vázané v kůži.

Sedona vdechla vůni starých svazků a historie. Mísila se s jemnou vůní exotických květin vystavených na konferenčním stolku vedle křesla. „Tohle je dědečkova knihovna, že? Otec mi vyprávěl, že sbíral rukopisy a knihy z První a Druhé generace.“

„Ano.“ Ellen přistoupila k malému stolku, kde čekaly konvička a dva šálky. „Trvalo mu několik desetiletí, než tuhle sbírku získal. Pochopila jsem, že ji chce odkázat univerzitní knihovně.“

„To jsem ráda,“ prohlásila Sedona a myslela to vážně. „Tak budou materiály v budoucnu k dispozici učencům a historikům.“

„Nežádala jsem tě, abys sem přišla povídat si o sbírce tvého dědečka. Chci si s tebou promluvit o minulosti. Máš právo na pravdu a je toho hodně, o čem nic nevíš. Prosím, posaď se. Dáváš si do čaje mléko, nebo cukr?“

„Nechci žádný čaj, děkuju.“ Sedona pohlédla na dveře a pak se zdráhavě posadila do jednoho z křesílek. Vůně květin z nedaleké vázy byla podivně uklidňující. „Nechci být hrubá, ale mohla bys mi, prosím, prozradit, co máš na srdci? Pan Jones na mě bude čekat.“

„Pan Jones.“ Ellen stiskla rty. „Ano. Nepřipadá ti poněkud zvláštní, že se o tebe v poslední době začal tolik zajímat?“

„V poslední době se o mě zajímá spousta lidí.“

Ellen odnesla svůj šálek s podšálkem ke stolu a posadila se. Napila se čaje. Když šálek odložila, zarachotil o talířek.

„Jistě víš, že Cyrus Jones není žádný obyčejný šéf Bratrstva,“ prohlásila.

„Spousta lidí se mi o tom zmínila, ale mně připadá, že chce na Rainshadowu odvést co nejlepší práci.“

Ellen probleskl v očích vztek. „Nemáš tušení, s kým máš tu čest. Jistě jsi nadšením bez sebe, že se o tebe zajímá tak bohatý a mocný muž. Ale věř mi, má k tomu svoje důvody a buď ujištěna, že žádný z nich není romantické povahy.“

„Jsi si tím jistá?“

„Samozřejmě. Rodina Jonesů byla vždycky velice tajnůstkářská. Říká se, že měli silné paranormální schopnosti dávno předtím, než se nalodili na koloniální loď, aby se usadili na Harmonii. Prý jsou duševně nevyrovnaní. To poslední, o čem by žena s tvou genetickou výbavou měla uvažovat, je přivdat se do tohoto rodokmenu.“

„Raději bych se o Cyrusově rodině nebavila.“

„Odpusť mi, drahoušku. Jistě máš pocit, že mi do toho nic není.“ Ellen se posilnila dalším dlouhým douškem čaje. „Nejsi však zvyklá pohybovat se ve stejných kruzích jako Jonesové, a když už jsme u toho, i Snowové. Prostě nevíš, jak to chodí. V našem světě má každý nějaké skryté úmysly a nakonec musí vždy sloužit rodině.“

„Bože. Kdo by to byl tušil?“

Ellen ztuhla. „Je mi moc líto, že to nebereš vážně. Snažím se ti vysvětlit –“

„Realitu života ve svém světě, ano, chápu.“ Sedona pohlédla na hodinky. „Ale můžeš si tu snahu ušetřit. Věř mi, moc dobře vím, že všichni, včetně tebe, mají své úmysly. Určitě jsi mě požádala o rozhovor, abys mi mohla prozradit ty svoje. Co kdybys šla k věci?“

„Dobře.“ Ellen dopila čaj a velice opatrně šálek odložila. „Rodina Jonesů není jediný klan, který přijel na Harmonii s minulostí plnou paranormálních talentů.“

„Bez urážky, ale to není zas tak velký šok. Mí rodiče mě informovali, že i Snowové měli v rodině kdysi na Zemi pár talentů.“

„Ano. A ještě víc se jich rozvíjí tady na Harmonii. Problém je v tom, že některé z těchto schopností jsou poměrně nestabilní.“

Sedona pevně sevřela opěrátka křesla. „Jde tady o mou spřízněnost se ženou jménem Arizona Snowová, že?“

Ellen vstala a přešla místnost k jedné z knihoven. Z poličky vytáhla jakýsi svazek.

„Tohle je deník První generace, který patřil jednomu z tvých předků, manželce Jareda Justina Snowa. Jmenovala se Elizabeth. Jak víš, když se Opona zavřela a odstřihla Harmonii od domovského světa, počítače začaly selhávat. Elizabeth spolu s dalšími kolonisty považovala za životně důležité přepsat pro budoucí generace tolik rodinných záznamů, kolik jen šlo – za předpokladu, že kolonisté přežijí –, aby znali svou vlastní minulost.“

„Říkala jsem ti, že vím o své spřízněnosti s Arizonou Snowovou,“ prohlásila Sedona. „Také si uvědomuju, že jakékoliv výstřednosti, jež vykazovala, mohou být pravděpodobně jednoduše vysvětleny skutečností, že věda v té době popírala existenci paranormálna. Lidé narození v těch dobách s jistými schopnostmi trpěli deziluzí a nějakou formou duševní nemoci.“

„Pravda, ale to není celý příběh Arizony Snowové.“ Ellen zabouchla knížku. „Elizabeth Snowová zjistila, že Arizona Snowová pracovala pro jistou tajnou vládní agenturu, která zaměstnávala lidi s talentem. Víš, ne všichni v té době odmítali akceptovat možnost paranormálna.“

Kdesi v dáli zazvonily zvonky, a tentokrát ne hezky.

„Já ten příběh znám, děkuju,“ oznámila Sedona.

„Arizona Snowová byla očividně jednou z jejich nejlepších agentů,“ pokračovala Ellen. „Avšak v jisté době se začala duševně a fyzicky hroutit. Byla poměrně nebezpečná.“

„Tak to nebylo, zatraceně.“

„Bylo rozhodnuto, že bude odstraněna, ale vedoucí té agentury místo toho svolil, aby ji jeho lidé z laboratoře podrobili experimentální terapii,“ pokračovala Ellen. „Ta léčba byla úspěšná v tom, že jí zachránila život. Požadavky na tajnou práci už však nesplňovala. Odešla do důchodu a žila v malém městečku. Naneštěstí měly drogy, které byly použity během terapie, jisté vedlejší účinky.“

„Nesmysl. Jde o tu zatracenou formuli, že? Proboha, Ellen, prosím, neříkej mi, že jsi zapletená do Blankenshipova projektu.“

Ellen ztuhla. „Doktor Blankenship mě kontaktoval, to ano. Vysvětlil mi, že když jsi byla ošklivě popálená při svém posledním úkolu, mysleli si, že na svá zranění zemřeš. Blankenship přesvědčil své nadřízené, aby mu dovolili zkusit tě zachránit.“

„To je lež.“ Sedona zjistila, že stojí. „Žádná terapie se nekonala. Byla jsem k těm zatraceným experimentům donucena.“

„Doktor Blankenship mi vysvětlil, že vzhledem k tvým zvláštním psychickým schopnostem jsi dostala moderní verzi drogy, která byla použita na Arizoně Snowové. Léčba se však bohužel nevydařila.“

„To se vsaď – utekla jsem. Pro Blankenshipa to nemohlo dopadnout hůř.“

„Prozradil mi, že se u tebe rozvinula opravdová parapsychóza, která se projevuje ve formě klamných představ, halucinací a nestabilního profilu,“ pokračovala Ellen.

„Opravdu?“

Ellen sevřela rty. „Doktor Blankenship říká, že ti dokázal zachránit život, ale že jsi nyní extrémně křehká a představuješ nebezpečí jak pro sebe, tak pro ostatní. Potřebuješ pravidelné dávky té drogy, abys přežila.“

„Už toho mám dost,“ zašeptala Sedona.

Vůně květin začala být omamující. Zvonečky se divoce rozezněly. Vykročila ke dveřím. V půlce pokoje se zastavila a ohlédla se přes rameno.

„Mám jednu otázku, teto Ellen. Zbytek rodiny o tomhle ví?“

„Úplně všechno ne. Varovala jsem Roberta, že kvůli svému parapsychologickému profilu a traumatu, jež jsi utrpěla, když jsi byla popálená, bys mohla být poněkud nestabilní, ale neřekla jsem mu o doktoru Blankenshipovi či experimentální terapii, kterou na tebe použil. Doktor Blankenship si nemyslí, že by to bylo moudré. Tvůj dědeček byl přece jen posedlý představou, že tě přivede zpátky do rodiny. Nechtěl by slyšet pravdu o tvém stavu.“

„Chceš říct, že by nevěřil ani slovu. Blankenship ti lhal, Ellen. On a jeho lidé mě zdrogovali a drželi v tajné parapsychologické laboratoři v podsvětí skoro celý zatracený měsíc.“

Ellen si povzdechla. „Doktor Blankenship mi říkal, že jsi náchylná k paranoidním konspiračním teoriím kvůli tomu, že jsi neobdržela několik dávek té drogy.“

„To je naprostý nesmysl a ty to víš. Nikdy jsi mi nechtěla nijak pomoct. Myslím, že by tě jedině potěšilo, kdybych takzvanou terapii doktora Blankenshipa nepřežila.“

V Elleniných očích vzplálo ledové světlo. „Bohužel jsi přežila, takže nemám jinou možnost.“

„Jdi k čertu, teto Ellen. Prokaž mi laskavost a vezmi doktora Blankenshipa a jeho poskoky s sebou.“

Sedona se natáhla po klice. Nemohla se dočkat, až Cyrusovi prozradí novou stopu, kterou o Blankenshipovi zjistila.

Ale klika byla najednou na míle daleko a rychle mizela v nekonečnu. Vůně květin byla v atmosféře hustá jako med. Knihovna se kolem ní začala točit. Sedona ztratila rovnováhu a divoce zamávala rukama, aby se udržela na nohou. Ztěžka padla na kolena.

„Ty květiny,“ zašeptala. „Ellen, ty jsi mě otrávila.“

„Je to pro tvé dobro,“ prohlásila Ellen. Poprvé se v jejím hlase ozval náznak zoufalství. „A pro dobro rodiny.“

Sedona by se nejradši vzteky rozkřičela. Chtěla zavolat na Cyruse. Zjistila však, že už nemůže mluvit.

Matně si uvědomovala, že se otevřely dveře na balkon knihovny. Po spirálovitém schodišti rychle scházely dvě postavy v uniformách cateringové společnosti a přešly místnost. Jeden z nich, muž, si klekl vedle Sedony a přehodil si ji přes ramena.

„Mám ji,“ oznámil.

Jeho hlas přicházel z obrovské dálky, ale Sedona ho okamžitě poznala. Remcal.

„Odnes ji ven do dodávky,“ nařídila Hannah Holbrooková.

No, tím se rozhodně pár věcí vysvětluje, pomyslela si Sedona.

Remcal vyrazil ke dveřím.

Sedona zaslechla, jak se Hannah zastavila a povídá si s Ellen.

„Děkuju,“ řekla Hannah. „O všechno už se postaráme.“

„Co se s ní stane?“ zeptala se Ellen. Zněla dokonce nervózně.

„Nebojte se,“ odpověděla Hannah. „Dobře se o ni postaráme. Dostane se jí lékařské péče, kterou potřebuje, ale obávám se, že se její stav zhoršil do takové míry, že už nikdy normální nebude. Zbytek života bude muset strávit v parapsychologickém ústavu.“

„Rodina zaplatí za nejlepší péči,“ prohlásila Ellen rychle.

„To nebude nutné. Odpovědnost nese Bratrstvo. Rodina slečny Snowové ji bude moct kdykoliv navštívit, samozřejmě, ale prosím, nečekejte plné zotavení. To už není podle doktora Blankenshipa možné.“

„Rozumím,“ přikývla Ellen. „Raději běžte. Musím si rozmyslet, co řeknu Robertovi a tomu… tomu Sedonině příteli z Bratrstva, až začnou klást otázky.“

„Není třeba něco vysvětlovat,“ ujistila ji Hannah. „Dám vám injekci hypnotické drogy, která způsobuje amnézii. Nebudete si schopná vzpomenout na nic, co se v téhle místnosti dnes večer odehrálo. Na mě či mého společníka si nebudete pamatovat. Možná si vzpomenete na včerejší setkání s doktorem Blankenshipem, ale to nebude problém.“

„Ne.“ Ellen zalapala po dechu. „Přestaňte. To mi nemůžete udělat. Jsem Snowová.“

Sedona zamlženým pohledem zahlédla velice krátký souboj. Hannah přitiskla Ellen přes ústa ruku a vstříkla jí zezadu do ramene poblíž krku nějakou látku.

Ellen se roztřásla a pak ochabla.

Remcal se zastavil. „Je všechno pod kontrolou?“

„Ano. Počkej, chci jí zkontrolovat jantary.“

Hannah vyndala Sedoně z uší náušnice, sundala jí jantarem zdobené lodičky a odhodila je na podlahu spolu s kabelkou.

Natáhla se pro přívěsek kolem Sedonina krku. „Tohle nevypadá jako normální jantar, ale lepší je mít jistotu než pak něčeho litovat.“

Hannah jí strhla přívěsek a upustila ho na podlahu.

Dveře knihovny se otevřely. Sedona se pokusila vykřiknout pro pomoc. Pak zahlédla nového příchozího.

„Co se děje?“ zeptala se Gwen. „Kam tetu Sedonu vlečete?“

„Postarám se o to,“ prohlásila Hannah.

Popadla Gwen a přikryla jí ústa rukou.

„Ne,“ podařilo se Sedoně zaskřehotat. „Neubližuj jí.“

Hannah si jí nevšímala.

„Jdi,“ nařídila. „Tu holku vezmu taky. Mohla by se hodit.“

Remcal sešel spirálovité schodiště.

Snažila se odolávat temnotě, ale nebylo jí to nic platné. Staré sny se na ni snesly jako žraloci cítící ve vodě krev.

38

„Vím, že Jonesové mají s talenty v rodině velké zkušenosti,“ prohlásil Robert. „Zkušenosti, které sahají až na Zemi.“

„Ano, pane,“ potvrdil Cyrus. „Věřím, že i Snowové mají zkušenosti s talenty v rodině, které sahají až do domovského světa.“

Snažil se nedívat na hodinky, ale nebylo to snadné. Intuice mu vyzváněla na poplach. Měl pocit, že by neměl Sedonu nechávat s jejími příbuznými samotnou moc dlouho. Většina z těch, které ten večer potkal, vypadala pouze zvědavě. Jen několik se jich tvářilo vyloženě nepřátelsky. Když byl představen Sedonině tetě Ellen, napětí v atmosféře však bylo přímo elektrizující. Bylo jasné, že ne všichni členové rodiny souhlasí s uvítáním Sedony zpět ve stádě.

Robert přistoupil ke skříňce s nápoji v rohu a nalil do dvou skleniček skotskou. Obě sklenky přenesl přes místnost a jednu podal Cyrusovi.

„Jistě chápete, že mě přirozeně znepokojuje, jaké zájmy máte s mou vnučkou,“ prohlásil Robert.

„Řekl bych, že už bylo na čase, abyste se začal zajímat o její blaho.“

Robert se naježil. Pak do sebe hodil doušek skotské a ztěžka vydechl.

„Měl jsem to tušit,“ konstatoval. „Máte samozřejmě pravdu. Ale fakt, že jsem se svých povinností vůči ní chopil tak pozdě, neznamená, že je neberu vážně. Řeknu to na rovinu, Jonesi. Chci vědět, jaké máte se Sedonou úmysly.“

„Doufám, že se s ní ožením,“ odpověděl Cyrus. „Jestli mě bude chtít.“

Robert na něho chvíli hleděl. Cyrus cítil, jak v atmosféře zavířila troška energie.

„Ví to?“ zeptal se Robert.

„K manželství přistupuje opatrně. Nechci, aby mě odmítla, takže hodlám počkat na správnou dobu.“

Robert ho probodl ostrým pohledem. „Jestli mluvíte o laciném Příležitostném manželství –“

„V mé rodině bereme manželství vážně.“

„Aha. To jsem měl asi taky tušit. Ale doufám, že mé obavy chápete. Teprve nedávno jsem zjistil, že se Sedona na docela dlouhou dobu ztratila v tunelech. Její vlastní manžel věřil, že je mrtvá.“

„To bude její bývalý PM manžel,“ prohlásil Cyrus. „A kromě Brocka Prescotta si žádný její příbuzný nevšiml, že vůbec zmizela.“

„Nikdy si nebyla se svou rodinou blízká,“ namítl Robert chladně.

„Chcete říct, že se v ní nikdy necítila vítaná.“

„Zatraceně, chlape, nebudu se neustále omlouvat za minulost, každopádně ne vám. Stačí, když budete vědět, že mám v úmyslu svou vnučku chránit, jak jen to půjde. Je vysoce pravděpodobné, že byla v tunelech popálená. Nejspíš se stále nachází v poměrně křehkém stavu.“

„K čertu. Strávil jsem s ní spoustu času v nově objeveném nezmapovaném sektoru podsvětí. Zůstali jsme tam trčet spolu. Během té doby jsme přežili i v jeskyni naplněné žhavou psi energií a přestáli jsme útok smečky predátorů, kteří se vynořili z nějaké zatracené mimozemské biolaboratoře a – jen abyste věděl – vaše křehká vnučka otevřela dvakrát bránu a pak ji zamkla psi zámkem. Jestli něco tušíte o psi zámcích, víte, že strážci musí být duševně vyrovnaní, aby zvládli práci s takovým typem energie.“

„To samozřejmě rád slyším, nicméně Sedona může být v tomto okamžiku citlivější.“

Cyrusem projel záblesk pochopení.

„Kdo vám řekl, že by mohla být tak zatraceně citlivá?“ zeptal se pomalu.

Robert se zamračil. „Je to důležité?“

„Možná jste strávil několik předchozích let předstíráním, že Sedona neexistuje, ale v poslední době se o ní začala zajímat spousta lidí. Nedávno se ji někdo pokusil unést.“

„O čem to mluvíte?“

„Její bývalý zaměstnavatel, šéf Bratrstva jménem Kirk Morgan, byl před nedávnem na Rainshadowu zavražděn. Věřte mi, nezaletěl si na ostrov jen tak na dovolenou. Přišel pro Sedonu, ale někdo se k němu dostal první. Sedonin bývalý PM manžel se na Rainshadowu taky objevil. A teď se najednou Snowové z ničeho nic starají o její blaho. Jistě chápete, proč je mi podezřelý každý, kdo se o Sedonu zajímá. Takže ano, je důležité, abych věděl, kdo vám napovídal, že je duševně nevyrovnaná.“

Robert na něho zíral. V atmosféře zašeptala energie. Nebylo o tom pochyb, pomyslel si Cyrus, Sedona nebyla jediný talent v rodině Snowových.

„Mluvíte vážně, že ano?“ vypravil ze sebe Robert nakonec.

„Jsem Jones. Věci jako pokus o únos a vraždu bereme velice vážně.“ Cyrus vstal. „Stejně jako bereme vážně odpovědnost vůči rodině.“

Robert zaváhal. „Když si jen pomyslím, že jsem vás sem přivedl kvůli výslechu ohledně vašich úmyslů se Sedonou. Vy jste měl očividně s touto konverzací jiné plány.“

„Kdo vám řekl, že by Sedona mohla být nevyrovnaná?“

„Mé švagrové, Ellen Snowové, zavolal jistý doktor Blankenship, který spolupracuje s Bratrstvem Gold Creek.“

Cyrus ucítil příval strachu.

„Blankenship volal někomu z vaší rodiny?“ zeptal se. „Kdy?“

„Docela nedávno.“ Robert se zamračil. „Ellen byla poněkud znepokojená.“

„Starala se Ellen někdy o Sedonino blaho?“

Robert zavrtěl hlavou. „Mám-li být upřímný, ne. Podívejte, nejsem slepý vůči chybám své švagrové. Ellen jde především o to, aby její syn a dcera zdědili spravedlivý díl rodinného podniku. Není nadšená, že jsem Sedoně založil svěřenecký fond.“

„Protože si myslí, že její syn a dcera tak dostanou menší kousek dortu,“ konstatoval Cyrus.

„Zbývá toho ještě hodně.“

„Ne každý tak uvažuje, když jde o peníze. Víte to stejně dobře jako já.“

Robert pomalu vydechl. „V rodině není žádným tajemstvím, že Ellen a můj bratr nemají zrovna šťastné manželství. Obávám se, že z Ellen se stala zatrpklá žena. Moje manželka mě před lety informovala, že má švagrová se chtěla provdat za mě, a ne za Paula. Ale ujišťuji vás, že jsem k Ellen nikdy nic necítil. Nechápu, proč je to tak důležité.“

Robertovi zazvonil telefon. Podíval se na něj se znepokojeným výrazem.

„Má soukromá linka,“ vysvětlil. „Je to Gwenina matka, Beatrice. Musí to být důležité. Prosím, omluvte mě.“

Přijal hovor.

Cyrus vstal a zamířil ke dveřím. Atmosféra v místnosti zhoustla. Neuklidní se, dokud nenajde Sedonu.

„Ne,“ řekl Robert. „Gwen tu není. Ani Sedona. Jak to myslíš, že jsou obě pryč?“

Cyrus ztuhl, ruku na klice, ohlédl se přes rameno. „Cože?“

„Počkej.“ Robert odtáhl telefon od ucha. „Beatrice říká, že právě zjistila, že Gwen odešla z plesového sálu, aby vyhledala Sedonu. Beatrice mě chtěla varovat, že by Gwen mohla přerušit můj rozhovor s vnučkou. Ale Gwen sem nedorazila.“

„A Sedona se nevrátila do sálu?“ zeptal se Cyrus.

„Očividně ne. S Gwen se nejspíš setkaly někde cestou.“

„Kde je Ellen Snowová?“ zeptal se Cyrus.

„Ellen?“ Robert se zamračil. „Co s tím má společného?“

„Zeptejte se Gweniny matky, jestli je Ellen dole,“ řekl Cyrus.

Robert promluvil do telefonu. „Je Ellen v sále? Ne? Kde? Zeptej se někoho, Beatrice. Ano, počkám.“

Cyrus sledoval, jak se čas protahuje do nekonečna.

Robert ukončil hovor.

„Ellen je taky pryč,“ prozradil tiše. „Beatrice říká, že ji nějaký člen personálu zahlédl, jak míří chodbou ke knihovně.“

„Všechny tři zmizely ve stejnou dobu.“ Cyrus otevřel dveře. „Povídejte mi něco o náhodách.“

„Kam jdete?“ zavolal za ním Robert. „Ujišťuju vás, že Sedona není v tomhle domě v žádném nebezpečí. Mám prvotřídní zabezpečení.“

„Řekl bych, že Sedona je tady v mnohem větším nebezpečí, než byla na Rainshadowu,“ prohlásil Cyrus.

39

Cyrus vyšel z pracovny a rychle seběhl schody. Za tu krátkou dobu, co strávil s Robertem Snowem, ho přemohla touha najít Sedonu.

V duchu si dával kousky skládačky dohromady. Na Rainshadowu nebylo žádným tajemstvím, že se Sedona rozhodla účastnit se oslavy narozenin. Blankenship a ten, kdo pro něho pracoval, usoudili, že nejjednodušší způsob, jak se jí zmocnit, bude najít si cestičku do Snowova klanu. Jediná osoba na Rainshadowu, která by mohla mít takovou tajnou informaci, byl Brock Prescott. Bylo pravděpodobné, že buď vědomě, nebo bezděčně poskytl Blankenshipovi jméno slabého článku ve Snowově rodině – Sedoniny tety Ellen Snowové, manželky Robertova mladšího bratra.

Když došel do chodby v prvním patře, vykročil k plesovému sálu. Intuice mu bila na poplach, všechny smysly byly v pozoru – a proto si uvědomil něčí přítomnost v chodbě za sebou.

Otočil se, říkal si, že na tom jistě není nic špatného. Ale paranormální stránka jeho povahy převážila všechna logická, uklidňující vysvětlení. Nepřežil v podsvětí proto, že by svou intuici ignoroval.

Namakaný chlapík, který se vynořil z potemnělé chodby, byl oblečený v černé uniformě cateringové společnosti. Měl nakrátko ostříhané vlasy a v jednom uchu jantarovou náušničku. V podpaží držel prázdný servírovací tác. Rychle vykročil k Cyrusovi.

„Mohu vám pomoci, pane?“ zeptal se.

V chodbě se pohnula energie. V číšníkových očích vzplál žár. V úzkém prostoru jiskřilo psi světlo. O zlomek vteřiny později se za Cyrusem zhmotnil duch a zablokoval mu únikovou cestu.

Číšník vytáhl magrezku, kterou schovával za servírovacím tácem.

„Hledáte tu Snowovic ženskou?“ zeptal se. Hlas měl drsný temným vzrušením, jež hraničilo s chtíčem. „Zapomeňte na ni. Už je dávno pryč.“

Intenzivní, agresivní energie, jež vířila kolem číšníka, se odrážela v zeleném ohni, jenž žhnul Cyrusovi za zády.

„Kde je?“ zeptal se tiše.

„Teď už bude dole v tunelech. Nepotrvá dlouho a vrátí se zpátky do laboratoře doktora Blankenshipa, kde může dál přispívat vědě, jak Blankenship rád říká. Mě vědní disciplíny na škole nikdy moc nebavily, ale musím uznat, že Blankenshipova zázračná droga ze mě udělala nového člověka.“

„Jak dlouho formuli užíváte?“ zeptal se Cyrus.

„Už pár měsíců.“ Číšník se zarazil. V očích se mu mihla nejistota. „Vy víte o Blankenshipově formuli?“

„Víc, než kdy budete vědět vy,“ prozradil Cyrus. „Jen tak ze zvědavosti, jaké má tahle nová verze vedlejší účinky? Obvyklá nestabilita a problémy se závislostí, předpokládám? Víte, že jestli zmeškáte jedinou dávku, přijdete o rozum a zemřete, že ano?“

Po číšníkově tváři přeběhl vztek smíšený s panikou. „Jak o tom všem víte?“

„To by bylo dlouhé povídání,“ prohlásil Cyrus. „A na to teď nemáme čas. Nejspíš si brzy budete muset dát další dávku, a mám pocit, že ji nedostanete. Bohužel nemám žádný další protilék, takže od vás potřebuju odpovědi dřív, než se zblázníte.“

„To je blbost, plácáte nesmysly. Mám dost té drogy, aby mi vydržela na celý měsíc.“

„Nejspíš máte zásobu nějaké látky,“ řekl Cyrus. „Ale nespoléhal bych se na to, že je to Blankenshipova formule. Víte, jde o to, že ten, kdo vás sem za mnou poslal, vás používá jen jako rozptýlení, aby získal čas a mohl utéct se Sedonou.“

„Lžete, vy hajzle.“

„Můžete vsadit svůj důchod Bratrstva, že váš společník přimíchal do další dávky formule něco smrtícího. K čertu, ani by nemusel použít jed. Trocha vody z kohoutku stačí na to, abyste nepřežil.“

„Zavřete tu svoji zatracenou hubu. Ale dobře, zavřu vám ji sám. Slyšel jsem, že vám říkají Smrťák Jones. No, teď už budete mrtvý navždycky.“

Energie ducha se začala k Cyrusovi přibližovat.

Cyrus zapojil talent, neutralizoval většinu energie v chodbě. Duch se rozplynul. Šok z toho, že je jeho talent zmrazený, proměnil číšníkovu tvář v masku hrůzy. Upustil magrezku. Popadl se za hruď, padl na kolena a pak se v bezvědomí zhroutil na podlahu.

Cyrus vypnul mrtvou zónu, sebral zbraň a pak si klekl vedle číšníka, aby ho prohledal. V jedné z mužových kapes našel malé plastové pouzdro se stříkačkou plnou čiré látky a identifikační kartu Bratrstva.

Poté vykročil ke dveřím, kde se číšník skrýval, a rozsvítil. Na podlaze ležela v bezvědomí nějaká žena a vedle ní se třpytily kousky jantaru.

Ve dveřích se objevil Robert. Přelétl celou scénu jediným pohledem.

„Co se děje?“ zeptal se. „Co se stalo Ellen?“

„Někdo za sebou zametl stopy,“ prozradil Cyrus.

Robert zvedl Sedoniny jantarové náušnice a náramek a kabelku.

„Sebrali jí jantar,“ konstatoval. Zděšeně se zadíval na Cyruse. „Jak ji teď najdeme?“

Cyrus sáhl pro modrý jantarový přívěsek.

„Budu potřebovat rychlé auto,“ oznámil.

„Jedno mám. Kam pojedeme?“

„Najít Sedonu.“

40

Z temnoty, jež ji obklopovala, se vyřinuly hlasy.

„Už se probudila?“ zeptal se doktor Blankenship. V jeho pronikavém, pištivém hlase se ozývalo zoufalství a napětí. „Jones už po ní určitě pátrá.“

„Jen klid,“ prohlásila Hannah. „Arkány hledá tuhle laboratoř už několik dní, a zatím bez úspěchu. Není pravděpodobné, že ji v příštích pár hodinách z ničeho nic objeví. Máme čas.“

Sedona otevřela oči a zjistila, že se dívá do křemenného stropu zářícího kyselinově zeleným světlem. Jedna otázka byla zodpovězena. Byla zpátky v katakombách.

Zhluboka se nadechla a posadila se na lůžku. Hannah, Blankenship a Holohlavec k ní upřeli pohledy, jako by byla nějaká nepředvídatelná laboratorní krysa. Nevšímala si jich a otáčela hlavou, aby našla Gwen. Dívka seděla v podřepu v rohu, jako by se snažila zmenšit natolik, aby si jí nikdo nevšiml. Trochu se probrala, když si uvědomila, že je Sedona vzhůru.

Sedona se na uklidněnou usmála. „Ahoj. Jsi v pohodě?“

Gwen mlčky přikývla.

Sedona se otočila zpátky k ostatním. „Vy jste vážně partička hlupáků. Začínáte už pociťovat některé z vedlejších účinků té drogy, že?“

„Dobrá zpráva je, že ten problém můžeš brzy vyřešit.“ Hannah k ní vykročila. „Odemkneš tu bránu a pustíš dovnitř doktora Blankenshipa, aby se dostal k dalším ampulkám séra a krystalu.“

„A když se mi ta brána nebude chtít otevřít?“

„Pak už tebe ani to děcko potřebovat nebudeme, že?“ opáčila Hannah. „Pošleme malou Gwen do tunelů jedním směrem a tebe vypustíme někde úplně jinde.“

„Vyhodíte nás bez krystalu i tak, až tu bránu otevřu,“ namítla Sedona. „Nevidím v tom žádný rozdíl. Víš, jací my strážci jsme, zajímají nás jen podmínky smlouvy.“

„Jestli uděláš to, co chceme, nebudeme mít důvod tě zabít,“ ujistila ji Hannah. „Blankenship a já zmizíme v tunelech.“

Holohlavec sebou vyděšeně trhl. „A já. Já jdu s vámi. Tak jsme se domluvili.“

„Jo, jasně, ty jdeš s námi,“ potvrdila Hannah uhlazeně. Očima stále sledovala Sedonu. „To ani nemusím říkat.“

Holohlavec nevypadal zrovna uklidněně.

„V jedné věci máš pravdu,“ řekla Sedona Hannah. „Cyrus mě už hledá. A až mě najde, půjde po tobě a tady po tomhle šíleném vědátorovi. Neboj se, Holohlavče, tebe určitě taky najde. Víte, neříkají mu Smrťák Jones jen tak pro nic.“

„Nemá žádný talent,“ vyštěkl Holohlavec rychle. „Proto mu tak říkají. Je to šéf Bratrstva a nemá žádný talent.“

Sedona se usmála. A nic neřekla.

Z Blankenshipových očí sálal vztek. „Nemáte tušení, s kým máte tu čest, slečno Snowová.“

„Vlastně mám,“ namítla Sedona. „Jste poslední z dlouhé řady idiotů, kteří věří, že mohou zdokonalit formuli starého dobrého Sylvestera Jonese. Ale i vaše verze má vedlejší účinky. Slyšela jsem, že ty se objeví vždycky.“

„Už to skoro mám,“ vyštěkl Blankenship, jeho tenký hlásek stoupal. „Klíčem je ten krystal. Jsem si jistý, že se správně vypočtenými dávkami může být pararadiace použita pro stabilizaci séra tak, aby byly vedlejší účinky formule snesitelné.“

„Vy jste ale pitomec. Já jsem tu formuli přežila, protože mám přirozenou imunitu, ne díky tomu krystalu.“

„Ano, vaše neobvyklé geny jsou důvodem, proč jste byla vybrána pro tento výzkum,“ ujistil ji Blankenship. „Cílem bylo identifikovat přesné frekvence ve vaší auře, které vám pomáhají přežít tu drogu, a pak použít radiaci z krystalu pro stabilizaci séra, aby ty frekvence nenarušovalo. Musel jsem vám podat několik větších dávek té drogy, abych ten krystal nastavil.“

„Myslíte, že jste objevil tajemství vytvoření té formule bez vedlejších účinků, ale v tom se pletete,“ prohlásila Sedona.

Blankenship ji probodl pohledem. „Jsem na správné cestě. Jen potřebuju trochu víc času.“

„A ten kámen,“ dodala Sedona.

„Který nám přineseš,“ ozvala se Hannah.

Sedona si vzpomněla, co jí Cyrus řekl, když jí dával přívěsek. Kdybys někdy zmizela, hledal bych tě a nic by mě nezastavilo, dokud bych tě nenašel.

41

Ohnivá brána překypovala žhavou psi energií. Silná bouře vířila a sálala jako miniaturní slunce.

„Ach, páni,“ vydechla Gwen, oči vykulené údivem. „To je fakt senzační.“

„Díky,“ řekla Sedona. „Jsem dobrá?“

„Jsi dobrá, teto Sedono.“

Hannah střelila po Sedoně znechuceným pohledem. „Jsi pěkně otravná mrcha.“

„To ty zabíjíš lidi jen tak pro zábavu a pro peníze.“ Sedona se usmála. „A rozhodně jsi nepobrala moc rozumu. Doopravdy věříš, že tady doktor Frankenstein tě může proměnit v nějaký druh superzabijáka, že ano?“

Hannah vytáhla plamenomet a rozmáchla se jím tak, aby zasáhla Sedonu do obličeje.

„Buď zticha,“ zařvala Hannah.

Gwen vyjekla.

Sedoně se podařilo uskočit včas tak, aby se vyhnula plné ráně, ale zbraň ji zasáhla do čelisti a tváře. Zavrávorala, podařilo se jí však zachytit se Gweniny ruky.

Na zelenou křemennou podlahu ukápla krev. Gwen zírala na Sedonu, jako by krev ještě nikdy neviděla.

Sedona si utřela tvář a potřásla hlavou. „Vážně jsi v háji, co, Hannah? Dozvěděla jsem se, že sebeovládání je jedna z prvních věcí, kterou ztratíš, když bereš tu drogu.“

Hannah se zhluboka nadechla a zřejmě se trochu upokojila. V očích ovšem měla stále nepřirozený žár. „Zavři tu svou zatracenou pusu, nebo použiju plamenomet na tvoji neteřinku.“

„Přestaňte, obě,“ zaprosil Blankenship. Třásl se. „Na tohle nemáme čas.“

Holohlavec sebou zoufale zavrtěl. „Doktor má pravdu. Donuť ji, aby otevřela tu bránu, Hannah.“

Sedona se zadívala na Hannah. „Potřebuju vyladěný jantar.“

V Hannahiných očích se blýskla nenávist, ale sáhla do kapsy své khaki košile a vytáhla malý kousek jantaru. „Otevři tu zatracenou bránu.“

„Jasně, žádný problém,“ přikývla Sedona. Vzala si jantar a odtáhla stále ohromenou Gwen před bránu. „Víš, obvykle si za takové služby účtuju spoustu peněz. První lekce v téhle branži, Gwen. Přesně si zjisti podmínky smlouvy, než se pod ni podepíšeš.“

„Otevři tu zatracenou bránu,“ zavrčela Hannah. Hlas se jí opět třásl.

Sedona zvážila své možnosti. Pokud Cyrus nedorazí v příštích padesáti či šedesáti vteřinách, nezbyde jí než tu bránu otevřít. Hannah, Holohlavec a Blankenship působili opravdu zoufale. S trochou štěstí, až bude komnata otevřená, by mohli na chvíli zapomenout na své rukojmí a vrhnout se dovnitř, aby se dostali k zásobám formule a k tomu kameni. V tu chvíli by mohla mít příležitost znovu uzavřít bránu, než si uvědomí, že jsou s Gwen stále venku na chodbě. Pravda, bez jantaru budou ztracené, ale když zůstanou na místě, Cyrus a Lyle pro ně nakonec přijdou.

Dobře, pomyslela si, moc dobrý plán to není, ale plán to je, což je lepší než vůbec žádný plán.

Gwen po ní pokradmu mrkla, mlčky se jí ptala, jestli mají nějakou naději. Sedona jí několikrát stiskla prsty.

„Bude to v pořádku,“ řekla jí.

Gwen ztěžka polkla, ale krátce přikývla, přijala ten slib.

„Tak dělej, zatraceně,“ vyštěkla Hannah.

Sedona zapojila talent, soustředila se pomocí jantaru a pustila se do odemykání brány. Musela vynaložit stejné množství energie, jako když místnost zamykala. Ale dnes v noci byla mnohem silnější, protože se právě neprobudila z bdělého snového stavu.

Jen tak dál, pomyslela si. Ty a Gwen to buď zvládnete, nebo nezvládnete, ale přestat nemůžeš. To není možné.

Žhavé proudy vycházející z brány začaly pomalu slábnout a ustupovat, za nimi se objevila psi energií ozářená zelená komnata. V dohledu se vynořila blyštící se laboratorní aparatura. Trezor ze skla a oceli s mimozemským kamenem stále zářil podivnou vnitřní radiací.

Všechno v místnosti vypadalo přesně tak, jak si Sedona pamatovala. Krev jí tuhla v žilách při vzpomínce na noční můry. Věděla, že se roztřásla, protože jí Gwen pevně stiskla ruku.

„Vypadá to jako scéna ze starého hororového filmu,“ zašeptala Gwen.

„Dobrý popis,“ přikývla Sedona.

„Ten kámen,“ zablekotal doktor Blankenship. „Stále tam je.“

Vběhl do komnaty, mířil přímo ke skříňce ze skla a oceli.

Sedona zadržela dech a čekala, doufala, že Hannah a Holohlavec budou Blankenshipa následovat otevřenou branou. Hannah však místo toho mávla netrpělivě plamenometem a pobídla Sedonu a Gwen dovnitř.

„Dej mi ten jantar a jdi dovnitř,“ nařídila Hannah. „Tady venku tě nenechám.“

Gwen očividně pochopila, že plán A se nezdařil, a znovu střelila po Sedoně kradmým pohledem.

Tak to u opravdu dobrých plánů bývá, pomyslela si Sedona. Nikdy nefungují tak, jak by měly.

Vrátila jantar a vešla s Gwen do komnaty. Zastavily se u blízkého laboratorního stolku.

Blankenship si jich nevšímal. Zíral na trezor. Třásl se strachem a vztekem.

„Ne,“ hlesl. „Ne, zatraceně.“

„Co se stalo?“ zeptala se Hannah. „Otevřete ten sejf. Vyndejte kámen a připravte další sérum.“

Všichni sledovali trezor. Ale Sedona věděla, že se s Gwen nemohou dostat ke dveřím. Holohlavec je hlídal.

„Nemůžu ho otevřít.“ Blankenship zíral na Sedonu, vztek mu sálal z očí. „Zamkla jste ho.“

„Ano, zamkla,“ potvrdila Sedona. „Pokuste se ten trezor otevřít sám a vaše smysly budou zničené. Možná přežijete, ale zbytek života strávíte v pěkné, pohodlné parapsychologické léčebně. A netuším, co ta exploze provede s tím kamenem.“

Blankenship si prohlížel skříňku se zděšeným ohromením. „Má pravdu. Nastavila psi zámek. Donuťte ji, aby ho otevřela.“

„Zruš tu past,“ nařídila Hannah. Hlas měla napjatý vzteky. Hodila Sedoně kus jantaru. „Hned.“

Sedona kamínek chytila. „Správně. Ustupte, všichni. Otevřu vám ho.“

Hannah, Blankenship a Holohlavec ukročili stranou. Blankenship už lomil rukama.

„Honem,“ naléhal.

Sedona se zadívala na Gwen. „Tyhle malé psi zámky jsou složité. Dívej se a uč se.“

„Dobře,“ přikývla Gwen.

Sedona se usmála. „Umíš pod tlakem zachovat chladnou hlavu. Budeš skvělá strážkyně.“

Gwen vykouzlila rozechvělý úsměv. „Jako ty?“

„Proč ne? Máme to v krvi, díky Arizoně Snowové.“

Sedona zapojila talent.

V atmosféře vybuchly plameny, vytvořily žhavou psi zeď mezi Sedonou a Gwen a ostatními.

Někdo na druhé straně plamenů vykřikl. Možná Holohlavec, usoudila Sedona. Měla dojem, že ho zahlédla utíkat ke dveřím místnosti.

Hannah a Blankenship ustoupili před plameny, vztekle a zpanikařeně ječeli. Nedokázali se však přimět, aby opustili krystal a zásobu séra. Když o chvíli později Cyrus proběhl dveřmi s Lylem na ramenou, stále tam stáli. Následovali ho Robert a půl tuctu lovců. Jeden z mužů Bratrstva držel Holohlavce.

„Sakra.“ Hannah zvedla plamenomet, namířila ho na Cyruse.

Ale bylo pozdě. Cyrus už zapojil talent, obklopil Hannah a Blankenshipa mrtvou zónou. Sedona by přísahala, že dokonce i neustále zářící energie křemenných zdí na pár chvil pohasla.

Blankenship zalapal po dechu a zhroutil se v bezvědomí k zemi.

Hannah upustila zbraň a vrhla se na stranu, marně se snažila udržet rovnováhu. Žár v očích jí uvadl. Padla na kolena a zírala na Sedonu.

„Ty mrcho,“ zašeptala Hannah.

Plácla sebou na podlahu v bezvědomí. Jeden z lovců k ní přistoupil, aby jí sebral plamenomet.

Sedona vypnula ohnivou zeď.

Robert vykročil přes místnost. „Gwen, Sedono. Jste obě v pořádku?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Gwen. Vrhla se Robertovi do náruče.

Lyle zacvrlikal, opět byl jako načechraná kulička. Seskočil z Cyrusova ramene a rozběhl se přes komnatu.

Sedona se sklonila, aby ho zvedla, a strčila si ho do podpaží. Sledovala Cyruse, jak k ní kráčí, vědoma si omamujícího pocitu jistoty. Usmála se.

„Věděla jsem, že nás budeš hledat,“ řekla.

Cyrusovy oči žhnuly. „Ano. Vždycky.“

42

„Marlowe říká, že se dostali k Blankenshipovi, Hannah Holbrookové a asistentům, kterým říkáš Holohlavec a Remcal, včas, aby jim podali protilék,“ prozradil Cyrus. „Jsou ve vězení, vyspávají účinky toho, co úřady považují za další z pouličních drog. Ale jejich parasmysly utrpěly vážné poškození. Arkánští odborníci se domnívají, že se už nikdy plně nezotaví, ovšem budou schopní se postavit před soud a čelit spoustě obvinění, včetně únosu a obchodu s drogami.“

„No, to už je asi něco,“ přikývla Sedona.

Byl druhý den odpoledne, právě seděli s Cyrusem, Robertem a Gwen v dědečkově pracovně. Usoudila, že kromě Gwen vypadají všichni poněkud utrmáceně.

Začínalo být jasné, že pro Gwen byla celá záležitost obrovským dobrodružstvím. Sedona měla podezření, že si neteř už představuje kariéru strážkyně v podsvětí plnou odvážných hrdinských činů. A kdo ví? pomyslela si Sedona. Možná ji to opravdu čekalo. Přece jen byla potomkem Arizony Snowové.

I když už bylo v domě ticho, houf reportérů a paparazziů Bratrstva se bohužel zdvojnásobil. Ranní noviny byly plné zpráv o tom, jak šéf Bratrstva rozprášil drogový gang v tunelech.

Fotografie na hlavní stránce novin na Robertově stole ukazovala skvěle vypadajícího Cyruse ve smokingu, černou vázanku volně kolem krku, límeček rozepnutý, sako přehozené přes rameno.

Sedona byla na obrázku také, ale z nějakého důvodu nepůsobila ani zdaleka tak elegantně a nebezpečně. Vlasy měla jako vrabčí hnízdo. Byla bosa. Rána na tváři už přestala krvácet, ale vypadalo to, jako by se zúčastnila nějaké barové potyčky. V podpaží držela Lylea. Až neuvěřitelně připomínal otrhané plyšové zvířátko.

„Co se stane s tetou Ellen?“ chtěla vědět Gwen.

Robert krátce pohlédl na Sedonu a pak se znovu obrátil ke Gwen. „Tvoje teta očividně utrpěla nervové zhroucení, jak tomu lékaři občas říkají. Neboj se, bude o ni řádně postaráno. Jak je dneska tobě?“

„Výborně,“ prohlásila Gwen. „Teta Sedona říká, že ji můžu navštívit na Rainshadowu, když budou mamka s taťkou souhlasit.“

„S tvými rodiči si promluvím,“ slíbil Robert. Otočil se k Sedoně. „Jaké máš teď plány, jestli se mohu zeptat?“

„Cyrus mě chce představit své rodině a pak zamíříme zpátky na Rainshadow prvním možným trajektem,“ odpověděla Sedona.

„Ve velkoměstě je příliš mnoho vzrušení,“ prohlásil Cyrus. Usmál se na Sedonu. „Jsme zvyklí na klidný život na ostrově.“

„Správně,“ potvrdila Sedona. „Na Rainshadowu se musíme obávat pouze podivných prehistorických příšer, zvláštních mimozemských laboratoří a paranormálních bouří. Život je tam jednoduchý.“

Robert se zadíval na Cyruse. „Zůstanete tedy šéfem Bratrstva na Rainshadowu?“

„Myslím, že ta práce bude hodně zajímavá,“ přikývl Cyrus.

Gwen se zadívala na Cyruse. „Teta Sedona včera v noci říkala, že nás v tunelech najdete. Jak se vám to podařilo?“

„Šli jsme za Lylem,“ prozradil Cyrus. „Dohonil jsem ho v chodbách pod hotelem. Už byl na cestě za Sedonou, ale přesvědčil jsem ho, že to rychleji stihneme v autě tvého dědečka. Takže jsme odjeli k ruinám a sešli dolů.“

„Ale jak jste našel Lylea v katakombách?“ podivil se Robert.

„Obvyklým způsobem. Měl na sobě jantar. Jeho kód jsem zadal do standardního lokátoru Bratrstva.“

Robertovo stříbrné obočí se nadzvedlo. „Vy jste dal prachovému králíčkovi vyladěný jantar?“

Sedona se usmála. „Je vidět, jak málo toho víš o lidech z Bratrstva, dědečku. Pokud jde o jantary, dají vyladit všechno, co vyladit jde.“

43

„Co se stalo s Lyleovou zásobou sladkostí?“ podivil se Cyrus. Vypnul notebook a opřel se do polštářů na pohovce. „Právě jsem si všiml, že je pryč.“

Sedona zvedla dvě sklenky naplněné koňakem a přinesla je z kuchyně. Křišťálový přívěsek měla opět na krku.

„Dneska odpoledne se tu zastavila Annie, Lyleova spolupachatelka z halloweenské noci. Říkala, že děti pořádají ve starém skladišti, kde jsou Strašidelné mimozemské katakomby, výměnu sladkostí. Pozvali i prachové králíčky. Lyle odešel s Annie, která mu nesla ten pytlík. Tehdy jsem je oba viděla naposledy.“

Cyrus pohlédl na hodinky. „Připozdívá se. Ta akce musela skončit už před několika hodinami.“

„No, ať už Lyle a ostatní dělají cokoliv, věřím, že se mají skvěle. Život je fajn, tak zní nejspíš motto prachových králíčků.“

Cyrus upil trochu koňaku a pozoroval plameny v krbu. „I já se mám v poslední době fajn.“

Opřela se paží o opěradlo pohovky a usmála se. „Říkal jsi Robertu Snowovi pravdu, když jsi tvrdil, že zůstaneš na Rainshadowu a povedeš místní Bratrstvo, že?“

„Celý život jsem byl jedním z těch divných Jonesů. Ale tady si připadám tak nějak normální.“

„I když se scházíš se ženou, které podali nebezpečnou formuli, díky níž má talent na zakládání požárů?“

„Jak jsem říkal, život je tu normální.“ Zadíval se na ni, v očích se mu odrážely plameny z krbu. „Je mi tu fajn. Ale jde o to, že s tebou bych se cítil dobře kdekoliv.“

Ztuhla. „Cyrusi?“

„Chtěl jsem ještě chvíli počkat, než ti povím, že tě miluju.“

„Cyrusi.“

„To by byla ta nejlepší taktika. Uvědomuju si, že po tom všem, čím sis prošla, nejspíš potřebuješ čas, abys zjistila, co ke mně cítíš, a abys mi mohla plně důvěřovat. Abych se ti mohl dvořit. Stanovování taktik mi obvykle jde. Ale už nemůžu čekat, než ti to povím. Prostě chci, abys to věděla.“

Hrozilo, že ji přemůže radost. V další minutě se rozpláče, pomyslela si. Vykouzlila rozechvělý úsměv.

„Jsem tak ráda, že jsi nečekal,“ vydechla. „Protože tě miluju celým svým srdcem, Cyrusi Jonesi,“ prohlásila. Stačilo, aby to vyslovila, a smysly se jí rozehřály.

„Jsi si tím jistá?“ zeptal se.

„Naprosto.“

„V tom případě, vzala by sis mě? Mluvím o opravdovém závazku. V mé rodině Příležitostné manželství neuznáváme.“

Dívala se na něho přes slzy, jež se jí leskly v očích. „To je náhoda, v mé rodině – z obou stran – Příležitostné manželství také neuznáváme.“

Přitáhl si ji do náruče. Konečky prstů mu přejela po tváři.

„Co bys, pro všechno na světě, dělal, kdyby se ukázalo, že jsem opravdu nebezpečný, formulí vylepšený multitalent?“ zeptala se.

Cyrus nic neřekl. Jen se usmál.

Trhla sebou. „Ach ano, správně. Já jsem nebezpečný, formulí vylepšený multitalent.“

Cyrus se rozesmál, z očí mu zářila radost a láska. „Tomuhle šéfovi Bratrstva to vůbec nevadí.“

Objímal ji a líbal, dokud oheň v krbu nepohasl, a pak ji odnesl do ložnice.

Na konci halloweenského týdne byly Strašidelné mimozemské katakomby uzavřeny, ale expozice zůstaly na místě. Městská rada rozhodla, že se z nich stane každoroční atrakce. Mezitím se mimozemští duchové a upíři a čarodějnice ponořili do stínů.

V závěru velké výměny sladkostí nechaly děti tři nacpané pytlíky pečlivě vybraných dobrot v expozici Mimozemského šíleného vědce. Hromada cukrovinek ležela na podlaze. Lyle, Darwina a Rex, oblečení ve svých kostýmech, byli připravení uvítat své hosty.

Další prachoví králíčci dorazili o půlnoci. Vynořili se z katakomb a z Rezervace.

Hora sladkostí se rychle stala malým pahorkem a nakonec zmizela úplně. Hosté, povzbuzení cukrem, si hráli na schovávanou mezi děsivými rekvizitami.

Jako obvykle se všichni skvěle bavili.

Lidé opravdu uměli proměnit své noční můry a strachy v důvod, proč uspořádat party. Halloween byl na Rainshadowu nádherný svátek.