Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Zátoka lží

Vydání první

Copyright © 2013 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1853. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Deception Cove vydaného nakladatelstvím

Jove Books, published by The Berkley Publishing Group,

a division of Penguin Group (USA) Inc., New York v roce 2013

Český překlad © 2014 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 Subbotina | Imagio.cz

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-884-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-927-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Amanda Quick

Zátoka lží

Druhá část z cyklu

Ostrov Rainshadow

Tahle knížka je pro Houdiniho.

Žádný jiný kouzelník nedovede zmizet

takovým stylem.

Poznámka autorky

Vítejte na ostrově Rainshadow ve světě zvaném Harmonie.

V románech z ostrova Rainshadow se setkáte s nezkrotnými muži a ženami, které tento vzdálený ostrov v Jantarovém moři přitahuje. Seznámíte se také s jejich přáteli a sousedy v komunitě Shadow Bay.

Všichni obyvatelé tohoto ostrůvku mají nějakou minulost, všichni skrývají nějaká tajemství. Žádné z těch tajemství však není tak nebezpečné jako starodávné záhady ukryté za paranormálním oplocením, jež střeží uzavřenou část ostrova známou jako Rezervace.

Tajemství Rezervace byla uzamčena už před staletími. Teď se však cosi nebezpečného probudilo k životu…

Doufám, že se vám budou příběhy z ostrova Rainshadow líbit.

Vaše

Amanda

1

Když Alice vyšla z potemnělého divadla východem pro herce, už na ni čekali dva zlodějíčkové. Vycítila jejich přítomnost, jakmile vykročila po ulici. Ukrývali se za velkými kontejnery uprostřed uličky. Nebyli to žádní měkkotové.

„Na tohle nemám čas,“ špitla prachovému králíčkovi, který jí seděl na rameni.

Houdini vesele zacvrlikal a poskočil si. Na první pohled vypadal jako chomáč dlouhých chlupů ozdobený šesti packami a dvěma modromodrýma očima. Měl také druhý pár očí – v sytém jantarovém odstínu – ale otevíral je jen při lovu nebo když vycítil nebezpečí. Stále měl na sobě elegantního rudého saténového motýlka, kterého mu Alice nasadila při večerním představení s názvem Mimozemská kouzla.

Houdini byl rozený showman a pozornost publika zbožňoval. Vždy se na představení těšil. Nyní nějak vycítil, že k jednomu takovému dojde i tady v uličce. Pravda, diváci jsou tu jenom dva a ani jeden z těch ničemů si nekoupil lístek, ale velikost davu ho nikdy netrápila a koncept peněz nechápal. K financím měl velice pragmatický přístup. Dala se za ně koupit pizza.

„Jsem ráda, že si to užíváš,“ zašeptala Alice. „V bytě se můžeme těšit jenom na prázdnou ledničku a lakomého domácího, který zítra očekává nájem, vzpomínáš?“

Peníze na nájem neměla. Představení Mimozemská kouzla prošlo dnes večer bez povšimnutí. Takové věci se v showbyznysu stávaly, ale v tomto případě si byla docela jistá, že ví, proč majitel divadla všechna budoucí vystoupení zrušil. Někdo ho podplatil.

Alice za sebou nyní táhla kufr na kolečkách přecpaný kostýmy, parukami, líčidly a vším, co dokázala zachránit z malinké převlékárny. Přes rameno měla přehozenou velkou modrou kabelu s rekvizitami.

Nebyl to zrovna dobrý den a zdálo se, že noc bude ještě horší. Nejenže byla zase nezaměstnaná, ale posledních několik hodin cítila příliš známou nervozitu. V minulém roce se poučila, že drobná ledová varovná bodnutí přicházejí od její intuice. Někdo ji sledoval. Zase.

A teď se ji chystal přepadnout párek pouličních darebáků.

„Vážně, kolik toho jedna ženská snese?“ zeptala se Houdiniho.

Houdini znovu zabroukal, těšil se na scénu.

Jeden z násilníků se vynořil zpoza druhého konce kontejneru. Hlava, která byla oholená, aby bylo lépe vidět tetování na lebce, se mu zaleskla ve světle z lampy nad dveřmi pro herce. V jedné ruce měl nůž.

Druhý muž vykoukl z úkrytu a vykročil k Alice. Přes hlavu a dlouhé, rozcuchané vlasy měl přetaženou punčochu. Ostří jeho nože se blyštilo.

„Copak dělá taková pěkná panenka venku v noci takhle sama?“ zeptal se ten s potetovanou hlavou. „Copak ti nikdo neřekl, jak je tohle nebezpečná čtvrť?“

Hlas měl pronikavý a naplněný jakýmsi nepřirozeným vzrušením, které napovídalo, že si předtím dal nějaké povzbuzující prostředky.

„Kliďte se mi z cesty,“ prohlásila Alice. Upravila si kabelu na rameni, pevněji sevřela držadlo kufru a šla dál. „Nemám moc dobrou náladu.“

„Pročpak jsi taková protivná na párek chlapíků, co se jenom chce pobavit?“ zaševelil muž s punčochou. „Užiješ si to s náma, uvidíš.“

„Vážně hodně,“ uchechtl se muž s potetovanou hlavou. „Co to máš na rameni? Nějakou chlupatou krysu?“

Alice ho ignorovala, zkracovala vzdálenost mezi nimi, když se vlekla ke vstupu do uličky. Nebylo pochyb, že se špatný den měnil ve špatnou noc.

„Poslouchej, ty mrcho,“ zavrčel Punčocha. „Okamžitě se zastav. Nejdřív polož tu kabelu na zem. Slyšíš mě? Vyndáš všechny prachy, co máš, a jestli se nám to s kámošem bude líbit, všichni si trochu užijeme. Jestli nebude, budeš nám muset dodat nějakej důvod, proč na tebe nevytáhnout nůž.“

Alice si hrozby nevšímala.

„Hej, můj kámoš ti řek‘, ať se ani nehneš,“ sykl ten s potetovanou hlavou.

Alice dál šla. Cítila, jak se jí Houdiniho malé drápky zaťaly do ramene. Už vesele necvrlikal. Varovně vrčel a zanedbaná srst se mu přitiskla k drobnému tělíčku. Otevřel druhé oči a pozorně sledoval oba muže s noži. Byl připravený na boj.

„O prachových králíčcích existuje takové rčení,“ prohlásila Alice směrem k pobudům. „Když vidíte jejich zuby, je už příliš pozdě. Houdini a já jsme si to moudré prohlášení maličko poupravili. Když nevidíte zuby ani nic jiného, máte potíže.“

„Co si myslíš, že děláš, ty pitomá ženská?“ vyštěkl Punčocha. Poskakoval po chodníku a blížil se k ní. „Říkáš si vo to. Budu muset zapracovat na tý tvý tvářičce, aby ses trochu poučila.“

„Ach, proboha,“ povzdechla si Alice. „Na tohle teď nemám náladu, mám dost svých problémů. Neměli byste se plést do cesty ženě s potížemi. Neříkejte, že jsem vás nevarovala.“

Zapojila smysly a povolala svůj talent. Nikdy se ještě nesetkala s nikým, kdo by měl stejné paranormální schopnosti jako ona – světelné talenty jakéhokoliv druhu byly vzácné. Ti, kteří byli natolik silní, aby zvládli to, co ona, byli považováni za postavičky z pohádek.

Vyslala do aury energii, aby upravila vlnové délky světla z normálního spektra kolem sebe a Houdiniho. Bylo to stejné, jako kdyby kameny odklonily vodu v potůčku. Pro lidské oči se tak stala prakticky neviditelnou.

Vyslala do prostoru trochu víc energie a roztáhla štít i na kabelku a kufr. Stálo ji hodně síly, aby upravila světlo nejen kolem sebe a Houdiniho, ale také kolem předmětů, jichž se dotýkala. Věděla však, že to nemusí vydržet dlouho. Během let se naučila, že jsou lidé bez sebe strachy, když zjistí, že v jejím případě není neviditelnost pouhým kouzelnickým trikem.

Pokud šlo o paranormální talenty, schopnost nakrátko zmizet nebyla tak užitečná, jak by si možná někdo myslel. Co se týče práce, výběr byl omezený. Když usoudila, že se nenarodila pro život zločince, vyzkoušela různé možnosti od prodeje potravin až po zaměstnankyni v muzejním obchodě se suvenýry. To poslední ji málem zabilo.

Za poslední rok zkusila štěstí v kouzelnické branži. Pro ženu s jejím nadáním to vypadalo jako ideální možnost. Předměty na jevišti však naneštěstí dokázal nechat zmizet každý nezkušený kouzelníček. Fakt, že k tomu používala paranormální energii, nikoho neohromil. Po chvíli většinou publikum omrzela.

Schopnost zmizet, kdykoliv se jí zachtělo, i s tím, co náhodou v tu chvíli držela, ale měla své výhody.

„Sakra,“ vyjekl potetovaný muž. Zarazil se a zíral na místo, kde Alice ještě před pár vteřinami stála. „Kam zmizela?“

„To nevim,“ hlesl Punčocha. Očividně začínal panikařit. „Tohle je divný. Možná že ta poslední dávka zelenýho prášku byla k ničemu, chlape. Musíme si najít novýho dealera.“

„Nejde o ten prášek,“ namítl parťák a couval zpátky ke vchodu do uličky. V atmosféře kolem něho se vznášel strach. „Možná že jsou ty kouzla vopravdický. Třeba je čarodějnice nebo tak něco.“

„Ale kdepak. Zbláznil ses? Čarodějnice přece neexistujou.“

Alice si pospíšila na konec uličky. Nedokázala zůstat neviditelná dlouho, rozhodně ne teď. Spoustu energie spotřebovala už na jevišti. Nadpřirozená síla podléhala fyzikálním zákonům, stejně jako jakýkoliv jiný druh energie. Když jí člověk spotřeboval příliš mnoho, potřeboval čas na zotavenou. Byla si však jistá, že bude muset upravovat světlo jen další minutu či dvě. Chlápci začínali panikařit.

Houdini se na jejím rameni škodolibě zahihňal. Zvuk se zlověstně nesl nocí. Stejně jako její kroky a rachocení koleček kufru na dlažbě.

„K čertu, slyším ji,“ hlesl Potetovaná hlava. „Jako by byla duch.“

To bylo na Punčochu příliš.

„Padám vodsud,“ sykl.

Otočil se a rozběhl se ke vchodu do uličky. Potetovaná hlava neváhal a svého kumpána následoval. Skoro Alice ve svém spěchu pošlapali. Uhnula jim z cesty, kufr odtáhla na stranu a přitiskla se zády ke zdi, zatímco se řítili kolem ní.

Nedostali se daleko. Ve stínech na začátku úzké cesty se zhmotnil nějaký muž. Pohyboval se rychle a efektivně jako stínová kočka a něco s oběma muži provedl. Alice by přísahala, že zahlédla záblesk temného nadpřirozeného blesku, ale vyprchal dřív, než si mohla být jistá.

Zamrkala a zjistila, že Potetovaná hlava a Punčocha leží na zemi. Ani jeden se nehýbal.

Nový příchozí přistoupil ke svým obětem a sebral jim nože. Pak se sklonil a rychle prohledal mužům v bezvědomí kapsy.

A to sis myslela, že už to dneska nemůže být horší, pomyslela si Alice. Stála bez hnutí, zády ke zdi, náhle se bála způsobit jakýkoliv hluk. Ani nedýchala a snažila se udržet neviditelný štít kolem sebe, Houdiniho a zavazadel.

Houdini už nevypadal ani trochu znepokojeně. Byl v pozoru, ale zpátky v bezstarostné náladě. Nebyla si jistá, jak to má chápat. Na jedné straně ji uklidňovalo, že už necítí žádnou hrozbu. Ale možná si jenom vychutnával prodloužené představení.

Muž, který srazil zloděje, lehce vstal a vykročil k ní. Očividně ho uspokojilo, co našel v jejich kapsách.

Když přišel na plné světlo u jedněch z dveří, uviděla, že má zrcadlové sluneční brýle.

Zrcadlové sluneční brýle. O půlnoci.

Měla jen tolik času, aby si uvědomila, že cizinec vypadá trochu povědomě, než jí došlo, že se dívá přímo na ni.

„Vy musíte být Alice Northová,“ prohlásil. „Naši pradědečkové byli před dávnou dobou parťáci na moři. Já se jmenuju Drake Sebastian.“

Tím se hodně vysvětluje, pomyslela si, včetně těch slunečních brýlí o půlnoci. Sebastianové byli tajnůstkářští, ale vzhledem k osobním zájmům v rodině si dávala pozor, když se nějaký člen klanu tu a tam objevil na nějakém videu nebo v novinách. Drake byl dědic obchodního trůnu – muž, který se měl ujmout kormidla rodinného impéria – takže se v poslední době objevoval na veřejnosti více než jakýkoliv jiný Sebastian.

Drakea nikdy nikdo neviděl bez jeho zrcadlovek. Byly jeho charakteristickým znamením. Podle médií je nenosil jen tak pro nic za nic. Speciální zrcadlové čočky byly vyvinuty přímo pro něho ve výzkumné laboratoři jejich společnosti. Nebylo žádným tajemstvím, že po nehodě v laboratoři před třemi lety byl citlivý na světlo z normálního konce spektra. Nyní Drakea bez speciálních brýlí oslepila i nízkowattová žárovka.

Během posledního roku existovala jen jedna věc, které se Alice bála více než neustávajícího obtěžování bývalé tchyně. Už celé měsíce se hrozila, že mocná rodina Sebastianů možná zjistí, že se na ostrově Rainshadow stalo něco hodně, hodně špatného a že je za to zodpovědná právě ona.

Teď to tedy vypadalo, že klan opravdu poslal někoho, aby ji našel – a ne jen nějakého podřadného bezpečnostního agenta. V uličce tu stál příští prezident a generální ředitel rodinného impéria. A díval se přímo na ni, i když celou silou svého talentu odkláněla světlo.

Nebylo pochyb. Tohle je doopravdy hodně, hodně špatná noc, pomyslela si.

„Vy mě vidíte,“ řekla.

Světlo nad dveřmi se odrazilo od Drakeových zrcadlových brýlí. Zkroutil ústa do záhadného úsměvu, v podivné kombinaci mužského uspokojení a očekávání, až se jí rozechvěly smysly.

„Jo,“ prohlásil. „Vidím vás, Alice Northová.“

„Sakra.“

„Taky vás rád poznávám.“

2

Alice ztlumila smysly. Nemá smysl plýtvat energií, pomyslela si. Začínala být vyčerpaná. Bylo docela jasné, že ji bude velice brzy zase potřebovat. Mezitím potřebovala šetřit svůj talent.

Povolala své další schopnosti, ty, které používala, aby na jevišti skryla své emoce. Když šlo o hraní, byla docela dobrá. Naučila se to už kdysi dávno. Byla to jedna z mnoha užitečných životních lekcí, které dostala v sirotčinci. Pravidlo číslo jedna: Když máš pochybnosti, nedávej to najevo. Dalo by se dodat: Předstírej, dokud nebudeš za vodou.

„Máte nějaký doklad?“ zeptala se chladně.

Nezdálo se pravděpodobné, že by se jeden z posluhovačů Ethel Whitcombové odvážil použít Sebastianovo jméno jako zástěrku. U Ethel si ale člověk nikdy nemohl být jistý. Pro některé lidi byla pomsta opravdu silná droga a Ethel byla opravdový závislák. Aby dostala, co chtěla, využila by každé možnosti, zaplatila by jakoukoliv cenu – i kdyby ta cena znamenala, že naštve mocného obchodního konkurenta.

Drake nezaváhal ani na okamžik.

„Řidičák nebo kartu naší společnosti?“ Znovu se usmál, tentokrát velice zdvořile.

„Kartu společnosti,“ prohlásila. „Falešný řidičák můžete tady ve Čtvrti sehnat za deset babek. Ale karta Sebastianovy společnosti se jen tak padělat nedá.“

„Proč si myslíte, že poznáte opravdovou kartu mé společnosti?“ zeptal se a sáhl do kožené bundy.

„Nechte si toho. Všichni vědí, že se vaše firma zabývá špičkovým zabezpečením, mimo jiné. Vsadím se, že vaše identifikační karty jen tak někdo nenapodobí.“

Kráčela po tenkém ledě a věděla to. Jak by poznala falešnou kartu, když nemohla tušit, jak vypadá skutečná?

Ale Drake jen souhlasně přikývl, otevřel peněženku a vyndal kartu. Využila krátkého okamžiku, aby si ho ve světle ode dveří prohlédla podrobněji. První dojem byl správný. Byl hbitý jako stínová kočka, ale mnohem nebezpečnější, protože na rozdíl od té velké šelmy se zcela jistě nespoléhal jen na své prapůvodní instinkty. Oči za zrcadlovými brýlemi nebyly vidět, ale cítila magocelové ovládání, které rozechvívalo atmosféru kolem něho. Intuice jí napovídala, že existuje jen jediný důvod, proč by někdo musel rozvinout takové sebeovládání – aby ovládl mocný talent či mocné vášně. Nebo obojí.

Vypadal, jako by všechno na něm bylo zdokonaleno lovem. Tmavé vlasy měl upravené do krátkého, strohého a účelného účesu. Pevné, rozhodné rysy tváře by mu mohly získat roli profesionálního zabijáka ve filmech – nebo ve skutečném životě. Fakt, že nedokázala rozeznat jeho výraz kvůli těm brýlím, jen zesílil auru moci a nebezpečí.

Podal jí identifikační kartu. Byla na ní fotografie Drakea i s brýlemi. Kromě krátkého osobního popisu a telefonního čísla pro ověření byl v plastu zatavený kousíček jantaru. Z kamene žhnula energie. Drobně rezonoval, když se ho dotkla konečkem prstu. Byl to dokonalý důkaz, že je doklad pravý, to bylo jisté. Strávila v showbyznysu dost dlouhou dobu, aby věděla, že za správnou cenu se daly koupit falešné doklady stejně snadno jako magrezové zbraně v jakékoliv ze Starých čtvrtí. Stále jí ale připadalo nepravděpodobné, že by některý z Etheliných soukromých vyšetřovatelů riskoval natolik, aby s sebou nosil doklad, který by ho mohl dostat na velmi dlouho za mříže.

Navíc, uvažovala, na tomto světě nemohou být dva muži, co by vypadali jako člověk na fotografii. Drake Sebastian byl rozhodně unikát.

„Můžete zavolat na to číslo, jestli máte pochybnosti,“ navrhl Drake. „Je přímo na bezpečnostní oddělení v centrále společnosti.“

„To nebude nutné.“ Podala mu kartičku zpátky. „Viděla jsem vás několikrát v médiích. Jste Drake Sebastian a podle novin jste vy a vaše rodina pořád piráti. Rozdíl je v tom, že v dnešní době už drancujete legálně.“

Překvapil ji šibalským úsměvem, který jí opět rozechvěl smysly.

„Víte, Alice, nejste zrovna v pozici, kdy byste mohla urážet mého předka,“ prohlásil. „Váš pradědeček byl obchodním partnerem Harryho Sebastiana kdesi v Jantarovém moři. Drancovali společně.“

Zvedla bradu. O své rodinné historii nevěděla nic až do minulého roku, ale když teď konečně znala své kořeny, byla odhodlaná chránit čest rodiny Northů. Byla přece jen jejím posledním členem.

„Pracovali spolu v loďařském businessu,“ namítla. „Ale z nějakého důvodu, když to partnerství skončilo, váš předek z toho vyšel jako bohatý muž. Můj pradědeček byl na mizině.“

„Ohledně starodávné historie se můžeme dohadovat později. Dnes v noci musíme probrat současnou situaci. Pokud vše půjde tak, jak doufám, mám pro vás obchodní návrh, který by vás mohl zajímat.“

No, alespoň jí nevyhrožuje, že ji nechá zatknout za krádež a/nebo vraždu, pomyslela si Alice. A očividně nebyl ve službách Ethel Whitcombové. Místo toho použil slova obchodní návrh. Stále však zůstávala spousta otázek. Netušila, jestli by se jí mělo ulevit, nebo by se měla začít doopravdy bát.

„Zatraceně, věděla jsem, že mě dneska někdo sledoval,“ prohlásila.

„Myslel jsem si, že vás najdu dřív.“ Drake zněl ohromeně. „Umíte dobře mizet.“

„Mám spoustu praxe.“

„Před několika dny jsem vypátral, že vystupujete s kouzelnickým číslem tady ve Čtvrti, ale když jsem dorazil do toho divadla, zjistil jsem, že jste zase zmizela. Trvalo mi další tři dny, než jsem se dozvěděl, že jste neodjela z města, jak si všichni zřejmě mysleli. Místo toho jste znovu změnila jméno a zřídila si vlastní show tady v tom divadle.“

„Mimozemská kouzla dneska skončila. Mohl byste mi prozradit, proč mě pronásledujete?“

„Je to trochu komplikované. Co kdybychom si někam zašli promluvit? Nevím, jak vy, ale mně se nechce vést vážnou obchodní diskusi v uličce ve Staré čtvrti v tuto noční hodinu.“

„Kde bychom si podle vás měli promluvit?“

„Hlasuju pro váš byt.“

„Na to zapomeňte,“ odsekla. „Jestli se mnou chcete mluvit, bude to někde na veřejnosti. O několik bloků dál je hospoda. Mám hlad a nepohrdla bych něčím k pití.“

„Dobře, to mi vyhovuje.“ Drake se zadíval na Houdiniho. „Pustí místní Rada pro zdraví prachové králíčky do zařízení podávajícího jídlo a nápoje?“

Houdini vesele zacvrlikal, zřejmě vytušil, že je předmětem hovoru. Alice povzbudilo, že očividně nepovažuje Drakea Sebastiana za přímou či okamžitou hrozbu. Na Houdiniho instinkty se dalo v takových situacích spolehnout. Během posledního roku ji zachránil před blízkým setkáním s více než jedním vyšetřovatelem Whitcombové.

„V této čtvrti nejsou majitelé restaurací příliš úzkostliví,“ pronesla Alice. „Navíc, v Zelené bráně Houdiniho všichni znají. Vždycky se tam po představení zastavíme na něco k snědku.“

Vykročila znovu ke vchodu do uličky, kufr táhla za sebou.

„Já to vezmu,“ navrhl Drake.

Sevřel rukojeť zavazadla a hbitě jí ho vytrhl, než se mohla vůbec rozhodnout, jestli jeho nabídku přijme, či nikoliv. Stejně to ale nabídka moc nebyla, pomyslela si. Spíš příkaz. Každopádně kufr byl těžký a Alice byla unavená. Měla za sebou dlouhou noc, která ještě ani neskončila. Pustila držadlo bez dalšího dohadování.

„Předpokládám, že by se vám nechtělo krást hromadu kostýmů a rekvizit,“ nadhodila.

„Nejspíš ne,“ souhlasil Drake.

Pohlédla na dva muže na dláždění. „Co jste na ty dva použil? Říkala jsem si, že jsem zahlédla svit tmavého blesku.“

„Použil jsem přístroj, který pochází z laboratoří naší společnosti. Stále je ve fázi vývoje. Říkáme tomu světelný šíp. Využívá ultrasvětla, aby dočasně zmrazil smysly cíle – všechny smysly, normální i paranormální.“

„Užitečná věcička.“

„Zatím ne. Byla navržená jako zbraň pro ozbrojené složky, ale stále na ní pracujeme. Narazili jsme na vážnou překážku, kterou musíme odstranit, než se pustíme do výroby.“

„V čem je problém?“ zeptala se.

„Světelný šíp může v současné době aktivovat jen někdo s naším druhem talentu.“

Pátravě se na něho zadívala. „Vy máte taky světelný talent?“

„Ano.“

„Nikdy jsem žádného dalšího takového člověka nepotkala. Slyšela jsem, že nás moc není.“

„Ne,“ potvrdil Drake. „Není. A co víc, žádné dva světelné talenty nejsou stejné, takže každý šíp musí být individuálně vyladěn na osobu, která ho používá. Já jsem jediný, kdo může s tímhle konkrétním přístrojem zacházet. Až vyčerpám zdroj, bude muset být znovu vyladěn.“

„Co se stane s těmi dvěma chlapíky, které jste sejmul?“

„Nevím, a je mi to úplně jedno. Nemám za úkol vyčistit Starou čtvrť. Dneska v noci mám na seznamu povinností jiné věci.“

„Očividně víte, jak si stanovit priority,“ prohlásila suše.

Jejího ne tak úplně skrytého sarkasmu si nevšímal. „Ti dva se mi prostě připletli do cesty. Omlouvám se, že jsem se trochu opozdil.“ Drake se zadíval na dva ničemy bez valného zájmu. „Ne že byste se o ně nepostarala dobře sama.“

„Má verze světelného talentu není nic moc, ale občas se hodí.“

„Všiml jsem si,“ zabručel Drake. „U mě je to to stejné.“

Střelila po něm rychlým, kradmým pohledem, snažila se něco vyčíst v jeho nerozluštitelném výrazu. „Viděl jste mě, když jsem byla neviditelná. Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by to dokázal.“

„Můj typ talentu je vzácný, stejně jako ten váš.“ Drakeova ústa se zkroutila do krátkého, smutného úsměvu. „Ale ani zdaleka není tak užitečný. Hodilo by se mi, kdybych dokázal být tu a tam neviditelný.“

Chvíli nad tím uvažovala. „Nejsem si jistá, že je méně užitečný. Vidíte věci, které ostatní ani nezahlédnou.“

„To ano,“ souhlasil.

Nedodal očividné, všimla si, a to, že od nehody v laboratoři už neviděl věci stejně jako ostatní lidé. Přemýšlela, jak asi vnímá okolní svět.

„Nekonečná noc,“ řekl.

Překvapeně po něm vrhla další pátravý pohled. „Umíte číst i myšlenky?“

„Bohužel ne. To by se mi taky hodilo. Ale vsadil bych se, že jste uvažovala o tom, jak vidím svět kolem sebe.“

„Ach. Pardon. Nechtěla jsem být tak osobní.“

„Nedělejte si s tím starosti. Nejste první zvědavá osoba.“

„Nekonečná noc, hm? Takže svět je pro vás neustálá tma?“

Pousmál se. „Řekl jsem, že je to nekonečná noc. Ne že je neustále tma.“

„Nerozumím vám.“

„Noc je ozářená milionem odstínů paranormální energie,“ prozradil tiše. „Vidím světlo z toho konce spektra stejným způsobem, jako vy vidíte světlo z normálního konce.“

„Jaký druh světelného talentu máte?“ zeptala se.

„Stále se to snažím zjistit,“ odpověděl Drake.

Vyšli z uličky na prázdný chodník. Stejně jako všechny Staré čtvrti ve čtyřech hlavních městských státech na Harmonii byla Koloniální část v Crystal City stará přes dvě stě let, pocházela z doby První generace osadníků ze Země. Zakladatelé postavili první města kolem starobylých zdí, jež obklopovaly ruiny obrovských mimozemských metropolí.

Paraarcheologové odhadovali, že mimozemšťané zmizeli minimálně několik tisíc let předtím, než dorazili kolonisté ze Země, možná ještě dřív. Avšak unikátní zelený křemen, pomocí něhož vystavěli většinu svých měst, stejně jako rozlehlou změť podzemních chodeb, které se vinuly celou planetou, byl prakticky nezničitelný. A vycházela z něj tajemná zelená záře, již dokázalo lidské oko spatřit až po setmění. Ve Starých čtvrtích nebylo třeba pouličního osvětlení. Masivní zdi obklopující ruiny vrhaly přízračné světlo na celé lidské město.

Vedle záře vycházely z tyčících se zdí také proudy psi energie a linuly se z podzemních katakomb, ve Čtvrtích pak byl znatelný paranormální žár. Většina lidí, dokonce i s nízkou úrovní talentu, cítila mírné vzrušení. Alkohol a hudba ještě zvýrazňovaly jiskřivé, mírně euforické pocity. Energie v atmosféře byla jeden z důvodů, proč se spousta módních nočních klubů nacházela v přebudovaných skladištích a dalších budovách z koloniální éry nedaleko zdí. Avšak navzdory klubům a divadlům v okolí působila Čtvrť v Crystal City, stejně jako v ostatních městských státech, hodně ošumělým dojmem.

Drake pozoroval okna se zavřenými okenicemi a budovy pomalované graffiti.

„Drsná čtvrť,“ poznamenal neutrálním tónem.

„A taky levná, pokud jde o pronájmy,“ dodala Alice. „A nepotřebuju auto. Můj byt je jen o pár bloků dál.“

„Velice úsporné. Vždycky z divadla odcházíte východem do té uličky?“

„Ano. Ale dnes jsem ty dveře použila naposledy.“

„Kvůli tomu, co se tam skoro stalo?“ zeptal se Drake.

„To ne, proto, že majitel divadla mi dnes v noci oznámil, že se rozhodl zrušit mou smlouvu. Mimozemská kouzla skončila dnes večer jen po třech představeních.“

„Proč vám majitel zrušil smlouvu?“

„Sdělil mi obvyklý důvod: nízká návštěvnost. Je nás hodně. Minulý týden byla tady ve čtvrti uvedena nová show, Tajemné katakomby, a je hodně oblíbená. Velice drahá záležitost. Mimozemská kouzla nemají tolik finančních prostředků, aby jim konkurovala. Vlastně nemají žádné finanční prostředky.“

„To musí být těžké.“

„Jasně. Stejně se nám ale dařilo, začalo si nás všímat víc a víc lidí.“ Pohladila Houdiniho. „Díky hvězdě této show tady. Publikum Houdiniho milovalo. Předváděli jsme hodně dobrá čísla se zmizením. Myslím, že bychom to zvládli. Jsem si jistá, že majitel smlouvu zrušil proto, že mě Ethel našla a podplatila manažera, aby show zrušil. Určitě se mu to vyplatilo.“

„Během svého pátrání jsem zjistil, že vaše bývalá tchyně vynaložila spoustu času a úsilí, aby vám v minulém roce znepříjemnila život,“ prohlásil Drake.

„Myslí si, že jsem zavraždila jejího syna. Na jejím místě bych byla možná taky posedlá pomstou. Jen bych si přála, aby se soustředila na skutečného vraha.“

„Za předpokladu, že nějaký je,“ podotkl Drake tiše. „Podle policejní zprávy zemřel Fulton Whitcomb z přirozených příčin.“

„Ethel tomu názoru nevěří.“

„A co vy?“

„Já taky ne. Ale protože jsem nejpravděpodobnější podezřelý, řekla jsem si, že se radši budu držet v pozadí.“

Světla znaku s pivem visícího v potemnělém okně se odrazila od Drakeových brýlí, když se otočil k Houdinimu.

„Říkala jste, že ten prachový králíček byl hvězdou Mimozemských kouzel?“

„Správně. To on je kouzelník. Alespoň jsme ho tak uváděli. Domnívala jsem se, že to bude zajímavější.“

„Jestli jste přičetla všechny zásluhy Houdinimu, co potom zbylo na vás?“

„Na mě?“ Usmála se. „Já jenom vyskakuju z krabice.“

„Co to znamená?“

„To je výraz ze Starého světa, označovaly se jím kouzelníkovy asistentky. Ženy byly zavřené v krabici a kouzelník zařídil, aby to vypadalo, jako by zmizely nebo byly prošpikované meči nebo přeříznuté napůl.“

„Chápu,“ přikývl Drake, zněl spokojeně. „Žena vyskakující z krabice je jediná osoba na jevišti, která zná kouzelníkova tajemství.“

3

Drakeovi bylo skoro líto, když zahlédl nade dveřmi hospody štít Zelené brány. Uvědomil si, že si vychutnával kombinaci psi nabité noci a ženy po svém boku. S Alice by se mohl Čtvrtí procházet až do rozednění.

Přes zrcadlové čočky brýlí zářilo světlo štítu ostrou, jasnou zelení. Věděl, že ten odstín není správný, nebo přinejmenším stejný, jaký vidí Alice. Barvy už nevnímal tak jako ostatní lidé. Technologie čoček měla své limity.

Psi ozářená atmosféra Čtvrti mu nevadila. Energie, jež vyzařovala ze zdí Mrtvého města, byla většinou paranormálního původu, pocházela z té části spektra, kterou viděl celkem jasně. Pravda, záři ruin vnímal jinak než většina ostatních lidí – dokázal rozeznat mnohem širší spektrum barev ve vlnových délkách vycházejících ze starobylého zeleného křemene, to určitě – ale aspoň ho ten pohled nebolel.

Na druhé straně jednoduchá hospodská vývěska, stejně jako světlo nade dveřmi u divadla, by ho dočasně oslepily, kdyby se na ně pokusil pohlédnout bez brýlí. Pokud šlo o sluneční světlo, mohl by klidně být i upír. Pravda, denní světlo by ho nezabilo, ale doslova by oslnilo jeho smysly a zanechalo ho slepého.

Alice se zastavila přede dveřmi. „Jsme tu. Můžeme si promluvit uvnitř.“

Prohlédl si vchod. „Uvnitř máte přátele.“

Usmála se na něho. Byl si jistý, že úsměv jen předstírá. Ale vypadalo to dobře. U Alice Northové se mu líbil jakýkoliv úsměv.

„Přesně,“ potvrdila.

„Nemám s tím problém. Nezáleží na tom, kde si promluvíme.“

Opravdu by neměl zapomínat, že do Crystal City přijel z jistého důvodu a že ho tlačí čas. Obyčejně neměl potíže soustředit se na cíl, který si vytyčil. Mnozí členové jeho rodiny, včetně jeho matky, tvrdili, že to až přehání. Ale Alice ho nějakým způsobem rozptylovala.

Velice dobře si uvědomoval, že mu nevěří. Byl si téměř jistý, že není jen opatrná, ale přímo vyděšená, i když to dokonale skrývala. Měla právo být nervózní. Z toho mála, co během krátkého průzkumu zjistil, věděl, že se stará sama o sebe už od doby, kdy v sedmnácti odešla ze sirotčince. Dařilo se jí přežívat a protloukat se životem bez rodinné podpory ve světě, kde byla právě rodina tím nejdůležitějším stavebním blokem na společenském žebříčku. Pro potomky kolonistů byla rodina nade vše.

Pro ty nešťastné, kteří se ocitli bez podpory, byl život velice tvrdý. A pro Alice byl poslední rok opravdu drsný. Stačilo, že uvízla ve světě bez rodinných kontaktů. Ale být sama a utíkat před pomstou mocné ženy, jako byla Ethel Whitcombová, bylo ještě tisíckrát horší. Spousta lidí, mužů i žen, by se z toho už dávno zhroutila.

Otevřel dveře. Do jinak tiché ulice vyvanulo pravidelné dunění rezrockové písničky z levného zvukového přehrávače. Houdini nadšeně zabrumlal.

„Je fanda do rezrocku,“ prozradila Alice. „Taky zbožňuje barové sušenky a pizzu.“

Drake mírně zapojil smysly, když kolem něho Alice proklouzla do potemnělé hospody. Prošla tak blízko, že se o něho otřela. Zdálo se, že si krátkého fyzického kontaktu nevšimla, ale Drakem projelo žhavé, opojné vzrušení, až se celý napjal.

Zopakoval si, že o Alice stále sbírá informace, stále analyzuje situaci a zhodnocuje možné strategie. Možná že na určité úrovni to byla dokonce pravda. Věděl však, že ve skutečnosti ho ohromila v okamžiku, kdy ji uviděl ozářenou tisícem odstínů paranormálního světla, jak táhne kufr uličkou, zatímco přechytračila dva útočníky s noži.

V té chvíli uviděl všechno, co o ní potřeboval vědět – byla tím typem ženy, která se nikdy nevzdá, bez ohledu na překážky. Bez ohledu na to, co na ni život nachystá, se vždycky zvedne a půjde dál.

Ten vnitřní požár jako by ji mírně poznamenal. Vznášela se kolem ní divoká, živoucí energie, jež rezonovala s jeho smysly. Byla pozoruhodná spíše než krásná, fascinující spíše než oslňující, cílevědomá spíše než koketní. Vyzařovala z ní zajímavá směsice nevinnosti, nezkrotného optimismu a selského rozumu. Tmavě hnědé vlasy si stahovala do culíku. Na sobě měla elegantní černý rolák s dlouhými rukávy, černé džíny a černé tenisky. Vypadala jako zlodějíček chystající se na svou noční směnu.

Následoval ji do nepříliš obsazené hospody. Oblečení složené z khaki a kůže u několika mužů sedících na barových stoličkách prozrazovalo, že jsou členy místního Bratrstva lovců duchů. Popíjeli pivo a whisky. U nedalekého stolu seděli nějaký muž a žena. Muž vypadal, jako by se snažil blondýnu přesvědčit, aby s ním šla domů. Blondýna se tvářila znuděně.

Další stůl obsadil houf mladých žen oblečených v drobounkých šatičkách – drahých drobounkých šatičkách – a botách na jehlovém podpatku. Rozhodně nepocházejí z téhle čtvrti, pomyslel si Drake. Ženy usrkávaly barevné drinky a snažily se tvářit, že si nevšímají lovců duchů u baru, kteří po nich také pokukovali. Ve Starých čtvrtích to byl známý rituál. Hospody jako Zelená brána byly populárními místy pro rozlučky se svobodou a pro dámy z mnohem bohatších částí, které se chtěly povyrazit.

Rozložitá žena ve středním věku točila za barem pivo. Když Alice vešla, zvedla oči.

„Jé, ahoj, Alice, dneska jdeš brzo,“ zavolala číšnice srdečně. „Co se stalo?“

„Představení skončilo, Maud.“ Alice odhodila kabelku na židli u prázdného stolu a vklouzla vedle ní. „Majitel divadla ho zrušil. Houdini a já jsme nezaměstnaní. Zase.“

Dav u baru ji tlumeně politoval.

„Hm, to je vážně zlý,“ ozval se jeden z lovců.

„To je mi fakt líto,“ dodal druhý. „Budete v pohodě?“

„No jo, bude mi fajn,“ přikývla Alice. „Tak to v showbyznysu chodí.“

„Možná byste mohla dostat práci v tom novym kouzelnickym představení, co je několik bloků odsud,“ navrhl jiný. „Tajemný katakomby.“

„Možná,“ pronesla Alice. Nezněla moc optimisticky.

Houdini vypadal, že ho náhlý obrat štěstěny ani trochu nezaujal. Zacvrlikal a seskočil na podlahu. Prohnal se po podlaze, vyskočil na prázdnou stoličku a odtamtud na bar. Několik lovců ho pozdravilo.

„Vypadáš dobře, Houdini,“ řekl jeden z nich. „Pěkný motýlek.“

Jiný lovec posunul k Houdinimu misku se sušenkami. Králíček nadšeně zabrumlal. Prohlédl si dobroty, pečlivě si jednu vybral a nadšeně se pustil do přežvykování.

Maud postavila před jednoho ze štamgastů džbánek piva a utřela si ruce do ručníku. Starostlivě se zadívala na Alice. „Jako obvykle?“

„Ano, prosím,“ přikývla Alice. „Dneska v noci mám vážně hlad. A Houdini je hladový vždycky.“

Maud se otočila k otevřeným dveřím na druhém konci baru a zavolala na někoho v malé kuchyňce. „Alice jako obvykle.“

Ze vchodu vykoukl mužík v zašlé zástěře a zažloutlé kuchařské čepici.

„Hned to bude,“ slíbil.

Maud zabodla do Drakea poněkud podezřívavý pohled. „Kdopak je tvůj kamarád, Alice?“

„Není to tak úplně kamarád,“ prohlásila Alice. „Spíš nový známý. Před několika minutami jsme se seznámili u dveří do divadla.“

Maud nadzvedla obočí.

„Drake Sebastian,“ prohlásil Drake.

„Vy nejste vodsud, že ne?“ zeptala se Maud.

„Ne. Jsem tu jenom na návštěvě.“

„Tam, vodkud jste, nosí v noci sluneční brejle?“ podivila se Maud.

„Já jo.“

„Hmm.“ Maud zřejmě nijak neohromil. „Co vám můžu donýst?“

Drake se posadil naproti Alice. „Dám si pivo.“

Maud pohlédla na Alice a čekala na instrukce. Lovci duchů následovali jejího příkladu. Malá skupinka se odmlčela. Najednou všichni pozorovali stůl, kde seděli Drake s Alice. V atmosféře zašeptala energie. Drake uvažoval, jestli se právě schyluje k barové rvačce. Taky se zadíval na Alice a zdvořile čekal, jak se rozhodne.

„Je v pořádku,“ prohlásila Alice. Nakrčila nos. „Alespoň prozatím. Pomohl mi vypořádat se s dvěma pouličními pobudy, co na mě dneska v noci čekali v uličce za divadlem.“

„Zatraceně,“ hlesla Maud. „Jsi v pořádku?“

„Určitě,“ ujistila ji Alice. „Ale nechali jsme tam pár chlapíků v bezvědomí, díky mému novému příteli.“

Od lovců se ozvalo souhlasné mručení.

„Hmm.“ Maud se zatvářila spokojeně. Otočila se k Drakeovi. „Jaký pivo to bude?“

„Vyhovuje mi všechno, co točíte,“ prohlásil.

Maud vzala sklenici. Lovci duchů u baru se vrátili k pokukování na hihňající se dívky. Úroveň energie v místnosti poklesla.

Drake se zadíval na Alice. „Díky za doporučení.“

„Máte pět minut, abyste mě přesvědčil, že mi nezpůsobíte jenom další problémy,“ vybídla ho.

„Jde o to, že nejspíš problémy budou. Ale na druhé straně vám možná dokážu pomoct s vaším současným nedostatkem práce.“

Opřela se a ostražitě ho sledovala. „Potřebujete dívku, co by vyskakovala z krabice?“

Uvažoval o tom a pak se usmál. „To je docela dobrý popis. Zmizelo několik důležitých věcí. Potřebujeme je najít, a to rychle.“

„My?“

„Začněme od začátku.“

„A to je přesně kde?“

„Když jste byla naposledy na ostrově Rainshadow.“

Alice ztuhla. Její postava začala být na okraji poněkud rozmazaná. Náhle nebylo snadné ji zaostřit. Drake si byl docela jistý, že to není úmyslné. Instinkty jí napovídaly, aby zmizela, když se cítila v ohrožení. Byl to přirozený aspekt jejího talentu. Zapojil trochu smysly, aby ji mohl vidět jasně, a čekal.

Ostře se nadechla a přestala se ukrývat. Její výraz nic neprozrazoval, ale nebylo třeba paranormálního talentu, aby člověk poznal, že je zoufalá.

„Co to má společného s Rainshadowem?“ zeptala se nepřirozeně neutrálním hlasem.

Než mohl odpovědět, Maud oběhla bar s dvěma sklenicemi v rukou. Pivo postavila před Drakea a bílé víno před Alice.

„Vajíčka a pizza budou za minutku,“ oznámila Alice.

„Díky.“ Alice se vděčně usmála.

Drake čekal, dokud nebyla Maud z doslechu.

„Vajíčka a pizza?“ podivil se.

„Vajíčka jsou pro mě. Pizza pro Houdiniho.“

„Aha,“ zamumlal. „Dobře, abychom se vrátili k našemu problému. Znáte Sebastianovu-Northovu legendu, že ano?“

„Teď už jo.“ Alice upila vína a sklonila skleničku. „Ale dozvěděla jsem se o ní teprve před rokem.“

„Před rokem?“

„Tehdy jsem zjistila, že jsem potomkem jistého Nicholase Northe.“

Na chvíli ho to zarazilo. „Vím, že jste vyrostla v sirotčinci, ale copak jste o své rodině nic netušila?“

„Ne.“ Znovu se napila. „V sirotčinci si vzpomínali jenom na to, jak mě přivezli, když mi byly asi tak tři. Matka zemřela při automobilové nehodě.“

„Jak to myslíte, že si vzpomínali jenom na to? Musely existovat nějaké záznamy, když vás přijímali.“

Alice pokrčila rameny. „V kanceláři v sirotčinci propukl požár, když mi byly čtyři. To málo informací o mé rodině se ztratilo.“

„A co příbuzní vašeho otce?“

Alice se na něho chladně usmála. „Nic. V sirotčinci se domnívali, že jsem byla produktem vztahu na jednu noc nebo krátkodobého poměru, kde se ani jedna strana nechránila proti početí.“

Drake na to nic neřekl.

Alice nadzvedla obočí. „Takové věci se stávají, víte.“

„Co se stává?“

„Vztahy na jednu noc mezi dvěma lidmi, kteří se nechrání.“

Uvědomil si, že se trochu červená. „To je mi jasné.“

„Společnost a právní systém dělají všechno možné, aby zajistily, že nikdo nevyroste bez rodiny, ale z dětí se pořád stávají sirotci.“ Odmlčela se. „Dovedu si ovšem představit, že v rodině Sebastianů k ničemu takovému nedochází.“

„Ne,“ potvrdil, odmítal přijmout její sarkasmus. „Nedochází. Staráme se jeden o druhého.“

Alice se chladně pousmála. „Jak tradiční.“

„Takže zpět k věci. Jak jste objevila své spojení s Nicholasem Northem?“

„To je dlouhý příběh. Týká se mého mrtvého manžela.“ Alice se znovu napila vína. „Nerada o něm mluvím.“

„Jednou k tomu stejně dojde, protože si myslím, že je s touto věcí spojený.“

Alice ho probodla ledovým pohledem. „O jakou věc jde?“

„O poklad, který North a Sebastian zakopali na Rainshadowu. Zmizel.“

Přimhouřila oči. „Myslíte si, že jsem ho ukradla, že?“

Pozorně si ji prohlížel. „A ukradla?“

„Ne.“ Zvedla ruku dlaní dopředu. „A než se zeptáte, ne, nemůžu to nijak dokázat.“

„Víte, kdo ho ukradl?“

„Mhmm.“ Pozorovala ho přes okraj skleničky. „Fulton Whitcomb.“

„Váš manžel.“

„Mrtvý manžel. A bylo to jenom Příležitostné manželství, takže se to doopravdy nepočítá. Smrt znamená automatické zrušení svazku. Družka, která přežila, nezdědí žádný majetek. Nemá žádné právní či finanční závazky související s manželovou pozůstalostí. Manželství jako by nikdy neexistovalo.“

„Pokud nejsou ve svazku děti,“ podotkl Drake tiše.

Děti měnily vše. Dítě narozené v PM automaticky měnilo romantický poměr v plnohodnotné Smluvní manželství. Zrušení Smluvního manželství byla právní, finanční a společenská noční můra. Jeho bratr Harry to zjistil z vlastní zkušenosti.

„Ano, no, žádné děti jsme neměli,“ prohlásila Alice chladně.

„Protože jste oba chodili na očkování?“

„Já tedy rozhodně. Ne že by na tom záleželo.“

Drake v duchu uslyšel drobné cink. Varovalo ho, že by to mohlo být důležité. „Proč by na injekcích nezáleželo?“

„Protože vzhledem k okolnostem bylo nemožné, abych otěhotněla.“ Alice vypila poslední doušek vína a postavila sklenku na stůl. „Fulton a já jsme nikdy sex neměli.“

Maud vyšla z kuchyně se dvěma talíři. Pizzu položila na bar. Houdini dychtivě zamával a zacvrlikal.

Maud se uculila a talíř s vajíčky, toastem a brambory odnesla ke stolu, kde seděli Alice s Drakem. Alice se na jídlo zadívala, jako by to byl diamantový náhrdelník.

„Díky, Maud,“ prohlásila. „Přesně tohle jsem potřebovala.“

Maud se vrátila ke své práci za barem. Drake zkřížil paže na stole a sledoval, jak se Alice vrhla na vajíčka. Došlo mu, že má takový hlad proto, že ten večer spotřebovala spoustu energie na kouzelnické číslo a pak při obraně v uličce. Nejspíš byla vyčerpaná.

Spolkla několik soust vajíček a pustila se do krajíčku toastu. V polovině přežvykování ustala a zadívala se na něho.

„Co je?“ zamumlala s pusou plnou pečiva.

„Nic,“ řekl. „Vím, že máte hlad. Byl jsem tam. Jen do toho. Svou verzi mi můžete prozradit, až dojíte. Já vám zatím povím tu svoji.“

Kývla a vrátila se k vajíčkům.

„Na Rainshadowu to vypadá následovně,“ začal Drake. „Poklad, který se skládal ze tří nebezpečných krystalů neznámých vlastností ze Starého světa, byl ukraden někdy během posledních osmnácti měsíců. Nedávno byl jeden z kamenů objeven hluboko uvnitř Rezervace na ostrově.“

Alice snědla pár brambor. „Jenom jeden?“

„Zbylé dva krystaly stále chybějí. Věříme, že jsou taky někde na Rainshadowu.“

„My?“

„Moje rodina.“

Alice se zamračila. „No, to je zvláštní. Zajímalo by mě, proč je někdo vrátil zase na Rainshadow, když už zabil Fultona a ty šutry ukradl.“

„To se stalo?“

„Mhmm.“

„Nechci být příliš osobní, ale proč jste vstoupila do PM s Whitcombem, když jste s ním nechtěla spát?“

Alice nadzvedla obočí. „Protože jsem byla pitomá.“

„Řekl bych, že jste měla ještě jiný důvod.“

„Kdepak, jsem si docela jistá, že tohle byl skutečný důvod. Říkala jsem si, že jsem do něho zamilovaná. Byl tak okouzlující, tak zábavný. Myslela jsem si, že nakonec se s ním budu chtít vyspat. Vysvětlovala jsem sama sobě, že mě sice přitahuje, ale že vztah postupuje příliš rychle. Potřebovala jsem čas, abych si mohla být jistá svými pocity. A tím, co cítí on ke mně. Věřte tomu nebo ne, ale tvrdil, že chce úplné Smluvní manželství.“

„Fulton vás požádal, abyste s ním uzavřela SM?“

Alice se ušklíbla. „Těžko uvěřitelné, že? Víte, myslím, že právě kvůli naléhání ohledně SM jsem byla tak nervózní. Všechno mi to připadalo příliš dobré, než aby to byla pravda. Jako nějaká pohádka, ve které popadne pohledný, okouzlující a bohatý princ mladou prodavačku z muzejního obchodu do náruče a požádá ji o ruku.“

„Vy nevěříte v pohádky?“

Alice znovu pokrčila rameny. „Vyrostla jsem v sirotčinci, vzpomínáte? Tam poznáte, co je to skutečný život. Cítila jsem, že je s dokonalým obrazem, který nám Fulton vykreslil, něco špatně. Přesto však přiznávám, že jsem doufala a snila s otevřenýma očima. Se SM bych nesouhlasila. Dovolila jsem mu ale, aby mě vmanipuloval do PM.“

„I když jste nebyla připravená sdílet s ním lože.“

Alice se zamračila. „Vážně jste se na tuhle stránku věci upnul, že jo?“

„Jenom jsem zvědavý,“ zalhal. Nedokázal to vyhnat z hlavy, zatraceně.

„Fulton tvrdil, že chce nějaké potvrzení našeho závazku, zatímco ho budu poznávat. Určitě se domníval, že mě dostane do postele docela snadno. A nejspíš měl pravdu. Přece jen mě okouzlil dárkem, který mi ještě nikdy nikdo nedal.“

„Nějaký drahý šperk? Auto?“

Smutně se pousmála. „Nic z toho. Fulton Whitcomb mi dal něco mnohem cennějšího – maličkou informaci o mé rodině.“

Drake ucítil ostrý, nervózní šepot pochopení. „To on vám prozradil, že jste potomkem Nicka Northe.“

„Ano. Vyznal se na trhu se starožitnostmi. Tvrdil, že se dostal na stopu deníku Nicka Northe. Slíbil, že ho pro mě získá –“ Alice se náhle zarazila, jako by si nebyla jistá, kolik toho může prozradit. „Spolu s několika dalšími zajímavými dokumenty rodiny Northů,“ dokončila trochu příliš vyrovnaně. „Teď jsem s otázkami na řadě já. Jak jste mě našel?“

„Můžete to nazvat formou obráceného inženýrství. V našich archivech je spousta informací o Nicku Northovi. Já jsem postupoval z minulosti až do současnosti, skládal jsem důkazy dohromady. Vy jste byla v nevýhodě, protože jste se snažila postupovat proti proudu ze své minulosti, ale neměla jste žádný startovní bod.“

Alice přikývla. „Ano. Tak to Fulton rozlouskl. Sledoval Nicka Northe a nakonec se dostal až ke mně. Neměla jsem tušení, že ve skutečnosti mu jde o ty krystaly. Všechno to měl od začátku naplánované. Než jsem to odhalila, bylo už příliš pozdě.“

Drake přikývl. „Kromě deníku měl Whitcomb ještě Northovu psi zakódovanou mapu, že ano?“

„Ano.“

„Měl mapu, která ho měla dovést k těm kamenům, ale vyskytl se jeden opravdu velký háček. Psi zakódovanou mapu mohl rozluštit jen pokrevní příbuzný osoby, která ji vytvořila – konkrétně osoba se stejným typem talentu. Mimochodem, to byla další výhoda, kterou jsme s Whitcombem měli, když jsme se vás vydali hledat. Věděli jsme, že hledáme Northova potomka, který má jeho druh schopností – světelný talent. Tím se okruh pátrání zmenšoval, protože, jak už jste říkala, silné světelné talenty nenajdete jen tak na ulici.“

„A máte to,“ prohlásila Alice. „Důvod, proč jsem souhlasila s PM s Fultonem Whitcombem. Byla jsem pitomá.“

Trhl sebou. „Známe to všichni.“

Alice se na něho překvapeně zadívala. „I vy jste se choval v milostném životě hloupě?“

„Hm, no jo. Někdy vám o tom možná budu vyprávět. Ale právě teď zůstaneme u vás.“

„Už není moc co říct. Byla jsem nadšená, když jsem zjistila, že dokážu rozluštit pradědečkovu psi zakódovanou mapu. Cítila jsem se tak propojená se svojí rodinou. Nemůžu to vysvětlit, ale už jsem se díky tomu necítila na světě tak osamělá.“

„Rozumím.“

„Ještě víc mě nadchlo, když Fulton navrhl, že odjedeme přímo na Rainshadow a najdeme Northův poklad.“

Drake se pousmál. „V mé rodině o něm mluvíme jako o Sebastianově pokladu.“

„Ano, no, v té době jsem měla jen mapu pokladu vytvořenou svým pradědečkem. Pro mě to byl Northův poklad.“

„Co se stalo na Rainshadowu?“

„Odcestovali jsme na ostrov a okamžitě se pustili do hledání. Netrvalo nám dlouho najít jeskyni, kde byl ukrytý trezor. Byla hned za energetickým plotem.“

„Dokázala jste projít přes oplocení do Rezervace?“

„Ano. Fulton a já jsme jím prošli docela snadno.“

„Oba jste měli talent,“ uvažoval Drake. „Tím se vysvětluje, proč jste se dostali přes paranormální sílu plotu. I když se divím, že jste se neztratili.“

„Měli jsme tu mapu a dávali jsme si pozor, abychom po celou dobu neztratili z dohledu orientační bod za plotem, takže jsme nebyli dezorientovaní.“

„Našli jste trezor s třemi krystaly. Co se stalo pak?“

„Začala jsem mít špatný pocit, když jsem viděla, že je Fulton těmi kameny až příliš nadšený. Chci říct, byly to jen tři tmavé šutry. On se ale choval, jako bychom objevili krabici plnou vzácných, nadpřirozených jantarů. Pak jsem uviděla v té skříňce list. Jasně na něm stálo, že krystaly jsou majetkem Nadace Rezervace Rainshadowu. Jinými slovy že patří rodině Sebastianů. A najednou mi došlo, že mě Fulton jenom využil.“

„Co jste mu řekla?“

„Pověděla jsem mu, že kontaktuju rodinu Sebastianů, abych zjistila víc o své minulosti a právech na poklad. Fulton byl vzteky bez sebe. Pak mi ukázal jiný dokument, který přede mnou ukrýval. Podepsali ho naši pradědečkové. Zaručoval, že jakýkoliv Northův potomek obdrží polovinu všech zisků, jež poplynou z toho, co bude kdy objeveno v Rezervaci.“

„U všech duchů,“ zavrčel Drake. „Fulton vás chtěl vlákat do plného Smluvního manželství, aby si pak mohl dělat nárok na polovinu všeho, co pochází z Rezervace.“

„Jo.“ Alice snědla poslední sousto snídaně a položila vidličku. „Mezi námi, měla jsem matný dojem, že bych se po svatbě netěšila příliš dlouhému životu. Vlastně si myslím, že mě k tomu chtěl donutit tím, že bych otěhotněla.“

„Ale tvrdila jste, že chodíte na očkování.“

Alice se pochmurně usmála. „Později jsem se dozvěděla, že Fulton získal předpis na protilék. Chtěl mi ho nasypat do jídla a pak mě svést. Až by se narodilo dítě, PM by se automaticky proměnilo v SM. Myslím, že dítě i já bychom utrpěly smrtelnou nehodu.“

„A až byste vhodně zemřela, on by zdědil všechno hodnotné v Rezervaci.“ Drake se zarazil, v duchu si skládal kousíčky puzzle dohromady. „Zřejmě se domníval, že je za plotem něco velice důležitého, něco, co stálo za to, vzít si vás a zavraždit. Myslel si, že mají krystaly takovou cenu?“

„Ne tak úplně,“ namítla Alice. „Krystalům říkal Klíče. Tvrdil, že dokážou odemknout skutečný poklad v Rezervaci.“

„Prozradil něco dalšího?“

„Moc ne, protože v té době jsem mu oznámila, že mám v úmyslu požádat o rozvod. Pak se mě pokusil zabít. Já jsem vytáhla svůj trik s neviditelností a zmizela jsem z jeskyně. Utíkala jsem o život. Narazila jsem ale na nějaký druh temného energetického pole, které mě dezorientovalo. Trvalo mi několik dnů, než jsem našla cestu z Rezervace ven. Když jsem se vrátila do Resonance City, ve všech médiích už se psalo o Fultonově smrti a já zjistila, že jsem hlavní podezřelou.“

„A co ty krystaly?“

Alice zavrtěla hlavou. „Nemám tušení, co se s nimi stalo. Předpokládala jsem, že si je Fulton odnesl z Rezervace a že ho zabil nějaký parťák, kterému se nelíbilo, jak to na Rainshadowu dopadlo. Přece jen se Fultonovi nepodařilo vmanipulovat mě do SM. Proč si myslíte, že jsou ty kameny na ostrově?“

„Protože na Rainshadowu začíná být nebezpečně horko.“

Nadzvedla obočí. „Předpokládám, že mluvíte o žáru v paranormálním smyslu?“

„Správně. Ty krystaly jsou pro nás docela záhada, ale jedno víme jistě. Za určitých okolností rezonují s přírodními paranormálními silami na planetě. Ten účinek je na některých místech, jako je Rainshadow, obzvlášť silný. Jsme si jistí, že dva ztracené krystaly jsou na ostrově a že tu oblast přehřívají.“

„Co to znamená?“ zeptala se Alice.

„Mají nebezpečně destabilizující vliv na místní geotermální a atmosférické síly. Proudy v oceánu a příliv a odliv byly v těch částech světa vždycky silné a zrádné, ale teď se chovají bizarně a nepředvídatelně. Naposledy jsem se bratrovi, Harrymu, dovolal před třemi dny. Tvrdil, že počasí se chová podobně nestabilně. Každou noc se na město snese silná mlha, která jako by byla nabitá spoustou nadpřirozené energie. Řekl mi, že ostrov přišel o elektřinu a že organizuje evakuaci. Problém je v tom, že spousta lidí ostrov neopustí.“

„Za poslední tři dny jste s ním v kontaktu nebyl?“

„Komunikace nefunguje. Nemůžu ho kontaktovat ani telefonem, ani přes počítač. Nikdo si není jistý, co se v Rezervaci děje, ale Harry tvrdí, že nestabilní síly by mohly ovlivnit i rostlinstvo a zvířata, stejně jako počasí.“

„A to všechno kvůli těm dvěma krystalům,“ podotkla Alice. „Zatraceně. Věděla jsem, že způsobí spoustu potíží.“

„Určitě nevíte, kde jsou?“

„Stoprocentně. Věřte mi, kdybych měla dva opravdu silné krystaly, snažila bych se je prodat nějaké organizaci, jako je Sebastian.“

Usmál se. „A my bychom zaplatili cenu, kterou byste chtěla.“

Povzdechla si. „No, nemůžu je prodat, ani vám je dát. Co se stane teď?“

„Musíme ty dva chybějící krystaly najít.“

„Jen do toho. Já vás nebudu zdržovat.“

„Budu potřebovat vaši pomoc a jsem ochotný za ni zaplatit.“

Znovu ztuhla. „Kolik?“

„Řekněte si cenu.“

„Taková nabídka není dobré znamení. Naznačuje, že jste zoufalý.“

„Jsem zoufalý.“

Zatvářila se skepticky. „Nemám pocit, že jste zoufalý, ale je jasné, že jsou pro vás ty krystaly důležité. Nechápu ale, jak si myslíte, že vám je pomůžu najít.“

„Ani já to nevím. Ovšem podle toho, co jsem zjistil, jste poslední osoba, která je viděla, než zmizely.“

„Ne,“ namítla Alice. „Poslední osoba, která ty kameny viděla, byl vrah Fultona Whitcomba.“

„Pak je velice vysoká šance, že je to stejná osoba, která je odnesla zpátky na Rainshadow. A klíčem k celé téhle věci jste vy, Alice.“

„Bála jsem se, že něco takového řeknete.“

4

Drake vypnul motor pronajatého auta, které si vyzvedl na letišti. Chvíli jen tak seděl, s rukama na volantu, a prohlížel si čtyřposchoďovou budovu. Štít nade dveřmi vchodu říkal:

APARTMÁNY MRTVÉHO MĚSTA – VÁŠ DOMOV, KDYŽ NEJSTE DOMA. PRONÁJMY OD TÝDNE. BEREME JEN HOTOVOST.

„Vím, na co myslíte,“ ozvala se Alice. Vymanila se z bezpečnostního pásu. „Něco takového by Sebastian nepovažoval za svůj domov, když není doma. Ale je tam čisto a většinou tam teče voda.“

Otevřela dveře, vystoupila a natáhla se zpátky pro kabelku. Přehodila si ji přes rameno a zvedla paži k Houdinimu, který seděl usazený na opěrátku sedadla.

„Čistota a dobré vodovodní potrubí jsou důležité prvky, když si člověk vybírá bydlení,“ nadhodil Drake a vylezl z auta.

Neznepokojovalo ho pohodlí Apartmánů Mrtvého města. Šlo o umístění. Budova z koloniální doby nevypadala zchátrale jako některé levné hotýlky, které viděl, ale nelíbila se mu představa, že Alice chodí domů pozdě v noci přes tak nebezpečnou čtvrť.

„Jen klid.“ Alice na něho pohlédla přes střechu vozu. „K žádnému přepadení tu už dlouho nedošlo. Máme velice dobrý a spolehlivý bezpečnostní program.“

„Opravdu?“

„V téhle části města žije pár lovců duchů v důchodu. Někteří byli dneska v noci v Zelené bráně. Zorganizovali pravidelné noční hlídky. Je tu mnohem bezpečněji než v okolí divadla.“

„Když to říkáte.“

Vyndal z kufru auta Alicino zavazadlo a vykročil ke vchodu do Apartmánů. Alice se ani nepohnula. Když si uvědomil, že jde sám, zarazil se a ohlédl.

„Stalo se něco?“ zeptal se zdvořile.

„Podívejte, opravdu mě nemusíte doprovázet k hlavním dveřím,“ prohlásila. „Cením si toho gesta, ale budu v pořádku.“

„Dovedu vás ke dveřím,“ stál si na svém.

Odolal touze vzít ji za paži. Chce se jí dotknout, došlo mu. Ale něco takového by se jí nejspíš nezamlouvalo. Byla teď nervózní, připravená k útěku. A tak vyčkával, do ničeho ji netlačil.

Váhala, ale pak neochotně vykročila ke vchodu i s ním.

„Jste kvůli mně nesvá,“ poznamenal Drake v půlce parkoviště.

„Z členů mocné, tajnůstkářské rodiny řídící obrovské obchodní impérium bývám rozhodně nesvá.“ Alice se na něho oslnivě usmála. „Po svém krátkém setkání s klanem Whitcombů jsem se poučila.“

„Jen tak mimochodem, Sebastianové a Whitcombové nemají vůbec nic společného.“

„Nechte si to.“ Alice se zastavila před vchodem na chodbu a vyslala do zámku energii, aby ho odemkla. „Na vrcholku společenského a obchodního žebříčku je malý svět. Určitě se s Whitcombovými znáte velice dobře.“

„Žijí v Resonance City.“ Silou vůle se snažil zachovat klidný a neutrální tón. „Sebastianové měli vždycky své sídlo v Cadence City. Netvrdím, že se neznáme. Tu a tam se účastníme stejných událostí.“

„Stejné kluby, stejné charitativní plesy, stejná golfová hřiště, stejné výbory pro umělecká muzea a nemocnice a tak dále a tak dále. Jo jo, vím, jak to funguje.“

„Říkám, že Whitcombové a Sebastianové si nejsou nijak blízcí,“ zopakoval Drake. „Ocenil bych, kdybyste nepřekrucovala moje slova.“

„Pardon.“ Ušklíbla se a prošla dveřmi. „Není to vaše chyba, že máte co do činění s rodinou mého bývalého. Uvědomuju si, že ve vašem světě se takovému kontaktu nemůžete vyhnout. Ale jistě chápete, proč to pro mě znamená drobnou komplikaci.“

Drake držel jazyk za zuby. Občas to bylo nejrozumnější řešení.

Alice se rozhlédla po zašlém vestibulu s očividnou úlevou. „No, alespoň nás domácí ještě nevyhodil, Houdini. Noc je hned o něco lepší.“

Houdini nadšeně zabrumlal.

„To se ti snadno řekne,“ zamumlala Alice. „Tobě je jedno, kdybychom skončili pod mostem.“

Není tu žádný výtah, všiml si Drake. Alice si sundala Houdiniho z ramene a postavila ho na první stupeň schodiště.

„Můžeš jít po svých,“ oznámila mu. „Dneska v noci tě nebudu do schodů nosit.“

Houdini znovu zacvrlikal, jako by to byla nějaká hra. Vyskakoval po schodech a držel s Alice krok. A pak, protože šla očividně příliš pomalu, se vrátil o několik schodů níž a rozběhl se k ní.

Drake je následoval, užíval si pohledu na Alicin zadek v těsných černých džínách.

„Co to s Rainshadowem je?“ Alice se zastavila na odpočívadle v druhém patře, přidržela se zábradlí a shlédla na Drakea. „Podle toho, co o něm vím, byly na ostrově vždycky podivné psi vibrace.“

„Podle nedávných informací to vypadá, že byl Rainshadow kdysi obrovskou bioinženýrskou laboratoří mimozemšťanů.“

Alice vytřeštila oči. „Páni, to je vzrušující představa.“

„Můj bratr a jeho snoubenka nedávno objevili pozůstatky starobylého akvária plného výsledků nějakých mimozemských genetických experimentů na mořských tvorech.“

Alice se pustila do další řady schodů. „Myslíte zkameněliny?“

„Žádné zkameněliny,“ odpověděl Drake. Obešel odpočívadlo. „Živé ryby. Vážně hodně bizarní ryby. Mořská monstra.“

„V akváriu?“

„V obrovském akváriu s krystalovými stěnami v rozlehlé jeskyni. Akvárium stále fungovalo, stejně jako stvoření uvnitř. Byla vyšlechtěna, aby přežila v prostředí s vysokou psi energií, jako je právě Rainshadow. Jeden z těch tří krystalů rozpoutal v jeskyni explozi a spousta těch nestvůr uprchla do zaplavených podzemních prostor na ostrově.“

Alice se zastavila na odpočívadle ve třetím patře, aby popadla dech. „Mluvíme o mořských zvířatech, která pojídají mořské chaluhy?“

„Kdepak. Mluvíme o monstrech, která by sežrala jakoukoliv lidskou bytost, co by nešťastnou náhodou spadla do jednoho z jeskynních jezírek.“

Alice vykročila po poslední řadě schodů. „To nezní moc dobře.“

„Ne, to ne.“

„Ale pořád nechápu, jak vám můžu pomoct.“

„Ani já, ale bratr je přesvědčený, že vás potřebujeme, a Harry se v takových věcech nikdy nemýlí.“

„O jaké věci se přesně jedná?“

„Harry se zabývá bezpečností. Přesně řečeno vede bezpečnostní oddělení v naší společnosti, které je zodpovědné za Nadaci Rainshadow. Když pracuje na nějakém případu, jeho intuice je bezkonkurenční.“

„Váš bratr se se mnou nikdy ani nesetkal.“

„Ne, ale já jsem se s vámi už setkal a myslím, že má pravdu,“ konstatoval Drake. „Potřebujeme vás na ostrově. Moje intuice je taky docela dobrá.“

Ohlédla se přes rameno. „Říkal jste, že se bratr stará o bezpečnost vaší společnosti a Nadace. Ale podle ekonomických novin byste se měl vedení rodinného impéria ujmout právě vy.“

„Vy čtete ekonomické noviny?“

„Staly se tak trochu mojí posedlostí, když mě začala Ethel Whitcombová pronásledovat. Je to jediný způsob, jak můžu zjistit, kde se právě nachází. Řídí Whitcombovy továrny a v novinách se objevuje často.“

„Chytré,“ uznal její taktiku. „Abych odpověděl na vaši otázku, společnost řídí můj dědeček. Má v plánu brzy odejít do důchodu. A nikdo jiný v rodině se jeho práce nechce ujmout.“

Znovu se zastavila a ohlédla se, aby se na něho zadívala. „Ale vy tu práci chcete?“

„To jo,“ přikývl. „Chtěl jsem ji už od kolébky.“

„Musí být fajn, když člověk ví, co bude v životě dělat,“ poznamenala. V jejích slovech se odrážela lítost.

Vyšla až do čtvrtého podlaží a vykročila k druhému konci chodby, Houdini jí poskakoval v patách. Drake je následoval s kufrem a zvažoval možné strategie. Byl si zatraceně jistý, že s ním Alice odjede na Rainshadow, ale ještě nebylo nic dohodnuté. Pořád mu nedůvěřovala. Ani se jí nedivil. Začínalo to vypadat, že stráví noc v autě a bude dávat pozor na Apartmány Mrtvého města, aby se Alice zase nepokusila zmizet.

Řekl jí naprostou pravdu. Potřebovali všechnu pomoc, kterou na Rainshadowu sehnali. Skutečnost, že Alice dokázala rozluštit psi zakódovanou mapu Nicka Northe, byla hodně důležitá, stejně jako její pronikavý světelný talent. Byl si ale čím dál jistější, že ať už se před, během a po strašlivých líbánkách na Rainshadowu s Whitcombem stalo cokoliv, musí na to přijít, aby rozlouskli tohle tajemství.

Někdo byl přesvědčený, že na ostrově je něco, za co stojí zabíjet.

Alice se zastavila před číslem tři a vytáhla klíč. Když otevřela dveře, vyvanul do chodby vánek čerstvého vzduchu. Podle její překvapené reakce Drakeovi došlo, že v bytě nenechala otevřené okno.

V tu chvíli Houdini zavrčel a přitiskl srst k tělíčku, objevila se spousta očí a zubů.

„Hm, sakra,“ zašeptala Alice. „Už ne.“

Rychle vyskočila do chodby a okamžitě zmizela, Houdiniho vzala s sebou. Očividně už jí nezbývalo dost energie, aby skryla kobaltově modrou kabelku, protože zůstala viset ve vzduchu.

Drake zapojil smysly, aby mohl Alice vidět. Objevila se nedaleko od něho. Houdini jí napjatě seděl na rameni.

„Držte se od dveří dál,“ nařídil Drake.

Už pustil kufr a chystal se vejít do bytu, světelný šíp v ruce.

Kdesi uvnitř byla spousta hluku. Na zem padaly těžké předměty.

Vnitřek bytu byl ozářen zeleným světlem procházejícím okny. Po místnosti pobíhal muž v masce z punčochy, mířil k posuvným proskleným dveřím, jež se otevíraly na miniaturní balkonek.

Vetřelec byl rychlý, ale Drake namířil šíp, zaměřil a zbraň spustil. Použil k výstřelu značně méně energie než na ty dva ničemy v uličce. Tentokrát si chtěl se svou obětí promluvit.

Zazářil temný blesk a udeřil do vetřelce.

Běžící muž chraplavě, zděšeně vykřikl. Zapotácel se, divoce zamával rukama, jak ztratil rovnováhu. Padl na kolena a snažil se vyškrábat znovu na nohy, ale nakonec se zhroutil na podlahu.

„Nehýbejte se,“ nařídil Drake, „nebo to nastavím na silnější účinek.“

Vetřelec ležel bez hnutí a zrychleně dýchal. Zíral na Drakea dírami v punčoše.

„Kdo, sakra, jste?“ zalapal po dechu.

„Dost o mně,“ prohlásil Drake. „Promluvme si o vás.“

„K čertu. Jsem soukromý vyšetřovatel. Jerry McCarson. Povolení mám v peněžence. Co jste mi to provedl?“

Drake otázku ignoroval a rychle zkontroloval, jestli nemá zbraň. Žádnou nenašel, ale objevil peněženku.

Světla v místnosti se rozsvítila v okamžiku, kdy vyndal licenci.

„Slyšela jsem, že je to soukromé očko.“ Alice zněla stroze a rezignovaně. Odtáhla do bytu kufr a zabouchla dveře. „To znamená, že pracuje pro Ethel Whitcombovou. Vypadá to, že mám dneska fakt špatnou noc.“

Z Houdiniho už byla zase kulička chlupů. Ale stále měl otevřené všechny čtyři oči. Zavrčel na McCarsona.

Drake se zadíval na Alice. „Vy toho chlápka znáte?“

„Ne, ale není to první slídil, kterého za mnou Ethel poslala,“ konstatovala Alice. „Používá je, aby zjistila, kde právě bydlím, jaké používám jméno a kde pracuju. Pak se systematicky snaží, aby mě vyhodili z bytu i práce. Je to její představa pomsty.“

McCarson se nervózně posadil. „Řekli mi, že vydíráte rodinu Whitcombových. Poslali mě zjistit, co půjde, aby na vás mohli poslat policii.“

„Tuhle báchorku si Ethel vymyslela tentokrát?“ Alice upustila kabelku na malý stolek. „Poslední očko, které najala, si myslelo, že hledá dávno ztracenou dceru z klanu Whitcombových.“

„Podívejte, můžu to vysvětlit,“ začal McCarson. „Dělal jsem jenom svoji práci.“

Drake ho zvedl na nohy. „Nemusíte nám nic vysvětlovat. Zavolám poldy. Můžete si vylít srdce jim.“

McCarson si odfrkl. „Fajn. Ale můžu vám garantovat, že ve vězení nestrávím víc než pět minut, tedy za předpokladu, že mě policajti vůbec zatknou.“

Alice zkřížila paže na hrudi a probodla McCarsona pohrdavým pohledem. „Má pravdu. Volat policii by byla ztráta času. A mně by to k ničemu neposloužilo. Můžete se vsadit, že by mě nakonec začali vyslýchat jako možného vyděrače. Znám Ethel Whitcombovou. Už jsem byla za poslední rok terčem její pomsty tak dlouho, abych pochopila, jak to skončí. Ethel provádí velice sofistikovanou formu stalkingu. Využívá lidi, jako je pan McCarson, aby za ni odvedli špinavou práci.“

McCarson se zatvářil vyděšeně a poněkud uraženě. „Zbláznila jste se? Já jsem profesionál.“

Alice se na něho usmála naučeným úsměvem z jeviště. „Profesionální pronásledovatel?“

„Já vás nepronásleduju,“ zavrčel McCarson. „Jak jsem říkal, pověděli mi, že vydíráte mého klienta. Jestli mi můžete dokázat opak –“

„Nemusí nic dokazovat,“ namítl Drake. „To vy jste se sem dneska v noci vloupal. A já jsem svědek. Přesvědčit policii, že ji nesledujete, ani nechcete okrást, je váš problém.“

„Jen do toho, dělejte si, co chcete,“ vyštěkl McCarson. Potřásl hlavou. „Ale říkám vám, že ztrácíte čas. Paní Northová má pravdu, když tvrdí, že jsou Whitcombové mocná rodina. Mohli by si koupit půlku Resonance City. Komu si myslíte, že budou poldové věřit?“

„Jsem si docela dost jistý, že mi ohledně toho, co se dneska v noci stalo, uvěří,“ prohlásil Drake.

„Jo?“ opáčil McCarson pobaveně. „A kdo si myslíte, že jste?“

„Drake Sebastian. Moje rodina vlastní společnost Sebastian a spol. Možná jste o ní už slyšel. Mohla by si koupit Whitcombovy podniky.“

McCarson zasténal. „No sakra.“

„A je to ještě lepší,“ prozradil Drake. „Mimo jiné navrhujeme a vyrábíme to nejprvotřídnější bezpečnostní zařízení a na psi energii založené přístroje, které místní policie používá. Naše společnost má na policejním oddělení v Crystal City spoustu kontaktů.“

McCarson se ušklíbl. „Do prdele.“

„Taky máme skvělé vztahy s místním Bratrstvem lovců duchů. Jeho šéf v Crystal City mi dluží službičku. Věřte mi, když říkám, že Whitcombové na něj nemají žádný vliv. Bratrstva se vždycky dokázala postarat o to, aby problémy zmizely v tunelech.“

McCarson ztěžka vydechl. „Věřím vám. Vyjádřil jste se jasně. Věděl jsem, že ta práce zněla až moc dobře na to, aby to byla pravda.“

„Vznést proti vám obvinění by bohužel přineslo víc potíží než užitku,“ konstatoval Drake. „Nemám času nazbyt. Myslím, že bychom ale mohli tuhle situaci vyřešit ke spokojenosti všech zúčastněných stran.“

McCarson ho pozoroval podezíravým pohledem. „Co mě to bude stát?“

Drake se usmál. „Vaši specialitu: informaci.“

McCarson se tvářil ještě víc obezřetně. „Informaci o kom nebo o čem?“

„Váš klient vám předal údaje o paní Northové.“

„A co s nimi?“

„Chci všechno.“

McCarsonovi se podařilo vypadat opravdu pobouřeně. „Copak jste nikdy neslyšel o mlčenlivosti?“

„Jasně, ale vaše malé vloupání dnes v noci naznačuje, že vaše etické zásady se dají do určité míry přizpůsobit.“

McCarson se ušklíbl. „Jenom se snažím vydělat na živobytí.“ Pokradmu mrkl na Alice. „Navíc, pokud vím, paní Northová je vyděračka. A ti stojí na etickém žebříčku zatraceně dole.“

„To ano, kdyby to byla pravda,“ souhlasil Drake. „Jenže není.“

„Jak to víte?“

Drake chtěl něco odpovědět, ale nebylo třeba.

„Vzpamatujte se, McCarsone,“ vyštěkla Alice. Rozhodila rukama po opotřebovaném malinkatém bytě. „Myslíte si, že bych žila v takové díře, kdybych si vydělala balík vydíráním Whitcombů?“

McCarson zamrkal. Bylo jasné, že nad tím takhle neuvažoval.

„Hmm,“ zahuhlal. Obočí se mu stáhlo. „No, možná jste ty peníze ještě nemohla utratit.“

Alice zvedla oči ke stropu. „Proboha. Přiznejte si pravdu, pane McCarsone. Pracujete pro ženskou, která je posedlá pomstou. Chápu to. Ale plýtvá časem a penězi pátráním na špatných místech. Měla by hledat toho, kdo zavraždil jejího syna.“

„To by stačilo,“ prohlásil Drake. Zabodl do McCarsona pohled. „Chci ty informace. Předpokládám, že je máte v počítači.“

„Ne, asistentka paní Whitcombové mi vše dala vytištěné v deskách, když jsem souhlasil, že tu práci vezmu,“ prozradil McCarson. „Z nějakého důvodu nechtěla komunikovat přes počítač.“

„Jasně, protože by to byl důkaz, že mě pronásleduje,“ ozvala se Alice.

McCarson si jí nevšímal. „Složka, kterou jsem dostal, je v kufru mého auta. Ale rovnou vám říkám, že v ní nic moc není.“

„Podíváme se,“ prohlásil Drake.

Všichni vypochodovali na chodbu a zpátky ke schodišti ve vestibulu. Venku je McCarson zavedl k levnému pronajatému autu zaparkovanému u chodníku. Otevřel kufr, sáhl do aktovky a vyndal složku v deskách. Podal ji Drakeovi.

„Poslužte si,“ prohlásil McCarson. „Můžu už jít?“

„Jistě,“ přikývl Drake. „Ale ještě mám jednu věc.“

„Co zase?“

„Až budete Ethel Whitcombové říkat, že už na případu nepracujete, můžete jí povědět ještě něco.“

„A co?“ zeptal se McCarson.

Drake se na něho zadíval. „Řekněte jí, že paní Northová si žije dál vlastní život. Zítra se mnou uzavře Příležitostné manželství.“

Alice otevřela ústa, aby šokovaně a zděšeně zaprotestovala. Mírně pohnul hlavou, aby nic neříkala. Udivilo ho, že ústa zase zavřela, aniž by pronesla jediné slovo.

McCarson si té mezihry zřejmě ani nevšiml. Jen si odfrkl a zabouchl kufr auta.

„Nechápu, proč chcete s paní Northovou uzavřít PM, vzhledem k jejím zkušenostem s manželstvím, ale předpokládám, že k tomu máte svoje důvody. Hodně štěstí a kryjte si záda, víc vám poradit nemůžu. Teď už mě pustíte?“

„Ano,“ přikývl Drake. „Postarejte se, aby se Ethel Whitcombová dozvěděla o tom manželství.“

„Žádný problém,“ slíbil McCarson.

Přešel k místu řidiče a usedl za volant.

Alice stála vedle Drakea. Viděl, že to v ní vře. Společně sledovali, jak McCarsonovo auto zatáčí za roh a mizí do noci.

„O co tu, pro všechno na světě, šlo?“ podivila se Alice.

„Potřebuju vás na Rainshadowu. Ale netoužím po tom, aby vás na ostrov pronásledovala řada vyšetřovatelů a pletla se mi do cesty.“

„Aha.“ Chvíli nad tím uvažovala. „Myslíte si, že když Ethel uvěří, že jsem se za vás provdala, přestane s tím stíháním?“

„Ethel Whitcombová je možná odhodlaná pokračovat ve svém válečném tažení, ale bude mít potíže, aby našla vyšetřovatele, který by pro ni chtěl pracovat, až zjistí, že jste se za mě provdala.“

„Hm, no jo.“ Alice si dlouze povzdechla. „Chápu, kam tím míříte.“

„Jsem si docela jistý, že zdravý rozum a pud sebezáchovy přesvědčí devětadevadesát vyšetřovatelů ze sta tu práci odmítnout. Pochopí, proti čemu by stáli.“

„A ten jeden, co přesvědčený nebude?“

„Víme o něm jednu důležitou věc, ať už je to kdokoliv.“

„Což je?“

„Že nebude z nejbystřejších.“ Drake zaváhal. „Plán ale bude fungovat jen v případě, že bude manželství skutečné.“

Alicino obočí vylétlo vzhůru. „Navrhujete, abychom vážně uzavřeli PM?“

„Ethel Whitcombová si to určitě zkontroluje, nemyslíte?“

Alice zasténala. „Nejspíš. Co se stane, jestli tu práci opravdu vezmu a budu souhlasit s PM a ty ztracené krystaly opravdu najdeme?“

„Až práce na Rainshadowu skončí, postarám se za vás o Ethel Whitcombovou.“

Alice se na něho pátravě zadívala. „Bože, myslíte to vážně, že jo?“

„Považujte to za bonus, že nám pomůžete najít ty kameny.“

„Opravdu si myslíte, že vypudíte Ethel z mého života navždycky?“

Pomalu se usmál. „O problémy, jako je Ethel Whitcombová, se umím postarat, Alice. Můžete si říct, že na to mám talent.“

Zamyšleně ho sledovala. „Paranormální talent?“

Pokrčil rameny.

„Myslím, že vám věřím,“ pronesla pomalu. „Ale aby bylo jasno, je tu jedna věc, kterou bych chtěla, abyste pro mě udělal výměnou za pomoc na Rainshadowu.“

„Zjistit, kdo doopravdy zabil Fultona Whitcomba?“

„Ano.“

„Domluveno.“

Zamrkala. „Jste si tak jistý, že to zvládnete?“

„Whitcombova smrt je spojená se vším tím, co se děje na Rainshadowu,“ prohlásil Drake. „Když najdeme ty dva ztracené krystaly, najdeme i vraha.“

„Získal jste moji plnou pozornost.“

„Pojedete na Rainshadow se mnou?“

„Teď už byste mě od ostrova neudržel.“

„Dobře,“ přikývl. „Dnes večer nám tedy zbývá vyřešit poslední věc.“

„A to je?“

„Mám strávit noc v autě, nebo na gauči?“

Zvažovala ty dvě možnosti déle, než se mu zamlouvalo.

„Přijala jsem nabídku práce i PM, takže to nejmenší, co pro vás můžu udělat, je nechat vás vyspat na pohovce,“ konstatovala.

„Díky.“

„Ještě mi neděkujte. Gauč patří k bytu. Je vážně starý a hrbolatý. Péra jsou už zničená. Houdini na něm rád poskakuje.“

5

Když Alice vyšla z koupelny, v bytě byla tma. Posuvné dveře na balkon byly otevřené. Drake stál venku, opíral se o zábradlí. Jeho široká ramena se rýsovala proti všudypřítomné zelené záři osvětlující Čtvrť. Houdini seděl na zábradlí vedle něho. Oba příslušníci mužského pohlaví si zřejmě užívali energii noci.

Byla si docela jistá, že Drake odešel z malinkatého bytu, aby jí gentlemansky poskytl soukromí, zatímco se připravovala do postele.

Co to provedla, že souhlasila s návratem na Rainshadow? Nebylo to poprvé, kdy se bez přemýšlení rozhodla a obrátila si život vzhůru nohama. Už jako malá se naučila, jak splynout s davem, jak se říkávalo. Uměla rozebrat možnosti a rychle se rozhodnout. A rozhodně se uměla přizpůsobit. A hodně dobře se uměla vypařit.

Nešlo o to, že přijala tu nabídku práce. To ji netrápilo. Pochopit se to dalo. Potřebovala peníze a Drake Sebastian jí řekl, že si může říct cenu. Byl to mocný muž s prostředky zdaleka přesahujícími to, co by byla schopna shromáždit. Jestli dokázal někdo najít osobu, která zabila Fultona, byl to Drake.

Nezdála se jí však druhá část dohody – Příležitostné manželství s mužem, kterého právě potkala. Když se nechala naposledy umluvit do PM s následnými líbánkami na Rainshadowu, nešly věci zrovna tak, jak si představovala.

Přitáhla si pásek županu k tělu a přešla místnost k otevřeným dveřím. Věděla, že Drake o její přítomnosti ví, ale neotočil se, dokud nepromluvila.

„Koupelna je jen vaše.“ Zaváhala a pak dodala: „Ztlumila jsem pro vás všechna světla.“

„Díky. To je od vás pozorné.“

Pak se k ní otočil a Alice si uvědomila, že si sundal zrcadlové brýle. Poprvé uviděla jeho oči. Bylo nemožné poznat jejich barvu, protože se rýsoval proti tajuplnému zelenému šerosvitu z nedalekých ruin. Sálala z nich však stříbřitá paranormální energie, jež ji překvapovala a fascinovala zároveň.

Pulz se jí zrychlil vzrušením.

Tohle je pravý důvod, proč je PM obrovské riziko, pomyslela si. Něco mezi námi je, něco žhavého a potenciálně nebezpečného.

„V tomhle druhu světla je váš zrak v pořádku?“ odvážila se zeptat.

„Ano,“ potvrdil. „Ale řekněte mi, pokud se rozhodnete rozsvítit lampičku, dobře?“

„Dobře.“

Nenapadalo ji, co dalšího říct, a tak vykročila zpátky do potemnělého bytu. Zarazila se ale, když Houdini vesele zabroukal na rozloučenou a seskočil na jeden z nižších balkonků. Rychle zmizel do noci.

„Kam ten prachový králíček jde?“ podivil se Drake.

„Nemám tušení,“ přiznala Alice. „Možná do deštného pralesa. Prachoví králíčci jsou noční predátoři, aspoň myslím. Nebo jde možná na rande s přítelkyní. Vrátí se před úsvitem.“

„Zdá se, že je s vámi nějak spojený,“ nadhodil Drake.

„Jsme tým od chvíle, kdy mě zachránil na Rainshadowu.“

„Tak jste našla cestu ven z Rezervace?“

„Ano, říkala jsem vám, že když jsem utekla před Fultonem, skoro okamžitě jsem se ztratila.“

„To se v Rezervaci stává většině lidí. Houdini vás našel?“

„Zpanikařila jsem,“ prozradila Alice. „Víte, jaké to je za plotem.“

„Krásné, ale zrádné.“

„Bloudila jsem celé hodiny stále dokola. Noc jsem strávila v nějaké jeskyni. Druhý den ráno jsem seděla na kameni u jezírka a snažila se vymyslet nějakou taktiku, jak najít cestu zpět za plot. Pak se objevil Houdini. Začal poskakovat tam a zpátky. Nakonec mi došlo, že se mě snaží přimět, abych ho následovala. Zřejmě nějak vycítil, že mám potíže. Usoudila jsem, že nemám co ztratit, a tak jsem ho následovala.“

„A on vás zavedl zpátky k plotu?“

„Ano. A pak se zřejmě rozhodl, že už mě neopustí. Stali se z nás parťáci. Zbožňuje kouzelnickou branži.“ Znovu chtěla vykročit do stínů. „Už je pozdě.“

„Byla jste v případě vraždy Fultona Whitcomba jedinou podezřelou?“

Otázka ji zaskočila. „Pokud vím, tak ano. Ale nezapomeňte, že oficiálně Fulton zemřel z přirozených příčin, takže si nejsem jistá, jak moc policie pátrala po dalších podezřelých.“

„Máte nějakou teorii?“

„Ne. Najala jsem si vlastní soukromé očko, Samsona Crispa ze Samson Crisp a spol. Ukázalo se, že žádné spol. není, jen Samson. Vzal si moje peníze, nasliboval mi hory doly, ale nikdy žádné stopy neobjevil. Zpočátku mě neustále informoval. A neustále posílal účty.“

„Chtěl vás ujistit, že v případu postupuje,“ prohlásil Drake. „Potřeboval jen víc času a víc peněz.“

Trhla sebou. „Zdá se, že pana Crispa znáte osobně.“

„Kdepak, ale mám pocit, že vaše obchodní spolupráce s ním neskončila dobře.“

„Máte pravdu. Nakonec přestal volat. Účty taky přestaly chodit. Několikrát jsem zašla k němu do kanceláře, ale nikdy tam nebyl. Tehdy už se do mě pustila Ethel a já neměla peníze, abych si najala dalšího vyšetřovatele. Takže jsem musela zmizet.“

Drake se usmál. „A to vám jde vážně dobře.“

„Jak jsem říkala, můj talent má své využití. Tak jsem Fultonovi utekla toho dne v jeskyni. Rozzuřil se a vrhl se na mě s nejbližším tupým předmětem, což byl čirou náhodou jeden z těch krystalů. Zmizela jsem a utekla. Zaskočila jsem ho.“

„Věděl, že máte světelný talent, ale netušil, že umíte být neviditelná?“

„Ano. Nikdy jsem mu to neřekla, ani nikomu v muzeu, když už o tom mluvíme. Celý život jsem svou schopnost uchovávala v tajnosti. Není to moc společensky akceptovatelný talent. Lidé z toho bývají nervózní. Zvlášť muži se vždycky vyděsí, když si myslí, že žena dokáže být doopravdy neviditelná.“

Drake vypadal pobaveně. „Chápu, že vztah pak může být tak trochu nepředvídatelný.“

„Tak se to dá taky popsat.“ Pomyslela na desky na kuchyňském stole. „Našel jste v záznamech od McCarsona něco zajímavého?“

„Neměl jsem ještě šanci si je prohlédnout, ale vypadá to na spoustu detailních informací o vašich předchozích adresách, telefonních číslech a takových věcech.“ Drake se odmlčel. „Což mi připomíná, že jsem se vás chtěl zeptat, jestli jste s někým v kontaktu?“

„Ne. Nejbližším přátelům, těm málo, co věřili, že jsem Fultona nezabila, jsem řekla, že musím na chvíli zmizet, dokud ten skandál neopadne. Pochopili to. Bála jsem se, že když se je pokusím kontaktovat, Ethelini posluhovači po nich půjdou, aby od nich zjistili nějaké informace a našli mě.“

„Odříznout se od přátel byla dobrá strategie, ale za poslední rok jste musela vést osamělý život,“ prohlásil Drake.

„Naštěstí jsem měla Houdiniho. Nejsem si jistá, jestli bych to bez něho zvládla.“

„Musela byste, s Houdinim, nebo bez něho,“ konstatoval Drake.

„Myslíte?“

„Máte to v krvi.“

Zkřížila paže. „A to víte… jak?“

Pokrčil rameny. „Prostě to vím.“

„Nějaká stránka vašeho talentu?“

„Netuším. Vždycky jsem dokázal docela dobře rozpoznat něčí silné a slabé stránky. Proto jsem tak dobrý v obchodním světě a je to jeden z důvodů, proč se má rodina rozhodla dosadit mě do čela naší společnosti.“

„Říkáte to, jako by o nic nešlo, jako by to byl jenom takový dáreček.“

Zkroutil ústa do pochmurného úsměvu. „To neznamená, že nedělám chyby. Když se to stane, nedá se na ně zapomenout.“

„Vážně? Kdy jste udělal poslední opravdu vážnou chybu?“

Dlouho nic neříkal, až si začínala myslet, že ani neodpoví.

„Před třemi lety,“ prozradil nakonec.

Zadržela dech. „Při té nehodě v laboratoři, kdy jste přišel o zrak?“

„Mhmm.“

„Omlouvám se. To jsem nechtěla.“

„Já vím. Nedělejte si s tím starosti. Není to žádné tajemství.“

Najednou to pochopila.

„Ale je to tajemství,“ vyhrkla, než se dokázala zastavit.

Ztuhl. „Cože?“

„Ale nic.“ Uvědomila si, že jí začíná být horko. „Nic mi do toho není.“

„O čem to mluvíte?“

Složila paže a zvedla obě ruce, aby ho upokojila. „O nic nejde. Jen jsem měla dojem, že na té nehodě v laborce bylo víc, než si ostatní myslí. To je v pořádku. Chráněné obchodní tajemství, že? Nebylo by dobré, kdyby to zjistila konkurence. Já to chápu, vážně.“

„Opravdu?“

Pozoroval ji svýma rozžhavenýma očima a Alice věděla, že ji hodnotí, nejspíš se snaží posoudit, jestli představuje pro jeho rodinné impérium nějakou hrozbu.

„Hej, jsem kouzelnice, vzpomínáte?“ prohlásila vesele. „Živím se tajemstvím. Navíc, vaše tajemství ani neznám, takže žádný problém. No, je pozdě. Oba bychom se měli trochu prospat.“

„Ano,“ souhlasil. „Čeká nás dlouhý den. Hned ráno se vezmeme a zamíříme na Rainshadow. Jestli počasí v Jantarovém moři vydrží, dorazíme na ostrov pozdě odpoledne.“

„Správně.“

Odvrátila se a vykročila k malému výklenku. Ne že bych dokázala dneska v noci usnout, pomyslela si.

Vyndala ze skříně náhradní přikrývku a v návalu čehosi, co považovala za ohromující příval štědrosti, se vzdala jednoho ze dvou polštářů ve své posteli. Když Drake zmizel v koupelně, položila přikrývku a polštář na pohovku.

Pospíšila si do výklenku, zatáhla závěs kolem postele a zalezla pod deku.

Chvíli poslouchala tlumené zvuky, které Drake vydával, když se pohyboval v malém prostoru. Po chvíli zaslechla zasténání starobylých per v gauči pod jeho váhou. Pak všechno utichlo.

V jednom měla pravdu: nespala dobře. Ležela ztuhle, intenzivně si uvědomovala cizince se stříbrnýma očima na druhé straně závěsu.

Někdy před rozbřeskem zaslechla, jak se balkonové dveře otevřely a zavřely. Drake řekl něco tlumeným, tichým hlasem. Houdini zabroukal a proběhl pod závěsem. Vyskočil do nohou postele a zamumlal pozdrav.

„Už bylo na čase, abys přišel,“ zašeptala Alice. „Doufám, že ses bavil.“

Houdini se uvelebil a zavřel svá modroučká očka.

Pak už Alice spala lépe.

6

Alice vytrhl z neklidného spánku zvuk, jako by někdo hlasitě bušil na hlavní dveře. Houdini zavrčel. Alice otevřela oči právě včas, aby viděla, jak stáhl srst a seskočil z nohou postele. Prohnal se pod závěsem, jeho malé drápky cvakaly po dřevěné podlaze.

Alice pohlédla na hodiny a trhla sebou. Existovala jediná osoba, která mohla v půl sedmé ráno bušit na její dveře. Odhodila přikrývku, vstala a natáhla se po županu. Zavazovala si právě pásek, když slyšela, jak Drake něco říká Houdinimu.

„Já se o to postarám,“ prohlásil Drake. „Není třeba riskovat žalobu.“

Hlavní dveře se otevřely.

„Kde je?“ zahřměl Fred Malloy. „Dluží mi týdenní nájem. A přísahám, že jestli mě ta její malá krysa kousne, sejdeme se u soudu.“

Alice vyděšeně odtáhla závěs na stranu. Drake stál u dveří. Byl naboso a oblečený v kalhotách a černém tričku. Nasadil si své sluneční brýle, Houdini mu seděl na rameni, všechna čtyři očka otevřená. Malloy couval do chodby a pozoroval Houdiniho, jako by byl prachový králíček nějaký had.

Malloy byl velký urostlý chlap, kterého bezpochyby najali kvůli jeho strach nahánějící velikosti a chování hlídacího psa. Docela dobře se mu dařilo vybírat nájem od klientely, která uměla podobně dobře vymýšlet výmluvy, proč potřebuje ještě jeden den, než dá peníze dohromady.

„Houdini, ne,“ vykřikla Alice. Proběhla pokojem, sebrala ho z Drakeova ramene a strčila si ho do podpaží. „Prosím. Nepotřebujeme další problémy.“

Malloy přestal couvat. Probodl Alice pohledem a namířil tlustý palec na Drakea. „Říkal jsem vám, žádný noční hosti. Když v bytě stráví noc další osoba, účtujeme poplatek navíc.“

„Nešlo o celou noc,“ namítla Alice. „Dorazili jsme až po půlnoci.“

„Na tom nezáleží,“ oznámil Malloy. „Pravidla jsou pravidla. Už jsem beztak jedno porušil, když jsem svolil, aby tu zůstala ta krysa.“

„Ano, já vím,“ přikývla Alice. „Bylo to od vás velice milé. Uvědomuju si, že mi nemusíte věřit, ale včera večer mi zrušili představení.“

„Máte pravdu, nevěřím vám,“ zachraptěl Malloy.

„Ale mám novou práci,“ dodala Alice rychle.

„To jako fakt?“ Malloy se netvářil, že by ho to zaujalo.

Drake zvedl ruku. „Kolik vám dluží?“

Malloy přimhouřil oči. „Jedna padesát.“

Drake se zadíval na Alice, obočí mírně nadzdvižené v němé otázce.

Povzdechla si. „Obávám se, že je to správná částka. Musím platit víc za Houdiniho.“ Odkašlala si. „Mohl byste mi poskytnout zálohu a peníze odečíst od toho, co mi zaplatíte za práci na ostrově?“

„Žádný problém,“ souhlasil Drake. Přistoupil k malému stolku vedle gauče a zvedl peněženku. Vyndal hotovost, vrátil se ke dveřím a podal peníze Malloyovi. „Můžete jít. A mimochodem, paní Northová se dneska odhlásí.“

„Hmm.“ Malloy převzal bankovky a zabodl do Alice pohled. „Jestli nezmizíte do poledne, budete mi dlužit za celý další týden.“

„Do poledne odejdeme,“ slíbila Alice.

„Taky je tu poplatek za úklid,“ dodal Malloy. „Dalších jedna padesát.“

„To jste měl říct předem,“ namítla Alice.

„Máme tu v Apartmánech Mrtvého města svoje pravidla. A ta tvrdí, že musíte při odstěhování zaplatit poplatek za úklid, stejně jako při přistěhování.“

„V nájemní smlouvě o druhém poplatku nic nebylo,“ ohradila se Alice.

„Pravidla jsou pravidla,“ odsekl Malloy.

„Máte pravdu,“ ozval se Drake. „Pravidla jsou pravidla a radši by měla být stanovena písemně, protože jestli ten poplatek při vystěhování vážně chcete, budete muset kontaktovat právní oddělení společnosti Sebastian. Garantuju vám, že právníci budou chtít vidět sepsanou dohodu včetně poplatků za úklid.“

Malloy zamžoural. „Právní oddělení? O čem to, k čertu, mluvíte?“

„Pravidla,“ zopakoval Drake. „Moje společnost, Sebastian a spol., je má taky. A jedno z našich pravidel je dávat pozor na to, aby naši zaměstnanci nebyli okradeni. Paní Northová je zaměstnankyní mé firmy, takže má právo na plné právní zastoupení v tomto sporu.“

„Podívejte, nechci žádný vopletačky s nějakým právním oddělením,“ zabručel Malloy nervózně.

„Pak zmizte.“

Malloy si pospíšil pryč a Drake zavřel dveře.

Alice si povzdechla. „Vítejte v mém životě. Občas je to trochu trapas.“

„Měla byste začít balit.“

„To nepotrvá dlouho,“ ujistila ho. „Už skoro rok si musím vystačit jen s několika kufry. Je úžasné, bez kolika věcí se obejdete.“

Drake se zadíval na skromný prostor a potřásl hlavou. „Takhle celé ty měsíce bydlíte kvůli Ethel Whitcombové?“

„Říkala jsem vám, že podle té ženské mám na triku vraždu jejího syna. Je posedlá touhou mě potrestat.“

„O tom není pochyb,“ potvrdil Drake. „Musíme zjistit, kdo Fultona Whitcomba zabil doopravdy.“

Zastavila se ve dveřích od koupelny. „Díky za tu zálohu.“

„Peníze nedokážou vyřešit všechno, ale o spoustu problémů se postarají.“

Obřad Příležitostného manželství se odehrál u soudu v Crystal City. Alice odhadovala, že krátká, skoro obchodní událost trvala asi tak stejné množství času jako zaplacení parkovného a vyžadovala možná ještě méně slavnostních cirátů. Úřednice, kyprá šedovlasá žena s milým výrazem, se všemu snažila dodat romantické pozlátko, ale celkově vzato nebylo na PM nic krásného či romantického.

Alice si byla poměrně dost jistá, že tuší, co si laskavá žena na druhé straně pultu asi myslí. Muži z bohatých rodin – jako například Sebastianové – byli proslulí tím, že využívali Příležitostná manželství, aby upokojili milenky, které požadovaly něco víc než jen příležitostný sex. PM byla vždy zrušená, když se objevila nějaká jiná žena nebo když se muž konečně rozhodl splnit svou povinnost vůči rodině a uzavřel oficiální Smluvní manželství. Samozřejmě mohl mít dál bokem další ženy, i po uzavření SM, ale svým milenkám už nemohl nabídnout úplatek ve formě pololegálního vztahu. A ony vůči němu neměly žádné nároky.

Ačkoliv byly domněnky úřednice očividné, Alice s pobavením sledovala, že Drake si je zřejmě vůbec neuvědomoval. Soustředil se na rychlé vyřízení všech náležitostí a propracovával se dokumenty. Začínalo být jasné, že ke každému úkolu přistupuje se stejným odhodláním.

Jediný, kdo si krátký obřad očividně užíval, byl Houdini. Byl roztomilost sama a mrkal modroučkýma očkama na úřednici.

„No ty jsi rozkošný,“ vrkala žena.

Houdini zíral na sklenici plnou sladkostí a povzbudivě přizvukoval. Úřednice se zadívala na Alice.

„Můžu mu jednu dát?“ zeptala se jí.

„Myslím, že ano,“ potvrdila Alice. „Je to očividně všežravec.“

Úřednice sundala víčko ze sklenice a vytáhla laskominu zabalenou ve zlatavé fólii.

Houdini nabízenou pochoutku ignoroval. Přikradl se ke sklenici a vybral si místo toho jiný kousek – zabalený v rudém papíru. Radostně zacvrlikal a pospíchal zpátky na Alicino rameno, tam se pustil do trhání obalu.

„Má rád červenou,“ vysvětlila Alice. „Hodí se mu k motýlkovi.“

Úřednice se usmála. „To vidím.“

Drake si jich nevšímal, podepsal poslední list papírů potvrzujících PM a podal je úřednici.

„Za jak dlouho se dostanou záznamy do systému?“ zeptal se a ukázal na blízký počítač.

„Hned,“ ujistila ho. „Zapíšu obřad, hned jak odejdete.“

„Počkáme,“ prohlásil Drake. „Chci si být jistý, že o našem PM se dozví každý, kdo by se podíval.“

Úřednice nadzvedla obočí, ale jen přikývla a přešla k počítači. Alice měla dojem, že Drakeovy požadavky jen málokdo odmítne.

Ženě trvalo jen pár minut, než záznam o PM zapsala.

„A je to, pane Sebastiane,“ oznámila. „Oběma vám gratuluji.“ Mrkla na Drakea. „Můžete políbit nevěstu.“

„Díky,“ řekl Drake. V hlase se mu nyní ozýval jasný chlad. Vzal Alice za loket a odvedl ji ke dveřím. „Jdeme. Musíme stihnout letadlo.“

Tolik tedy k novomanželskému polibku, pomyslela si Alice, rozpolcená mezi mrzutostí a pobavením. Falešné objetí před úřednicí by bylo vzhledem k okolnostem trapné, ale nechat se vyvést z budovy novým manželem nebylo o nic lepší.

Vykročili po schodech do prvního poschodí soudu. Konečně jí došlo, že nejde jen o pouhý spěch. Drake zuřil.

„Proč jste chtěl uzavřít PM tak narychlo?“ zeptala se.

„Ethel Whitcombová je vámi posedlá,“ odpověděl Drake. „Věřte mi, až se dozví, že jste se za mě provdala, ověří si to.“

Alice na něho pohlédla, fascinovaná jeho jistotou. „Nejspíš máte pravdu.“

„Kdybych za vámi poslal vyšetřovatele a on se vrátil se zprávou o PM, určitě bych si to zatraceně dobře zkontroloval.“

Nebyla si jistá, jak to má chápat. Znělo to, jako by ho vážně zlobilo, kdyby zjistil, že uzavřela PM s jiným mužem. Byla to jen domněnka, ale proč se tak vztekal?

Drake ji vyvedl ven a přes ulici do parkovací garáže. Prošli potemnělým prostorem k místu, kde čekalo pronajaté auto. Drake otevřel dveře na místě spolujezdce.

Houdini, nadšený vidinou dalšího výletu, seskákal z Alicina ramene a pospíšil si do vozu, uvelebil se na zadním sedadle.

„Je blázen do rychlé jízdy,“ vysvětlila Alice.

„Tryskáč společnosti se mu bude zamlouvat.“

„To nejspíš.“

Alice chtěla vklouznout na přední sedadlo, ale Drake se dotkl jejího ramene. Ztuhla, intenzivně si uvědomovala energii vířící v atmosféře kolem nich. Srdce se jí rozbušilo a intuice se úplně zbláznila.

„Co je?“ zašeptala, zapátrala v blízkých stínech. „Stalo se něco?“

Jemně jí rameno stiskl. „Nic se neděje,“ pronesl. „Jste v bezpečí. Už nemusíte znovu mizet.“

„Pardon.“ Pokusila se o úsměv. „V poslední době reaguju přehnaně. Parkovací garáže mě vždycky znervózňují. Všude je tolik stínů. Tolik skrytých míst. Občas uvažuju, jestli to jednoho dne Ethel nepřežene a nevystupňuje své obtěžování do fyzického útoku, nebo… k něčemu horšímu.“

Drake jí pátral ve tváři. „Vážně si myslíte, že by za vámi mohla poslat nějakého vraha?“

„O to právě jde. Nemám tušení, co zase provede. Já ji ani neznám. Jen vím, že se chce pomstít.“

„Nedovedu si ani představit, jakou daň si na vás za poslední rok takový stres vybral.“

„Jo, no, člověk si zvykne,“ konstatovala Alice, aby situaci odlehčila.

„O tom pochybuju.“

„Trápí vás něco?“ zeptala se. „Chci říct kromě té situace na Rainshadowu? Od chvíle, co jsme před pár minutami podepsali ty papíry, se chováte trochu divně.“

„Ta úřednice u soudu,“ odpověděl Drake.

„Co je s ní? Říkala jsem si, že je milá a šikovná.“

„Myslí si, že jsem si vás vzal proto, že je PM pro muže společensky akceptovatelný způsob, aby na chvíli uspokojil svoji milenku.“

„Ach, tohle,“ vydechla Alice a uvolnila se. „No, to je přirozené. Co jiného by si měla vzhledem k okolnostem myslet? Netušila jsem, že jste si toho všiml.“

„Myslela jste si, že jsem nezpozoroval, jak se na mě dívá?“

„Na tom nezáleží. Není to důležité. Nemohla tušit, že jste si mě vzal, abyste mě ochránil před mou bývalou tchyní.“

Drake se opřel jednou rukou o střechu auta a zadíval se do stínů v garáži.

„Něco byste měla vědět, než odsud odjedeme,“ prohlásil.

„Začínám z vás být nervózní. Už jsme probírali mořské netvory, paranormální poruchy počasí, nebezpečné oceánské proudy a energií nabitý ostrov. Co dalšího bych měla vědět?“

Otočil se k ní. Záře ze stropního osvětlení se mu odrazila od zrcadlových brýlí. „Když úřednice prohlásila, že můžu políbit nevěstu, chtěl jsem.“

Znovu jako by celá ztuhla. Její intuice zašeptala, ale ne tak jako před chvílí. Cítila nebezpečí, ovšem ne ten druh, před nímž utíkala poslední rok.

„Ach,“ hlesla. Stálo ji obrovské vypětí, aby ovládla vzrušení obestírající jí smysly. Podařilo se jí vykouzlit další jevištní úsměv. „No, proč jste to neudělal?“

„Proč jsem to neudělal?“ zopakoval trochu příliš bezvýrazně.

„Pochopila bych to.“ Mávla rukou zamítavým gestem. „Díky polibku by všechno vypadalo přirozeněji.“

Drake prsty zabubnoval na střechu auta. Zaťal zuby.

„Nepolíbil jsem vás, protože jsem věděl, na co ta úřednice myslí. A taky jsem si byl zatraceně jistý, že to víte, a nechtěl jsem vás uvést do rozpaků.“

„No, to od vás bylo velice ohleduplné, ale můžu vás ujistit, že po tom, čím jsem za poslední rok prošla, je třeba mnohem víc než jen předstíraný polibek před úřednicí, abych se cítila trapně.“

„To se vám snažím vysvětlit,“ prohlásil Drake. „Ten polibek by nebyl předstíraný.“

Zadržela dech. „Ach.“

Neodvážila se pohnout ze strachu, aby se ten křišťálový okamžik nerozplynul.

„Byl by takovýhle,“ oznámil Drake.

Vzal ji rukou za zátylek, přitáhl si ji blíž a sklonil svá ústa k jejím.

7

Polibek byl opravdový, to rozhodně. Vypadla za ten rok ze cviku, ale rozhodně ho poznala, když jí vyslal šokové vlny přes celé smysly.

Za šokovými vlnami z prvního intimního spojení přišel pomalý žár dokonale ovládané, ale dech beroucí mužské vášně.

Žilami jí proudil oheň a led. Polibek zdaleka předčil veškeré Aliciny představy. Minimálně předčil jakýkoliv polibek, který kdy zažila. Omamoval a překvapoval ji. Hlava se jí točila z podivného zmatku a oslnivého chaosu. Je to jenom polibek, uvažovala. Jenom polibek. Tak se prober.

Energie objetí na ni však měla bizarní účinky. Nemohla popadnout dech, byla vzrušená a ochromená. Bylo toho moc. Kráčela po neviditelném laně příliš dlouho, potácela se z krize do krize. Zmítala se mezi přívaly adrenalinu a vzteku z vlastní neschopnosti vymanit se ze sítě Ethel Whitcombové. Strávila příliš mnoho nocí, kdy mlátila pěstí do polštáře a budila se ze špatných snů s tělem zmáčeným potem. Příliš mnoho proplakaných chvil ve sprše. Příliš mnoho okamžiků, kdy byla nucena zmizet během mžiku oka. Příliš mnoho situací, kdy chodila s Houdinim v náruči sem a tam až do úsvitu a hledala cestu ven.

Od chvíle, kdy utekla od muže, který se ji pokusil zabít, bylo všechno v ní v pohotovosti. Drsný oheň Drakeova polibku ji posunul přes okraj propasti.

Popadla ho za ramena a vrhla se do objetí. Toužila uniknout, jakkoliv. Něco potřebovala, a v tom okamžiku jí bylo jedno, jestli půjde o násilí, či vášeň. Chtěla se jen osvobodit z neviditelného vězení, alespoň na chvíli.

Jestli byl Drake překvapený, nebo ohromený divokou odezvou, nedal to najevo. Uběhlo pár vteřin – jen několik rychlých úderů srdce – během nichž jako by se přizpůsoboval neočekávanému vývoji v jejich krátkém vztahu. A pak, jako řidič, který se domníval, že usedá za volant obyčejného auta, ale zjistil, že místo toho uhání ve sporťáku, převzal znovu kontrolu nad polibkem a sešlápl pedál až na podlahu. S tlumeným, chraplavým zasténáním ji otočil a přirazil ji k nejbližšímu betonovému sloupu, uvěznil ji v náruči. Prohloubil polibek, vtiskl do něj divokou intenzitu, kterou chtěla a potřebovala. Tlačila se k němu s vášní, jež hraničila s násilím.

Do toho okamžiku by nevěřila, že by byla schopná takové odezvy vůči nějakému muži. Cítila tvrdý obrys Drakeova mohutného vzrušení a věděla, že se do té divoké bouře nepouští sama.

Drake konečně pustil její ústa, aby ji políbil na krk. Položil jednu ruku na sloup, opřel se o ni a začal jí rozepínat kabát. Nahmatala jeho opasek konečky prstů a bojovala s ním, dokud ho nerozepnula.

Zvuk blížícího se auta rozbil přehřátou atmosféru.

Drake se probral první. Prsty mu ztuhly na jejím kabátě. Osvobodil svá ústa a opřel se vlhkým čelem o její.

„Zatraceně,“ zamumlal. Oddechoval ztěžka. Pomocí ruky na sloupu se od ní odtrhl. Rychle si zapnul pásek. „Špatné místo, špatná doba.“

„Dobrý bože,“ zašeptala Alice.

Byla v šoku. Nohy se jí třásly. Dýchala příliš rychle a smysly jí jiskřily a zářily, až byla celá dezorientovaná.

Auto zahnulo za roh a vjelo do uličky, kde bylo zaparkované pronajaté vozidlo, řidič pátral po volném místě. Drake strčil Alice na přední sedadlo, zabouchl dveře a rychle přešel na druhou stranu. Naskočil za volant.

Seděli mlčky, zírali přímo před sebe čelním sklem, zatímco nevinný sedan pomalu projížděl kolem nich.

Když zmizel za rohem, Drake se nijak nepokusil nastartovat. Místo toho se dál soustředil na výhled na potemnělou garáž. Alice následovala jeho příkladu. Mozek jako by se jí vypnul.

„Promluvíme si o tom?“ zeptal se Drake bezvýrazně.

Alice se zhluboka nadechla. „Možná bude lepší, když ne.“

„Možná, ale dříve či později budeme muset.“

„To je tím stresem,“ prohodila. „Byl to drsný rok.“

„To je tvoje výmluva,“ prohlásil. „A co moje? Hodlal jsem se s tebou pomilovat v parkovací garáži.“

„Takže se ti to nestává pravidelně?“

„To ne,“ odpověděl. Zauvažoval nad tím. „Ne že bych byl proti sexu v garáži nebo kdekoliv jinde, když už o tom mluvíme.“

Smích jako by vytryskl odnikud. Projel Alice v očišťující vlně hysterie. Rozesmála se, až z toho brečela. Houdini jí seskočil na klín a tiše broukal. Přitiskla ho k sobě a vzlykala mu do kožíšku.

Drake seděl tiše, dokud nepřestala plakat. Když bylo po všem, podal jí bez jediného slova kapesník.

„Děkuju,“ zamumlala.

Setřela si poslední slzy z očí. Snesl se na ni známý pocit. Chvíli jí trvalo, než ho identifikovala. Nakonec našla ta správná slova.

„Bude to znít divně,“ prohlásila, „ale cítím se mnohem líp.“

„To rád slyším.“ Drake nastartoval a vycouval z parkovacího místa. „Já se z toho možná nikdy nevzpamatuju.“

Znovu se rozesmála, tentokrát zněl ten smích opravdově, alespoň jejím uším. Drake po ní střelil rychlým, uličnickým úsměvem a vyjel z garáže na silnici.

Houdini vyhopkal zpátky na Alicino opěrátko a poskakoval nahoru a dolů, neschopen potlačit vzrušení.

„Jsi vážně blázen do rychlých aut,“ prohlásila Alice.

8

Za patnáct minut už projížděli branami soukromého letiště. Elegantní neoznačený tryskáč už na ně čekal. Drakeovo příruční zavazadlo a Aliciny dva kufry byly vyzvednuty z úložného prostoru pronajatého vozidla a uloženy na palubě.

„Poletíme až na Rainshadow?“ zeptala se Alice cestou k letadlu.

„Ne,“ odpověděl Drake. „Na ostrově není žádné místo k přistání. Ani na sousedících ostrovech není ranvej dostatečně dlouhá pro tryskáč. Přiblížíme se letadlem do Cadence a pak se přeneseme hydroplánem do Thursday Harbor. Zařídil jsem, aby nás tam čekal firemní člun.“

„Proč se nepřepravit hydroplánem až na Rainshadow? Vzpomínám si, že v přístavu přistávaly.“

„Když jsem naposledy mluvil s bratrem, nebylo bezpečné přiblížit se k ostrovu ze vzduchu,“ prozradil Drake. „Energie v atmosféře poškozuje přístroje a způsobuje fata morgány, které jsou tak zlé, že se pilot nemůže spoléhat na zrakové podněty.“

„Proč se o Rainshadowu nemluví ve zprávách?“

„Protože to poslední, co potřebujeme, jsou turisté hledající vzrušení, kteří by se snažili prodrat energetickým plotem do Rezervace. V tom případě bychom ztratili spoustu cenného času záchranou zbloudilců místo toho, abychom hledali ty krystaly.“

„Dobře, to dává smysl,“ souhlasila Alice.

Drake vyndal z aktovky desky, které zabavil McCarsonovi, a okamžitě se ponořil do jejich obsahu.

Houdini se snažil udržet na opěrátku jednoho ze sedadel, aby viděl z okna. Alice ho popadla a uložila si ho na klín, dokud se v bezpečí neocitli ve vzduchu. Pak ho pustila. Vyskočil na sedadlo a blaženě vyhlížel z okna.

„Má rád všechno, co je rychlejší než on,“ vysvětlila Alice Drakeovi.

Drake ani nezvedl oči od dokumentů. „A kdo ne?“

Usmála se. Na Drakeu Sebastianovi bylo něco podivně roztomilého, když se soustředil tak jako teď. Po chvíli vyndal tužku, zapsal si pár poznámek a desky zavřel.

„Našel jsi něco zajímavého?“ zeptala se.

„Ani ne.“ Podal jí složky. „Ale je to tvůj život. Možná nalezneš něco, co vypadá zvláštně nebo podezřele.“

Otevřela desky a uviděla několik vlastních fotek. Několik pocházelo z jeviště. Ty ji netrápily. Ale většina snímků byla pořízena, když si to vůbec neuvědomovala. Po zádech jí přeběhl mráz. Na fotkách vycházela z různých míst, kde za poslední rok žila, stejně jako z obchodů, nastupovala do autobusů, seděla na lavičce v parku a sledovala Houdiniho, jak leze po stromě.

„Bože,“ zašeptala otřeseně. „Věděla jsem, že mě sledují, ale když doopravdy vidím fotky, které vyšetřovatelé pořídili, zvedá se mi z toho žaludek.“

„Na fotky se nedívej,“ řekl Drake tiše. „Přečti si dokumenty.“

Prolistovala několik papírů s lítostivým pocitem. „Můj život za moc nestojí, že? Žádná rodina. Žádná trvalá adresa po odchodu ze sirotčince. Několik různých prací. Několik nevydařených pokusů najít si manžela pomocí profesionální seznamovací agentury. Jedno zkažené Příležitostné manželství. Jeden manžel zemřel za podezřelých okolností.“ Zvedla oči. „Je docela hrozné vidět, jak se tvůj život smršťuje na pár stránek.“

Drake ji celou dobu sledoval přes brýle. „Vysvětlili ti lidé ze seznamky, proč ti nenašli vhodného partnera?“

„Všichni se chovali strašně zdvořile, ale důvody byly jasné. Nestandardní, silný talent spolu s nedostatkem informací o rodinném zázemí není pro většinu agentur zrovna nejlepší startovní bod. No, rozhodně jsem za posledních pár let utratila za zprostředkovatele sňatků hromadu peněz. Těch několik mužů, se kterými přišli, nestálo za nic. Šla jsem na spoustu prvních schůzek, jež se k druhé nikdy nedostaly.“

„Ber to tak, že jsi měla kliku.“

Nadzvedla obočí. „Jak to?“

„Já jsem někoho potkal asi před třemi lety. Praštili jsme do toho už na začátku. Měli jsme spoustu společného. Taky měla světelný talent. Zaregistrovali jsme se u agentury. A hle, zjistili, že jsme dokonalý pár.“

„Co se stalo?“

„Jmenovala se Zara Tuckerová, doktorka Zara Tuckerová. Byla krásná, oslnivá a okouzlující a pracovala v jedné z laboratoří Sebastianu. To ona způsobila nehodu, která mě oslepila.“

„To je strašné,“ zašeptala Alice. „Musela být z toho, co se stalo, zničená. Proto jste se vy dva nevzali? Nedokázala snést vinu za to, co ti způsobila?“

Drakeova ústa zkroutilo chladné pobavení. „Ne tak úplně. Spíš nedokázala snést fakt, že přes to, co seznamka tvrdila, jsem se rozhodl, že tak dokonalý pár nejsme. Byla vzteky bez sebe. Popadla jeden z mimozemských artefaktů z trezoru v laborce – jakýsi druh psi laseru – a podařilo se jí vystřelit na moje oči.“

Alice zděšeně zadržela dech. „Byla blázen.“

„Hm, to jo. Ale musím jí přiznat, že to dobře skrývala.“

Alice se otřásla. „Tak dobře, aby prošla testem seznamovací agentury? To je překvapivé a více než znepokojující. Slyšela jsem, že jsou ty testy neuvěřitelně přesné.“

„Harry a já jsme si ji později trochu prověřili. Zjistili jsme, že podplatila jednoho konzultanta z agentury, aby poupravil výsledky testů. Zara byla posedlá sňatkem se mnou.“

„Zdá se, že tvá dokonalá partnerka a můj bývalý měli spoustu společného.“

Drake ji překvapil, když se nad tím doopravdy zamyslel, jako by pronesla důležitou poznámku.

„Ano, zdá se, že?“ odpověděl. „A tři z nás čtyř máme světelný talent.“ Odmlčel se. „Předpokládám, že Fulton Whitcomb ho neměl.“

„Ne.“ Alice se zamračila. „Domníváš se, že by to mohlo něco znamenat?“

„Nejspíš ne, ale náhody mě vždycky zajímaly.“

„Co se stalo doktorce Tuckerové?“

„Když si uvědomila, že se nikdy nevezmeme, vzala si život.“

„Sebevražda.“ Alice na chvíli zavřela oči, pak je otevřela a zadívala se na Drakea. „Chtěla tě svou smrtí potrestat. Aby ses cítil provinile.“

„Ano, řekl bych, že to bylo součástí jejího plánu. Ale kdo ví, jak duševně narušená osoba uvažuje?“

„Jak se zabila?“

„Jednoho dne prostě vešla do katakomb bez vyladěného jantaru a zmizela.“

„Říká se, že k sebevraždám v tunelech dochází mnohem častěji, než si většina lidí uvědomuje. Nechala ti nějaký vzkaz?“

„Ano.“

„Obviňovala tě v něm?“

„Jistě.“

„Tělo se nikdy nenašlo?“ zeptala se Alice.

„Ne. Ale to se v katakombách děje málokdy. Určitě to ovšem bylo úmyslné. Chtěla, abych zbytek života strávil úvahami, jestli je vážně mrtvá.“

„Její poslední pomsta.“

Drakeův úsměv by mohl být vytesaný z ledovce. „Ano.“

„Hm, ty si myslíš, že by mohla být pořád naživu, že jo?“

„To nevím.“ Drake si prohrábl vlasy prsty. „To je na tom nejhorší. Prostě nevím. Během vyšetřování jsme s Harrym použili všechny zdroje Sebastianu. Požádali jsme o pomoc FÚPV – Federální úřad pro psi vyšetřování – a místního šéfa Bratrstva. Nenašli jsme ale nic, co by naznačovalo, že by Zara Tuckerová svou smrt fingovala.“

„Ale ani důkaz o opaku, ne?“

„Správně.“

„Kdy zmizela?“

„Skoro před třemi lety.“

„Já ti nevím, Drakeu, to je dlouhá doba, aby se někdo držel stranou, zatímco by ho stravovala pomsta. Člověk by se domníval, že kdyby tebou byla vážně posedlá, už by se nějak projevila.“

„To si taky říkám.“

Pozorně se na něho zadívala. „Od té doby už ses ale u žádné další seznamovací agentury nezaregistroval, je to tak? Bojíš se, že kdybys uzavřel nějaké Smluvní manželství a Zara byla stále naživu, mohla by se objevit. Myslíš si, že by představovala pro tvoji ženu hrozbu.“

Drake se na ni dlouze, zamyšleně zahleděl. „Máš pravdu. To je velice bystrý postřeh. Na tohle přišli jedině členové mojí rodiny.“

„Nejspíš proto, že jsou jediní, kdo zná celý příběh.“

„Harry a ostatní mi říkají, že je nesmysl držet se zkrátka jen kvůli nějaké hrozbě, která může, ale nemusí existovat. Myslí si, že posedlý jsem v tomhle případě já. Zdůrazňují, že jestli je Zara stále naživu, nejspíš už skončila v nějakém bláznici. A jestli se vynoří na veřejnosti, necháme ji zase zmizet. Tentokrát navždy.“

„Ale ty se přes to stále nemůžeš přenést.“

Drake se zavrtěl na sedadle a protáhl si nohy. „Zara je moje minulost. Promluvme si o té tvé.“

„Co s ní?“

Kývl hlavou směrem k deskám na jejím klíně. „Všimla sis, co v těch papírech není?“

Sklopila pohled na složku. „Je tam toho málo. Co jsem přehlédla?“

„Žádné informace o Fultonu Whitcombovi kromě skutečnosti, že bylo jeho tělo nalezeno v jeho bytě. Žádné zmínky o vašich pekelných líbánkách na Rainshadowu.“

„No, není důvod, proč by Ethel zacházela do takových detailů. Chce mi znepříjemnit život, ne vyřešit synovu vraždu. Pro ni jsem vrah já. Neztrácela by čas, aby vyšetřovatele posílala špatným směrem.“

„To je pravda,“ připustil Drake. „Ale celý ten případ je spojený s Rainshadowem. Člověk by se domníval, že v těch deskách najde aspoň nějakou zmínku o té poslední cestě. Kdybych byl na Ethelině místě, chtěl bych přesně vědět, co se na tom ostrově stalo. A taky bych se ptal, jak byl Fulton zavražděný. A nejvíc ze všeho by mě zajímalo, co jste tam našli, že to stálo za vraždu.“

„Uvažuješ tak, protože jsi logicky myslící, rozumná osoba. Věř mi, Ethel není ani logická, ani rozumná, když se jedná o synovu smrt. Kam tím míříš, Drakeu?“

„Ještě si nejsem jistý. Ale říkám si, proč jsi takovým středem pozornosti? Jestli třeba neexistuje někdo jiný, kdo by nechtěl, aby se Ethel podívala jiným směrem?“

Alice projelo zachvění. „Skutečný vrah?“

„Je to možné,“ přikývl Drake. „Potřebujeme víc informací. A získáme je.“

„Dobře,“ řekla Alice. „Díky.“

Drake si ji dlouze prohlížel.

„Víš, co vidím, když se na tu složku podívám?“ zeptal se.

Posměšně se usmála. „Promrhaný život? Osobu, která netuší, co má  se sebou dělat? Ženu, která je podezíraná z možné vraždy a o které seznamky prohlašují, že je nemožné najít jí partnera?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Vidím silnou, inteligentní ženu, které se podařilo přežít tváří v tvář ošklivým událostem. Vidím člověka, který se nepoddá okolnostem.“

Uvažovala nad tím. „No, ne že by ta osoba měla moc na výběr.“

„Vždycky existuje nějaký výběr,“ prohlásil Drake. „A ty sis vybrala jít dál. V mé rodině takového ducha obdivujeme.“

9

Rainshadow se zhmotnil v podivné mlze jako přízračná vidina poté, co skutečný obraz přestane existovat. Ostrov obkličovaly prstence temné mlhy. Válela se kolem vod u pobřeží.

Na ostrov byl vždy strašný pohled s jeho strmými žulovými útesy, tmavě zalesněným vnitřkem a skalnatým vulkanickým vrcholem. Drakeovi připomínal představu nějakého umělce o mimozemské pevnosti. Avšak v raném a nepřirozeném soumraku, který se snesl na ostrov a okolní moře, působil ještě neskutečněji než kdykoliv předtím, jako krajina, jež může existovat pouze ve snu.

„Máme problém,“ konstatoval Drake. Zvýšil hlas, aby ho bylo slyšet přes hřmění motorů člunu a vzrůstající dunění bouře, která ještě před pěti minutami neexistovala, než se vynořila odnikud.

Stál za kormidlem malého rychlého člunu, který si vyzvedli v Thursday Harbor před několika hodinami. S Alice měli oba záchranné vesty. Alice stála vedle něho a snažila se dostat větrem bičované vlasy z tváře. Bystré oči měla schované za obyčejnými slunečními brýlemi. Nasadila si je v Thursday Harbor, aby ji nebodala odrážející se záře z moře.

Houdini seděl na panelu s přístroji, nadšeně broukal, zatímco vozidlo uhánělo po vrcholcích zuřících vln.

„Co se to děje?“ zvolala Alice. Sledovala ostrov za čelním sklem. „Proč vypadá Rainshadow tak nereálně? Jako by pocházel z jiné dimenze nebo tak něco.“

Drake pozoroval řadu supermoderních elektronických navigačních systémů před sebou. Všechny monitory byly potemnělé.

„Nebo tak něco,“ zopakoval. „Vzpomínáš na fata morgánu, o které jsem ti říkal? Na optické iluze, kvůli nimž se v posledních dnech člověk nedostane na ostrov hydroplánem?“

„Ano, co je s nimi?“

„Zdá se, že rušení se od chvíle, co jsem naposledy mluvil s Harrym, dost zhoršilo. V atmosféře je spousta paranormální energie. Odrovnalo to moje přístroje. O té mlze se mi zřejmě zmiňoval Harry. Je tmavší a hustší, než ji popisoval.“

Alice se na něho nervózně zadívala. „Vypadá to, že člun zrychlil.“

„To jo. Zachytil nás proud, který nás žene k ostrovu.“

„Už chápu, jak jsi to myslel, když jsi říkal, že počasí je narušeno nějakými silami. Když jsem byla na Rainshadowu naposledy, moc jsem si to neužila, ale takhle děsivě to tu nevypadalo, tedy alespoň mimo Rezervaci.“

„Situace se očividně hodně zhoršila od chvíle, co jsem s Harrym před čtyřmi dny mluvil. Není divu, že nám v Thursday Harbor oznámili, že trajekt nejezdí.“

Snažil se vymanit člun ze silného proudu. Loď reagovala pouze minimálně, bylo jasné, že jen tak neuniknou. Cítil mocnou energii vody pod motorem, jež je hnala ke skalnatým útesům. Nyní se pokoušel zajistit, aby se člun nepřevrhl, než se dostanou na bezpečnější místo, kde by ho vytáhli na břeh.

„Nemáme šanci dostat se Do Shadow Bay,“ oznámil. Jednou rukou přidržoval kormidlo a druhou otevřel v kůži vázaný svazek, který si přivezl s sebou.

Alice se zadívala na knížečku. „Co to je?“

„Navigační mapy téhle oblasti. S Harrym jsme strávili spoustu času průzkumem pobřeží kolem ostrova. Nadace má navíc v archivech obrovskou sbírku nákresů od námořníků.“ Listoval stránkami, než našel tu, co hledal. „Tady je to. Nedaleko odsud je malý přírodní přístav. Zátoka lží. Pokusím se do ní dostat.“

„A pak co?“ zeptala se Alice.

„Musíme na břeh. Nemůžu riskovat vyplutí s člunem zpátky na otevřené moře, dokud se to tu neuklidní. Noc strávíme na pláži. Zítra ráno, jestli bude počasí stále takhle nepředvídatelné, budeme muset dojít podél pobřeží do Shadow Bay.“

„To bude hodně dlouhá procházka,“ poznamenala Alice.

„Vzhledem k drsnému terénu potrvá nejspíš celý den. Energetický plot, který chrání Rezervaci, stojí v téhle části ostrova několik metrů od pobřeží, takže se aspoň nebudeme muset trápit se silovým polem.“

Neustále upíral pohled na rozbouřené moře, ale koutkem oka zahlédl odhodlaný výraz na Alicině tváři. Byla vyděšená, věděl však, že nepodlehne panice. To bylo dobře. Neměl čas potýkat se s nějakým jejím záchvatem.

Houdini už nadšeně necvrlikal. Zřejmě vycítil, že se situace změnila z divoké, vzrušující jízdy na něco mnohem zlověstnějšího. Když se Alice natáhla, aby ho zvedla, ani se jí nesnažil vysmýknout. Uvelebil se na svém oblíbeném místě na jejím rameni a otevřel všechny čtyři oči.

Drake se zadíval na Alice. „Řekni mi, že umíš plavat.“

„V podstatě ano, ale nejsem žádná přebornice,“ přiznala Alice. „Plavala jsem jenom v bazénech.“

„A co Houdini?“

„Viděla jsem ho ráchat se ve vaně, ale pochybuju, že byl kdy v oceánu.“

„Připrav pro něho jednu ze záchranných vest,“ požádal ji Drake. „Připevni ji k mé vestě tímhle provázkem. Možná zjistí, co má dělat, jestli skončíme ve vodě.“

Alice sundala oválnou vestu z blízkého háčku a připojila ji k Drakeově.

„Budeme muset do vody?“ zeptala se tiše.

„Jen pokud to bude nezbytně nutné.“

Divoký proud nabíral na síle. Člun se hnal k blízké zdi z mlhy, jež obkružovala ostrov. Drake pátral po orientačních bodech, které by naznačovaly vjezd do Zátoky lží, po dvou pilířích z kamene, jež formovaly přírodní bránu zátoky. Konečně je zahlédl, stoupající z mlhavého oparu, ale úzký vchod byl schovaný v husté, temné mlze.

Věděl, že na osvobození se z podvodní řeky, jež je hnala k ostrovu, bude mít jen jedinou šanci. Jestli se splete, buď se potopí, nebo narazí do skal.

Nastartoval motor a opřel se do volantu, zamířil k přístavu a pátral po samotném okraji divokého proudu.

Voda mu vzdorovala, ale dokázal sklouznout se člunem na stranu.

„Drž se,“ zavolal.

„To už se snažím,“ odpověděla Alice. Svírala Houdiniho a záchrannou vestu pod jednou paží a držela se nejbližšího záchytu.

Cítil drobné vyrušení způsobené proudem ze zátoky. Využil toho, vymačkal poslední zášlehy energie z pracujících motorů.

Těžce se opřel do volantu. Člun zareagoval tím, že vyskočil z proudu a vletěl do vod zátoky. Rychlost hnala člun přímo do clony mlhy.

Snesla se náhlá tma. Temný opar vířil energií. Člun obklopil děsivý klid. Proud zpomalil. Rozprostřelo se kolem nich podivné, tlumené ticho.

„Jako bychom vstoupili do jiné dimenze,“ zašeptala Alice.

Drake zpomalil, dokud člun klidně neklouzal mlhou, plul na skelné hladké hladině.

„Nevidím si na špičku nosu,“ prohlásila Alice, hlas plný napětí.

Drake si opatrně sundal brýle a rozhlédl se po temně osvětleném světě kolem.

„Já jo,“ prozradil tiše.

Bylo to království ozářené všemi barvami půlnoci. Mlha je stále obklopovala, ale pomocí jeho druhého zraku už nebyla neproniknutelná. Místo toho byla průhledná a obláčkovitá. Nebýt proudů žhavé energie, vypadala by jako kterákoliv jiná mlha. Rozeznal skalnaté pilíře střežící vstup do zátoky.

Alice rychle otočila hlavu, zapátrala mu ve tváři. „Je to temná světelná energie, že? Cítím ji.“

„Ano. Ale nikdy jsem ji takhle neviděl.“

Alice se natáhla, aby se dotkla Houdiniho. „Je zlověstná, jako by se blížila bouřka.“

Také to cítí, pomyslel si Drake. Vzrůstající chaos černočerné temnoty, který se mohl rozvinout do něčeho mnohem nebezpečnějšího, až zmizí poslední paprsek denního světla.

„Musíme se dostat na břeh, než se snese noc,“ prohlásil. „Mám pocit, že ta mlha bude za hodinu ještě horší.“

„Asi máš pravdu. Opravdu přes ni vidíš?“

„Částečně. Vidím, kam míříme, ale později už to možná nepůjde. Co vidíš ty?“ zeptal se.

„Za přídí lodi už nerozeznám vůbec nic.“

Ještě víc zpomalil a opatrně projel vstupem do zátoky. Když minuli kamenné sloupy, vynořili se z mlhy. Voda zůstala v klidu.

„To je úleva,“ vydechla Alice. „Už vidím pláž.“

Drake zajel k srpku písku lemujícímu tichou zátoku. Když už se nemohl dostat dál, aniž by uvízl na mělčině, vypnul motory a vyhodil kotvu.

Zvedl pohled k polovičnímu měsíčku pláže a temnému, hustému lesu za ní. Soumrak halil scenerii do hustých stínů.

Zadíval se na Alice.

„Vítej zpátky na Rainshadowu,“ prohlásil.

„Druhé líbánky na tomhle zatraceném ostrově,“ konstatovala Alice. „Co by se tak mohlo stát špatného?“

10

Pomocí menší loďky převezli nejnutnější vybavení a zásoby na pobřeží. Mlha se stále vznášela nad vodou, líně se povalovala a zahalovala zátoku, když se k ní blížili.

Houdini, nevšímavý k zlověstné mlze, rychle objevil radost ze surfování na záchranné vestě. Dováděl v mělké vodě, držel se vesty předními pacičkami, zatímco zadníma nohama pádloval. Občas naskočil na drobnou vlnku, která ho donesla až na písek. Bez sebe radostí zabroukal a okamžitě se pustil na lov další vlny.

Alice se naposledy zadívala na temnou mlhu kolem pobřeží a otočila se k Drakeovi připravujícímu tábořiště na noc. Je na něho pěkný pohled, říkala si. Pustil se do stavění stanu, lůžek a drobné jantarové svítilny efektivním, zručným způsobem, jenž byl charakteristický pro všechno, co dělal. Nasadil si zase sluneční brýle, všimla si. Očividně byl i ten zbyteček denního světla pro jeho citlivé oči příliš.

„Omlouvám se, že ti tu moc nepomáhám,“ ozvala se. „V životě jsem nebyla kempovat.“

„Nedělej si s tím starosti.“ Drake vyslal do jantarové svítilny energii. „Harry a já jsme tady na Rainshadowu tábořili častokrát. Dovedli jsme to k dokonalosti.“

„To vidím.“ Vykročila k němu přes písek. „Předpokládám, že ta jantarová svítilna je pro mě. Cením si toho. Vadí tvým očím?“

„Ne, pokud si nechám brýle.“

Sledovala, jak vyndává z batohu drobné zařízení. Namířil ho na malou hromádku naplaveného dříví, kterou nasbíral. Z přístroje vyšlehl plamínek. Dříví se okamžitě vzňalo.

„Co to je?“ podivila se Alice.

„V podstatě je to jenom takový zapalovač, zařízení pro zážeh. Ale v našich laboratořích bylo upravené, aby fungovalo jako malá pájecí lampa, když je to nutné. Mám dvě. Můžeš si vzít druhou.“

„Dobrý bože, k čemu by mi byla pájecí lampa?“

„Je to šikovná zbraň.“

Trhla sebou. „Aha.“

Drake si klekl před oheň a pozoroval plameny přes sluneční brýle. „Oheň je jedna z mála forem normální energie, která se dá použít v Rezervaci.“

„Je na druhé straně plotu hodně nebezpečných zvířat?“

„Až donedávna byli jediná nebezpečná stvoření, kterých jsme se museli bát, lidé. Ale to už není pravda.“

„Správně, ty zmutované mořské potvory, které žijí v jeskynních jezírkách.“

„A možná další věci.“ Drake se ohlédl přes rameno na temný les lemující zátoku. „V ekosystému v Rezervaci je teď tolik psi energie, že to má určitě účinky i na rostlinstvo a zvířata.“

Houdini se vynořil z vody, záchrannou vestu táhl za provázek. Zastavil se, aby vytřásl vodu z kožíšku, a pak přicupital k ohni. Zadíval se na zásoby.

„Myslím, že má hlad,“ konstatovala Alice.

„Já teda jo.“ Drake vstal. „Je na čase otevřít nějaké chutné instantní jídlo. Pardon, že jsem zapomněl přinést víno.“

Alice se usmála. „To já taky.“ Pohlédla k zátoce. Loď pomalu mizela v mlze. „Proč mám pocit, že už svoje kufry a kostýmy a rekvizity nikdy neuvidím?“

Drake otevřel jednu plechovku. „Neboj se, pro člun a tvoje věci se vrátíme, až se postaráme o ostrov.“

V zavazadlech není nic, co by se nedalo nahradit, připomněla si. Přesto však byl ve dvou kufrech, které musela nechat na palubě člunu, celý její život – nebo to, co z něho zbylo.

Seber se, ženská. Jsi naživu, stejně jako Houdini. Na ničem jiném nezáleží. Ani na okamžik nepochybovala, že byli ještě před chvílí ve vážném nebezpečí.

„Zachránil jsi nás, Drakeu,“ řekla tiše.

„Cože?“

Otevřel druhou plechovku a pak třetí.

Sledovala ho, jak láme pečeť na každém balení. Zavanula k ní vůně ohřívaného jídla.

„Řídit loď v těch strašných proudech a mlze byla úžasná práce,“ prohlásila. „Všechny jsi nás zachránil.“

Pohlédl na ni, jantarové světlo se mu odráželo na brýlích. „Ty a Houdini byste tu přece nebyli, kdybych vás sem nepřivezl.“

„Ano, no, jsme tu a ty jsi nás zachránil. To je jediné, na čem dneska v noci záleží.“

Zatvářil se pobaveně. „Jsi žena žijící přítomným okamžikem. Spousta lidí by na mě byla navztekaná, kdybych je uvrhl do takové situace.“

„Ne že by se mi v Crystal City vedlo kdovíjak dobře. Aspoň mám teď naději, že dostanu Ethel Whitcombovou ze svého života a navíc vydělám pár babek. Díky tobě můžu uvažovat o úplně jiné budoucnosti.“

„Ještě tam nejsme.“ Pohlédl na mlhou zahalenou zátoku. „Myslela jsi to vážně, když jsi tvrdila, že všechno, co máš, je v těch zavazadlech, že jo?“ zeptal se.

„Ano.“ Usadila se na obrovský špalek. „Ethel Whitcombová odvedla dobrou práci, když se mi v minulém roce snažila zničit život. Je úžasné, co můžeš provést druhé osobě, když máš dost peněz a vlivu.“

„Žila jsi celý ten zatracený rok jen s několika kufry?“ zeptal se Drake. Posadil se vedle ní a podal jí jídlo. Druhou porci dostal Houdini a třetí si nechal pro sebe. „To je všechno? Žádné věci ve skladišti? Žádný majetek?“

Sledovala, jak Houdini zkoumá předložený pokrm. Zdál se nadšený malými přihrádkami na talíři, každá obsahovala jiný druh jídla. Váhal mezi hruškovými lupínky a dušenou zeleninou s masem.

„Neměla jsem moc věcí ani v době, než se mě Ethel rozhodla zruinovat,“ přiznala Alice. „Každopádně jsem měla práci, auto, které bylo skoro splacené, nějaké úspory v bance a pár kreditních karet.“

„Všechno je pryč?“

„Nejdřív se odporoučela práce v muzejním obchodě se suvenýry, protože to muzeum patří Ethel Whitcombové. Ředitel, Aldwin Hampstead, neměl na výběr než mě propustit, poté co na něj Ethel zatlačila. Auto se záhadně vrátilo k bývalému majiteli. Kreditní karty byly zrušené. Když jsem si uvědomila, co se děje, podařilo se mi vybrat peníze z banky, než Ethel našla způsob, jak mě od nich odstřihnout, ale bylo to jen o vlásek. Utratila jsem všechny úspory, jen abych se udržela jeden krok před jejími nohsledy. Byl bys překvapený, kolik stojí nákup nových dokladů každých pár měsíců.“

Drake tiše zapískal. „Opravdu jsi před ní musela utíkat.“

Snědla trochu dušené zeleniny. Moc dobrá nebyla, ale nic strašného, a nejlepší na tom bylo, že byla teplá. Houdini se rozhodl. Nejdřív se pustil do hruškových lupínků.

„Dobrá volba,“ zamumlala. „Vždycky sníst jako první dezert. Nikdy nevíš, kdy se jeden z Etheliných posluhovačů objeví.“ Zarazila se a pak se pousmála myšlence, která jí bleskla hlavou. „Musím říct, že návrat na Rainshadow má rozhodně jedno světlé místo. Je vysoce nepravděpodobné, že by mě lidé Ethel Whitcombové pronásledovali až sem, když je tu taková mlha a komunikace nefunguje.“

Drake si vložil do úst sousto zeleniny. „Kdyby se jim podařilo dostat se sem, museli by přejít přese mě. A to se nestane.“

Magocelové ostří v jeho slovech bylo tak smrtelně nabroušené, až z něj skoro odkapávala krev.

Podařilo se jí vykouzlit lehkomyslný úsměv. „Ach, páni, součástí naší dohody je i vlastní bodyguard?“

„Ano,“ přikývl vážně.

Trocha napětí, která ji během posledního roku spalovala zevnitř, malinko povolila.

„Věřím ti,“ prohlásila.

11

Drake rozpoznal přesný okamžik, kdy se Alice probrala v přívalu adrenalinu z noční můry. Sklonil se před stanem.

„Jen klid,“ řekl. „Všechno je v pořádku.“

Posadila se tak rychle, až se praštila hlavou o střechu malého stanu. Vytřeštila oči hrůzou, když se podívala kolem něho do mlhy.

„Cože?“ zašeptala.

Věděl, co vidí. Halucinace za poslední hodinu zesílily. Jako pravěké nestvůry noci se vznášely za září vrhanou ohněm.

„Nejsou skuteční,“ řekl Drake.

Ignorovala ho, chycená mezi snovým světem a bdělým stavem.

„Houdini,“ lapala po dechu. „Houdini.“

Prachový králíček seskočil ze spadlého kmene stromu, kde seděl a dělal Drakeovi společnost. Rozběhl se do stanu. Alice ho k sobě přitiskla a několikrát se zhluboka nadechla.

„Co se to, pro všechno na světě, děje?“ zeptala se nakonec.

Hlas má obdivuhodně klidný, vzhledem ke znepokojujícím a dezorientujícím okolnostem, pomyslel si.

„Energie mlhy vytváří halucinace,“ prozradil. „Je to podobné, jako když procházíš energetickým plotem.“

Silou vůle se ovládla. „Sundal sis brýle.“

„Ano.“

„Co se stalo s jantarovou lucernou?“

„Oheň je zřejmě proti mlze mnohem účinnější, takže jsem se rozhodl ušetřit energii,“ odpověděl. Nedodal už, že bude nejspíš nejlepší uchránit svítilnu pro případ, že by museli venku strávit další noc.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Zatím,“ odpověděl. „Uvažoval jsem, jak dlouho budeš moct spát v téhle mlze. Před hodinou začala úroveň energie docela rychle stoupat. Mění se v paranormální bouři, která ovlivňuje smysly a vytváří zvukové a zrakové halucinace.“

„Hm, to je teda super.“ Alice zasténala. „A to jsem si myslela, že si s něčím takovým nebudeme muset dělat starosti, dokud nevejdeme do Rezervace.“

„Ať už se uvnitř děje cokoliv, dostalo se to přes plot, minimálně v téhle části. Je skoro půlnoc. Vsadím se, že v dalších několika hodinách se to ještě zhorší. Víš, jak to chodí s paranormální energií.“

„Po setmění je vždycky silnější.“

„A zvlášť po půlnoci,“ dodal. „Psi žár se nejspíš zmírní s příchodem úsvitu.“

„No, jedno je jisté: já už se dneska v noci rozhodně nevyspím,“ konstatovala.

„Pojď ven a posaď se k ohni,“ poradil jí.

„To zní jako dobrý plán.“

Narovnal se a poodstoupil od stanu. Pustila Houdiniho a vyškrábala se z malého prostoru. Protáhla se a sesula se na kus dřeva.

Drake se usadil vedle ní. Dotkli se rameny. Drake cítil, jak to mezi nimi zajiskřilo. Povídej mi něco o představivosti, Sebastiane. Teď tu sníš s otevřenýma očima.

„Hm,“ zamumlala Alice. „To je zajímavé.“

„Co?“

Přisunula se blíž, takže se jejich ramena opět dotkla. Drake dostal další zásah. Tentokrát se Alice neodtáhla. Záblesk spojení se uklidnil a jako by nabyl na síle a intimitě.

„Když mezi námi dojde k fyzickému kontaktu, orientuju se v mlze líp,“ prozradila Alice.

„Jo?“

„Myslím, že zachytávám nějaké proudy tvé aury,“ prohlásila. „Jako bych si trochu cucla tvého talentu.“

„Taky cítím tvoje energetické pole.“

V atmosféře došlo k mírnému posunu, poznal, že zapojila talent. Po chvíli se jí šíje trochu uvolnila.

Seděli mlčky, rameny se tiskli k sobě. Houdini si hověl na kmeni a upřeně zíral do temného lesa.

„Co když narazíme při pátrání po těch dvou ztracených krystalech na něco mnohem nebezpečnějšího než na ty mořské příšery, které objevili tvůj bratr se svou snoubenkou,“ zeptala se Alice po chvíli. „Možná na něco, co člověk nezvládne.“

„Je to možné,“ připustil Drake. „Ne že bychom měli na výběr. Potřebujeme odpovědi.“

„A když se ti ty odpovědi nebudou líbit?“

K vlastní reakci už se nedostal, protože v tu chvíli mu přes smysly přejelo ledové ostří strachu. Na konci kmenu Houdini stáhl srst a tlumeně, varovně zavrčel.

Drake se zadíval k okraji plotu. Z temnoty mu pohled oplácely složené oči velikosti basketbalových míčů. Zářily ledově chladným ultrafialovým psi světlem. Tlama byla lemovaná dvěma čelistmi podobnými klepetům. Tělo bylo napuchlé a baňaté a neslo ho šest vytáhlých, kloubovitých nohou. Ta zatracená věc byla velká jako pes.

„Máme návštěvu,“ oznámil Drake tiše. Natáhl se pro zapalovač, velice pomalu. „Za tebou, poblíž energetického plotu.“

Alice se otočila, ramenem se stále tiskla k jeho. Ostře, zděšeně zalapala po dechu.

„Dobrý bože,“ zašeptala. „Je to to, co si myslím?“

„Nějaký druh hmyzu,“ řekl Drake. Prsty sevřel zapalovač. „Ale nepodobá se to ničemu, co jsem kdy v Rezervaci viděl.“

„Vypadá to, že tvůj bratr měl pravdu. To, co se tam odehrává, začíná ovlivňovat zvířata.“

„Hmyz se vyvíjí rychle. Je logické, že by byl mezi prvními tvory, kteří by reagovali na změny v prostředí.“

„Ale tenhle prošel přes plot,“ namítla Alice. „Myslela jsem, že se z Rezervace nemůže nic dostat ven.“

„Lidé a prachoví králíčci procházejí sem a tam celou dobu.“

„Ano, ale my jsme jiní. Ta… Ta věc se vyvinula v Rezervaci ve velice nabitém prostředí. Jak může přežít tady na pláži?“

„Jenom odhaduju – nejsem žádný biolog – ale myslím, že energie mlhy produkuje dostatek psi, aby to mohlo vyjít v noci na lov z Rezervace.“

Zářící ultrafialové oči se otáčely k nim rychlými, ostrými pohyby typickými pro tvory s článkovanou stavbou těla. Zaváhalo to, nejspíš se mu nelíbil oheň, usoudil Drake. Pak, jako by se rozhodl ohledně své oběti, se netvor rychle rozcupital.

Houdini zasyčel.

Drake počkal, dokud nebyl obrovitý hmyz v dosahu. Zamířil zapalovačem na jedno složené oko a pustil přístroj na plný výkon. Úzký paprsek zasáhl jedno z hmyzích očí. Ozval se hlasitý praskavý zvuk a pak výbuch, jak tělo tvora explodovalo pod palbou plamene.

Pach spáleného hmyzu zavanul mlhou.

Houdini nadšeně zacvrlikal.

Nastalo krátké ticho. Drake cítil Alicino napětí.

„Víš,“ ozvala se Alice, „z vlastní zkušenosti vím, že když člověk narazí na jeden hmyz, obvykle může v okolí očekávat další.“

„Právě jsem uvažoval stejně.“

Z druhého konce zátoky se objevila další řada blyštících se očí. Drake počkal, dokud se nedostal na dosah, a znovu zapnul zapalovač. Obrovský hmyz vybuchl v záblesku černého kouře, který rychle odvanul. Houdini znovu zabroukal, hra se mu začínala líbit.

„Říkal jsi, že máš druhý zapalovač?“ zeptala se Alice.

„To jsem říkal.“ Vytáhl ho z batohu a podal jí ho. „Stačí zmáčknout tohle tlačítko. Maximální dosah je jen asi kolem pěti metrů, takže musíš počkat, dokud se cíl nedostane tak blízko, jako jsou ty hromady kamenů tamhle.“

Prohlédla si zapalovač v ruce. „Chápu.“

„Sedneme si zády k sobě na tenhle kmen,“ řekl Drake. „Tak budeme stále ve fyzickém kontaktu, ale já budu hlídat jeden směr a ty druhý, kdyby něco přišlo z druhé strany pláže.“

„To mi vyhovuje.“

Přehodila jednu nohu přes kmen a posadila se obkročmo. Drake udělal totéž. Zády se přitiskli k sobě a energie se kolem nich zatřepotala, protože zapojili smysly.

Podivná noc byla chvíli ztichlá, až na tlumené šplouchání vln v zátoce. Drake si užíval doteku Aliciných zad. Byla teplá a pěkně voněla. Vzhledem k okolnostem to bylo směšné, ale připadalo mu správné, že jsou tu spolu.

Houdini dychtivě zacvrlikal.

Alice ztuhla. „Pozice tří hodin na mé straně. Už jde.“

Drake otočil hlavu a uviděl monstrózního brouka. „Namiř na největší část toho tvora.“

Alice vyslala do zapalovače energii a vystřelila. Brouk se sesul do kouřících trosek.

Houdini se radostí málem zbláznil a vítězně poskakoval kolem ohně.

Alice si povzdechla. „Možná si myslí, že si tady hrajeme.“

Drake odrovnal další hmyz.

„Je mi jasné, že o takových líbánkách zřejmě ženy nesní,“ nadhodil.

„V tom se tedy pleteš,“ prohlásila Alice. „Je to otázka perspektivy. Můžu přísahat, že tyhle líbánky jsou mnohem zábavnější než ty poslední.“

„Jo?“

„Hej, tentokrát se mě můj manžel nesnaží zavraždit. Snaží se mě zachránit před obrovskými šváby.“

„Líbí se mi tvůj pozitivní přístup.“

12

Strašlivá mlha začala ustupovat o pár hodin později. Alice si nebyla časem jistá, protože její i Drakeovy hodinky se zastavily, staly se oběťmi silné psi energie v oblasti.

Boj s přerostlým hmyzem skončil krátce poté, protože se přeživší monstra vrátila zpátky přes plot do Rezervace. Objevilo se první světlo úsvitu.

Drake přehodil nohu přes kmen, aby už nemusel sedět obkročmo, a vyndal z bundy zrcadlové sluneční brýle.

„Jsou pryč,“ konstatoval, když si brýle nasadil. „Měl jsem pravdu, přes den nejsou mimo Rezervaci schopní přežít. Potřebují k životu mlhu.“

„Díky bohu,“ vydechla Alice. „Představa, že se trmácíme do Shadow Bay a cestou odstřelujeme zmutovaný hmyz, je tak trochu skličující.“

Houdini vesele zacvrlikal na pozdrav a s nadějí se zadíval na zbývající jídlo.

„Máš hlad?“ zeptal se Drake. Vstal, sklonil se a otevřel batoh. „Já taky. Podíváme se, co tu máme na snídani.“

Alice pomalu vstala z kmenu a protáhla si ztuhlé svaly. Sledovala Drakea, jak otevírá batoh, intenzivně si uvědomovala, navzdory všemu, že jí chybí jeho teplá silná záda přitisknutá k jejím. Postrádala fyzický kontakt, který je spojoval tak intimně celou dlouhou nebezpečnou noc. Dva lidi nic nesblíží víc, než když přežijí útok zmutovaného hmyzu, pomyslela si. Ale moc na to nespoléhej.

Prohlížela si pláž v tlumeném světle pochmurného šedavého úsvitu. Na písku ležela hrstka zuhelnatělých trosek hmyzích těl. Jedno z nich bylo trochu moc blízko.

„Fuj,“ zamumlala Alice. Odvrátila pohled od mrtvé potvory a otřásla se.

Drake zvedl tři balíčky s jídlem. „K snídani máme na výběr dušenou zeleninu a hruškové lupínky nebo dušenou zeleninu a hruškové lupínky.“

„Složitý výběr,“ uvažovala Alice. „Myslím, že si dám dušenou zeleninu a hruškové lupínky.“

„Výborná volba.“

Drake pokrmy otevřel. Alice se znovu sesula na kmen a pustila se do snídaně. Drake si sedl vedle ní. Oba sledovali, jak se Houdini pouští do stejného váhavého procesu jako noc předtím, až si nakonec vybral hruškové lupínky.

Alice si uvědomila, že se Drake usmívá, ne úplně pobaveně, ale spíš spokojeně, říkala si.

„Copak?“ zeptala se s pusou plnou zeleniny.

„Jen si říkám, že jsme byli včera v noci dobrý tým, ty, já a ten prachový králíček.“

Uvažovala o tom. „Ano, byli, že?“

„Dneska se musíme dostat do Shadow Bay. Určitě nechceme strávit další noc pod širým nebem.“

Alice ztuhla, když ji napadla strašná představa. „Říkal jsi, že jsi s bratrem mluvil naposledy před několika dny. Co když –“

„Co když Shadow Bay napadl obrovitý hmyz?“ Drake zavrtěl hlavou. „To není moc pravděpodobné, ne v té části ostrova.“

„Proč ne?“

„Město se nachází několik mil od plotu v oblasti Rainshadowu, kde je historicky nejnižší úroveň paranormální aktivity.“ Drake kývl hlavou k blízkému lesu. „Tahle část kolem Zátoky lží byla na druhé straně vždycky žhavým místem, dokonce i předtím, než začaly nedávné problémy. Je to zaznamenané na všech starých mapách. Proto je tu plot tak blízko pobřeží.“

„Předpokládáš, že se ti mutanti vydají nejdřív na místo, jako je Zátoka lží?“ Alice se nad tím zamyslela. „To dává smysl.“

„Nic lepšího mě nenapadlo.“ Drake dojedl a vstal. „Vypadneme odsud.“

Netrvalo dlouho tábořiště sbalit, většinu práce zvládl Drake sám, přiznala si Alice. Ani netušila, jak složit stan.

„Cítím se tu celkem zbytečná,“ prohlásila. „Prosím, klidně mě zaúkoluj.“

„Kdepak.“ Drake se na ni mile usmál. „Včera v noci jsi rozhodně zbytečná nebyla.“

Po jeho komentáři se pak cítila mnohem lépe.

Drake jí podal menší z dvou batohů. „Tady máš.“

Podařilo se jí nandat batoh na záda a pak Drakea následovala na pláž. Houdini jim cupital v patách, tu a tam se zastavil, aby prozkoumal zajímavý kámen nebo kus dřeva.

„Pro tebe je všechno hra, že jo?“ usmála se na něho Alice.

Drake se zadíval na Houdiniho. „Prachový králíček má snadný život. Rozhodnout se, jestli sníst hruškové lupínky dřív než dušenou zeleninu, je nejspíš to nejtěžší, co ho čeká.“

Pláž končila skalním srázem. Drake je vedl mezi kameny a vykročil k hranici lesa. Alice ho následovala, soustředila se na cestu tak intenzivně, že narazila do Drakea, než si uvědomila, že se zastavil a ztuhl.

Otevřela ústa, aby se ho zeptala, co se děje, ale umlčel ji krátkým pohybem ruky. Houdini ztichl také. Stále vypadal jako chlupatá kulička, ale díval se k lesu stejně pozorně jako Drake.

Alice sledovala, jak Drake vyndává zapalovač.

Ach bože, pomyslela si. Další zmutovaný hmyz.

Drake ji vzal za paži a stáhl ji do stínu za hromadou balvanů. Dřepli si a čekali.

Alice zaslechla praskání suchých větviček a jehličí. Spadlo několik drobných kamínků. Pak se ozvalo tlumené dunění kroků a těžké oddechování.

To není hmyz, pomyslela si. Netušila, jestli je to dobrá zpráva, nebo špatná.

Za okamžik se objevila nějaká žena, nemotorně se proplétala mezi stromy. Byla mladá, nejspíš kolem osmnácti nebo devatenácti, hubená a vypadala vyčerpaně, jako by nějakou dobu nejedla ani nespala. Dlouhé hnědé vlasy jí spadaly na ramena. Na sobě měla tmavě zelené kalhoty, košili ve stejné barvě s logem na kapsičce na prsou a těžké boty. Je to uniforma, uvědomila si Alice.

Zatímco ji s Drakem pozorovali, žena se dál vlekla, klouzala a klopýtala na kamenech a listí.

Drake se narovnal a vyšel zpoza kamenů.

„Haló,“ promluvil tiše.

Žena ztuhla. V tváři se jí odrážela panika. Ohlédla se přes rameno a pak očividně usoudila, že tou cestou utéct nemůže, dívala se na žulové kameny spadající do moře. Vyrazila tedy k hustému lesu.

„Ne, zatraceně,“ zavolal Drake. „Stůjte. Neublížíme vám.“

Alice se vynořila zpoza kamene. „To je v pořádku. Prosím, vraťte se zpátky.“

Utíkající žena se nezastavila. Zmizela v hustém podrostu. Její pronikavé výkřiky chvíli rezonovaly v lese, než náhle ustaly.

„U všech duchů,“ zamumlal Drake. „Musela projít plotem.“

„Nemůžeme ji tam nechat,“ prohlásila Alice. „Musíme ji najít. V téhle části Rezervace by noc nepřežila.“

„Já vím.“ Drake vypadal smířený s nevyhnutelným. „Dobře, jdeme. Drž se u mě.“

„Neboj. Budu.“

Neviditelná energie paranormálního ohrazení je zasáhla během několika kroků. Silové pole bylo zpočátku nepříjemné a znepokojující, Alice vstaly vlasy na zátylku. Zatnula zuby před účinky a následovala Drakea hlouběji do psi bariéry.

Halucinace – zvukové i zrakové – na ně udeřily. Podivné postavy se zhmotnily ze stínů, lákaly ji do záhuby. Přeludy ji varovaly, aby nešla dál, než bude pozdě. A neustále, neustále tu bylo hrůzostrašné mrazení, které jí drásalo smysly. Zapojila talent, aby se s účinky vypořádala. Věděla, že Drake udělal totéž.

Natáhl se a podal jí ruku. Popadla ji. Šoková vlna plotu poněkud ustoupila. Jako včera v noci, pomyslela si. Fyzický kontakt pomáhal odehnat nejhorší paranormální ruchy.

Houdini jim běžel v patách, silové pole na něho nijak neúčinkovalo.

A pak, během pár kroků, prošli plotem do Rezervace. Halucinace ustoupily, jen aby je nahradila podivná atmosféra místa.

Energie vířila všude kolem Alice – část pocházela ze světa rostlin, jiná z království zvířat a hmyzu. Všechno působilo přehřátě. Tu a tam zazářily ve stínech záblesky psi světla. Záhony vegetace se blyštěly. Houby fluoreskovaly. Hustá stromová klenba nad hlavou jim blokovala to málo světla, co tam bylo. Zlověstný vítr čechral listy na stromech, až se třásly a třpytily se zlovolným světlem. Celé místo bylo plné temné energie blížící se bouře.

Drake se zarazil. Alice se zastavila vedle něho. Po ženě nebylo ani vidu, ani slechu, ale Houdini naléhavě zabručel a prohnal se malým lesíkem obrovitých kapradin hrajících duhovými barvami.

Alice a Drake ho následovali.

Výkřiky se ozvaly znovu.

13

Silná energie Rezervace překrucovala zvuk. Alice si nebyla jistá směrem výkřiků. Drake a Houdini však dokázali zoufalé ječení vypátrat.

„Tudy,“ prohlásil Drake. „Hlavně se v žádném případě neztrať.“

„Neztratím,“ slíbila Alice. „Už jsem to tu jednou zkoušela, vzpomínáš?“

Prodírali se bludištěm masivních, fosforeskujících palmovitých kapradin, Houdini cupital v čele. Dotýkat se rozpálené zeleně jí rozechvívalo smysly. Nebylo to bolestivé, ale zvláštní, raději si dávala pozor.

Křik byl teď hlasitější. Plačící žena se nalézala nedaleko, ale energie v Rezervaci byla tak dezorientující, že od nich mohla být vzdálená klidně stovky mil.

Houdini však neměl potíže vyznat se v podivném pralese. Prohnal se závojem zvláštních modrých orchidejí a okamžitě zmizel.

„Počkej,“ zavolala za ním Alice.

Houdini se zase vrátil, několikrát poskočil nahoru a dolů a vzrušeně zacvrlikal. Když ho dohonili, znovu vyrazil jako střela, mířil do lesa z obrovitých zářících hub.

Přerostlé nevypadaly jen kapradiny a houby, uvědomila si Alice. Většina vegetace působila nepřirozeně obrovsky. Vodopády rostlin – každá s květy velikosti talířů – spadaly k zemi jako barevná záplava.

Od chvíle, kdy byla v Rezervaci naposledy, už uplynul celý rok, a v té době se nacházela v jiné části ostrova. Tehdy viděla spoustu podivných a znepokojujících věcí, ale nevzpomínala si na nic podobného obrovským kapradinám a do výšky čnějícím houbám. Před rokem bylo zakázané území záhadnou říší divů, jistým způsobem strašidelnou, ale také neuvěřitelně nádhernou. Dneska měla pocit, jako by procházela ďáblovou zahradou ozářenou nevkusnou paranormální energií.

Výkřiky ustaly. To nejspíš není dobré znamení, pomyslela si Alice. Drake se prodíral přes husté listoví rychleji a Alice si musela pospíšit, aby s ním udržela krok.

Vyšli na malou mýtinku a uviděli tu ženu. Už neutíkala. Zastavila se mezi dvěma obrovitými stromy. Stále se snažila křičet, ale vycházel z ní jenom chrapot. Divoce mávala rukama, ovšem její pohyby byly omezené a každou vteřinou uvadaly.

„Dobrý bože,“ zamumlal Drake a zvedl zapalovač.

Alice konečně uviděla, proč se utíkající žena zastavila. Byla uvězněná v lesklých vláknech obrovské pavoučí sítě.

Houdini se zarazil a zasyčel. Alice přejel mráz po zádech. Vzhlédla a uviděla obrovský tmavý kulovitý tvar. Složené oči zářily jako ledově chladné diamanty. Na tom upřeném pohledu bylo cosi děsivého a podmanivého zároveň. Osm dlouhých nohou se pohybovalo ve stínech.

„Pavouk,“ zašeptala Alice vyděšeně.

„A je to tu zas,“ oznámil Drake.

Pavouk vyrazil za svou kořistí. Žena už nekřičela. Prudce se třásla a byla tak zamotaná v lepkavých vláknech blyštícího se hedvábí, že nemohla pohnout rukama ani nohama.

Houdini zavrčel. Tohle setkání za hru nepovažoval. Alice však věděla, že nemůže nic udělat. Kdyby zkusil na pavouka zaútočit, zamotal by se do sítě.

„Houdini, ne,“ zašeptala Alice.

„Ať se mi neplete do cesty,“ nařídil Drake.

Alice zvedla Houdiniho a strčila si ho pod paži.

Pavouk se blížil k téměř nehybné ženě.

Drake zapnul zapalovač. Vyšlehl z něj úzký plamen a zasáhl pavouka. Několikrát sebou zazmítal a pak se osm nohou zhroutilo jako vyhořelé zápalky. Věc se zřítila na zem a nepohnula se.

„Už jste v pořádku,“ řekl Drake ženě. „Za pár minut vás vysvobodím.“

Zapalovač použil jako malou pochodeň a prořezával se pavučinou. Alice se obávala, aby se hedvábí nevzňalo v plamenech, ale místo toho se scvrkávalo a tálo. Pozůstatky se třepotaly jako přízračný plášť mizejícího ducha.

Žena se sesula na zem. Byla celá pokrytá kousky pavoučí sítě, ale dýchala.

Houdini stále vrčel, naznačoval, že nebezpečí ještě nepominulo.

„Musíme odsud vypadnout,“ oznámil Drake. „Pohyb a pach mrtvého pavouka nejspíš přiláká ostatní stvůry, které bych radši nepotkal. Budu dávat pozor, než ji zbavíš té sítě.“

Alice si klekla na kolena vedle ženy a začala z ní strhávat lepkavé úponky.

„Můžete se hýbat?“ zeptala se světlovlásky.

„Ano, m-myslím, že ano,“ vykoktala žena.

Vyškrábala se na kolena a smetla si kousky hedvábí z tváře. Zadívala se na Drakea.

„Kdo jste?“ zašeptala.

„Drake Sebastian,“ odpověděl. „Tohle je má žena Alice. Můžeme si promluvit později. Teď se odsud musíme dostat.“

Žena sebou trhla, zmateně se zamračila a pak se s viditelným úsilím ovládla. „Nerozumím tomu.“

„Ani já,“ prohlásil Drake. „Vyřídíme to později.“

Alice něco zaslechla ve stínech. Houdini znovu zavrčel.

Drake popadl jednu ženinu ruku. Alice ji vzala za druhou. Společně se rozběhli k okraji plotu. Houdini uháněl za nimi.

Proběhli psi bariérou. Když už byli skoro venku, Alice si dovolila drobný úlevný povzdech. Drake se zastavil a otočil se na ženu.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Karen,“ řekla žena. „Karen Rosserová.“ Ztěžka polkla. „Zatknete mě?“

„Proč bych to dělal?“ podivil se Drake.

„Řekli nám, že kdokoliv poruší podmínky smlouvy, bude zatčen.“

Alice se zamračila. „Jaké smlouvy?“

„Té, kterou jsme podepsali u společnosti,“ zašeptala Karen.

Ukázala na logo na své zelené uniformě. „Vím, že projekt Komnata snů tady na ostrově má nejvyšší utajení. Ale já už jsem to nedokázala vydržet.“

Drake pohlédl na logo na Karenině košili. Alice sklopila oči. Jasně vyšité tam stálo známé jméno společnosti: Sebastian a spol., Nadace Rainshadow.

„Zdá se, že cestou do Shadow Bay nás čeká zajímavý rozhovor,“ poznamenal Drake.

14

Vykročili v řadě za sebou, s Drakem a Houdinim v čele. Karen šla za Drakem a Alice průvod uzavírala. Na některých místech byla chůze obtížná, ale ne nemožná. Obloha zůstávala šedivá. Tmavá mlha seděla na moři, čekala, až ji povolá energie noci. Zlověstné chvění v atmosféře neuvadalo, i když se vzdalovali od zátoky.

„Dobře, Karen, začneme od začátku,“ prohlásil Drake. „Povězte mi o tom projektu Komnata snů.“

„Nevím, kde začít,“ odpověděla Karen. „Všechno je to jedna dlouhá noční můra.“

„Říkala jste, že pracujete pro Nadaci Rainshadow spadající pod společnost Sebastian.“

„Správně. Před několika měsíci jsem byla najata jako výzkumná asistentka. Mám smlouvu, která to dokazuje.“

„A byla jste zaměstnaná tady na ostrově,“ dodal Drake.

„Dokud jsem ten stres dokázala vydržet. Zkusili jsme dát výpověď.“

„Kdo je to my?“ zeptal se Drake.

„Druhý výzkumný asistent, Pete Banks. Jak jsem říkala, pokusili jsme se skončit, ale nenechali nás. Když jsme chtěli odejít, nařídila lidem z bezpečnosti, aby nás zavřeli. Mně se podařilo dneska ráno uprchnout, ale –“

Drake se zastavil a ohlédl se na Karen. „Kdo řekl lidem z bezpečnosti, aby vás zavřeli?“

„Doktorka Tuckerová,“ prohlásila Karen.

„Doktorka Zara Tuckerová,“ zopakoval Drake jméno přesně, aby si byl jistý.

„Ano,“ potvrdila Karen.

„Zatraceně,“ zaklel Drake. „No, tím se rozhodně vysvětluje pár otázek.“ Zadíval se na Alice. „Věděl jsem, že není mrtvá.“

„Ale co dělala poslední tři roky?“ podivila se Alice.

„Není to jasné? Zara Tuckerová strávila poslední tři roky spřádáním pomsty proti mně a mé rodině.“

15

Drake se podíval na Karen. „Začneme se základním faktem. Ani Sebastian a spol., ani Nadace Rainshadow nepovolila tady na ostrově žádné výzkumné projekty.“

„To nechápu,“ hlesla Karen. „Doktorka Tuckerová dala jasně najevo, že pracujeme jako výzkumní asistenti v projektu schváleném Nadací.“

„Doktorka Tuckerová nemá s Nadací nic společného,“ prohlásil Drake. Znovu vykročil. „Oficiálně ani není naživu. Před třemi lety byla prohlášena za mrtvou.“

„Nevím, co vám na to mám říct,“ hlesla Karen. „Žena jménem doktorka Tuckerová řídí tady na Rainshadowu projekt. Má laboratorní vybavení s logem Nadace. Její ochranka nosí uniformy Nadace.“ Pohlédla na svou košili. „Pete a já jsme dostali oblečení Nadace.“

„Zara Tuckerová je výborná, ale duševně nemocná vědkyně,“ prozradil Drake. „Celý rok strávila v laboratořích Sebastianu. Umí být taky velice přesvědčivá, zvlášť co se týče mužů, když chce, aby udělali, po čem ona touží.“

„To mi povídejte,“ zabručela Karen pochmurně. „Viděla jsem, jak na ni muži reagují. Dokonce i Pete si chvíli myslel, že je do ní zamilovaný. Chtěl pro ni být hrdina. Jako všichni.“ Karen pohlédla na Alice. „Víte, jak některé ženy jako by měly talent na to, že se můžou chlapi přetrhnout, aby je potěšili?“

Alice skryla posměšný úsměv. „Ach ano.“

Drake zaťal zuby. „Povídejte dál, Karen.“

„No, dobrá nebo špatná zpráva je, že po chvíli šarm Tuckerové zmizí,“ pokračovala Karen.

Alice koutkem oka zahlédla bolestivý výraz, který přelétl Drakeovi po tváři. Nic však neřekl.

Karen si toho zřejmě nevšimla.

„Já osobně jsem tušila už od začátku, že je na ní něco divného,“ prohlásila Karen. „Ale stejně, docela jí to myslí, ne? Všichni vědci jsou tak trochu zvláštní. Já jsem se domnívala, že se prostě jenom soustředí na svůj výzkumný projekt. Každopádně, není to tak, že bych jen tak odkráčela z archeologického výzkumu.“

Drake se ohlédl přes rameno. „Proč ne?“

Karen mávla rukou k tmavému lesu. „Je to někde v té děsivé Rezervaci. Pár kroků mimo ruiny a jste ztracení. Jediní lidé, kteří tam přicházejí pravidelně, jsou hlídači. Navíc, Pete a já jsme podepsali smlouvy a dostali pěkné peníze. Plánovali jsme, že se vezmeme a koupíme si dům, až projekt skončí. No a pak před pár týdny začala být doktorka Tuckerová úplně mimo.“

„Vysvětlete jak mimo,“ ozval se Drake.

„Od začátku byla náladová, ale když začalo být jasné, že se Komnata přehřívá, přišla úplně o rozum,“ vysvětlila Karen. „Tehdy se zdekovali dva chlapi z ochranky. Chvíli byla vzteky bez sebe.“

„Co se stalo s těmi hlídači?“ zeptal se Drake.

„Pete a já jsme vyslechli jejich rozhovor, než odešli. Věděli, že se situace v Komnatě zhoršuje. Slyšeli jsme, jak plánují využít člun, který měli ukrytý v Zátoce lží. Přiváželi na něm zásoby.“

„V zátoce není žádný člun kromě toho, kterým jsme přijeli my,“ namítl Drake.

„Předpokládám, že se z ostrova dostali.“

„Kolik zbývá hlídačů?“ zeptal se Drake.

„Jenom jeden, šéf jejich týmu. Jmenuje se Quinton. Pete a já jsme si docela jistí, že jsou s doktorkou Tuckerovou milenci. No, on si myslí, že je do ní zamilovaný, to určitě. Pochybuju, že doktorka Tuckerová kdy milovala někoho jiného než sebe. Quinton je rozhodně pod vlivem Tuckerové. Myslím, že by pro ni udělal cokoliv. Což už dokázal, když tu zůstal, poté co ti dva zmizeli. Teď tady na ostrově uvízl, stejně jako všichni ostatní.“

Drake se znovu ohlédl na Karen. „Jak jste jim utekla?“

„Díky tomuhle.“ Karen vyndala z kapsy drobnou křišťálovou flétničku. „Peteovi se podařilo ji ukrást. Doktorka Tuckerová jich našla několik, když prohledávala podzemní ruiny. Ti dva hlídači pomocí nich přinášeli zásoby. Když utekli, použili jednu z nich.“

Alice si prohlédla flétnu pečlivěji. „Co to je?“

„Mimozemská technologie,“ vysvětlil Drake krátce. „Harry mi říkal, že jich pár našli v akváriu. Flétny se dají použít pro navigaci v Rezervaci, ale jejich použití je omezené, protože musejí být vyladěné na konkrétní místo.“

„Jinými slovy, když nevíš, kam jdeš, nemůžeš k tomu použít tuhle flétnu, je to tak?“ zeptala se Alice.

„Tak nějak,“ potvrdil Drake.

„Tahle je vyladěná na zátoku,“ prozradila Karen. „Dneska ráno, když jsem utekla, jsem dokázala následovat frekvence.“

„Funguje to i obráceně?“ zeptala se Alice. „Můžeme najít ruiny, o kterých jste mluvila?“

„Ne,“ odpověděla Karen. „Už ne.“ Pohlédla na flétnu se zoufalstvím v očích. „Jen tak tak jsem to zvládla z Rezervace. Úroveň energie za plotem je příliš vysoká. Ruší vyladění. Došla jsem až k plotu, ale flétna úplně přestala fungovat, když jsem prošla bariérou. Teď je mrtvá. Poslouchejte.“

Jemně do křišťálového nástroje foukla. Ozvalo se několik tlumených falešných zvuků a pak nic.

Drake se zastavil a vzal si flétnu. Obracel ji v ruce a pozorně si ji prohlížel. „Manželka velitele Attridge, Charlotte, by to možná dokázala vyladit. A ještě je tu na ostrově jeden muž, který na to má talent. Calvin Dillard. Máme na vybranou.“ Uložil flétnu do kapsy košile a znovu vykročil. „Povězte mi o tom výzkumném projektu, který Tuckerová rozjela.“

„Vím jen, že doktorka Tuckerová se snaží odkrýt mimozemské podzemní ruiny přímo tady na Rainshadowu,“ prozradila Karen. „Tam dole je obrovská křišťálová pyramida. Uvnitř je spousta energie, přinejmenším teď.“

Drake prošel pod nízko visícími větvemi. „Co se tam dole děje?“

„Když doktorka Tuckerová našla Komnatu, byla zavřená. Uvnitř byla energie, ale uschovaná v krystalech, které tvoří zdi pyramidy. Doktorka Tuckerová použila dva jiné krystaly, jimž říká Klíče, aby sílu uvolnila.“

Alice pohlédla na Drakea. „To zní jako ty dva ztracené kameny.“

„Musí to být ty proklaté krystaly.“ Drake je vedl po srázu z kamenů. „Uložila ty dva krystaly v ruinách, aby je nastartovala, a teď tam probíhá řetězová reakce tak silná, že ovlivňuje celý ostrov. Hlupačka. Jak můžou takoví lidé získat doktorát?“

Alice si odkašlala. „Řekla bych, že bychom se spíš měli zeptat, jak se takoví lidé mohou dostat přes oddělení lidských zdrojů, bezpečnostní prohlídky a pracovní povolení ve společnostech, jako je Sebastian.“

Drake ji probodl rozzlobeným pohledem. Aspoň předpokládala, že je rozzlobený. Kvůli brýlím mu neviděla do očí.

Karen si té jejich mezihry nevšímala. Pokračovala ve vyprávění.

„Řetězová reakce je přesný termín, kterým doktorka Tuckerová tuhle situaci popsala,“ prohlásila Karen. „Začíná mít strach, řekla bych. Tvrdí, že jediný způsob, jak Komnatu snů zavřít, je odstranit ty dva krystaly.“

„Takže?“ pobídla ji Alice. „Proč to neudělá?“

„Nemůže,“ odpověděla Karen. „Nikdo už nedokáže vejít do Komnaty na déle než minutu či dvě. Posledních několik týdnů posílá každý den do té výhně Petea a mě. Uváže nám kolem pasu lano a prostrčí nás branou. Ale je tam taková tma, že nic nevidíte, a energie tam způsobila obrovskou bouři. Sneseme to jen minutu a pak upadneme do bezvědomí. Ta mrcha nás pokaždé vytáhne, dá nám pár hodin na odpočinutí a pošle nás tam znovu.“

„Překvapuje mě, že neodjela z ostrova, když to ještě bylo možné,“ uvažovala Alice.

„Čekala příliš dlouho,“ ozval se Drake. Vedl je přes zakrslé křoviny. „Byla tak posedlá pomstou, že nedokázala odejít. Teď je uvězněná tady na Rainshadowu.“

„Jako my,“ poznamenala Alice.

„Nezapomeňte na Petea,“ dodala Karen zoufale. „Slíbila jsem mu, že jestli se odsud dostanu, pokusím se najít pomoc.“

Drake automaticky zkontroloval hodinky. Znovu se zatvářil rozzlobeně, když si uvědomil, že stále nefungují. Vzhlédl k obloze. Alice následovala jeho příkladu. Mraky byly hustší a temnější než kdy předtím.

„Musíme jít rychleji,“ pobídl je Drake. „Do západu slunce musíme dojít do Shadow Bay.“

Nikdo se s ním nehádal.

16

Strach, že je tma zastihne pod širým nebem, se ukázal jako skvělý stimul. Ve výborném čase dorazili do malé komunity Shadow Bay krátce před západem slunce. Alice zaplavila úleva, když uviděla první budovy a další známky civilizace.

Byla to náročná cesta. Drake jim nepovolil mnoho přestávek na odpočinek. Alice byla vyčerpaná a věděla, že Karen se cítí stejně. Když si však uvědomila, že nebudou muset strávit další noc venku, fyzická námaha se vyplatila tisícinásobně.

Prvotní radost však rychle zmizela. Shadow Bay vypadalo na první pohled opuštěně.

„Všichni odešli,“ zašeptala s pokleslým srdcem.

„Ach ne,“ zasténala Karen.

U trajektu nečekali žádní pasažéři. Malý nápis oznamoval, že cesta do Thursday Harbor byla až do odvolání zrušena. Obchody na krátké hlavní třídě byly zavřené a většinou potemnělé. Jeden nedaleký obchod byl osvětlený, ale záře vycházela z jediné starodávné jantarové svítilny. Alice si po chvíli uvědomila, že další jantarové svítilny osvětlovaly hospodu a několik pokojů v malém motýlku nad řadou přístavních obchodů. Kromě několika lampiček však město působilo prázdně. Vypadalo to, jako by poslední osoba před odchodem zapomněla vypnout pár světel.

Natáhla ruku k Houdinimu, který jí seděl na rameni. „Taky vám to tu připomíná místo z hororu Zátoka duchů?“

Karen se kolem sebe rozhlédla s narůstající panikou. „Ano, připomíná.“

„Ten jsem neviděl,“ prohlásil Drake. Zastavil se uprostřed ulice a prohlížel si zlověstně tiché okolí. „Skončil dobře?“

„Ne,“ odpověděla Alice. „Možná bude nejlepší nezacházet do detailů. Co se tu stalo? Myslíš, že se tvému bratrovi podařilo evakuovat celý ostrov a pak se rozhodl odjet také? Musím ti říct, že mě pomyšlení, že jsme na Rainshadowu kromě Zary Tuckerové a jejího hlídače zůstali jediní lidé, tak trochu děsí.“

„A Petea,“ dodala Karen zoufale.

„A Petea,“ souhlasila Alice.

„Jen klid,“ ozval se Drake. „Lidé tu jsou. Ale elektřina nefunguje. Proto jsou obchody nejspíš zavřené a ulice prázdná. No, a taky se blíží mlha.“

„Kde tedy všichni jsou?“ zašeptala Karen.

Jako na zavolanou se z tmavého prostoru mezi větrem ošlehanými budovami vynořil muž s dlouhými, neudržovanými vlasy, nepěstěnými vousy a divokýma očima. Na sobě měl rozevlátý zelený župan ovázaný koženým opaskem. V přezce byl zasazený jantar. Kožené boty na nohách vypadaly sešlapaně, jako by už měly nejlepší léta za sebou.

Nesl velký, rukou psaný nápis připnutý k úzkému dřevěnému kůlu. Vzkaz oznamoval: PŘIPRAVTE SE NA ÚCHVATNÝ ÚSVIT. JSTE PŘIPRAVENÍ NA NÁVRAT STAROBYLÝCH?

Svižně vykročil k Alice, Drakeovi a Karen s odhodlaným výrazem ve tváři.

„Vítejte, cestovatelé,“ zapěl. „Přinášíte zprávy od mimozemšťanů? Už se vrátili?“

„Žádné mimozemšťany jsme neviděli,“ odpověděl Drake.

„Dobře.“ Vousatý muž vážně přikývl. „Stále máte čas na přípravu. Musíte dosáhnout třetí úrovně parapsychologického osvícení, než bude příliš pozdě. Jen ti na třetím stupni budou schopní přijmout Úchvatný úsvit, který přichází.“

„Kdo jste?“ zeptala se Alice.

„Jmenuju se Egan. Byl jsem sem poslán s ostatními, abych varoval obyvatele Rainshadowu, že Úchvatný úsvit nastane nejdřív tady. Spousta utekla. Ale ti, kteří zůstanou, mi budou naslouchat. Pokud nebudeme připravení, mimozemšťané si vezmou zpět tento svět a nás přitom zničí. Zbývá už jen málo času.“

„Máte plán, jak dosáhnout třetí úrovně?“ zeptal se Drake.

„Odpověď najdete ve snech,“ prozradil Egan. Máchl rukou k tmavé mlze visící na okraji přístavu. „Ti, kteří nemohou nebo nedosáhnou třetí úrovně, najdou svůj konec v mlze nočních můr.“

„Jak to všechno víte, Egane?“ zeptala se Alice jemně.

„Sny,“ zašeptal Egan. Zíral na psi mlhu. „Vidím to ve svých snech. Brzy zjistíte, že je to pravda.“

„Kde jsou ostatní lidé z města?“ zeptala se Karen.

Egan se zamračil, na chvíli zmatený změnou tématu. „Ti, kteří neutekli, se připravují na noc. S temnotou přichází mlha, víte?“ Ukázal na dveře prvního obchodu. „Někteří z neosvícených se shromáždili tamhle. Tvrdí, že brzy přijedou další, aby se k nim přidali. Musíte být ti, na které čekají. Báli se, že se nedostanete na ostrov včas kvůli té mlze.“

Alice si uvědomila, že ukazuje na obchod osvětlený jantarovou lucernou. Název nade dveřmi hlásal: KNIHKUPECTVÍ V SHADOW BAY.

„Kde budete dnes v noci spát, Egane?“ zeptala se.

„V přístavním skladišti,“ prozradil Egan. „Mám na ochranu svítilnu.“

Dveře od knihkupectví se otevřely. Na chodník vyšel velký, vousatý, medvěda připomínající muž.

„Myslel jsem, že jsem někoho zaslechl,“ zahřímal. Zadíval se na Drakea. „Já jsem Jasper Gilbert. Vy musíte být Drake Sebastian. Už bylo na čase, abyste dorazili. Nemusím vám určitě říkat, že jsme začínali mít kapánek starosti.“

„Já jsem Drake,“ představil se Drake. „Tohle je moje žena Alice. A Karen Rosserová, přibrali jsme ji cestou.“

Tohle už je podruhé tento den, kdy ji Drake představil jako svoji manželku, nejdřív Karen a teď tomu cizinci, uvědomila si Alice. Z nějakého důvodu ji to znervózňovalo. Nejradši by jim všechno vysvětlila. Nejsem jeho opravdová žena. Je to jen PM, a navíc ani není skutečné. Až na to, že bylo skutečné.

„Rád vás poznávám, dámy,“ zahlaholil Jasper. „Dobře, že jste dorazili před tou mlhou.“ Ohlédl se ke dveřím. „Jsou tady, Fletchi.“

Na schodech ke dveřím se objevil elegantní muž se stříbrnými vlasy. Snubní prsten vypadal stejně jako ten, který měl na ruce Jasper.

„Jmenuju se Fletcher Kane. Ulevilo se mi, že vás vidím.“ Otočil se a zavolal do obchodu. „Je tu Drake Sebastian. Má s sebou pár přátel.“

„Novou kamarádku a svou ženu,“ opravil ho Drake.

Alice na něho pohlédla, uvažovala, proč tak zdůrazňuje jejich právní status. Drobně, téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou. Dával jasně na srozuměnou, aby ohledně PM mlčela.

Na chodník se vyvalilo několik dalších lidí. Všichni se začali představovat.

„Charlotte Attridgeová.“ Atraktivní, tmavovlasá žena s elegantními brýlemi se na ni usmála. „Můj manžel je velitelem policie tady v Shadow Bay.“

Dopředu postoupila rusovlasá žena. „Já jsem Rachel Blakeová. Vlastním tohle knihkupectví.“ Omluvně se na Drakea usmála. „Jsem Harryho snoubenka, Drakeu. Mrzí mě, že se potkáváme zrovna takhle.“

„Těší mě,“ řekl Drake.

Rachel si Alice zvědavě prohlédla. „Netušili jsme, že se Drake oženil. Gratuluju.“

„Díky,“ odpověděla Alice, „ale je to trochu komplikované –“

Zarazila se, protože ji Drake probodl dalším přísným pohledem. Neviděla jeho oči, ale nepotřebovala paranormální talent, aby poznala, že má držet jazyk za zuby.

Zavřela pusu, než se pustila do složitého vysvětlování ohledně PM.

„Ach, ty máš taky prachového králíčka,“ zajásala Rachel potěšeně.

„Tohle je Houdini,“ představila ho Alice.

Natáhla ruku, aby sundala Houdiniho z ramene. Překvapil ji však nadšeným zabroukáním. Vyhnul se jí, uličnicky seskočil na zem a prohnal se dveřmi do obchodu. Alice zaslechla, jak se uvnitř ozvala cvrlikající odpověď.

Zadívala se na Rachel. „Ty tu máš dalšího prachového králíčka?“

„Darwinu. Bude nadšená, že má nového kamaráda. Ovšem prachoví králíčci jsou nadšení ze všeho.“

Z knihkupectví se ozvalo další cvrlikání a pak náhlé ticho. „Darwina mu musela věnovat jednu z posledních čokoládových tyčinek,“ prozradila Rachel. „Za pár minut budou společně skákat po zdech.“

Charlotte na všechny mávla, ať jdou dovnitř. „Pojďte na čaj. Nepřijeli jste na člunu sem do přístavu, takže nám jistě máte co vyprávět.“

„Kde je Harry?“ zeptal se Drake.

Rachel se zarazila ve dveřích a ohlédla se na něho.

„Ty to nevíš?“ podivila se. „Ne, asi jsi to neslyšel. Harry tvrdil, že jste spolu naposledy mluvili před pár dny. Telefony a počítače nefungují od pondělí.“

Alice si uvědomila, že ostatní ztichli.

„Co se stalo?“ zeptal se Drake.

Odpověděl mu Fletcher Kane.

„Harry a velitel Attridge odjeli asi před osmačtyřiceti hodinami. Museli jít do Rezervace hledat skupinku těch bláznů z Úchvatného úsvitu, kteří se rozhodli vyrazit za plot, aby našli osvícení. Samozřejmě se ztratili. Harry a Slade je šli zachránit.“

„Ještě se nevrátili,“ dodal Jasper. „Mám-li být upřímný, začínáme si dělat starosti.“

„Jsou v pořádku,“ prohlásila Rachel. „Věděla bych, kdyby se Harrymu něco stalo.“

„A já bych poznala, kdyby se něco přihodilo Sladeovi,“ konstatovala Charlotte.

Obě vešly do obchodu.

Jasper se zadíval na Drakea a ztlumil hlas. „Jak jsem říkal, děláme si o Harryho a Sladea starosti.“

17

„Takže jste zůstali včera v noci venku, když se ta mlha přivalila?“ zeptala se Rachel Blakeová. Nalila čaj do tří šálků, které postavila na stůl. „To muselo být strašné.“

Alice kývla k jantarové svítilně stojící uprostřed jednoho ze stolů. „Ani zdaleka tak hrozné, jako kdyby Drakeovi nedošlo, že pohotovostní lucerna z člunu a pěkný velký oheň utlumí účinky mlžné energie. Ale musím vám říct, že jsme kvůli těm zmutovaným hmyzím příšerám zažili pěkně dlouhou noc.“

Všichni u stolu s výjimkou Drakea na ni zírali.

„Zatraceně,“ zamumlala Charlotte. „Ty nežertuješ, že ne?“

„Ne,“ potvrdila Alice. „Věřte mi, žádná legrace to nebyla.“

Shromáždili se v kavárničce vzadu v knihkupectví Shadow Bay. Zjistit, jak zastavit to, co se odehrává v Rezervaci, přišla různorodá směsice lidí, pomyslela si Alice. Podivné na tom bylo, že i když si říkala, že je součástí té skupinky jen proto, že potřebuje práci a že jí Drake slíbil najít Fultonova vraha, cítila se mezi ostatními podivně spokojeně. Možná to způsobil fakt, že její rodina měla kdysi s Rainshadowem hodně společného. Jistým způsobem měla právo tu být, za ostrov nesla částečně zodpovědnost.

O rodinnou historii samozřejmě až tak nešlo. Ještě před rokem ani netušila, že nějaký Nicholas North existoval, nemluvě o jejím spojení s ním. Navíc, očividně mu kromě pirátství vůbec nic nevycházelo. Byla si docela jistá, že jediný důvod, proč se mu v té branži dařilo, byl jeho parťák Harry Sebastian první, který byl bezpochyby mozkem celého uspořádání. Přesto se North podílel na zakopání těch krystalů, které teď způsobovaly tolik potíží, a Alice byla jeho přímým potomkem. To ji s ostrovem a vzniklou situací spojovalo – v dobrém i zlém. Každopádně sem k těmto lidem patří, alespoň prozatím, usoudila.

Navíc se jí noví přátelé líbili. Uvítali ji mezi sebe, jako kdyby sama částečně nezpůsobila to, co se tu teď odehrávalo. Chtěla jim pomoct a napravit škody, které nevědomky způsobila.

Rachel připravila unaveným cestovatelům speciální bylinkový odvar. Alice udivilo, jak moc jí několik doušků čaje zvedlo náladu. Viděla, že má čaj uklidňující účinky i na Karen Rosserovou, která působila vyrovnaněji.

Dva prachoví králíčci, plní čokoládových tyčinek, se proháněli po podlaze knihkupectví. Zřejmě hráli nějakou králíčkovskou hru. Darwina svírala malou panenku Amberellu oblečenou do oslnivých plesových šatů. Tu a tam se ozývaly rány, když knížky nebo malé předměty padaly na podlahu.

Drake zvedl šálek a vdechl aroma odvaru s očividným potěšením. „Říkal jsem si, že ta jantarová svítilna bude možná užitečná, ale plameny fungovaly líp, protože jsem nemusel mít brýle. Měli jsme tak výhodu, když hmyz vylezl z Rezervace. Použili jsme zapalovače upravené na prostředí za plotem a brouky odbouchli.“

Charlotte se otřásla. „Obří zmutovaný hmyz. Jak daleko to zajde?“

„Nemyslím, že bychom to chtěli zjistit,“ ozval se Fletcher.

Jasper potřásl hlavou. „Musím říct, že je úžasné, že jste oba tu noc přežili.“

„Kryli jsme jeden druhému záda,“ odpověděl Drake. „Doslova.“ Podíval se na Alice přes stůl. „Zůstali jsme ve fyzickém kontaktu. To pomohlo. A měli jsme Houdiniho, fungoval jako předčasný výstražný systém.“

Fletcher chápavě přikývl. „Zní to, jako byste vy tři byli dobrý tým.“

„To jo,“ potvrdil Drake. Zrcadlový pohled upíral stále na Alice. „Jsme dobrý tým. Není lepší způsob, jak zjistit, jestli jste určeni jeden pro druhého, než noc strávená sestřelováním obřích brouků.“

Řekl to velice vážně, ale skupinka kolem stolu – s výjimkou Alice – se rozesmála. Náhlý příval horka do tváří jí napověděl, že se červená.

„Možná je to mnohem příhodnější test kompatibility než ty dotazníky, co používají profesionální seznamky,“ konstatovala Charlotte suše.

„S tím souhlasím,“ potvrdil Drake. Bylo jasné, že vzal tu poznámku velice vážně. Zadíval se na Alice. „Mnohem příhodnější.“

Alice horečně hledala nějaké téma, kam by odvedla konverzaci.

„Kdy přijeli ti lidé z Úchvatného úsvitu?“ zeptala se rychle.

„Dorazili posledním trajektem,“ prozradila Rachel. Ušklíbla se. „Nikdo je tu nečekal. Slade a Harry se snažili dostat z ostrova tolik lidí, kolik jen šlo. Ne všichni byli ochotní odejít, ale většina obyvatel s dětmi souhlasila s evakuací. Slade a Harry dovolili, aby tu ti blázni z Úsvitu zůstali, protože potřebovali místo na trajektu pro rodiny z Shadow Bay. Mysleli si, že se Úsvitu zbaví při poslední plavbě. Ale další plavby už nebyly. Trajekt se nedokázal na ostrov vrátit. Několik rodin tu muselo zůstat.“

„Takže jsme tu uvízli i s Úsvitem,“ vysvětlil Jasper. „A jako první zamířili do Rezervace.“ Povzdechl si. „Slade a Harry si mysleli, že jim potrvá jen pár hodin, než je najdou a vyvedou ven. Od té doby už uběhly dva dny.“

Chvíli nikdo další nepromluvil.

Rachel si vyměnila pohledy s Charlotte.

„Neustále vám říkáme, že jsou v pořádku,“ ozvala se Charlotte tiše. „Věřte mi, Rachel a já bychom poznaly, kdyby to tak nebylo.“

Fletcher se zadíval na Karen, která jen seděla a upíjela čaj.

„Takže tahle doktorka Zara Tuckerová strčila několik krystalů ze Staré země do mimozemských ruin, aby je aktivovala, a teď se to tam přehřívá?“

Karen sklonila šálek. „Ano. Chce se dostat z ostrova, než to tu vybuchne, ale je tu uvězněná jako my.“

Alice si odkašlala. „Myslím, že byste měli vědět, že Klíče jsem našla já.“

Charlotte ztuhla. „Klíče? Myslíš ty tři krystaly?“

„Dozvěděla jsem se, že tak jim říkal můj pradědeček, zmiňoval se o nich ve svém deníku,“ prozradila Alice. „Proč? Říká ti to něco?“

„Nic moc,“ připustila Charlotte. „Ale mohlo by to vysvětlovat něco, o čem jsem vždycky uvažovala. Moje teta Beatrix, která zemřela a odkázala mi starožitnictví Zrcadlo tady přes ulici, strávila poslední rok svého života pátráním po čemsi, co nazývala Klíč. V jednotném čísle, ne v množném, ale možná netušila, že existují tři. Myslím, že vůbec nevěděla, jak ten Klíč vypadá nebo co otevírá.“

„Doktorka Tuckerová použila ty Klíče, aby rozsvítila Komnatu,“ prozradila Karen. „Víc vám říct nemůžu.“

Drake dopil čaj. „Alice, Karen a já se potřebujeme trochu najíst a prospat.“ Vyhlédl z okna na nepřirozenou tmu, jež se na městečko snesla za poslední hodinu. „Potřebujeme dát dohromady všechny informace, které máme, a vymyslet plán, ale do rána nic nezmůžeme.“

„Máš pravdu,“ potvrdil Fletcher. „V Shadow Bay to po setmění nikdy moc nežilo. Ulice se většinou vylidnily kolem deváté večer. Ale v poslední době venku nezahlédnete ani živáčka. Částečně se dá vyjít s jantarovou svítilnou, ale ta mlha lidi strašně znervózňuje.“

„Myslí si, že v ní vidí různé věci,“ dodala Rachel. „A když teď víme o tom zmutovaném hmyzu v Zátoce lží, musíme ty halucinace brát trochu vážněji.“

„Všichni, kdo se nedostali z ostrova nebo nechtěli odejít, jsou tady v městečku,“ vysvětlil Fletcher. „Jasper a já spíme v našem obchodě.“

„Rachel a já jsme v penzionu na konci ulice,“ doplnila Charlotte. „Karen by se tam ještě mohla vmáčknout, ale je tam docela narváno. Myslím, že Burt Caster, kterému patří hospoda a motel v přístavu, se zmiňoval, že má ještě jeden volný pokoj. Můžete si ho vzít s Alice, Drakeu.“

Alice ztuhla. Neodvážila se na Drakea ani pohlédnout.

„To by šlo,“ souhlasil Drake.

Rachel se na Alice soucitně usmála. „Vsadím se, že jsi nečekala, že strávíš líbánky na Rainshadowu, že?“

„Dá se říct,“ prohlásila Alice, „že už je to pro mě taková tradice.“

18

„Víš,“ řekla Alice, „kdybychom spolu už nestrávili pár nocí, byla by tahle situace poněkud trapná.“

Pokoj číslo pět v přístavním motelu už zažil lepší doby. Závěsy, koberec, přehoz na posteli i ručníky byly vybledlé a trochu roztřepené, ale koupelna a povlečení byly čisté, a to podle jejího názoru znamenalo hodně. V posledním roce se naučila určovat si priority. Nicméně v tlumeném jemném světle jantarové svítilny na stolku to tu nevypadalo zas tak zle. Za jiných okolností to mohl být i romantický návrat do starých časů. Místo, kde by mohl strávit líbánky mladý pár na mizině, utíkající před rodinou.

Alice si však nedokázala vybavit dobu, kdy by se cítila mladá, a byla provdaná – alespoň dočasně – za jednoho z nejbohatších mužů ve čtyřech městských státech. Pravda, byli na útěku, ale ne z obvyklých důvodů.

Když vešli před chvílí do místnosti, Drake malý prostor metodicky prozkoumal. Houdini mu hopkal v patách, očividně bral úkol prověřit pokoj stejně vážně jako Drake. Nevykazoval žádnou obvyklou posedlost prachových králíčků, nepátral po žádném lesklém předmětu, s kterým by si mohl hrát, netahal za závěsy. Alice nejdřív uvažovala, jestli už účinky čokoládových tyčinek prostě nevyprchaly, ale teď vycítila, že stejně jako Drake se Houdini cele soustředí na prověřování ubytování.

„Charlotte a Rachel by pro tebe možná ještě našly místo v penzionu,“ prohlásil Drake. „Ale já nechci zacházet do podrobností a vysvětlovat, proč jsme se vzali, ne před tolika lidmi, které tak dobře neznáme.“ Shodil ze zad batoh a upustil ho na malý stolek u okna. „Říkal jsem si, že by to bylo ještě trapnější.“

„Máš pravdu.“ Alice se výsměšně ušklíbla. „Bylo by trochu složité vysvětlit partičce cizích lidí, že sis mě vzal, jen abys mě ochránil před Ethel Whitcombovou, která si myslí, že jsem jí zavraždila syna.“

„To mi starosti nedělalo.“

„Ne?“

„Ne.“ Otevřel batoh. „Zdržel jsem se vysvětlování, protože je tohle malé městečko. Teď je ještě menší, když je těch pár místních, co tu zbyli, na jednom místě. Důvěřuju všem, co s námi dneska seděli u stolu, především proto, že mi Harry řekl, že jim věří. Ale v malém městě se žádné tajemství neudrží. Kdyby se rozneslo, že je naše manželství falešné, nedá se říct, kdo by se to dozvěděl.“

Alice vyhlédla ven z okna. Temná mlha se svírala kolem Shadow Bay. Tu a tam zahlédla slabé světýlko z jantarové lucerny v okně nebo plameny z krbu, ale zbytek okolí se topil v tmavé znepokojivé energii.

„Nemyslím, že by se z tohohle ostrova dostaly nějaké drby, dokud je uvězněný v téhle mlze,“ prohlásila.

„Tím si nemůžeme být jistí. Radši nebudu riskovat.“

„Povíš svému bratrovi pravdu o našem manželství, až se vrátí?“ zeptala se. Za předpokladu, že se vrátí, pomyslela si. Nemělo však smysl, aby se utápěla v pesimismu. Drake měl dost problémů, se kterými se musel vypořádat.

„Harrymu to budu muset vysvětlit.“ Drake vyndal z batohu taštičku se základními potřebami. „Pozná, že je na manželství něco divného, hned jak se o tom dozví.“

Alice nakrčila nos. „Protože nevypadáme jako šťastně sezdaný pár?“

„Ne.“ Drake si přes okno prohlížel do mlhy zahalenou krajinu. „Protože v naší rodině PM neuznáváme.“

Sevřel se jí žaludek, ale snažila se nedat najevo, jak na ni jeho slova zaúčinkovala.

„Předpokládám, že PM je pro rodinu Sebastianů příliš,“ prohlásila trochu uštěpačně. „Je milé poznat se s mužem takových zásad.“ Ucítila bodnutí viny. „Promiň,“ omluvila se chraplavě. „To jsem si mohla odpustit. Naše PM určitě není moc typické.“

„Nejde ani tak o otázku zásad – spíš o definici pojmu. V mé rodině je manželství manželstvím. Poměr je poměr. Nic mezi neexistuje.“

„Jinými slovy v tvé rodině jsou závazky závazné. Buď je přijmete a dodržujete, nebo ne.“

Obezřele se na ni zadíval. „Něco takového.“

„Jak krásná, ušlechtilá tradice. Je to obdivuhodné. A přesto jsi kvůli mně uvízl v PM. No jo, chápu, proč máš pocit, že bys měl bratrovi všechno vysvětlit. Mrzí mě to, ale jestli si dobře vzpomínáš, byl to tvůj nápad.“

„Ano,“ potvrdil trochu příliš bezvýrazně. „Byl to můj nápad. Ale ani Harry není bez chyby. Uzavřel úplné Smluvní manželství, jeho žena se s ním však rozvedla tři týdny po svatbě.“

„Vážně?“ Alice se na něho překvapeně zadívala. „O tom jsem neslyšela.“

„Nejspíš proto, že jsme utratili spoustu peněz, aby se ten skandál nedostal do médií.“

„Aha. Páni.“ Alice nad tím uvažovala. Zrušení Smluvního manželství nebylo úplně nemožné, ale velice vzácné, protože to byla právní a finanční noční můra, která byla považovaná za společenskou sebevraždu. „Můžu se zeptat, co bylo důvodem rozvodu?“

„Došlo k němu díky novým zákonům ohledně rozvodů. Harryho bývalka tvrdila, že důvodem je naprostá paranormální nesourodost.“

„Bože. Muselo to stát celé jmění.“

Drake se ironicky zasmál. „Jak jsem říkal, za peníze si nekoupíš všechno, ale občas se hodí.“

„To je jisté.“ Alice se zhluboka nadechla. „Dobře, díky, že jsi mi to prozradil. Je mi trochu líp, i když jsem tě zatáhla do tohohle zmatku.“

Drake se přestal usmívat. „Do ničeho jsi mě nezatáhla. PM byl můj nápad, vzpomínáš?“

„Já vím, ale –“ Zarazila se, protože nevěděla, co má říct.

Drake si prohlížel pokoj s pochmurným výrazem. „A když už jsme u toho, omlouvám se za naše ubytování.“

„Žádný problém.“ Alice se posadila na postel, opřela se a objala se rukama. „Už jsem bydlela na horších místech. Viděl jsi byt, který jsem si pronajímala v Crystal City. Tohle je opravdový pokrok. Je to tu… útulné.“

Pozoroval ji přes brýle. „Omlouval jsem se za nedostatek soukromí, ne pohodlí.“

„Ach, no, to se nedá nic dělat. Slyšel jsi tu dívku na recepci. Tohle je poslední volný pokoj. Máme štěstí, že nemusíme spát na podlaze ve vestibulu. Co kdybychom zašli dolů do hostince a dali si něco k jídlu? Nevím, jak ty, ale já padám hlady.“

Drake vypadal uvolněněji. „To zní jako dobrý plán.“

„Taky bych neodmítla něco k pití.“

„I to je skvělý nápad.“

Hospoda v prvním patře byla osvětlená jantarovými svítilnami a nacpaná místními, kteří trávili noc v motelu. Působilo to tu, jako by bylo městečko v obležení, pomyslela si Alice. Navzdory skutečnosti, že byl skoro každý stůl obsazený, prostupovala venkovským prostorem zaražená, ponurá atmosféra. U některých stolů seděly rodiny. Rodiče si tiše povídali. Děti byly nepřirozeně zamlklé.

Chlapec, kterému mohlo být kolem třinácti, seděl u stolu se ženou, jež by mohla být jeho babičkou – i když mladou babičkou. Byla světlovlasá se sportovní postavou a na sobě měla policejní uniformu doplněnou magrezovou pistolí. U stolu byla ještě jedna osoba, mladík krátce přes dvacet. Také byl oblečený v uniformě s vyšitými písmeny SBPO.

Když Alice vešla s Houdinim na rameni, jedno dítě se rozzářilo.

„Hej, podívej, ta paní má prachového králíčka,“ řekl nějakému kamarádovi.

Další děti v hostinci se otočily k Alice. Ty nejmenší vyskočily a rozběhly se k ní.

„Můžeme si ho pohladit?“ zeptalo se malé tmavovlasé děvčátko dychtivě.

„Jak se jmenuje?“ chtěl vědět starší chlapec.

Houdini vycítil, že má publikum, a okamžitě byl roztomilost sama. Poskočil si a zacvrlikal na pozdrav.

Alice se ocitla v houfu nadšených dětí. Sundala Houdiniho z ramene a posadila ho na opěrátko židle.

„Jmenuje se Houdini,“ prohlásila. „A nemyslím, že by mu vadilo, kdybyste si ho pohladily.“

Drake se na ni zadíval. „Pobavte s Houdinim děti. Já nám seženu něco k jídlu.“

Přistoupil k pultu, aby jim objednal. Nad starobylým sporákem fungujícím díky starodávnému jantarovému generátoru se skláněl kuchař s utrápeným výrazem.

Děti se shromáždily kolem Houdiniho židle. Malé děvčátko se natáhlo, aby ho váhavě pohladilo. Houdini povzbudivě zašvitořil.

„Houdini je kouzelník,“ prozradila Alice. „Umí zmizet.“

„Fakt?“ Chlapec sedící se strážníky se tvářil skepticky. „Ukáže nám to?“

„Myslím, že ano, když ho pěkně poprosíte. Jak se jmenuješ?“

„Devin Reed. Tamhle je moje babička. Pracuje u policie. Jmenuje se Myrna Reedová. A vedle ní je strážník Willis. Jsou ve službě, protože velitel je na chvíli pryč.“

Alice pohlédla na Myrnu, která kývla a vděčně se na ni usmála. Dospělí v místnosti jsou vyděšení, pomyslela si Alice, a snaží se to kvůli dětem nedávat najevo.

Otočila se k malému publiku a položila ruku na Houdiniho. „Co říkáte, pane Houdini? Ukážete nám, jak umíte zmizet?“

Houdini šťastně zabroukal.

„To znamená ano,“ prozradila Alice.

Zapojila talent a přes ruku vyslala trochu energie.

Když Houdini zmizel, ozvalo se kolektivní zalapání po dechu. Znovu zacvrlikal. Zvuk přicházející z prostoru způsobil vzrušené mumlání davu. Alice si uvědomila, že ji nesledují jenom děti. Pozorovalo je i několik dospělých v místnosti.

„Jak to dělá?“ zeptal se Devin. „Řekněte nám, jak ten trik funguje.“

„Profesionální kouzelníci svá tajemství nikdy neprozrazují, jenom studentům, kteří se chtějí stát profesionálními iluzionisty,“ prohlásila Alice. „Navíc, kdybyste věděli, jak to funguje, nebyla by to žádná zábava. Houdini, prosím, ukaž se nám.“

Ztlumila svůj talent. Houdini se jim objevil před očima.

„Umí nechat zmizet i další věci?“ chtělo vědět jedno z dětí.

„Ach, jistě,“ potvrdila Alice. Zvedla lžíci a podala ji Houdinimu. Tenhle trik už předváděli mnohokrát. Popadl konec lžíce do jedné packy. Alice držela druhou část a vyslala do předmětu špetku energie. Lžíce zmizela.

Sborové aaach a júúú se rozlehlo skupinkou mladých. Publikum začalo dávat další návrhy.

„Ať zmizí talíř,“ navrhl někdo.

„Ne, ať zmizí celý stůl,“ poprosilo tmavovlasé děvčátko.

Alice a Houdini se pustili do práce. Společně nechali zmizet slánku, malou kytičku umělých květů a papírový ubrousek. Když Drake vykročil zpátky od pultu s tácem plným pizzy a několika pivy, Alice usoudila, že předvede vrcholné číslo. Umístila Houdiniho na stůl.

„Pan Houdini teď nechá zmizet tenhle stůl,“ oznámila. „A zůstane viset ve vzduchu.“

Děti čekaly, vzrušením ani nedýchaly. Alice zaslechla šoupání židlí na podlaze, jak se dospělí přesunuli blíž, aby lépe viděli.

„Jste připravení?“ zeptala se Alice.

Ozvalo se sborové přitakání.

Dotkla se stolu. „Pane Houdini, prosím, ať ten stůl zmizí.“

Houdini zacvrlikal a poskočil nahoru a dolů. Věděl, jak si zasloužit potlesk. Alice vyslala silný impulz energie přes konečky prstů. Stůl zmizel a vidět byl jen Houdini a umělé květiny.

Děti zavřískaly radostí. Houdini byl ve svém živlu. Pobíhal v kruzích na stole, jako by létal ve vzduchu. Zastavil se, aby vytáhl jednu z umělých květin z malé vázičky. Nadšeně zamával na publikum, které reagovalo veselými výkřiky.

Drake se zastavil o několik kroků dál a setkal se s Aliciným pohledem. Usmál se.

„A dav šílí,“ konstatoval.

Alice ztlumila talent. Stůl se vyloupl z prostoru. Rozlehl se potlesk, přicházel i od dospělých.

„Ale jak to dělá?“ chtěl vědět jeden z chlapců.

„Říkala jsem vám, že je Houdini profesionální kouzelník,“ prohlásila Alice. „Má svá tajemství. Ale mezi námi, jsem si docela jistá, že za to může světlo.“

Drake položil tácek s pizzou a pivem na stůl. Jeden kousek podal Houdinimu, který se do něj pustil se svým obvyklým nadšením pro cokoliv poživatelného. Alice se posadila a sáhla po dalším kousku.

Chtěla si právě kousnout, když se u stolu zastavila Devinova babička.

„Já jsem Myrna Reedová,“ oznámila.

Krátce se představili.

„Uvítala bych vás na Rainshadowu,“ řekla Myrna, „ale je mi jasné, že vzhledem k okolnostem byste byli radši někde úplně jinde. Velitel říkal strážníku Willisovi a mně, že vás máme čekat. Tvrdil, že nám pomůžete s potížemi v Rezervaci. Jen jsem vám chtěla poděkovat.“

„Nemáte zač,“ odpověděla Alice. „Já ale to, co se děje v Rezervaci, nevyřeším. Kouzelníci jsou v tomhle případě Drake a jeho bratr. Já pouze vyskakuju z krabice.“

Myrna se zamračila. „Vyskakujete z krabice?“

„To je práce pro kouzelníkovu asistentku.“ Alice pohlédla na Houdiniho, který zhltl pizzu a právě poskakoval po místnosti a užíval si okamžik slávy. „Dělám totéž jako v případě Houdiniho.“

Myrna se usmála. „To, co jste provedla s dětmi, bylo skvělé. Líbilo se jim to. Rodiče si toho také cení. V poslední době jsme všichni trochu napjatí. Vidíte, jak se změnila nálada. Pomohla jste nám, abychom se uvolnili.“

„To je kouzlo,“ prohlásil Drake.

Nedíval se na Houdiniho. Hleděl na Alice.

19

Zvuk otevíraných a zavíraných dveří vytrhl Alice z neklidného spánku. Probrala se s žhavým přívalem energie, vyskočila z postele a instinktivně zapojila talent.

Než se úplně probrala, už stála na nohách čelem ke dveřím.

„To je v pořádku,“ ozval se Drake. Promluvil klidně, jako by považoval její přehnanou reakci za dokonale normální. „Houdini chtěl ven. Byl poměrně neústupný. Předpokládám, že jsem mu měl otevřít dveře.“

Cítila, jak úroveň energie v atmosféře stoupla, a věděla, že i Drake zapojil svůj talent, aby ji mohl vidět. Když to považovala za nutné, zřejmě se začínala vytrácet.

Zhluboka se nadechla a vrátila se k normálním smyslům. Musí Drakeovi připsat bod k dobru, pomyslela si. Většina mužů by se vyděsila při pohledu na ženu, která vyskočí z postele a rozplyne se ve vzduchu. Ale Drake se jen tak vyděsit nenechal.

„Jasně, to je v pořádku,“ hlesla. „Říkala jsem ti, že v noci často chodí ven. Vrátí se před úsvitem.“ Zaváhala. „Promiň, že jsem před minutou zmizela.“

„Žádný problém.“

Drake zamkl a přešel ke křeslu před oknem. Na sobě měl kalhoty a čisté tričko, které si vyndal z batohu. Alice měla stále černý svetr s dlouhým rukávem a černé kalhoty, které si nacpala do vlastního zavazadla. Ráno se bude muset trochu umýt v umyvadle v koupelně.

Předtím se natáhla na postel, aby se trochu prospala. Očekávala, že se Drake uloží vedle ní. Postel byla dostatečně velká pro ně pro oba. Nemělo by to být složitější než sedět zády k sobě až do úsvitu včera v noci, pomyslela si. Ale možná by to složitější bylo. Postel tak trochu všechno měnila. Každopádně Drake trval na tom, že si zdřímne v křesle, nohy opřené o malé opěrátko.

Zastavil se před oknem a zadíval se na ni. „Dobře, že nás teď nikdo nevidí. Nejsme zrovna moc oblečení jako na líbánkách, že?“

Nakrčila nos. „To ne, ale my dva nejsme zrovna typičtí novomanželé.“

„A Rainshadow není zrovna typické místo pro líbánky.“

„Pro mě rozhodně ano,“ prohlásila Alice.

„Zdá se, že si začínáš osvojovat jistý zvyk,“ souhlasil Drake.

Oba se usmáli. Alice se trochu uvolnila.

Drake se na ni díval ještě o trochu déle, pak se odvrátil a vyhlédl do noci na druhé straně okna. „Mlha za poslední hodinu ještě víc zhoustla.“

„Je půlnoc.“ Postavila se vedle něho. „Podle legend se téhle době říkalo ve Starém světě hodina duchů.“

„Tohle je paranormální obdoba pravého poledne. Když nerozumíš zákonům parafyziky, účinky můžou působit jako kouzla.“

Stáli spolu v kaluži zlatavého světla z jantarové lucerny a vyhlíželi do temnoty.

Alice zkřížila paže na hrudi. „Není to ani zdaleka tak hrozné jako včera v zátoce,“ prohlásila. „Je lepší být uvnitř.“

„Navíc jsme v bezpečnější části ostrova, není tu tak vysoká úroveň energie jako v Zátoce lží.“

„Ale bude hůř, jestli nenajdeme Zaru Tuckerovou a ty ztracené krystaly.“

„Najdeme ji,“ slíbil Drake.

„Dobře.“

„A pak se postaráme o Ethel Whitcombovou.“

„Výborně.“

„Alice?“

„Ano?“

„Ohledně toho polibku v garáži, když jsme podepsali dokumenty k PM… “

Alice ztuhla. „Myslela jsem, že budeme předstírat, že se to nikdy nestalo.“

„To byl tvůj plán, ne můj. Já jsem předstírat nikdy moc neuměl. Spíš mám rád jasně vyložené karty.“

„Jsi člověk v publiku, který si nemůže užívat kouzla, protože se neustále snaží přijít na to, jak to funguje.“

„Jo, to jsem já, ten nudný chlapík, co chce zjistit, co je skutečné a co ne.“

Stiskla rty, nebyla si jistá, jak reagovat na ostří v jeho slovech.

„Tak jsem to úplně nemyslela,“ namítla.

„Ten polibek v garáži mi připadal skutečný. Jen jsem uvažoval, co si o něm myslíš ty.“

„Byl skutečný.“ Spustila paže a rozhodila rukama. „Nikdy jsem neřekla, že nebyl. Ale polibek je jenom polibek.“ Ve stínech viděla, jak se jeho ústa zvlnila pobavením.

„Proč mi to zní povědomě?“

„Nemám tušení. Podívej, snažím se ti říct, že důvod, proč jsem tě políbila, je složitý.“

„Napadlo tě, že to děláš složité právě ty? Že nad tím prostě moc přemýšlíš?“

Nevěřícně na něho zírala. „A to mi říká chlapík, co rád vykládá karty na stůl?“

Položil jí ruce na ramena. „Držme se toho, co víme, že je pravda.“

„Což je?“

„Že ten polibek v garáži byl opravdu velice zajímavý.“

„Opravdu?“ Náhle nemohla popadnout dech.

„Pěkně žhavý,“ dodal Drake. „Alespoň z mé strany.“

„Byl trochu rozpálený, že?“ Zamračila se. „Neumím to vysvětlit. Chci říct, byla jsem ve stresu a tak, ale celkově můžu prohlásit, že se takhle obvykle nechovám, když jde o líbání.“

„A jak se obvykle chováš?“

„Mám-li být upřímná, nejsem si jistá. Slyšela jsem, že potlačuju své pocity.“

„Potlačuješ?“

„Nejsem schopná emocí,“ vysvětlila. „Takže si nemůžu doopravdy užít sex. Má to co dělat s kombinací potíží se samotou a mým podivným parapsychologickým profilem.“

„Kdo ti to napovídal?“

„Parapsycholog. Když mě odmítly tři seznamovací agentury, navrhli mi, abych vyhledala odbornou pomoc.“

„Dal ti ten psycholog nějakou radu?“

„Navrhl mi sexuální terapii. S ním. Odmítla jsem.“

„To rád slyším,“ zamumlal Drake. „Můžu se zeptat, proč jsi odmítla?“

„Terapie zahrnovala malá sametová pouta a biče. Nechápej to špatně, nemám nic proti malým sametovým poutům a bičům. Alespoň si to myslím. Nic z toho jsem ještě nezkusila. Ale nějak mě v tom celkovém kontextu nelákaly.“

„A ten konkrétní kontext byla pracovna toho parapsychologa?“ zeptal se Drake.

„A skutečnost, že byl ženatý, i když uzavřel PM,“ prohlásila. „Takové věci mě dokážou naštvat, jestli chceš znát pravdu. Jistě, bylo to jen Příležitostné manželství, ne Smluvní, ale i PM znamená jisté závazky, ne? Alespoň dokud trvá?“

„Ano,“ potvrdil Drake. „Měl by to být závazek, dokud trvá. Nevadilo by ti, kdybych zhasl svítilnu?“

Ztuhla. „Dobře.“

Vyslal do lampy energii a místnost se ponořila do tmy. Ale byla to normální tma a pomocí svého talentu viděla natolik, aby rozeznala stíny a tvary. Věděla přesně, kdy si Drake sundal brýle a položil je na stůl, protože zahlédla jeho oči. Sálala z nich stříbřitá energie, při které zalapala po dechu.

„A když už o tom mluvíme,“ prohlásil, „rád bych řekl, že se pleteš v tom, že nemáš žádný styl. Soudě podle polibku v garáži se chováš dost vášnivě.“

„Díky, ale jsem si docela jistá, že šlo jenom o nějakou anomálii.“ Mluvila chraplavým hlasem, slyšela to i ona sama. „Chci říct, že jsem takhle za celý život nikoho nepolíbila. Pochybuju, že se to bude někdy opakovat.“

„Vyzkoušíme to a uvidíme, co se stane.“

Zírala na něj omámeným pohledem. „Ty bys opravdu chtěl?“

„No jasně,“ zamumlal. „Víc než cokoliv jiného na tomhle světě.“

„No, tak dobře, ale měl bys vědět, že podle mého parapsychologického profilu nejsem moc vášnivá osoba.“

„Mě docela dost lidí označilo za chladnokrevného.“

„Tví konkurenti a obchodní rivalové, o tom nepochybuju.“ Položila mu ruce na ramena. „To není totéž jako potlačovat emoce.“

„Víš co? Právě teď mi jsou naše parapsychologické profily úplně ukradené.“

Zhluboka se nadechla a skočila.

„Mně taky,“ prohlásila. „Chci říct, jak zlé by to mohlo být, kdybychom měli sex?“

„To je ono, mysli pozitivně.“

Vzal si její ústa, pomalu, cele. Tentokrát polibek plně ovládal. Nežádal odezvu, chtěl ji z ní vymámit.

Nešlo o bezuzdný žár polibku, který podnítila v parkovací garáži, když přišla o smysly. Tohle byl intenzivní, doutnající polibek plný energie Drakeova talentu.

Na tomto polibku není rozhodně nic chladnokrevného, pomyslela si. Vzrušující příval žáru sálal v atmosféře a vířil jí v krvi. Tento polibek jako by zahříval všechna chladná místa v ní, rozpaloval jí smysly. Byl to velice nebezpečný polibek, a skutečné riziko, v jakém se ocitla, spočívalo v tom, že v tomto okamžiku se ani za mák nestarala o potenciální následky. S nimi si bude dělat starosti až později. Vždycky bude mít čas litovat své chyby, ale kdy se ženě naskytne příležitost udělat chybu tak vzrušující, jako byla tahle?

Pevně chytila Drakea kolem ramen a nechala čirou sílu polibku, aby ji zaplavila.

Drake ji k sobě přitáhl, až se k němu tiskla tak intimně, že cítila přes látku oblečení jeho erekci. Všechno na něm bylo tvrdé a podmanivě mužské. Jeho vůně v ní probouzela hluboké pocity. Chtěla ho tak jako žádného jiného muže před ním. A nejvíc ze všeho na něm chtěla zanechat svou značku. Až bude po všem, chtěla, aby si ji pamatoval.

Možná na ni v budoucnu bude myslet jako na ženu v parkovací garáži, na tu, s níž likvidoval obrovité brouky jedné nezapomenutelné noci. Bylo to lepší, než kdyby na ni zapomněl.

Cítila, jak jí jeho ruce kloužou po žebrech, až se zastavily kolem pasu pod svetrem. Byl o tolik větší a silnější než ona. A co víc, viděl ji, i když byla neviditelná, takže byla její základní obrana zbytečná. Dnes v noci tu s ním byla jen proto, že věřil, že mu může pomoct vyřešit problém na Rainshadowu – problém, který sama způsobila. Nedalo se říct, že by to byl ten nejromantičtější důvod pro povyražení na jednu noc.

Když to vzala kolem a kolem, nejspíš by se měla zamknout v koupelně. Místo toho se však vrhla do smysly omamujícího objetí.

Později za to zaplatí, ale ne dneska v noci. Dneska v noci se naučí létat.

Popadl okraj černého svetru a zvedl ho nahoru, přetáhl jí ho přes hlavu. Přehodil ho přes židli, pak sáhl za ni a rozepnul jí podprsenku. Prádlo přidal k rostoucí hromádce sundaného oblečení.

V té chvíli se zarazil, vzal ji silnýma rukama kolem pasu a zadíval se na ni.

„Jsi dokonalá,“ vydechl. Oči měl jako tekutý jantar. „Tak dokonalá.“

Není to pravda, pomyslela si, ale bylo hezké, že to řekl. Nikdo jiný jí něco takového nepověděl.

Do očí jí vhrkly slzy. Zamrkala, aby je zahnala, a vykouzlila jemný úsměv. „Dokonalá nejsem, ale díky.“

Pevně ji chytil kolem pasu a zvedl do vzduchu. Náhle se vznášela nad ním, shlížela do jeho zářících očí. Překvapeně se zachytila jednou rukou jeho ramene, aby udržela rovnováhu, a druhou mu shrnula vlasy z tváře.

„Co to provádíš?“ zalapala po dechu.

„Jsi dokonalá,“ zopakoval. „Dokonalá pro mě.“

Ta slova zněla spíš jako přísaha než jednoduché konstatování.

Smysly jí zaplavila radost. Zbožňovala, když se mohla dotýkat jeho silných ramen. Rozesmála se a zakopala nohama ve vzduchu.

„To je dobře,“ vyjekla. „To je moc dobře. Protože ti musím říct, že ty jsi dokonalý pro mě.“

„To je dobře,“ zopakoval. „To je moc dobře.“

Neviděla ho v hlubokých stínech jasně, aby si mohla být jistá jeho výrazem, ale slyšela jeho rošťácký úsměv, který mu podbarvoval slova.

Přenesl ji přes místnost a postavil ji vedle postele. Třásla se vzrušením z toho, co se mělo stát. Chytila se čela postele, aby udržela rovnováhu, zatímco Drake odhodil vybledlý přehoz a pokrývky.

Ve snaze ukázat, že je na této vysoko rizikové jízdě víc než jen pasažér, pustila se do rozepínání kalhot, ale z nějakého důvodu jí prsty nefungovaly správně.

Drake ji chytil za zápěstí a položil si je kolem krku. Začal ji vysvobozovat z kalhot.

„Prostě se mě drž,“ zašeptal jí do ucha. „O detaily se postarám já. Jsem v tom dobrý.“

„Já vím,“ zamumlala.

Přetáhl jí kalhoty i kalhotky přes boky a nechal je zhroutit u kotníků. Rukou jí přejel po křivce zadečku. Jemně ho stiskl prsty. Zaslechla, jak zasténal. Ten zvuk vyšel odkudsi z hloubi jeho duše, jako tlumené chraplavé vrčení čiré mužské touhy. Vědomí, že ji chce tak divoce, ji rozžhavilo doběla. Už byla mokrá, a to se jí tam dole ani nedotkl.

V atmosféře vířila energie. V místnosti byla spousta síly – její stejně jako jeho. Smysly jí jiskřily a zářily stejně jako v parkovací garáži. Náhle se cítila volná jako nikdy předtím v životě. Políbila Drakea na krku, vdechla jeho vůni a sevřela spodní okraj jeho trička. Rozesmál se, když z něj tričko prakticky strhla a odhodila ho stranou.

Přitiskla mu dlaně na hruď. Byla tvrdá a hladká a teplá na dotek. Věděla, že trocha žáru je paranormální. Smysly mu běžely naplno. Vlnové délky vytvářené jejich sexuální touhou pocházely z paranormálních stejně jako z normálních konců spektra – čím víc byl člověk vzrušený, tím víc mu zářila aura.

Ne že by bylo třeba nějakého nadpřirozeného talentu, aby člověk poznal, jestli muž touží po ženě. Ale když ta žena byla čirou náhodou citlivá, plameny velice silné vášně byly viditelné všude. Alice se zadívala Drakeovi do očí a zahlédla žár dřímající pod povrchem. Projel jí žhavý blesk. Takhle na něho účinkovala ona. Pocit vlastní ženské síly zafungoval jako afrodiziakum.

Omámená vzrušením a téměř bolestivým očekáváním objala Drakea kolem krku a políbila ho se vší smyslnou energií, která jí otřásala.

„To je ono,“ zašeptal. „Na to jsem čekal. To od tebe chci. To potřebuju.“

Zvedl ji z hromádky oblečení, otočil ji a položil na postel. Přitáhla si deku, aby si přikryla spodní část těla, a nadzvedla se na loktech, chtěla ho sledovat při svlékání. Rychle se zbavil kalhot i boxerek.

Stál před ní vzrušený, tělo žhavé psi horečkou touhy. Alice byla mokrá, naběhlá a celá sevřená. Uvnitř ní se všechno svíralo pocitem naléhavosti.

Drake se natáhl na ni, vzal ji do náruče a uvěznil na posteli. Políbil ji na ústa a pak na krk a pak na prsa. Když se mu vzepřela, aby vše urychlila, silou ji přemohl, přinutil ji nasadit vlastní tempo. Rukama sjel níž, našel vlhké a žhavé místo mezi jejíma nohama.

Vsunul do ní jeden prst a pak další. Zasténala a zabořila mu nehty do ramen. S uspokojením zjistila, že má záda pokrytá potem. Sebeovládání pro něho nebylo snadné. Platil za něj.

Palcem našel napjatý bod na vrcholku jejího pohlaví a stiskl ho. Zalapala po dechu a pak se kolem něho sevřela, chtěla víc, dožadovala se víc.

Hladil ji, ústa mokrá a žhavá na jejích prsou, dokud mu nezabořila nehty do ramen, dokud nezvedla kolena a nenatáhla se, aby ho vzala do ruky.

„Alice,“ zasténal. „Alice.“

Vzdal smyslnou bitvu a pomalu, opatrně do ní vstoupil, pronikal do ní tak těsně, až uvažovala, jestli se tam vůbec vejde. Na okamžik se intenzivní pocity vznášely na hranici bolesti a potěšení. Nebyla si jistá, co převáží.

„Je to zatraceně skvělé,“ vyrazil ze sebe šeptem.

Nadzvedl se na loktech a začal se pomalu, rytmicky pohybovat, až měla pocit, že přijde o rozum.

Nepřevážila ani bolest, ani potěšení. Místo toho to byla hluboká potřeba něčeho víc, potřeba uvolnění.

Nadzvedla boky, aby se dostal hlouběji, celé její tělo se sevřelo kolem něho.

„Ano,“ zašeptala. Nehty mu přejela po zádech. „Ano.“

Nořil se do ní znovu a znovu tak, aby neustále narážel na to zvláštní napjaté místo v ní, dokud už nemohla ten rostoucí tlak vydržet.

Vyvrcholení ji zasáhlo v drobných explozích pocitů, jež ji zaplavily ve vlnách.

Uslyšela Drakeův polotlumený výkřik uspokojení, cítila, jak se do ní zabořil naposledy, a pak ji zaplavily silné vlny jeho orgasmu a oslepily jí smysly.

V tom okamžiku by přísahala, že místnost byla ozářená chvějící se polární září temného světla. Vytvořila mezi jejich aurami dech beroucí intimní souznění. Alice se na okamžik zdálo, že jsou s Drakem spojení způsobem, který popíral zákony parafyziky.

Je to jen trik světla, pomyslela si.

20

Ten hajzl je na ostrově. A rovnou s manželkou. Bylo naprosto jasné, že Drake svedl Alice Northovou do Příležitostného manželství, aby získal její spolupráci. To už je tedy moc.

Zara Tuckerová popadla nejbližší předmět – malou mističku ze zeleného křemene – a mrštila jí proti nejbližší zdi ze stejného materiálu. Ozvalo se ostré prasknutí, jak nezničitelné nádobí praštilo do tvrdé stěny.

Miska spadla nepoškozená na křemennou podlahu. Na zdi nebyly vidět žádné známky dopadu. Nic, co kdy lidé vymysleli, ani ta nejtěžší strojní zařízení, nedokázalo do psi nabitého křemene udělat třeba jen důlek. Mimozemšťané pomocí toho kamene nevyrobili jen malé artefakty, jako byly misky, ale rovnou celá města a síť katakomb pod povrchem Harmonie.

Zara si mističky na podlaze nevšímala a začala rázovat po rozlehlé podzemní jeskyni. Od chvíle, kdy se dvoupodlažní pyramida zabírající většinu prostoru začala přehřívat, šlo všechno do háje. Energie vycházející z Komnaty snů už byla tak intenzivní, že byla jen otázka času, než exploduje.

Zpočátku byla přesvědčená, že dokáže ten proces přerušit. Ale po několika pokusech za použití dvou výzkumných asistentů byla nucena akceptovat realitu. Bylo strašné si přiznat, že ona – úžasná doktorka Zara Tuckerová – udělala velikou chybu, když do místnosti vložila jenom dva Klíče. Výsledkem byla řetězová reakce nestabilní paranormální energie, které si až do okamžiku před několika týdny ani nevšimli.

Teprve když se objevila temná mlha, byla nucena připustit, že energie v pyramidě ovlivňuje oceánské proudy, příliv a odliv a počasí kolem ostrova. A nyní také zvířata.

Příjezd Harryho Sebastiana před pár týdny ji zaskočil, doufala však, že odjede, když najde jeden z Klíčů. Jenže on zůstal na ostrově a navíc se pustil do vyšetřování bizarních změn ovlivňujících všechno, co se nacházelo v Rezervaci.

Ať už se v pyramidě dělo cokoliv, dosáhlo to kritického bodu. Mlha sevřela celý ostrov a odřízla ho od okolního světa. Sebastian a Attridge očividně uvízli kdesi v Rezervaci spolu s těmi blázny z Úchvatného úsvitu. Alespoň už jí nebudou způsobovat potíže. Jestli je dezorientující účinky mlhy nezavedly do nějaké propasti nebo zaplavené jeskyně, kde by je zhltly bizarní mořské nestvůry číhající uvnitř, dříve či později narazí na nějaké rychle rostoucí pavouky nebo hmyz. Všichni dobře věděli, že magrezové pistole a jiné supermoderní zbraně jsou za plotem naprosto k ničemu.

Takže si nemusím o Harryho Sebastiana a Attridge dělat starosti, pomyslela si ve snaze uklidnit sama sebe. Zbývá tedy ten slepý lump a jeho ženuška.

Vířící horečka dlouho přiživované nenávisti k Drakeu Sebastianovi hrozila, že ji celou pohltí. Uvažovala, že už se přece pomstila. Drake se usilovně snažil držet v pozadí, ale jako budoucí prezident a generální ředitel Sebastianu se nemohl tak úplně veřejnosti vyhnout. Pokaždé když ho uviděla na obchodních stránkách nějakých novin nebo ho zahlédla na obrazovce při nějaké společenské události či charitativní akci, pocítila příval uspokojení.

Drake musel nosit speciální zrcadlové brýle, znamení její pomsty. Každý den, když se probouzel do nového rozbřesku, si na ni musel vzpomenout. Pro Drakea den nikdy nenastal, jenom noc.

„Říkala jsem ti, že na mě nikdy nezapomeneš,“ zamumlala.

Spousta silných talentů, které utrpěly katastrofální ztrátu svých parasmyslů, sklouzla do hlubokých depresí. Výjimečné nebyly ani sebevraždy. Stejně jako halucinogenní drogy. Očekávala, že se Drake zničí sám, když přišel o většinu svých schopností. Těšila se, že ho uvidí sklouzávat do bezedné propasti zoufalství.

Místo toho mu ale v obchodním světě začali říkat Kouzelník – brilantní stratég, na jehož důvtip spoléhal celý Sebastian. Muž, který se rozhodl převzít rodinné impérium.

Hajzl, pomyslela si.

Jak se mu podařilo provést člun těmi bizarními proudy kolem ostrova a neztratit se v té strašidelné mlze, jí nešlo do hlavy. Štěstí muselo stát na jeho straně, jinak se to vysvětlit nedalo. Ale ani štěstí už by nevysvětlilo, jak se Drakeovi a Alice Northové podařilo přežít noc na pláži pod širým nebem, zachránit Karen Rosserovou a doplahočit se po pobřeží až do Shadow Bay.

Jako by se proti ní spikl celý vesmír.

Nic se nedařilo. Jediná dobrá zpráva byla ta, že Drake uvízl v Shadow Bay a zůstane odříznutý od okolního světa, stejně jako ostatní v malém městečku.

„Stejně jako já.“ Na rtech jí vykvetl pochmurný úsměv. „Jsme milenci pronásledovaní osudem, Drakeu, ty a já. Jestli Rainshadow vybuchne, zemřeme spolu. Nebude to romantické?“

Pokud věci zajdou až tak daleko, zařídí, aby Drake Sebastian zjistil, kdo je zodpovědný za jeho smrt a za smrt všech dalších lidí na ostrově – i kdyby mlha zesílila milionkrát.

Ještě se však zdaleka nevzdala. Vědomí, že je Drake na Rainshadowu, ji jistým způsobem povzbudilo. Najde cestu z téhle situace. A pak toho lumpa zničí.

A tentokrát úplně a napořád.

21

Drake cítil, jak Alice vyklouzla zpod jeho ruky a vstala. Ve vzduchu zašeptala energie. Věděl, že trochu zapojila smysly.

„Počkej. Rozsvítím ti lucernu,“ ozval se.

„To je v pořádku. Mám díky svému talentu trochu paranormálního nočního vidění.“

Nasadil si brýle a stejně rozsvítil. Místnost ozářilo tlumené světlo.

„Díky,“ řekla Alice.

Zmizela v koupelně. Zaslechl vodu tekoucí v umyvadle. Pak spláchnutí záchodu. Alice se znovu objevila s ručníkem omotaným kolem těla.

Zkřížil jednu paži za hlavou a kochal se pohledem na Alice ozářenou paranormální energií. Ručník neposkytoval pohodlí jako velké osušky v nějakém lázeňském zařízení. Byl to maličký kousek látky a nic moc nezakrýval. To je dobře, pomyslel si. Okamžitě mu ztvrdl.

Vlezla zpátky pod přikrývku. Mezitím musela pustit přední část ručníku, takže jí sklouzl z těla. Když se konečně dostala pod deku, přitáhla si ji k bradě a probodla Drakea pohledem.

„Neopovažuj se mi smát,“ varovala ho.

„Já se nesměju.“

„Usmíváš se.“

„Dobře, možná se usmívám,“ připustil.

„Ha. Věděla jsem to.“ Chvíli nic neříkala. „Doufám, že je Houdini v pořádku.“

„Určitě jo.“ Drake odsunul přikrývku, přehodil nohy přes okraj postele a vstal. „Jsi pěkně stydlivá na někoho, kdo strávil poslední rok na jevišti.“

„Na jevišti nevystupuju nahatá.“ Načechrala malý polštářek. „A pro tvou informaci, momentálně mám právo být stydlivá. Sotva tě znám, a ležím tu s tebou v posteli.“

Překvapil ho záblesk podráždění, který jím projel.

„A jsi moje manželka,“ opravil ji.

„To taky. Bože, všechno je to tak zvláštní. Můj život mi připomíná tu pohádku Alenka v říši jantarů. Víš, tu, ve které hlavní hrdinka spadne do díry prachového králíčka a skončí v nějakém alternativním vesmíru, kde je všechno jinak.“

„Myslíš, že tahle situace, ty a já spolu, je divná? Mně to připadá zatraceně jasné a normální. Jsme manželé. Měli jsme úžasný sex. Z mého pohledu to aspoň úžasné bylo.“

K jeho překvapení a ještě většímu rozladění se nad tím zamyslela.

„Jo, to bylo,“ souhlasila nakonec poněkud udiveně. „To je poprvé, co jsem měla orgasmus bez pomoci malých osobních přístrojů.“

„Jo?“

„Víš, máš pravdu,“ prohlásila.

„Vážně?“

„Přeháním to. Muž a žena se setkají za stresujících okolností. Navzájem se přitahují a skončí spolu v posteli. To se stává.“

„Správně,“ zavrčel. „To se stává. Ale vynechala jsi část o tom, že se ten muž a žena vzali.“

Odkráčel do koupelny.

Když se vrátil, usadil se na okraji postele, vědom si vzdálenosti mezi sebou a Alice. Vypnul svítilnu a sundal si brýle.

„Nedělej to,“ požádal ji.

Otočila hlavu na polštáři, aby na něho pohlédla. „Co nemám dělat?“

„Nesnaž se svádět vinu za to, co se mezi námi stalo, na stres.“

Rozhostilo se krátké ticho.

„Myslela bych si, že chlap, co má rád karty vyložené na stole, bude chtít všechno nějak vysvětlit,“ řekla po chvíli.

„Některé věci není třeba vysvětlovat.“

„Dobře.

„Některá fakta jsou prostě jenom fakta,“ dodal.

„Správně.“

„Sama jsi říkala, že sex byl opravdu fantastický. To je jednoduchý, jasný fakt. Nepotřebuje další analýzu.“

Přiložila mu koneček prstu na hruď a sjela mu až dolů k obrovské erekci. Objala ji prsty.

„Žádné další analýzy,“ slíbila.

Začala ho líbat, její mokrá, teplá ústa následovala cestu, kterou naznačila prstem.

„Alice,“ zašeptal. Sáhl dolů a zamotal si prsty do jejích vlasů. „Alice.“

22

Škrábání u dveří a jemné tlumené brumlání vytrhlo Drakea ze snu o nekonečné chodbě plné dveří. Pokaždé když nějaké dveře otevřel, byl oslepen zářícím sluncem. Kdesi v chodbě se smála Zara Tuckerová.

„Houdini,“ zamumlala Alice do polštáře.

„Pustím ho dovnitř,“ řekl Drake.

„Díky.“

Začínalo svítat. Drake sáhl po slunečních brýlích a nasadil si je, než otevřel oči.

Vylezl z postele a otevřel dveře. Na konci chodby svítila jediná jantarová lucernička. Houdini se vřítil do pokoje, nadšeně cvrlikal na pozdrav. Vyskočil na postel.

„Ahoj, kámo.“ Alice se pohnula a pohladila ho. „Začínala jsem si dělat starosti.“

Houdini svolil k několika pohlazením a pak se natáhl na záda v nohách postele, všech šest paciček ve vzduchu. Zavřel modroučká očka.

Drake si sundal brýle a vrátil se k posteli. Chvíli tam stál a prohlížel si spícího Houdiniho.

„Na co myslíš?“ zeptala se Alice.

Drake se vrátil pod deku a zkřížil paže za hlavou. „Uvažuju, že nevíš, kam Houdini chodí, když zmizí, ale že on vždycky ví, jak tě najít.“

„Takže?“

„Totéž platí o Zaře Tuckerové. Nevíme, kde se skrývá, ale ona ví, kde je Shadow Bay. Jestli se dokáže pohybovat v Rezervaci, nejspíš se sem může dostat, nebo sem spíš někoho poslat. Tedy za předpokladu, že jí ještě zbyl jeden hlídač.“

Alice se vyděšeně posadila.

„Proč by to dělala?“

„Jedna věc je ohledně Zary jasná: nenávidí mě. Taky ví, že jsem jediná osoba na ostrově, která by jí dokázala pomoct vyndat ty dva Klíče. Až zjistí, že jsem v Shadow Bay, určitě něco podnikne. Nedokáže si pomoct.“

„Jak zjistí, že jsi tu? Vypadá to, že je odříznutá od světa stejně jako my.“

„Podle Karen Rosserové Zara vždycky věděla, co se tady v městečku děje. Nejspíš používá ty flétny pro pohyb v Rezervaci.“

„Nevšiml by si v Shadow Bay někdo, kdyby se tu objevila krásná šílená vědkyně?“

Zamyslel se nad Zařinou záhadnou schopností okouzlit mužské pokolení. „Ne jestli používá nějakého muže ve městě jako svého špeha.“

Alice ho pozorovala s pochmurným výrazem. „Pokud máš pravdu, ten špeh by mohl být jakýkoliv muž v Shadow Bay. Strážník Willis, kuchař v hospodě dnes v noci, někdo z těch, koho jsme viděli v hostinci. A pak jsou tu lidé z penzionů.“

„Pravda. Ale ani my nejsme bez vlastních zdrojů. Harry říká, že Rachel má talent na čtení aury. A Charlotte má taky silné schopnosti. Její intuice je nejspíš hodně nadprůměrná. Obě znají velice dobře místní obyvatele. Poznaly by, kdyby se někdo choval podezřele. Taky jsou tu Fletcher Kane a Jasper Gilbert. Podle Harryho jsou to bývalí lovci duchů. Věří jim. A ti taky znají místní.“

„Ano, ale jsou to muži. Podle tebe by byli zranitelní vůči Zařině šarmu.“

Drake se usmál. „Myslím, že jsou v bezpečí. Z toho, co jsem viděl, je Zařin talent na svádění založen na přitažlivosti opačného pohlaví. Kane a Gilbert jsou spolu.“

Alicin výraz prozářilo pochopení. „Myslíš, že když jsou gayové, jsou vůči ní imunní?“

„Ano. Věř mi, měl jsem pádný důvod, proč si ji trochu prověřit. Nenašel jsem žádné záznamy o tom, že by ke svým účelům používala ženy nebo gaye.“

„Takže máš v plánu upozornit Charlotte, Rachel, Fletchera a Jaspera na možnost, že je v našem středu nějaký špeh, a požádat je, aby prověřili každého heterosexuálního muže v městečku.“

„Moc velkolepý plán to není, že?“

„Vlastně zní skvěle.“ Alice si objala kolena. „Máme tady dokonalou záhadu zamčeného pokoje, až na to, že ten zamčený pokoj je malé městečko. Ale princip zůstává stejný. Všichni podezřelí se shromáždí na vhodném místě. A co víc, máme motiv. Náš špeh je obětí záměrného svádění. Myslí si, že je zamilovaný nebo že po Zaře touží. Naším úkolem je teď projít seznam mužů v městečku, abychom zjistili, kdo se chová jako očarovaná oběť.“

„Nezapomínej na fakt, že nám ubíhá čas,“ nadhodil Drake. „Vždycky přidává na dramatičnosti. Jestli něco víme jistě, pak to, že Rainshadow je časovaná bomba čekající na výbuch.“

23

„Drake Sebastian si ji vzal.“ V kultivovaném, ovládaném hlase Ethel Whitcombové se odrážel vztek. „Nemohu tomu uvěřit. Ta žena je čarodějnice, to vám povídám. Alice Northová není nic víc než jen malá zlatokopka s nulovým zázemím. Žádná rodina, žádné společenské kontakty, je úplně na mizině. Není ani hezká. Jen obyčejně vyhlížející žena, za kterou by se na ulici nikdo ani neotočil. Jak se jí podařilo přilákat pozornost mužů, jako byl můj syn a Drake Sebastian?“

„Říkala jste, že podle toho vyšetřovatele je to jenom PM.“ Aldwin Hampstead se snažil udržet klidný a utišující tón. Nebylo to jednoduché. Zevnitř ho stravovalo cosi, co se velice blížilo panice. Jeho úkolem však bylo udržet Ethel pod kontrolou. „Oba víme, že Příležitostné manželství není nic víc než jen poměr, jemuž je propůjčeno zdání váženosti. Nepotrvá dlouho.“

Musí být opatrný, připomínal si. Soudě podle posledního vzkazu, který obdržel z Rainshadowu, směřuje situace na ostrově ke katastrofě. Věděl už, že pro něho by to byl nejlepší možný výsledek. Nechtěl nic víc než za sebou zabouchnout dveře.

Zpočátku to všechno vypadalo tak úžasně. Zara Tuckerová ho omámila příslibem bohatství a moci přesahujícím i ty nejdivočejší představy. Ale za několik posledních dnů mu růžové brýle spadly z očí. To ráno se probudil s jistotou, že ze sebe udělal hlupáka. Nejlepší by teď bylo, kdyby celý zatracený ostrov explodoval v plamenech a vzal tu mrchu s sebou.

Nejbezprostřednější krizi však představovala Ethel Whitcombová. Byla posedlá smrtí svého syna, ale posedlost se nerovnala hlouposti. Na to nesmí zapomínat, ani na okamžik. Všechno záviselo na Ethel. Byla hlavou rodiny Whitcombů. Spravovala celé bohatství, a když se teď na Rainshadowu všechno hroutilo, potřeboval přístup k penězům víc než kdy dřív.

Seděli v obývacím pokoji Ethelina domu v exkluzivní střežené komunitě na Emerald Sunset Drive. Z předních oken byl panoramatický výhled na Starou čtvrť v Resonance City. Nadpozemské zelené věže mimozemských ruin byly jasně viditelné, blyštěly se na slunci. Ale vnitřek sídla Whitcombů se utápěl v šeru.

Když před chvílí dorazil, byl uveden do Etheliny pracovny. Místnost byla zařízena v elegantní neutrální směsici bílé a krémové s občasnými doplňky z drahého tmavého jantaru. V prostoru bylo k vidění několik kousků z Etheliny vzácné sbírky starožitností ze Starého světa a umění z období První generace.

Ethel byla působivá žena, vysoká, s vypjatými rameny a s arogantním, královským vystupováním. Šedivějící vlasy nosila v elegantním drdolu. Černé hedvábné kalhoty a světle modrá blůzka byly šité na míru. Patricijskou tvář si nechala mírně upravit, byla to dobrá práce. Mohla si dovolit utratit celé jmění za šperky, ale vždy se omezovala na vkusné minimum. Dnes to znamenalo malé náušnice z jantaru a zlata a zlatý náhrdelník.

Ovdověla už před několika lety, ovšem stále nosila snubní prsten. Ethel se nikdy znovu neprovdala. Aldwin si byl docela jistý, že se jí líbila úplná kontrola nad penězi Whitcombů. A vládla jimi úžasně. V letech po manželově smrti se stala v obchodním světě živoucí legendou. I když se Whitcombovy továrny nemohly rovnat Sebastianovu impériu velikostí, rozsahem ani mocí, v Resonance City byly rozhodně vůdčí silou.

Aldwina zpočátku Ethelina posedlost vraždou jejího syna trochu znepokojovala. Měla přece další čtyři děti, říkal si. Whitcombové byli mnohočlenná rodina. Všichni však věděli, že Fulton Whitcomb byl černou ovcí rodiny. Proto bylo samozřejmě tak snadné ho zmanipulovat. Fulton netoužil v životě po ničem víc než dokázat sobě i matce, že za něco stojí.

Ethelina fixace na Fultonovu smrt a její neutuchající přesvědčení, že byl zavražděn, navzdory nedostatku důkazů, Aldwina zaskočila. Nikdy nepochopil ty bláboly kolem rodinných pout. K čertu, jeho vlastní matka by si nejspíš ani nevšimla, kdyby zmizel. Většinu času trávila v alkoholickém a drogovém opojení, dokud ji to svinstvo konečně nezabilo.

Rodina, pomyslel si. Člověk je musí milovat. Tento přístup samozřejmě utužil pouto mezi Zarou Tuckerovou a jím na začátku jejich spolupráce. Oba považovali rodinná pouta za sentimentální slabost, které se dá využít. A přesně to udělali, nejdřív s Fultonem a pak s Alice Northovou.

Ne že by neměl vlastní vášně, pomyslel si Aldwin. Byl přece jenom člověk. Ale jeho vášně se soustředily na jediný cíl – získat své místo v exkluzivních společenských kruzích, v nichž se pohybovala Ethel a její rodina. Měl právo do toho světa patřit. Jeho otec z něho pocházel – z říše, kde peníze a kontakty dokázaly vykoupit bezstarostného mladíka z jakýchkoliv problémů, včetně těch, jež byly následkem jedné rychlovky s levnou, drogově závislou děvkou.

Nebylo o tom pochyb, jeho neznámý otec byl pro něho skutečnou, i když nevědomou inspirací, pomyslel si Aldwin. Chtěl jen kráčet ve stopách svého drahého tatínka. Jeho talent už ho zavedl daleko. Začal jako podřadný drogový dealer z chudinské části Staré čtvrti a dnes byl kurátorem těch nejprvotřídnějších soukromých muzeí v městě.

Nechal se však vtáhnout do projektu na Rainshadowu, který byl odsouzený k záhubě, a teď to musel rychle vyřešit. Nemohl si dovolit ztratit mecenášství Ethel Whitcombové, ne teď, když se jeho vlastní fantazie o úchvatné budoucnosti mohla rozpadnout v prach.

Musel udržet kontakty s Ethel, a to znamenalo, že musí přiživit její posedlost pomstou synovy smrti. Ethel přísahala, že udělá Alice Northové ze života peklo, a utratila za to dost peněz.

Ethel byla nejlepší pronásledovatel, říkal si Aldwin – s hlavou plnou obsedantních fantazií a se všemi penězi světa, které ty fantazie dokázaly splnit.

Potlačil povzdech. Neznamená to, že když jsi bohatá a máš spoustu kontaktů a velkou moc, nejsi blázen.

„Když jsem zjistila, že Fulton uzavřel PM s Alice Northovou, říkala jsem si, že to není důležité,“ prohlásila Ethel. Vstala ze židle a postavila se k oknu. „Rozhodně nebyl první muž z vyšší třídy, který použil PM, aby upokojil svoji milenku. Když jsem se ho na to zeptala, ujistil mě, že je to jen krátkodobé povyražení. Tvrdil, že na takovém uspořádání trvala a on k tomu prostě svolil. PM mělo být jen cetkou jako pěkný šperk, který by ji uchlácholil. Ona však chtěla víc.“

„Rozumím,“ řekl Aldwin. Pokradmu zkontroloval hodinky. Už to slyšel mnohokrát.

Ethel zaťala jednu ruku do pěsti. „Alice Northová chtěla úplné Smluvní manželství. Jako by si nějaký Whitcomb vzal ženu jejího typu. Když si uvědomila, že se nestane Fultonovou plnohodnotnou manželkou, zavraždila ho. Proč policie nechápe, že ho zabila?“

Protože k tomu nemá žádný důkaz, pomyslel si Aldwin. Díky užitečnému kousku mimozemské technologie, která zabíjí beze stopy. Nahlas však nic neřekl. Za poslední rok s Ethel prožíval totéž snad už tisíckrát. Ethel si stěžovala na jedinou věc, kterou si za peníze koupit nemohla – na spravedlnost. Což bylo podle Aldwinova názoru poměrně překvapivé. Před rokem by vsadil svůj plat na to, že když bude Ethel Whitcombová trvat na zatčení, systém jí podlehne. Tak trochu ho šokovalo, když Alice Northová vyšla ze všeho bez trestu. Na policejním oddělení Resonance City zřejmě nebylo na prodej všechno. Bude si to muset pamatovat.

„Prostě nemohu pochopit, proč si Drake Sebastian tu ženskou vzal,“ vyprskla Ethel. „Všichni vědí, že Sebastianové se svými milenkami PM neuzavírají.“

Aldwin si odkašlal. „Rodinné zásady se mohou měnit. Nedávno došlo k tomu rozvodu. Sebastianové se to snažili ututlat, ale všichni z jejich kruhů o tom vědí.“

„Ano, já vím,“ přikývla Ethel. „Ale tohle nevkusné PM po tom strašlivém skandálu všechno jenom zhoršuje. Drakeova matka Samantha musí být vzteky bez sebe. Nedovedu si ani představit, co si asi myslí Drakeův dědeček. A co se týče Drakea, není žádným tajemstvím, že se má příští rok ujmout obchodního impéria. Proč by takhle ztrapňoval svou rodinu?“

Aldwin si byl docela jistý, že odpověď na Etheliny otázky zná. Existoval jen jeden logický důvod, proč by si Drake Sebastian bral Alice Northovou. Ze stejného důvodu jako Fulton. Sebastianové usoudili, že potřebují Alicinu pomoc, aby našli ty krystaly. Skutečnost, že ji Drake odvezl na Rainshadow hned po obřadu, mluvila za vše. Ne že by ženy snily o tom, že stráví své líbánky na ostrově, pomyslel si.

Nechtěl ani uvažovat, co se stane, jestli se Drakeovi jeho plán podaří. Pokud Sebastianové najdou ty dva krystaly, objeví taky Komnatu snů a tu mrchu Zaru Tuckerovou. To se nesmí stát. Aldwin věděl, že by ho Zara stáhla s sebou bez sebemenšího zaváhání.

Všechno se hroutilo jako domeček z karet. Aldwin se teď musel snažit přežít. Doufal, že Rainshadow brzy vyletí do vzduchu a vezme Zaru Tuckerovou s sebou. Největší záhadou v tomhle zmatku bylo to, proč dovolil Tuckerové, aby ho do toho projektu zatáhla.

Panika se zhoršovala. Netrpěl klaustrofobií, ale Ethelina pracovna jako by se kolem něho stahovala. Bojoval s každým nádechem.

„Vidím, že máte hodně práce, paní Whitcombová,“ pronesl jemně. „Plány na nové křídlo v muzeu můžeme prodiskutovat někdy jindy.“

„Ano,“ odpověděla slabě a hořce. „Někdy jindy.“

„Nemusíte mě doprovázet,“ prohlásil.

Ethel neodpověděla. Aldwin ji nechal stát u okna s úchvatným výhledem.

24

„Prvním krokem je vypracovat seznam mužů, kteří by mohli být náchylní k Zařině talentu,“ prohlásil Drake.

„To by nemělo být těžké,“ konstatoval Fletcher. „V městečku už moc lidí nezbylo a my čtyři je dobře známe.“

Sešli se ve starožitnictví Zrcadlo. Bylo brzo ráno, ale obloha byla znovu tmavá a šedivá. Alice věděla, že dnes žádné slunce nevyjde. Světla stále nefungovala, takže obchod zaplavovaly stíny. Místo bylo přecpané starožitnostmi, všechny byly paranormálního původu. Kombinace proudů, jež vyzařovaly z předmětů, nabíjela atmosféru jemným hučením, při kterém se člověku zvedaly vlasy na zátylku.

Alice se mlčky opírala o pult, s Houdinim zastrčeným pod jednou paží. Drake vyložil své plány Charlotte, Rachel, Jasperovi a Fletcherovi. Mrzutě si uvědomila, že nemůže k tomu plánu ničím přispět. Krátce trvající pocit člena skupiny se rychle vytrácel. Nemohla pomoci se sepisováním seznamu podezřelých, protože nikoho na ostrově moc dobře neznala. Neměla ani talent na čtení aur jako Rachel. A přijela teprve včera, takže nemohla určit různá alibi. V nouzi dokázala jen poupravit trochu světla a zmizet. Byla pouze kouzelníkovou asistentkou.

A kouzelníkem byl v tuto chvíli Drake. Převzal vedení s lehkostí přirozeného vůdce. Nikdo ani nemrkl, když oznamoval, že má plán a že potřebuje pomoct s jeho uskutečněním. Alice měla matný dojem, že se ostatním dokonce ulevilo. Nebylo nic horšího než sedět a čekat, až dojde ke katastrofě.

„Určitě k tomu nechceš přizvat strážníka Willise?“ zeptala se Rachel.

„Kéž bych mohl,“ odpověděl Drake, „ale neměli bychom riskovat. Prozatím je bohužel na seznamu podezřelých. Je pro Tuckerovou ideální cíl – mladý, svobodný muž a  ve své pozici ví, co se v Shadow Bay děje.“

„A co Myrna Reedová?“ zeptala se Charlotte. „Vím, že jí Slade důvěřuje. Už je policejním strážníkem tady na Rainshadowu celé roky. Zná všechny druhy tajemství.“

„Její názor by byl cenný,“ připustil Drake. „Ale kdybychom ji informovali o projektu, ocitla by se kvůli Kirku Willisovi v obtížné situaci. Navíc kvůli jejím úzkým svazkům s komunitou nevíme jistě, ke komu by se přiklonila. Možná by měla pocit, že musí některé lidi na seznamu chránit. Prozatím postačí nás šest.“

„Chápu,“ přikývl Jasper.

„Souhlasím,“ dodal Fletcher. „Okamžitě se do toho pustíme.“

Charlotte se zadívala na Drakea se zamyšleným výrazem. „Co se stane, když najdeme pravděpodobného podezřelého?“

„Trochu si s ním popovídám,“ prozradil Drake.

Jasper nadzvedl huňaté obočí. „A jestli si nebude chtít povídat?“

„Řekne mi, co budu chtít vědět,“ prohlásil Drake bezvýrazně. „Jsem si tím jistý.“

Jasper spokojeně přikývl. „Pokud budeš potřebovat při rozhovoru pomoc, klidně se obrať na Fletche a na mě.“

Alice v tom okamžiku zahlédla pod povrchem dvou lovců duchů v důchodu tvrdé ostří. Možná teď žili jako umělec a majitel galerie, ale celé roky se jim podařilo přežívat v podzemních katakombách. Byla to drsná, nebezpečná práce a zanechala na nich svou stopu.

Drakeův úsměv byl chladný. „Počítám s tím, toho rozhovoru se zúčastníte.“

„To by tedy bylo,“ ozvala se Charlotte. „Dochází nám čas, ovšem ne že by ve městě nějaké hodiny fungovaly. Začneme s naším seznamem. Rachel a já dodáme jména všech mužů z penzionů.“

Houdini si ten okamžik vybral k tomu, aby se vymanil z Alicina sevření. Vyskočil na pult a začal si prohlížet vystavené kuličky.

„Zatímco na tom budete pracovat,“ prohlásil Drake ke skupince, „rozšířím po městě pár zpráv.“

Rachel nadzvedla obočí. „Zpráv o čem?“

„Chci, aby se rozneslo, že díky Alice jsem získal staré Northovy záznamy popisující způsob, jak snížit nestabilní frekvence, které vyzařují ty krystalové Klíče.“

Jasper přikývl. „Chceš pobídnout toho, kdo za tím stojí?“

„Neuškodí, když našeho chlapíka postrčíme, aby nějak zareagoval,“ podotkl Drake.

Charlotte po něm střelila zamyšleným pohledem. „Uděláš ze sebe cíl.“

Drakeův úsměv byl jak led. „Doufám, že tomu Zara Tuckerová nebude schopná odolat.“

Fletcher se usmál. „Chytrý tah. Mezi námi, když zúžíme seznam podezřelých a uděláme z tebe cíl, brzy někoho načapeme při činu.“

„To mám v plánu,“ přikývl Drake.

Nastalo krátké ticho. Alice za sebou zaslechla tlumený zvuk. Otočila se právě včas, aby viděla, jak se pět barevných skleněných kuliček kutálí po pultu.

„Houdini, ne,“ vyjekla.

Skočila po kuličkách a podařilo se jí dvě zachytit. Ostatní tři se skulily z okraje pultu a přistály s třemi hlasitými ranami na dřevěné podlaze.

Houdini v euforii zabroukal.

Alice pohlédla na Charlotte. „Omlouvám se. Jsou, ehm, jsou to cenné starožitnosti?“

Charlotte se usmála. „Nedělej si s tím starosti. Určitě budou v pořádku.“

„Jestli ne, pošli účet Nadaci,“ prohlásil Drake.

Charlotte se rozesmála. „Tak dobře.“

Alice popadla Houdiniho a vykročila ke dveřím. „Pokud mě omluvíte, mám práci.“

Všichni, včetně Drakea, se na ni zadívali s různým stupněm překvapení.

Drake se zamračil. „Co chceš dělat?“

„Dalo by se říct, že se musím postarat o zásobování,“ odpověděla Alice.

25

Nápor lidí během oběda začal brzy.

„Spíš jako by se přestávka na kávu protáhla a proměnila se v oběd,“ zabručel Burt Caster. Kývl hlavou ke stolům, kde několik lidí stále popíjelo kávu a povídalo si se sousedy. „Někteří z nich po snídani ani neodejdou.“

„Lidé se nudí,“ poznamenala Alice. Uložila poslední umytý talíř na poličku. „Myslím, že by to mohl být jeden z problémů při obléhání. Není moc co dělat.“

„Kromě jídla.“ Burt otevřel skříňku a prohlížel si řadu plechovek. „Dobře, že Nadace platí za všechno jídlo tady a dole u Madge, dokud se věci v Rezervaci nevyřeší. Spousta lidí, co tu krmíme, si nemůže dovolit jíst venku třikrát denně, to vám tedy povídám.“

„Připadá mi, že je to to nejmenší, co může Nadace vzhledem k okolnostem udělat,“ prohlásila Alice. „Navíc, ať se na to podíváte z kteréhokoliv úhlu, pro Sebastianovy je pár jídel zdarma jen několik drobných.“

„To je možná pravda,“ připustil Burt. Zabouchl dvířka skříňky. „Ale za chvíli budeme muset začít vydávat polévku z pytlíku na příděl. Což mi připomíná, že elektřina už je vypnutá minimálně týden. Na chvíli jsem zařídil, aby mrazák fungoval díky starému jantarovému generátoru, ale ten se odporoučel před dvěma dny. Musíme to zmrazené jídlo spotřebovat, a to rychle. Myslím, že vydrží tak maximálně další den.“

„Půjdu dolů a podívám se na něj,“ slíbila Alice. Utřela si ruce do zástěry a zamířila ke schodům vedoucím do sklepa. „Děti budou nadšené, až jim oznámíme, že budou mít k večeři zmrzlinu.“

„Hlavně nenechávejte dveře otevřené déle, než je nezbytně nutné.“

„Jistě,“ slíbila.

„A Alice?“

Zastavila se ve dveřích. „Ano?“

„Díky za pomoc tady v hospodě. Nemusím vám určitě říkat, že to bylo pár drsných dnů. Betty, moje číšnice, a Carl, barman, zvládli odjet z ostrova v první vlně evakuací. Od té doby držím pevnost na nohou sám. Připadá mi, že pracuju osmnáct hodin denně, pak se trochu prospím, vstanu a všechno to začíná nanovo.“

„Jsem ráda, že mám co dělat,“ prohlásila Alice. „Není nic horšího než v takových situacích sedět a nic nedělat. Navíc, mám s touhle prací jisté zkušenosti.“

Burt souhlasně přikývl. „Jo, poznal jsem, že jste už dělala něco podobného.“ Sáhl na poličku a vyndal obrovskou plechovku s rajčatovou omáčkou. „Doufám, že se Sebastian a Attridge brzy vrátí. Ta mlha je horší než včera v noci.“

„Drake má plán, jak zastavit to, co se děje v Rezervaci,“ prozradila Alice.

Burt se ohlédl přes rameno s nadzdviženým obočím. „Fakt?“

„Souvisí to s informacemi, které našel ve starých záznamech Northů,“ vysvětlila Alice.

Burtův výraz roztál. „Jo?“

„Brzy se dozvíte víc,“ ujistila ho svým nejbezstarostnějším tónem.

Vzala malou jantarovou svítilnu a vyrazila ze schodů. Když za sebou zaslechla dychtivé cvrlikání, zarazila se a ohlédla. Houdini stál ve dveřích. Seskákal k místu, kde stála, a pak kolem ní prolétl dolů po schodech. Zmizel ve stínech sklepení. Alice ho tedy následovala dolů.

Burt měl k obavám o zásoby důvod. Spousta polic s plechovkami jídla, krabicemi cereálií a sušenkami byla plná jen ze třetiny. Některé už byly dokonce prázdné. Nechtěla ani pomyslet, co by se mohlo stát, kdyby Drakeův plán nefungoval. A ani nechtěla uvažovat o tom, co by se mohlo stát, kdyby fungoval. Byla si docela jistá, že se o sebe Drake umí postarat, ale vědomí, že ze sebe záměrně dělá cíl, ji znervózňovalo.

Přešla betonovou podlahu k mrazicí místnosti a oběma rukama otevřela těžké dveře. Ven vyvanul chladný vzduch, poznala, že teplota je hodně nad bodem mrazu.

Přenesla svítilnu dovnitř a postavila ji na prázdnou poličku. Žlutavá záře vrhala mezi balíčky zmrazeného jídla podivné stíny.

Houdini zacvrlikal a svištěl za ní.

„Posluž si,“ vybídla ho. „Ale pořád je tu zima.“

Přitáhla dveře, objala se pažemi kolem břicha, aby zahnala trochu chladu, a rozhlédla se kolem sebe. Balíčky zmrazeného masa, těsta na pizzu a dalších věcí začínaly vykazovat známky tání. Přistoupila blíž k jedné polici a nahlédla do krabice se zmrzlinou. Byla trochu rozteklá.

„Zmrzlina další den nevydrží,“ informovala Houdiniho. „Dneska bude rozhodně k večeři.“ Přistoupila k policím s masem na hamburgery. „Něco z toho vydrží dalších čtyřiadvacet hodin nebo o malinko déle, když necháme dveře zavřené, ale o moc ne.“

Houdini se jí vyškrábal na rameno a zamumlal.

„Varovala jsem tě, že je tu zima,“ prohlásila. Vyndala velký balík s hamburgery. „Tohle budeme potřebovat na večeři.“

Řekla si, že zbývající věci možná zůstanou v chladu déle, když je dá blíž k sobě, a pustila se do přeskupování poliček. Ačkoliv tu už nemrzlo, stejně byla v ledničce. Začínala jí být pěkná zima.

„Měla jsem si přinést rukavice,“ řekla Houdinimu. Natáhla se po velké krabici částečně rozmrzlých klobás a snažila se je přesunout ke zbývajícím balíkům masa. Když s kartonem konečně pohnula, zjistila, že se za klobásami nachází jiný, velký, podivně tvarovaný předmět.

Houdini varovně zavrčel. To vrčení znala. Rychle ustoupila, sevřel se jí žaludek a smysly zazvonily na poplach.

„Co se děje?“ zašeptala a pátrala ve vnitřku mrazáku po hrozbě.

Houdini znovu zavrčel. Pak uviděla, co zaujalo jeho pozornost. Zpoza jedné krabice klobás vykukovala lidská bota. Ucítila příval obrovského strachu.

Přiměla se odsunout stranou další krabici. Pohled jí opětovaly oči mrtvého, částečně zmrzlého muže. Tu tvář velice dobře znala.

26

„Jmenuje se Samson Crisp,“ vydechla Alice. „Je to to soukromé očko, o kterém jsem ti vyprávěla. Najala jsem si ho, aby vyšetřil Fultonovu smrt. Není divu, že už se mi neozval, ani se neobtěžoval poslat mi účet. Je mi z toho strašně. Celou tu dobu jsem si myslela, že mě podvedl, a on byl mezitím v tom mrazáku, mrtvý. A nejspíš je to moje chyba.“

Drake sledoval, jak rázuje kolem, když na malém prostoru udělala další kolečko. Znepokojovaly ho trápení a provinilost, které viděl v jejích očích.

„Alice, poslouchej mě. Tohle není tvoje chyba.“

„Ale to kvůli mně skončil na Rainshadowu,“ namítla.

„Byl to profík. Najala sis ho, aby vyšetřil vraždu velice bohatého muže. Musel vědět, že to může být nebezpečná práce.“

Byli ve svém pokoji v přístavním motelu. Bylo to jediné místo, o němž se Drake domníval, že by tu mohli mít aspoň nějaké soukromí. Zprávy o objevení těla prolétly malou komunitou rychlostí blesku. Zvěsti o tom, že Alice oběť znala, upoutaly pozornost každého. Kirk Willis a jediný lékař ve městě, Ed Forester, se ujali rychle rozmrzajícího Crispa. Forester se jasně vyjádřil, že je jenom praktický lékař, žádný forenzní patolog, ale svolil, že tělo prohlédne, aby zjistil příčinu smrti.

Drake seděl v jednom ze dvou křesel v pokoji, snažil se hlavně nestát Alice v cestě. Začala po místnosti rázovat skoro hned, jak otevřeli dveře. Tu a tam se po okrajích vytrácela natolik, že musel použít trochu energie, aby ji znovu uviděl jasně.

Houdini se uvelebil na okenním parapetu a pozoroval Alice. Kdykoliv prošla kolem něho, na uklidněnou zabroukal.

„Neměla jsem tušení, že sem Crisp odjel,“ prohlásila Alice. „Neprozradil mi, že to má v úmyslu.“ Ocitla se tváří v tvář zdi, otočila se a vyrazila zpátky k druhé stěně. „Musel sem odcestovat, aby si ověřil mou verzi událostí.“

„To je možné,“ připustil Drake. Osobně o tom ale pochyboval.

„Musím přiznat, že Crispovo vyšetřování bylo důkladnější, než jsem se domnívala,“ pokračovala Alice. Spojila ruce za zády. „Když se začal vyptávat, očividně vyplašil vraha, který ho sledoval sem na ostrov a zavraždil ho tu.“

„Když zjistíš nějaká nová fakta, pravidlo číslo jedna zní, že nesmíš dělat ukvapené závěry,“ namítl Drake. „Nevíme jistě, co tady na ostrově Samson Crisp pohledával.“

Alice se zastavila a překvapeně se na něj zadívala. „Je jasné, proč tu byl.“

„Není,“ trval Drake na svém. „Nic není jasné, alespoň prozatím. Ale možná zjistíme víc, až si přečteme jeho poznámky.“

Alice sklopila oči na blok vázaný v kůži na stole. O svém nálezu v mrazáku nejdřív uvědomila Drakea. Drake tělo rychle prohledal, než dorazili Kirk Willis a Myrna Reedová. Ve voděodolné kapse Crispova pršipláště našel tenhle zápisník. Okamžitě se rozhodl a bez řečí ho zkonfiskoval, než Willis a Reedová přijeli.

Netušili, na co Samson Crisp během svého vyšetřování přišel, ale ať už to bylo cokoliv, pravděpodobně ho to zabilo. Drake zpochybňoval hlavně Crispův motiv, proč přijel na Rainshadow. Pro druhořadé očko to byla dlouhá a drahá cesta, takže si měl nejdříve ověřit u své klientky, že zaplatí všechny výdaje.

„Možná zjistil, kdo Whitcomba doopravdy zabil,“ zadoufala Alice. Pozorovala zápisník s výrazem ostražité naděje. „Možná taky narazil na nějaký důkaz. Ale proč by ho vrah strkal do Burtova mrazáku?“

„Napadají mě dvě možnosti,“ odpověděl Drake.

Alice zamrkala. „Dvě?“

„Vražda mohla být impulzivním činem, po kterém se vrah musel rychle zbavit těla. A Burtův mrazák byl očividně nejvhodnějším místem, kde ho ukrýt.“

Alice se nad tím zamyslela. „Co ta druhá možnost?“

„Vrah měl všechno předem promyšlené, ale něco se stalo, takže jeho plán nevyšel. Stejný výsledek. Vrah se musel zbavit těla.“

„A Burtův mrazák byl očividně nejvhodnějším místem, kde ho ukrýt,“ dokončila Alice.

„Nebyla to nejlepší možnost, protože dříve či později to tělo někdo musel objevit. Ale celkem vzato to nebyla špatná volba.“

„Jak to můžeš říct?“ Alice rozhodila ruce. „Kdo ví, jak dlouho by tam tělo ubohého pana Crispa za těmi klobáskami leželo?“

„Dost dlouho na to, aby se vrah v klidu dostal z ostrova bez povšimnutí,“ odpověděl Drake.

Alice sebou trhla. „Chápu, jak to myslíš.“ Zamračila se, obočí stažené. „Najala jsem si Crispa asi dva měsíce poté, co byl Whitcomb zavražděn. Tak dlouho mi totiž trvalo, než mi došlo, že policie nejspíš skutečného vraha nenajde. Vsadím se, že sem okamžitě vyrazil, aby začal s vyšetřováním.“

„Podíváme se, co nám poví sám Crisp,“ prohlásil Drake.

Předklonil se a zvedl zápisník. Mráz ho nijak nepoškodil, ale přesto obracel stránky opatrně.

Alice přeběhla místnost, aby mu nahlédla přes rameno. „Hm, zatraceně, je to psané v nějakém kódu.“

„Ne tak úplně.“ Drake si prohlížel tak trochu záhadné zápisky psané natěsnaným písmem. „Je to nějaký osobní těsnopis. Protože známe jména několika lidí, kteří jsou do téhle věci zapletení, stejně jako místa, kde se události odehrály, bude snadné iniciály identifikovat.“ Ukázal na písmena A a N. „To jsi ty. Tohle vypadá jako datum, kdy jsi ho poprvé kontaktovala. A W bude Whitcomb.“

„Ano. Pokračuj. Vezmu tužku a zapíšu, co přečteš.“

Drake počkal, dokud se neusadila u stolu s tužkou a blokem s logem přístavního motelu na každé stránce. Pak začal číst nahlas. Netrvalo dlouho, než pochopil zkratkovité písmo.

„Crisp hledal směr, už od začátku,“ prohlásil Drake.

Alice se zamračila. „Jak to myslíš?“

„Došlo mu, že opravdové peníze v tomto případě jsou ze jmění Whitcombů. Začal pátrat po způsobu, jak se k nim dostat, od chvíle, co jsi vešla do jeho kanceláře.“

„Tvrdíš, že se snažil prodat svoje služby Ethel Whitcombové?“

„Ne, alespoň prozatím.“ Drake otočil další stránku. „Ale pustil se do toho, co měli udělat policisté – co mám v plánu udělat, jakmile zase zprovozníme počítače. Prověřil každého, kdo byl nějak úzce spojený s Fultonem Whitcombem.“

„No? Nenapínej mě. Přišel na něco, co by mohlo vést k vrahovi?“

„Říkají ti něco iniciály A. H. ve spojení s Whitcombovým muzeem?“

Alice ztuhla. „Ředitelem muzea je Aldwin Hampstead. To on mě najal, abych pracovala v obchodě se suvenýry.“

„Jestli si ty zápisky vykládám správně, vypadá to, že Hampstead vedl vzkvétající byznys na černém trhu s mimozemskými starožitnostmi kdesi ve sklepě muzea.“

„Dobrý bože, jsi si jistý?“

„Vypadá to, že Crisp si tím jistý byl, což je důležité.“ Drake prolistoval několik dalších stránek. „Myslím, že můžeme konstatovat, že po krátkém, ale očividně důkladném vyšetřování Crisp věřil, že našel způsob, jak vytěžit z Whitcombova případu pěkný balík peněz.“

„Tím, že zjistil, že Aldwin Hampstead obchoduje s ilegálními starožitnostmi?“ podivila se Alice. „Jak to?“ Zarazila se a vytřeštila oči. „Ano, samozřejmě chtěl Aldwina vydírat. Ale to nedává smysl, Aldwin přece moc peněz nemá.“

„Ne, ale Aldwin Hampstead má přístup k penězům Whitcombových. Očividně přesvědčoval celé ty roky Ethel, aby utrácela jmění za falešné starožitnosti. Vypadá to, že Crisp zjistil, že by Hampstead mohl z Ethel vymámit víc peněz a zaplatit za Crispovo mlčení.“

„Takže jak Crisp skončil na Rainshadowu?“

Drake otočil další stránku. „A jsme tu. V určitou chvíli si Crisp uvědomil, že Hampstead a Fulton Whitcomb šli tady na Rainshadowu po něčem hodně, hodně velkém, po důležitém mimozemském nálezu. V porovnání s potenciálními zisky z objevu důležité mimozemské technologie je nějaké vydírání jen kapkou v moři.“

Alice odložila tužku. „Chtěl, aby ho přibrali do svého plánu?“

„Ano. Hampstead souhlasí. Domluví si setkání tady na ostrově, aby ukázali Crispovi ruiny.“

„Ale místo toho, aby ho vzali na prohlídku, ho Aldwin Hampstead zavraždil,“ uzavřela Alice.

„Vypadá to tak.“ Drake otočil na poslední stránku. „Crisp si poznamenal, že si zarezervoval pokoj tady v motelu.“

„No, tady v Shadow Bay není moc jiných možností,“ namítla Alice. „Je tu několik penzionů, ale v takových malých zařízeních si lidé hosty spíš pamatují. Přístavní motel je trochu víc anonymní.“

„Vzhledem k tomu, že bylo Crispovo tělo nalezeno ve sklepě hostince, můžeme předpokládat, že byl zavražděn tady.“

„Pořád mi připadá divné, že vrah nacpal tělo do mrazáku.“

„Nejspíš ho tam zabil,“ mínil Drake, „nebo někde blízko. V městečku jako Shadow Bay není snadné zbavit se těla. Nejlepší místo by byla Rezervace, ale to by vrah musel tělo odnést z hostince do nějakého vozidla. To by bylo příliš riskantní, protože by někdo mohl zahlédnout něco podezřelého.“

Alice naklonila hlavu na stranu. „Předpokládáme, že když se Crisp měl setkat s Hampsteadem, zavraždil ho právě Hampstead. Ale co Zara Tuckerová?“

„Zara je velice drobná žena. Nedokázala by zvednout Crispa na polici v mrazáku, kde jsi ho našla.“

„Drobná, hm? A myslím, že jsi říkal, že byla i krásná.“

Alice mluvila příliš neutrálním tónem a její výraz byl nečitelný.

Drake měl najednou pocit, jako by kráčel po tenkém ledě. Odkašlal si. „Věř mi, Zara Crispa do mrazáku nenacpala. Sama se do špinavé práce nepouští, když se jí může vyhnout.“

„Tím tedy zůstává jako nejpravděpodobnější podezřelý Aldwin Hampstead.“

„Jestli jsou v tom namočení Zara i Hampstead, a to zřejmě ano, můžeš si být jistá, že Hampstead poslouchá příkazy Zary Tuckerové. To ona všechno řídí.“

Alice rychle přikývla. „Věřím ti. Co podnikneme teď?“

Drake vstal a přešel k oknu. „To je jasné, ne?“

„Pardon?“

„Crispovo tělo skončilo v Burtově mrazáku, ne v mrazáku v obchodě s potravinami nebo na rybím trhu.“

„Dobrý bože, určitě si nemyslíš, že by toho vyšetřovatele zabil Burt Caster.“ Alice zaváhala. „Pokud není Zařiným špehem tady ve městě.“

Drake zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že by byl tím vrahem Burt. Neposlal by tě zdola přinést poslední zmrzlé hamburgery, kdyby věděl, že je uvnitř ukryté tělo.“

„Správně. Páni. To je úleva. Dobře, shrneme si, co máme.“ Alice zvedla ruku a vypočítala fakta. „Samson Crisp přijel sem na Rainshadow, aby se setkal s Aldwinem Hampsteadem. Crisp chtěl podíl z akce v ruinách, které Zara Tuckerová objevila kdesi na ostrově. Setkání mezi Crispem a Hampsteadem se odehrálo tady v motelu, kde byl Crisp zavražděn.“

„Zdá se pravděpodobné, že Hampstead se tady ubytoval ze stejného důvodu jako Crisp,“ uvažoval Drake. „Je to největší a nejvíc anonymní motel v Shadow Bay.“

Alice vyskočila na nohy, v očích jí jiskřilo vzrušení. „Jestli se tu ubytovali oba, musí o tom existovat záznam.“

„Vrah nejspíš použil falešné jméno,“ varoval ji Drake. „Rainshadow není oblíbenou turistickou destinací v Jantarovém moři, ale během letních měsíců a o víkendech sem přijede spousta výletníků.“

„Ovšem my máme data a popisy obou mužů.“

Drake se pomalu usmál. „A taky víme, že se jeden z hostů nikdy neodhlásil, alespoň ne osobně. V komunitě velikosti Shadow Bay si můžeš být jistá, že si to někdo bude pamatovat.“

Alice se ušklíbla. „Maloměsta. Člověk je musí milovat.“

27

„Už si na toho mrtvého chlapíka vzpomínám.“ Sylvia Benetzová nakoukla do karty, kterou vyndala z kartotéky. „Přihlásil se jako Fred Smith. Zaplatil v hotovosti. Druhý den ráno jsem ho neviděla. Prostě jsem předpokládala, že odjel ranním trajektem. V té době mě to nijak neznepokojovalo. Za pokoj přece zaplatil.“

Alice si prohlížela kartu, kterou Sylvia položila na desku recepce v motelu. Nezkoumala ji jediná. Kolem recepce se shromáždil značný počet lidí. Vedle Drakea byli přítomní i Kirk Willis, Myrna, Rachel, Charlotte a doktor Harrison.

Houdini a Darwina byli jediní, kdo si vyšetřování vraždy nijak nevšímali. Byli zrovna před motelem a učili se hrát na schovávanou s půltuctem dětí z města.

Mlha ten den ustoupila a zanechala za sebou šedavou oblohu. Rodiče dětí souhlasili, že mládež potřebuje vybít přebytečnou energii, a prachoví králíčci se nadšeně ujali role poradců. S přirozeným talentem obrátit všechno v hru okamžitě pochopili základní pravidla schovávané. Výbuchy smíchu se střídaly s krátkým tichem následovaným veselým cvrlikáním a hihňáním rozléhajícím se po částečně opuštěném městečku.

„Tohle není adresa Sampsona Crispa a spol.,“ namítla Alice.

Kirk pohlédl na kartu. „Používal falešné jméno, takže vymyslel i falešnou adresu. Ne že by na tom teď záleželo, když jsme ho identifikovali. Zatraceně. Tohle je opravdická vražda. Škoda, že tu není šéf. Pracoval pro FÚPV. Ví, jak vést vyšetřování.“

„No, Slade tu není, takže je to na nás,“ konstatovala Myrna. Zadívala se na Drakea přimhouřenýma očima. „Ale tady jde o záležitost Bezpečnosti Nadace, že?“

„Ano,“ potvrdil Drake. „Jde. Normálně by se vraždy spojené s Rezervací ujal on, ale protože tu s Attridgem nejsou, pustím se do toho já.“ Na okamžik se odmlčel. „Jestli to vám a Kirkovi nevadí?“

„Mně ne,“ souhlasila Myrna. „Crisp nebyl místní a zdá se, že vrah taky nepocházel z ostrova. Není to náš problém.“

Kirk krátce kývl. „Jelikož jste tu nyní jediný představitel Nadace, pane, je to na vás. Musíte ale Myrnu a mě informovat. Velitel bude chtít úplnou zprávu, až se vrátí.“

„Chápu,“ přikývl Drake. Otočil se k lékaři. „Co nám můžete říct, doktore Forestere?“

„Říkejte mi Ed,“ pravil Forester. „A nic moc nemám. Žádná viditelná zranění. Kdyby Sylvia našla Crispovo tělo v jednom z pokojů nahoře, řekl bych, že ten chlapík utrpěl srdeční infarkt nebo mrtvici.“

„Přesně jako Fulton,“ hlesla Alice tiše.

S výjimkou Drakea se na ni všichni zadívali.

„Můj bývalý,“ vysvětlila.

„Ach, správně,“ přikývla Rachel. „Ten muž, se kterým jsi strávila tady na Rainshadowu první líbánky.“

Alice se zarděla. „Bylo to jenom PM.“

Drake přerušil krátké, rozpačité ticho. „Vzhledem k faktům myslím, že můžeme předpokládat, že byl Crisp zavražděn stejnou zbraní jako Fulton Whitcomb.“

Kirkovy rty se stáhly do pochmurné linky. „Mimozemská technologie?“

„Ano,“ potvrdil Drake. „Několik lidí zapletených do tohohle případu – Zara Tuckerová a Aldwin Hampstead – mají přístup ke spoustě mimozemských artefaktů.“

„Nechápu to,“ ozvala se Charlotte. „Jestli vrah věděl, že ta smrt bude vypadat přirozeně, proč se obtěžoval schovávat tělo do mrazáku?“

„Napadá mě pár důvodů,“ prohlásil Drake. „Zaprvé chtěl získat trochu času. Musel tušit, že by policie neměla problém tělo identifikovat, až by ho našla. Ne že by se Crisp snažil o kdovíjaké utajení. Jenom se zapsal pod falešným jménem a adresou.“

Alice přikývla. „A až by tělo identifikovali, bylo hodně pravděpodobné, že někdo v Resonance City – například Crispova poslední klientka – se začne vyptávat, proč odjel na Rainshadow a co tam zjistil. Daná klientka by mohla jít se svými podezřeními na policii a přesvědčit je, aby znovu otevřeli vyšetřování.“

Myrna nadzvedla obočí. „Ta Crispova poslední klientka jste vy.“

„Jo.“

Sylvia potřásla hlavou. „Už jsem dávno Burtovi říkala, že by si měl v tom mrazáku uklidit.“

„A co vrah?“ zeptal se Drake. Prohlížel si několik karet. „Nevypadá to, že by tady tu noc, co se Crisp ubytoval, bydlela spousta lidí.“

„Sezona ještě nezačala,“ prozradila Sylvia. „Neměli jsme plno. Bydlely tu ale spíš páry.“ Zarazila se. „Tady je samotný muž. Roger Carter. Udal nám adresu v Resonance City a taky zaplatil v hotovosti. Jen jednu noc. Odjel brzo ráno druhého dne.“

„Myslíme si, že vrah je muž jménem Aldwin Hampstead,“ prohlásila Alice. „Je to ředitel muzea a je mu kolem pětatřiceti. Je hubený, světlovlasý, působí dobře takovým tím uhlazeným, elegantním způsobem. Byl by pěkně oblečený a dost odměřený.“

„Hmm.“ Sylvia několikrát poklepala registrační kartou o stůl a zamyslela se. „Nemyslím, že je to váš člověk. Hampsteada bych si zřejmě pamatovala. Na Rogeru Carterovi ale nebylo nic moc zajímavého. Středně vysoký, robustní. Takový obyčejný typ, řekla bych.“

„Zatraceně,“ zamumlal Drake tiše. „Zdá se, že si Zara Tuckerová našla profíka.“

Všichni se na něho zadívali.

„Profesionálního zabijáka, který ví, jak nevyčnívat z davu,“ vysvětlil Drake. „Kterého si nikdo nepamatuje.“

Alice zavrtěla hlavou. „Aldwin Hampstead takový rozhodně není.“

28

Drake stál u okna v místnosti osvětlené jantarovou lucernou, pozoroval stíny paranormální mlhy, jak se ženou hlavní ulicí Shadow Bay.

Alice byla dosud v koupelně. Slyšel vodu tekoucí v umyvadle. Připadalo mu, že už je tam neúměrně dlouho. Něco mu napovídalo, že jejich druhá společná noc v motelu bude mnohem komplikovanější než ta první.

Včerejší noc byla jednoduchá, protože byli oba vyčerpaní. K sexu došlo spontánně, oba je překvapil. Stejně jako ten vášnivý polibek v parkovací garáži je prudká touha včera v noci zaskočila. Nebyl to však ten typ sexu, který by naznačoval, že k něčemu podobnému dojde i dnes v noci.

Byl si jistý, že když před chvílí vyšli schody k jejich pokoji, oba přemýšleli o posteli, která je tu očekávala. On o ní tedy rozhodně přemýšlel. V Alice se však nevyznal. Nesmí ji do ničeho nutit, uvažoval. Měla za sebou náročný den. Nález mrtvého těla byla traumatická zkušenost, o to horší, že v tomto případě Alice oběť znala. Měl by své ženě dneska v noci poskytnout prostor.

Škoda, že Houdini před chvílí zmizel. Prachový králíček fungoval tak trochu jako gardedáma.

Dveře od koupelny se otevřely. Drake se otočil a sledoval, jak Alice vychází v županu a noční košili, kterou si půjčila od Rachel. Vlasy jí spadaly na ramena. V záři lucerny vypadala čerstvě umytá a sladce zranitelná.

Jeho žena. Alespoň prozatím.

V žilách mu zavířila krev. Snažil se potlačit touhu strhnout ji na postel a ztratit se v její náruči. Na jeho smysly působila jako droga a on už byl na ní dokonale a naprosto závislý.

Opravdu by jí měl dát dneska v noci prostor.

Zarazila se a pohlédla na něho. „Děje se venku něco?“

„Ne,“ řekl. Vykročil ke koupelně, intenzivně si uvědomoval prudkou erekci. „Za chvíli jsem zpátky.“

Dej jí prostor, opakoval si.

Když se za chvíli vrátil, zjistil, že je Alice v posteli. Lucernu ztlumila na minimum. Pro jeho oči byla místnost stále plně ozářená, věděl však, že stíny, které Alice vidí, jí poskytují jistý pocit soukromí. Alespoň teď nezahlédne, jak je vzrušený.

Přešel ke vzdálenější straně postele a sundal si kalhoty a košili. Zalezl pod deku pouze v boxerkách, paže zkřížil za hlavou a soustředil se na strop.

Nastalo krátké ticho.

„Můžeš zhasnout,“ ozvala se Alice.

„To je v pohodě. Nevadí mi spát v brýlích.“

„To vážně není nutné.“

„Určitě?“

„Určitě.“

Zaváhal, pak se natáhl a zhasl svítilnu, pro Alice se pokoj ponořil do naprosté temnoty. Sundal si brýle a odložil je na noční stolek, aby je měl po ruce.

Další krátké ticho. Alice se zavrtěla.

„Pořád mě vidíš, že jo?“ zeptala se.

„Jo.“

„Jako bych tu ležela zalitá denním světlem?“

Otočil se na bok a zadíval se na ni. „Ne, dokud nezapojím trochu talent. Ale to teď nedělám. Dá se říct, že se na tebe dívám normálním zrakem.“

„Co vidíš?“

Udiveně na ni pohlédl a snažil se najít ta správná slova. „Jako bys byla zalitá měsíčním světlem a stínem, ale odstíny a barvy jsou všechny ze vzdáleného konce spektra. Vypadáš… nádherně. Kouzelně.“

Otočila se na bok tváří k němu. Oči měla otevřené, ale podle jejího nezaostřeného pohledu poznal, že ho ve tmě nevidí.

Vycítil, jak se v atmosféře pohnula energie, a došlo mu, že zapojila talent. Svítícíma očima se podívala přímo na něho.

„Vidíš mě,“ konstatoval.

„Trochu. Jsi schovaný v hlubokých stínech.“

„Jen stín, hm? To nezní moc zajímavě.“

Natáhla ruku a dotkla se jeho nahého ramene. „Mýlíš se. Vypadáš neuvěřitelně zajímavě.“

Její prsty ho pálily na kůži, omamovaly mu smysly.

„To je zdvořilý způsob, jak mi říct, že vypadám líp ve tmě?“ zeptal se.

„Ne,“ prohlásila velice vážně. „Jsi ten nejzajímavější muž, jakého jsem kdy viděla ve tmě nebo na světle. Jsi… úžasný, Drakeu. Včerejší noc byla úžasná. Nikdy na ni ani na tebe nezapomenu. Jen jsem chtěla, abys to věděl.“

Na okamžik zadržel dech. Pulz mu duněl v žilách. Celé tělo měl napjaté a tvrdé touhou. Sáhl pod přikrývku a položil jí ruku na stehno.

„Alice?“ zamumlal.

Jeho hlas zněl drsně.

Nadzvedla se však na lokti, předklonila se a políbila ho. Talent mu vylétl do závratných výšin a noc se rozzářila temným světlem.

Polibek mu rozpálil smysly, ale přiměl se držet zpátky. Včerejší noc byla rychlá a vášnivá. Intuice mu napovídala, že Alice ho chce dneska prozkoumat, dozvědět se o něm víc, zjistit, co se to mezi nimi děje.

Přejela mu rty po krku, po rameni a pak po hrudi. Její jemná, teplá ruka ho hladila, jako by se snažila vtisknout si ho do paměti svým hmatem.

Chtěl jí poskytnout čas a chvíli se mu to i dařilo. Opatrně ji objal, jako by byla vyrobená z křehkého porcelánu. Přitiskl jí dlaně na obrysy elegantních zad. Byla teplá na dotek. Pak sklouzl níž, vyhledal citlivé místo mezi jejíma nohama.

Zjistil, že už je rozpálená. Ucítil vůni jejího vzrušení, které ho posunulo přes okraj. Překulil ji na záda a sklonil se nad ni, vtiskl se jí mezi nohy. Uvítala ho, zvedla boky, aby ho přijala.

Vstoupil do ní pomalu, intenzivně si uvědomoval napjaté svaly, jež strážily její střed. Zalapala po dechu, tlumeně vykřikla a zabořila mu nehty do ramen.

„Drakeu. Drakeu.“

Vnikl do ní hlouběji a noc se kolem nich rozzářila.

29

Když vyšel z koupelny podruhé té noci, automaticky vyhlédl z okna. Město stále svírala nepřirozená temnota.

Chtěl se otočit a vrátit se do postele, ale na konci ulice zahlédl záblesk světla a zarazil se. Podíval se pozorněji. Zlatavá záře jantarové lucerny znovu zablikala v dáli.

„Co se děje?“ zeptala se Alice.

„Zdá se, že se někdo prochází venku v mlze s jantarovou svítilnou,“ prohlásil.

„To je zvláštní.“ Alice vstala z postele a došla k oknu. „Nic nevidím.“

Položil jí ruku na nahá ramena a zapojil trochu talentu. „Co teď?“

„Mnohem lepší. Dobře, vidím světlo na konci ulice. Je to doopravdy lucerna. Ať už je tam kdokoliv, musí být strašně dezorientovaný. Nejspíš vyděšený k smrti.“

„Radši se zajdu podívat, co se děje.“

„Vsadím se, že je to ten duch,“ prohlásila Alice.

Odvrátil se od okna a popadl boxerky. „Jaký duch?“

„Dneska jsem slyšela, jak si několik dětí povídá o duchovi, který straší v Shadow Bay. Předpokládala jsem, že se jen snaží vzájemně vyděsit, aby se vypořádaly s vlastním strachem. Ale možná že některé z nich náhodou zahlédlo, jak se někdo prochází venku v noci s lucernou.“

„Trochu si toho našeho ducha prověřím,“ konstatoval Drake.

Rychle se oblékl, vyndal z batohu jeden ze zapalovačů, nasadil si brýle a otevřel dveře.

„Drakeu,“ řekla Alice naléhavě.

Zastavil se ve dveřích. „Copak?“

„Buď opatrný.“

Tváří se tak vážně, pomyslel si s úsměvem.

„Budu,“ slíbil.

Vyšel do lucernou osvětlené chodby, sešel schody do recepce, odemkl dveře a vyrazil do mlhavé noci. V atmosféře zavířily strašidelné, hrozivé přízraky. Přes smysly mu přejely útržky jeho snů o nekonečné chodbě lemované dveřmi, jež se otevíraly do oslepujícího slunečního světla, stejně jako Zařin smích.

Sundal si brýle, uložil je do kapsičky košile a zapojil talent, aby halucinace potlačil. Vykročil k místu, kde zahlédl lucernu naposledy.

Po mihotavém světle už nebylo ani vidu. Ať už se do noci vydal kdokoliv, zmizel. Nejspíš se vrátil domů, pomyslel si Drake.

Prošel celou ulici zahalenou do mrazivé mlhy a zahnul za roh. V temném světle noci rozeznal dva kamenné pilíře vytvářející vchod.

Slova vyrytá na nápisu nad branou oznamovala: HŘBITOV V SHADOW BAY.

30

Alice vyšla z hospody v půlce odpoledne po obědovém shonu. Upoutal ji smích na konci ulice. Rozhlédla se a uviděla Houdiniho a Darwinu, jak si zase hrají na schovávanou s dětmi. Prachoví králíčci vesele cvrlikali a děti se vesele hihňaly. Usmála se. Dneska nepůsobila povzneseně jen nálada omladiny. Dospělí, které obsluhovala při obědě, byli také pozitivní a optimističtí.

Drakeovi se nějak podařilo každého přesvědčit, že je situace na ostrově pod kontrolou a že se jim daří.

Drake provádí svoje vlastní kouzla, pomyslela si Alice.

Zahlédla Egana, když se otočila k motelu. Stál před oknem Kaneovy galerie a v ruce držel nápis Úchvatný úsvit. Byl zaujatý tím, co uviděl v potemnělé výloze.

Zvědavě k němu vykročila.

„Dobrý den, Egane,“ řekla, když přišla blíž.

Neotočil se k ní, ani nedal nijak najevo, že ji slyšel. Dokonale ho ovládl pohled na obraz na druhé straně. Zastavila se vedle něho a prohlédla si kresbu opřenou o malířský stojan. Světla v galerii byla zhasnutá, ale zbýval dostatek slabého šedavého denního světla, aby rozeznala krajinu.

Ústředním motivem kresby bylo cosi, co připomínalo zmrzlý vodopád. Vířící tahy štětcem a neskutečné vzezření obrazu jaksi prozrazovalo, že scéna mohla existovat pouze v Rezervaci.

„Je to velice zajímavý obraz, že?“ poznamenala Alice po chvíli.

Egan neodpověděl. Jen tam stál a zíral na malbu.

Ve stínech na druhé straně výlohy se pohnula čísi postava. Dveře obchodu se otevřely. Na chodník vyšel Jasper.

„Ahoj, Alice,“ pozdravil. „Dala sis pauzu po shonu přes oběd?“

„Ano. Jen abys věděl, myslím, že večer budou zase hamburgery.“

„Poslední maso z mrazáku?“

„Neboj se, nebylo nikde poblíž těla, a Burt s ním má velké plány.“

„S tělem, nebo s hamburgery?“ zeptal se Jasper.

„Haha.“ Střelila po něm přísným pohledem. „S hamburgery. Mám dojem, že je bude servírovat s houbovou omáčkou z plechovky.“ Mávla k obrazu. „Tvoje práce?“

„Ano.“ Jasper pohlédl na fascinovaného Egana. „Hej, kámo, jak se dneska máš?“

„Duch, který tě nezabije, tě jenom posílí,“ zacitoval Egan. Neodtrhl od obrazu pohled ani na vteřinu.

Alice se zadívala na Jaspera. „To je staré rčení lovců, předpokládám?“

„Jo.“ Jasper si dlouze povzdechl. „Egan je bývalý člen Bratrstva – alespoň si to s Kanem myslíme. Když je Egan tu a tam při smyslech a neblábolí o návratu mimozemšťanů, mluví jako lovec, který strávil příliš mnoho času v tunelech. Myslíme si, že se možná popálil.“

„Při jedné z těch energetických bouří, kterým lidé z Bratrstva říkají duchové?“

„Správně. Duchové představují vážné riziko. Noví šéfové Bratrstev se snaží zavést přísnější bezpečnostní pravidla a měřítka. Ale v době, kdy v tunelech pracoval Egan, bylo všechno jinak. Chlapi riskovali víc, než by měli. Spousta z nich to pořád dělá. A teď je tu ještě další riziko práce v deštném pralese.“

„Není žádné tajemství, že spousta lovců se popálila a pak skončila na ulici,“ prohlásila Alice.

Egan se zavrtěl, nadzvedl svou vývěsku. „Ti, kteří nedosáhnou třetí úrovně osvícení, budou zničeni, až se mimozemšťané vrátí.“

Otočil se a vykročil po ulici. Alice se zadívala na Jaspera.

„Egana tvůj obraz zřejmě zaujal,“ konstatovala.

„Několikrát už jsem si všiml, že si ho prohlíží.“ Jasper sledoval Egana na ulici. „Nevím, proč ho tolik fascinuje.“

„Je neuvěřitelný,“ přiznala Alice. „Cítím v něm energii, i když stojím tady na chodníku. Předpokládám, že je to scéna z Rezervace?“

„Přesněji řečeno je to scéna ze snu o Rezervaci,“ prozradil Jasper.

„Jednoho z tvých snů?“

Než mohl Jasper odpovědět, z galerie vyšel Fletcher.

„V tomhle případě ne,“ prohlásil. Zadíval se na obraz kritickým okem. „Je to interpretace jednoho z Racheliných snů. Říká, že se Jasper docela trefil.“

„Vypadá to jako zamrzlý vodopád,“ poznamenala Alice. „Nebo možná vodopád z krystalu.“

„Jsi blízko,“ přikývl Jasper. „Ve skutečnosti je to snový obraz toho, co se pak ukázalo jako mimozemský trezor vyrobený ze zmrzlého deštného kamene.“

„Z deštného kamene?“ podivila se Alice.

„To je druh kamene, který má vlastnosti krystalu a tekutiny. V jednom stavu je tvrdší než magrezová ocel, ale když dokážeš zpracovat proudy uzavřené v tom kameni tak jako Rachel, můžeš ho proměnit v tekutinu.“

Alice se otřásla. „Ten trezor z deštných kamenů je na místě, kde Drakeův bratr Harry a Rachel našli jeden z těch ztracených Klíčů, je to tak?“

„Správně,“ potvrdil Fletcher. „Skoro při tom umřeli, ale aspoň nám získali trochu času, abychom našli zbylé dva Klíče.“

„Tuší, jak jeden z Klíčů skončil v tom trezoru?“ zeptala se Alice.

„Kdepak.“ Jasper potřásl hlavou. „Je to záhada, jako spousta dalších věcí tady na Rainshadowu.“

Fletcher se na Alice zadíval s lítostivým výrazem. „Vsadím se, že jsi nečekala, že strávíš další líbánky na ostrově.“

Alice sebou trhla. „Opravdu doufám, že tentokrát vše dopadne lépe.“

„Z toho, co jsem slyšel, nemůžou být tyhle líbánky horší než ty první.“ Jasper si odfrkl. „Povídá se, že se tě tvůj první manžel pokusil zabít.“

„Klepy se šíří rychle,“ konstatovala Alice.

„Tak už to v malých městech chodí,“ poznamenal Jasper.

„Já vím,“ přikývla Alice.

„Nemusíš se bát, že by se historie tady v Shadow Bay opakovala,“ řekl Fletcher rychle. „Ne s Drakem Sebastianem.“

„K čertu, to ne,“ potvrdil Jasper. „Už známe Sebastiany natolik dobře, abychom věděli, že se o členy své rodiny dokážou postarat.“

„Určitě ano,“ odpověděla Alice zdvořile. „Ale já nejsem skutečný člen rodiny Sebastianových. Jak každému neustále říkám, Drake a já jsme uzavřeli PM, ne SM.“

Všimla si, že se na ni Fletcher s Jasperem nedívají. Místo toho jí nakukovali přes rameno. Zaslechla kroky blížící se za ní.

Drake se zastavil a zahleděl se na ni. Šedavé světlo se mu poněkud zlověstně zalesklo na zrcadlových brýlích.

„Slyšel jsem svoje jméno?“ zeptal se tiše.

Nadzvedla obočí, odmítala nechat se zastrašit.

„Jasper a Fletcher mě ujišťovali, že má druhá svatební cesta na Rainshadowu skončí mnohem optimističtěji než ta první,“ prozradila.

Drake si ji dlouze prohlížel. Neviděla mu do očí, ale věděla, že se v nich odráží žár. Cítila ho v atmosféře. Intuice ji varovala, že si vybavuje žhavý sex a zpocená prostěradla.

Po několika úderech srdce Drake zvlnil ústa do smyslného, spokojeného úsměvu.

„Hm, jo,“ řekl. „Tahle svatební cesta bude jiná.“

Alice přimhouřila oči, zabořila ruce hlouběji do kapes kožené bundy a vykročila ke třem mužům, kteří jí blokovali cestu.

„Jestli mě omluvíte,“ prohlásila břitce, „musím jít pomoct Burtovi připravit večeři.“

Tři muži jí uhnuli z cesty. Žádný z nich nic neřekl. Nebylo třeba. Jasperovy a Fletcherovy rychle potlačené úsměvy mluvily za vše.

Alice šla dál. Muži.

31

Burt sledoval neradostný výhled z hlavního okna hospody. „Zdá se, že se na nás zase hrne ta zatracená mlha. Přísahám, že je tu každým dnem dřív.“

Alice ani nevzhlédla od doplňování řady prázdných lahví kečupu, které vyrovnala na pultu. Už přidala do každé lahve pár centimetrů vody a teď pokračovala přeléváním skutečného kečupu z další sklenice. Na přelití husté směsi používala trychtýř.

„Možná to jen vypadá, že je tu dneska dřív, protože je celý den zataženo a tma,“ prohlásila.

„Kdepak.“ Burt se odvrátil od okna. „Jsem si naprosto jistý, že dneska je v přístavu větší tma než včera touhle dobou. Znamená to, že lidi dorazí dřív i na večeři. Nejspíš se tu zdrží dýl a snědí víc jídla.“

„Nebojte se, říkal jste, že Nadace všechno zaplatí.“

„Nebojím se o peníze, ale spíš o zásoby. Jídlo mizí rychlostí blesku. Povídám vám, že bychom měli začít s příděly.“

„Už na tom pracuju, šéfe.“ Alice vsunula úzký konec trychtýře do první lahve. „Začínám s kečupem.“

Burt sledoval, jak cpe špachtlí hustý kečup do lahve. Jakmile byla plná, vyndala trychtýř, odložila ho a zavřela lahev. Zvedla ji a prudce s ní třásla, dokud se voda nepromíchala s kečupem. Když skončila, zvedla sklenici, aby ji zkontrolovala.

„A je to, krásná plná lahev kečupu,“ konstatovala.

Burt si ji vzal a prohlédl si ji s výrazem naprostého obdivu. „Dobrá práce. Nikdo nepozná, že jste to zředila vodou. Jste profík. Kde jste se ten trik naučila?“

„Říkala jsem vám, že jsem tu a tam pracovala v restauracích,“ prohlásila. „Ale musím přiznat, že trik s ředěním kečupu jsem se naučila v sirotčinci.“

Burtovo čelo se zkrabatilo. „Vy jste sirotek?“

„Já vím, moc nás není.“ Alice se smutně usmála. „Neměli bychom vůbec existovat. Dítě by vždycky mělo mít nějakou rodinu, která si ho vezme, když se ocitne na světě samo. Ale jednou za čas se najde někdo jako já, někdo bez blízkých příbuzných, přinejmenším těch, které by úřady dokázaly najít.“

„Ale jste přece pravnučkou Nicholase Northe.“

„To ano, ovšem to jsem zjistila až minulý rok. A s tím i to, že jsem poslední svého rodu.“

„Bože, to musí být drsné,“ hlesl Burt. Pak se ale rozzářil. „Ale teď už máte novou rodinu. Jste Sebastianová.“

„Je to jen PM,“ podotkla jemně. „Může to být dočasné.“

„Jo, ale –“

„Kečup teď bude řidší, ale pochybuju, že si toho rozdílu někdo všimne.“ Alice se zadívala na řadu lahví. „Řekla bych, že když doplníme každou lahev trochou vody, vydrží nám zásoba kečupu dalších několik dnů. Do té doby Drake problémy v Rezervaci vyřeší.“

Drake byl zrovna na schůzce s Jasperem, Fletcherem, Charlotte a Rachel. Zavřeli se v Kaneově galerii, procházeli seznam mužů v městečku a pátrali po možném špehovi. Alice se vrátila do hospody, protože si velice dobře uvědomovala, že jim nemůže nijak pomoct.

„Doufám, že máte pravdu.“ Burt postavil kečup na pult. „Teď byste mohla něco vymyslet se zásobou hamburgerů. Dneska večer spotřebuju poslední balík s masem z mrazáku. Zítra se pustíme do plechovek.“ Zaváhal. „Fakt doufám, že se Harrymu Sebastianovi a veliteli nic nestalo.“

„Jsou v pořádku,“ prohlásila Alice.

„Jo?“ Burt nadzvedl huňaté obočí. „Jak si můžete být tak jistá?“

„Rachel mi povídala, že by poznala, kdyby se Harrymu něco stalo,“ odpověděla Alice. „A Charlotte tvrdila totéž o veliteli. Prostě jim věřím.“

Protože já bych poznala, kdyby se něco stalo Drakeovi, pomyslela si.

Když jí to došlo, celá ztuhla – doslova. Ucítila ledové bodnutí, přejelo jí přes smysly. Poprvé se přiměla postavit čelem k faktu, kterému se vyhýbala od chvíle, kdy se s Drakem setkala v uličce za divadlem. Vzniklo mezi nimi mocné, živoucí a velice intimní pouto. Bylo tam od začátku. Sex ho jen utvrdil, takže už ho nemohla ignorovat.

Až doteď se snažila namlouvat sama sobě, že je to pouto jen výplodem její představivosti. Vymýšlela si všechna možná vysvětlení, hledala logické odpovědi – jakékoliv odpovědi – spíše než ty očividné. Už se však pravdě nemohla vyhýbat. Byla do Drakea Sebastiana zamilovaná. Byl to jediný muž na světě, který by jí dokázal zlomit srdce.

Burt si ji prohlížel s ustaraným výrazem. „Jste v pohodě, Alice?“

Vzpamatovala se. „Ano, nic mi není.“ Zvedla dvě nově naplněné lahve s kečupem a umístila je na nejbližší stoly. „Jen jsem uvažovala o kulinářských možnostech fazolí z plechovky.“

Burt si odfrkl. „Osobně se modlím za to, aby Drake zavřel tu mašinu na mlhu ještě dřív, než začneme celou populaci v Shadow Bay krmit těmi fazolemi.“

Trhla sebou. „Chápu. Hlasuju pro to, abychom se nejdřív pustili do polévky z pytlíku a sušenek s burákovým máslem. Fazole necháme jako poslední možnost.“

„To by šlo. Děcka snědí všechno, co na sobě bude mít burákové máslo.“ Zadíval se znovu do přístavu. „Ta mlha nepřišla dneska odpoledne jenom dřív, je taky hustší. Přísahám, že tu zatracenou věc cítím.“

Má pravdu, pomyslela si Alice. I ona cítila děsivé šepotání energie, které vždy předcházelo blížícímu se přílivu mlhy. Postavila se vedle Burta. Společně vyhlédli z okna. Vířící opar vznášející se jen kousek od pobřeží opravdu vypadal, že je blíž a hustší, než by v tu hodinu měl být.

„Tohle není dobré,“ zašeptala.

„Není.“ Burt se odvrátil od okna. „Ale neuděláme s tím nic, můžem jenom doufat, že se Drakeovi podaří to zastavit. Mezitím bychom se měli radši připravit na nápor při večeři.“

„Já se postarám o sušenky,“ prohlásila.

Začala se otáčet od okna, ale koutkem oka zahlédla jakýsi pohyb, a tak se zarazila. V tu chvíli se dva mladí chlapci prohnali ulicí a doběhli ke vchodu do skladiště. Poznala je.

„Myslela jsem, že jsou všechny děti dnes odpoledne v knihovně,“ poznamenala.

„Taky jsem slyšel, že to mají v plánu,“ ozval se Burt.

„No, vypadá to, že Billy Walters a Mark Snyder utekli, aby si hráli ve skladišti. Radši pro ně dojdu.“

„Dobrý nápad. Jestli uvíznou v mlze, zpanikaří, stejně jako jejich rodiče a všichni ostatní.“

Alice se rozběhla bludištěm stolů ke dveřím a vyšla na ulici. Jantarová svítilna před hospodou rovnoměrně zářila, avšak světlo nechránilo obyvatele proti znepokojivým proudům temnoty, jež vyzařovaly z mlhy. Hladina vody v přístavu byla nepřirozeně klidná.

Dnes večer noc přicházela rychle a těžce.

Alice rychle prošla po prázdném chodníku a ke vchodu do skladiště. Chlapci nechali dveře pootevřené. Nakoukla umazaným oknem dovnitř, ale byla tam tma. Egan byl někde venku, prováděl svou osamělou hlídku na periferii Shadow Bay.

Když sevřela kliku, zarazilo ji hlasité zacvrlikání. Otočila se a uviděla, jak k ní Houdini nadšeně pospíchá. Všechny čtyři oči měl otevřené. Zvedla ho a strčila si ho do podpaží.

„Pořád si hraješ na schovku s Billym a Markem, že?“ Otevřela dveře a vkročila do šera. „Překvapuje mě, že je ta hra ještě neomrzela.“

Houdini nadšeně zabroukal a snažil se jí vymanit ze sevření. Položila ho na podlahu. Vyrazil a rychle zmizel v kaňonu tvořeném dvěma řadami beden.

„Billy, Marku, hra skončila,“ zavolala do ticha. „Mlha se dneska blíží rychleji. Vaši rodiče budou mít strach.“

Houdini zacvrlikal kdesi ve stínech. Za chvíli ze tmy vyskočily dvě malé postavy.

„Našel nás,“ zvolal Mark. „Říkal jsem ti, že nás najde, i takhle daleko.“

„Už jsme skončili, paní Northová,“ ozval se Billy. „Chtěli jsme Houdiniho vyzkoušet. Myslíme si, že by policisté měli používat prachové králíčky pro pátrání po zločincích.“

„To není špatný nápad,“ uznala. Vykročila k chlapcům, úzkost v ní narůstala. „Můžete si o tom promluvit s velitelem, až se vrátí.“

„Jestli se vrátí,“ opravil ji Billy.

Najednou mluvil úplně jiným tónem. Už to nebylo šťastné a veselé dítě hrající si na schovávanou. Bylo to vyděšené dítě hrající si na schovávanou. Doufal, že při hře zapomene na své obavy.

„Velitel Attridge se brzy vrátí, stejně jako pan Sebastian,“ prohlásila pevně.

„Včera večer jsem slyšel, jak si taťka s mamkou povídají,“ ozval se Mark. „Táta jí říkal, že jestli Drake Sebastian nezastaví to, co způsobuje tu mlhu, budeme muset ujet na našich člunech. Mamka se vážně bála. Ale táta říkal, že možná nebudeme mít jinou možnost.“

Alice si vybavila zrádné proudy a neproniknutelnou mlhu vytvářející paranormální příkop kolem celého Rainshadowu. S Drakem tou clonou prošli jen stěží. A energie v mlze a ve vodě za poslední dobu ještě zesílila.

Sklopila pohled na chlapce a vybavila si, jaké to bylo být malá a vyděšená z věcí, které se jí vymykaly z rukou. Na dospívání bylo nejděsivější to, když si člověk uvědomil, že ani dospělí, kteří jsou za vás zodpovědní, nedokážou ty děsivé věci zarazit. Věděla, že Billy a Mark netouží po dalších uklidňujících frázích. Potřebovali ujištění, že někdo z dospělých ví, jak všechny problémy vyřešit.

„Vím, že se bojíte,“ prohlásila. Sklonila se k chlapcům. „Všichni se bojíme. Ale slibuju vám, že pan Sebastian a velitel jsou v bezpečí někde v Rezervaci. Oba jsou to profesionálové. A vědí, co dělají.“

„Ale jak víte, že jsou v bezpečí?“ zeptal se Billy.

„Vím, že jsou v bezpečí, protože to vědí Charlotte a Rachel.“

„Ale jak to mohou vědět ty dvě?“ vyptával se Mark dál.

„Protože Charlotte spojuje s velitelem paranormální pouto. A Rachel má podobný kontakt s Harrym Sebastianem. Věřte mi, Charlotte a Rachel by poznaly, kdyby se jim stalo něco zlého.“

„Hmm.“ Billy vypadal nepřesvědčeně. „To zní trochu divně.“

„Já nevím,“ povzdechl si Mark. „Mamka říká, že oba Sebastianové a velitel mají neobvyklé para… para… “

„Neobvyklé paranormální profily?“ zeptala se Alice.

„Jo, to je ono,“ přikývl Mark. Prohlížel si Alice. „Říká, že vy jste taky jiná. Prý ty triky, co děláte – že věci zmizí – nejsou jenom triky, co dělají opravdický kouzelníci.“

„Tvoje matka je velice moudrá žena,“ prohlásila Alice. „Má pravdu. A protože Harry a Drake Sebastianové a velitel Attridge jsou trochu jiní, postarají se o ty ničemy. Mezitím vás musíme dostat zpátky k rodičům. Za chvíli bude večeře.“

„Jéé, ještě poslední hru s Houdinim,“ vykvikl Mark.

„Kdepak. Houdini už má taky jistě hlad. Nikdy nezmeškal žádné jídlo nebo svačinku.“ Rozhlédla se kolem sebe, přišlo jí, že je ve skladišti nepřirozené ticho. „Kdepak je?“

„Hej, vsadím se, že zjistil, že může hru otočit a schovat se před námi,“ prohlásil Billy. „Chce, abychom ho našli.“

„Houdini,“ zavolala Alice. „Hra skončila. Doopravdy.“ Zatleskala a použila tak signál, který měli na jevišti. „Pojď sem. Je čas na večeři.“

Na slovo „večeři“ se ozvalo krátké, tlumené brouknutí, ale Houdini se z šera nevyřítil. Alice prošla přecpaným prostorem, její nervozita narůstala.

„Houdini,“ řekla. „Prosím, pojď ven.“

Ozvalo se škrábání. Houdini se objevil na blízké bedně. Zacvrlikal na ni a pak seskočil z bedny a zase zmizel ve tmě.

„Ach, u všech duchů.“ Alice vykročila k místu, kde ho zahlédla naposledy. „Na tohle vážně nemám čas. Musíme Billyho a Marka odvést zpátky k jejich rodičům.“

Opatrně procházela skladištěm, Billy s Markem jí cupitali v patách. Obešla vzdálený konec řady pečlivě vyrovnaných kajaků a zarazila se, když uviděla Houdiniho. Stál na betonové podlaze, všechny čtyři oči doširoka otevřené. Srst měl stále rozčepýřenou, ale rozhodně byl v pozoru. Špinavým okýnkem dopadalo dovnitř tolik šedivého světla, aby rozpoznala, co ho tak zaujalo: lůžko vytvořené z několika potrhaných dek a opotřebovaný khaki batoh s vybledlým logem Bratrstva duchů v Resonance City.

„To jsou Eganovy věci,“ prozradil Mark. „Tady spí. Neměli bychom se toho dotýkat. Všichni říkají, že je to blázen.“

„Jo, táta říká, že Egana musel vážně hodně popálit nějaký duch v tunelech,“ ozval se Billy. „Mamka povídala, že proto nemůžu být lovcem duchů, až vyrostu.“

„Souhlasím, nebudeme se Eganových věcí dotýkat,“ potvrdila Alice. „Ale ne proto, že je popálený psi energií. Nebudeme se jich dotýkat proto, že je to jeho osobní majetek. Každý má právo na soukromí. Pojďte, už musíme opravdu jít.“

Sklonila se, aby zvedla Houdiniho. Zavrčel, jako by ji chtěl varovat, ale nesnažil se jí vysmeknout. Pustil předmět, se kterým si hrál. Přistál na betonové podlaze s drobným cinknutím. Alice se narovnala s Houdinim v náruči a sklopila zrak.

Když uviděla předmět u svých nohou, všechno v ní ztuhlo.

„Ach bože,“ zašeptala. „Houdini, kde jsi to našel?“

Žádná odpověď samozřejmě nepřišla. Ani žádnou nepotřebovala. Teď na tom nezáleželo. Záleželo jen na tom, aby dostala Billyho a Marka ze skladiště.

Zvedla předmět, který Houdini našel, narovnala se a pohlédla na chlapce.

„Odcházíme,“ konstatovala. Promluvila velice tiše. „Pojďte. Použijeme zadní dveře, jsou blíž.“

Cosi v jejím tónu Marka a Billyho zaskočilo. Následovali ji zadními dveřmi ze skladiště, aniž by se na něco zeptali. Úlevně vydechla, když se bezpečně ocitli venku, a pospíchala s nimi za roh budovy.

Za okamžik už stáli na chodníku a nebyli sami. Ve vzrůstajícím soumraku se mihotaly lucerny. Minulo je několik lidí, kteří mířili na různá místa, aby na noc vyhledali přístřeší.

Z mlhy se vynořili Billyho rodiče a Markův otec.

„Tak tady jste,“ prohlásil pan Walters. „Začínal jsem si dělat starosti.“

Pan Snyder probodl Marka přísným pohledem, ale jeho úleva byla viditelná na první pohled. „Neříkal jsem ti, že se tu nemáš potulovat sám?“

„Nebyl jsem sám,“ opáčil Mark rychle. „Billy a já jsme si hráli s Houdinim. A pak nás našla paní Northová.“

Paní Waltersová se zadívala na Alice, v ustaraných očích se jí odrážela vděčnost. „Děkuju, že jste na ně dohlédla.“

„Žádný problém,“ přikývla Alice. „Už je skoro čas na večeři. Za pár minut se uvidíme v hospodě.“

„Kam jdete?“ zeptal se Billy.

„Najít Drakea,“ odpověděla Alice. „Pořád je v Kaneově galerii?“

„Kdepak,“ řekl pan Snyder. „Před chvílí jsem ho zahlédl. Mířil na policejní stanici.“

„Díky,“ přikývla Alice.

S Houdinim v podpaží a s předmětem, který objevil, v druhé ruce si pospíšila po prázdném chodníku. Okna potemnělých obchodů se temně blyštěla v narůstající tmě.

Intuice jí vyzváněla na poplach. Soustředila se na nalezení Drakea. První úponky mlhy vířily kolem ní jako chapadla nějaké monstrózní mořské příšery vynořující se z hlubin, aby se pustila na lov na pobřeží.

Temnou postavu v úzké uličce nevycítila, dokud Houdini varovně nezasyčel a nepřešel do bojového modu. Instinktivně zapojila talent, snažila se zmizet a vzít Houdiniho s sebou.

Bylo však příliš pozdě. Ani ona, ani Houdini se nemohli pohybovat tak rychle, aby se vyhnuli mrazivé radiaci z mimozemské zbraně. Houdini jí ochabl v náruči.

„Houdini,“ zašeptala. „Ne.“

Snažila se rozběhnout, ale nedokázala se ani pohnout. Místo toho ji mrazivé psi světlo srazilo na kolena. Srdce jí bušilo. Vědomí jí proklouzávalo mezi prsty. Podařilo se jí položit Houdiniho na zem. Jeho pacičky sebou škubaly. Lovecké oči měl zavřené, ale modroučká očka měl stále pootevřená. Předmět v druhé ruce upustila na zem vedle něho.

„Drakea.“ Nevěděla, jestli to jméno řekla nahlas, nebo ne. „Najdi Drakea.“

Drake sem nakonec přijde, pomyslela si. Bude sledovat její stopy ze skladiště a najde ten předmět. Pochopí, proč je tak důležitý.

Egan si malé věcičky nevšiml. Možná ji nikdy ani nezahlédl. Příliš silně se soustředil na vysílání energie přes mimozemskou zbraň.

Alice se na jeden strašný okamžik setkala s jeho očima. Už však zbraň ukládal do kapsy a natahoval se po ní. Pokusila se vykřiknout, ale vyšel z ní sotva šepot.

Zřítila se do propasti. Eganovy ruce a strašlivá mlha se sevřely kolem ní.

32

„Špeh Tuckerové tady v městečku je Egan,“ konstatoval Drake. Odhodil poznámky, které s ostatními zapsal, na Myrnin stůl. „Žádný z ostatních podezřelých není možný.“

„Ten bláznivý Egan?“ zamračila se Myrna při pohledu na ručně psané zápisky před sebou. „Ale to nedává smysl.“

„Tím si nejsem tak jistý,“ ozval se Kirk s tvrdým výrazem v obličeji. „Když se nad tím zamyslíš, je to jediná osoba, která se dokáže toulat po městě, ve dne v noci, aniž by se po něm někdo třeba jen ohlédl. K čertu, nikdo z nás ho po setmění ani vidět nemůže, protože spí v tom skladišti.“

„Děti ho viděly v noci,“ prohlásil Drake.

Myrna nadzvedla obočí. „Jak to myslíte?“

„Povídají si o duchovi na hřbitově,“ prozradil Drake. „Jednoho jsem taky zahlédl. Teď jsem si docela jistý, že to byl Egan.“

„Ale to ne,“ namítl Kirk nervózně. „Duchové přece neexistují.“

„Ne, ale lovci duchů existují,“ odpověděl Drake. „Egan je jedním z nich. Musel to být on, koho jsem viděl včera v noci plížit se po hřbitově. Snažil jsem se ho najít, ale než jsem proběhl ulicí, zmizel mi.“

„Proč by chodil na hřbitov?“ podivila se Myrna.

„To nevím,“ připustil Drake. „Co o něm víte?“

„Nic, co už byste nevěděl,“ odpověděla Myrna. „Dorazil trajektem před pár dny se zbytkem tlupy Úchvatný úsvit. Podle vás provádí Zara Tuckerová svůj výzkum v Rezervaci už skoro rok. Jestli je Egan jejím špehem a byl v Shadow Bay celou tu dobu, kde se skrýval?“

„To nevím,“ řekl Drake znovu. „Můžu jen konstatovat, že Rachel, Charlotte, Fletch a Jasper si prohlédli každého muže v Shadow Bay, který odpovídá profilu, co jsem načrtl. Egan je dokonalý podezřelý.“

„Až na to, že přijel na ostrov nedávno,“ poznamenal Kirk.

„Podívejte, přiznávám, že je tu spousta otázek, na něž musíme najít odpověď, ale jsem přesvědčený, že ty odpovědi zná Egan,“ prohlásil Drake. „Ať už to ví, nebo ne.“

Kirk se zamračil. „Myslíte, že třeba neví, co dělá? Možná je jen nevinnou obětí, se kterou Tuckerová manipuluje?“

„Možná,“ připustil Drake. „Každopádně potřebuju vaši pomoc. Musíme ho najít.“

Kirk a Myrna si vyměnili krátké pohledy. Drake poznal, že se rozhodli.

„Tak dobře,“ přikývla Myrna. „Ne že bychom měli lepší nápad.“

Kirk vyšel zpoza stolu. „Jdeme ho sebrat.“

„Z čeho ho obviníte?“ zeptal se Jasper suše.

„K čertu, to netuším,“ zamumlal Kirk. „Prozatím ho nazveme sledovanou osobou.“

Drake vyhlédl z okna, snažil se potlačit vzrůstající pocit naléhavosti, který ho užíral. Před okamžikem se mu stáhl žaludek, když ho napadlo, že se něco stalo Alice, ale na ulici se nedělo nic, co by naznačovalo nějaké potíže. Byl nervózní jako všichni ostatní. Musí svou představivost ovládnout. Drž se faktů, Sebastiane, pomyslel si Drake.

Mlha dneska zaplavovala městečko mnohem dřív a lidé z toho byli nesví. Jantarové svítilny v oknech a nad dveřmi byly rozsvícené, i když ještě nebyla tma. Rodiče už odváděli děti z houpaček v malém parčíku. Chlapci přestali hrát fotbal. Na náměstí se otevřely dveře knihovny. Ti, kteří strávili většinu dne uvnitř, se vyhrnuli ven.

Všichni zamířili do penzionů nebo do motelu. Alice má teď jistě plné ruce práce s přípravou večeře. Je v bezpečí. Tak proč mu intuice vyzvání na poplach?

Protože se samozřejmě stalo něco zlého. Když ses narodil s paranormálním talentem, naučil ses svoji intuici poslouchat. Zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zeptala se Rachel.

„Musím najít Alice,“ prohlásil.

„Bude v hospodě,“ zavolal za ním Jasper.

Drake si ho nevšímal a vyšel na verandu před stanicí. Zapojil trochu smysly a zadíval se do narůstajících stínů. Jeden z nich, malý s čtyřma očima, k němu pospíchal prostředkem prázdné ulice.

Houdiniho srst byla přilepená k malé postavičce. Utíkal na čtyřech zadních nohách a v předních pacičkách svíral drobný předmět. Drakeovi ztuhla krev v žilách.

„Houdini.“ Drake seběhl schody a poklekl na chodníku. „Co se stalo?“

Houdini mu vyskočil na rameno a divoce naříkal. Mával předmětem v packách. Drake vstal a předmět vzal.

Dveře policejní stanice se rozrazily. Venku se objevili Jasper s Fletcherem, za nimi Myrna s Kirkem.

„Co to je?“ zeptal se Fletcher.

Charlotte sešla schody a nakoukla do šera. „Vypadá to jako oční stíny.“ Vzala plochou plastovou krabičku a zadívala se na značku. „Není to standardní kosmetika z drogerie. Tohle jsou jevištní líčidla, která nosí herci.“

Drake se zadíval na Houdiniho. „Kde jsi to našel?“

Houdini rozrušeně zavrčel.

„Před chvílí jsem viděl, jak si Houdini hraje s několika dětmi,“ ozval se Kirk. „Možná nám můžou říct, kde ty stíny našli. Teď už budou se svými rodiči v hospodě.“

O deset minut později stál Drake v potemnělém skladišti a prohlížel si Eganovo hadrové lůžko a nápis „Připravte se na Úchvatný úsvit“. Další jevištní líčidla a několik falešných obočí našel v blízké krabici.

„Dostal ji, že jo?“ zeptal se Jasper.

Houdini zavrčel.

„Najdeme ji,“ prohlásil Drake.

Fletcher se tvářil pochmurně. „Jak to uděláme?“

Drake se zadíval na Houdiniho. „Zahrajeme si na skutečnou schovávanou, kamaráde. Najdi Alice.“

Houdini nepotřeboval pobízet. Seskočil a rozběhl se. Drake vyrazil za ním s Jasperem a Fletcherem v závěsu.

„Kam jde?“ podivil se Jasper. „Nevidím v té mlze na víc než pár metrů a pořád se to zhoršuje.“

„Míří na hřbitov,“ prozradil Drake.

33

Alice probudil příval panické energie a tlumená, naříkavá litanie plná rezignovaného zoufalství.

„Sakra, sakra, sakra.“

Je to mužský hlas, usoudila.

Uvědomila si, že leží na čemsi, co vypadalo jako hodně tvrdé lehátko. Otevřela oči a zjistila, že je na zádech a vzhlíží do stropu ze zeleného křemene, který zářil nezaměnitelnou radiací mimozemské psi energie. Všudypřítomné, smysly omamující proudy energie v atmosféře potvrzovaly, že je v místnosti, již mohli postavit jen mimozemšťané.

Několik napjatých minut pátrala po Houdiniho uklidňujícím cvrlikání. Slyšela však jen bezútěšnou monotónní litanii.

„Sakra, sakra, sakra.“

Pomalu se posadila a rozhlédla kolem sebe. Nepřekvapilo ji, že nikde neviděla žádná okna. Mimozemšťané se vyhýbali slunečním paprskům a čerstvému vzduchu, jako by byly jedovaté. V místnosti byla silná magocelová brána doplněná vězeňskými mřížemi. Nahoře a dole byly kolejnice, aby se dala odsunout. Přes mříže viděla Alice část zářící zelené chodby.

Nebyla sama. V rohu se choulil nějaký mladý muž. Očividně se bál, rukama si objímal kolena. Otupěle se kýval dopředu a dozadu. Dlouhé, pískově hnědé vlasy měl špinavé a rozcuchané. V očích měl vystrašený výraz, jako by viděl příliš mnoho duchů. Alice si byla celkem jistá, že se dlouhou dobu nenajedl ani nevyspal.

„Vy musíte být Pete,“ prohlásila.

Přestal se kývat. Vytřeštil oči. „Teď už jsem se fakt zbláznil, že jo? Jsem cvok.“

„Pochybuju.“ Mávla rukou po okolí. „Ale chápu, proč si to myslíte. Na tomhle místě by se zbláznil skoro každý. Karen Rosserová nám vyprávěla, že vás Tuckerová nejspíš zase posílala do Komnaty snů od té doby, co jste jí pomohl utéct. Tvrdila, že je to úplná noční můra.“

V Peteových očích se zableskla nedůvěra. Následovala ji mdlá jiskřička naděje.

„Viděla jste Karen?“ zašeptal. „Je v pořádku? Dostala se do Shadow Bay?“

„Nic jí není. Našli jsme ji v Zátoce lží. Teď už je v bezpečí v Shadow Bay.“

„Jste skutečná?“ Pete se přestal choulit a vstal. „Nejste duch?“

„Proč si myslíte, že jsem duch?“

„Od chvíle, co vás sem donesli, jste spala. Čekal jsem, až se probudíte. Ale před minutou jste tak nějak zmizela a pak se zase objevila. Myslel jsem, že mám halucinace.“

„Hm, jo, zmizela jsem,“ zamumlala Alice. „Omlouvám se za to. Asi je to instinkt. Když jsem se probudila, trochu jsem se bála. Mám světelný talent jako vy a Karen. Ale víte, jak to chodí. Žádní dva lidé nemají stejnou verzi. Já umím dočasně zmizet.“

„Dal bych hodně za to, kdybych mohl z tohohle místa zmizet, věřte mi. Určitě je Karen v pořádku?“

„Máte moje slovo, je v bezpečí. Můžu vás taky ujistit, že ať už vám Zara Tuckerová napovídala cokoliv, Nadace tenhle průzkum nepovolila. Ale Bezpečnost Nadace – ta opravdová – je tady na ostrově. Je jen otázka času, než dorazí pomoc.“

Vložila do svých slov všechnu sebedůvěru, kterou dokázala posbírat. Ovšem Pete jí na to neskočil.

„Jestli je Bezpečnost Nadace na Rainshadowu, co tu děláte?“ zeptal se.

Trhla sebou. „To je trošku složitější. Nechala jsem se unést maniakem jménem Egan. Všichni v Shadow Bay věřili, že je neškodný. Očividně se spletli. Pracuje pro doktorku Tuckerovou, že ano?“

„Neznám nikoho jménem Egan, ale té čarodějnici ještě zbyl jeden hlídač. Ostatní se zdekovali nedávno, ale poslední z nich se tu drží. Je do Tuckerové blázen. A myslím to doslovně.“

„Napadá vás, proč Tuckerová Eganovi řekla, aby mě unesl?“

„Říkala jste, že máte světelný talent, je to tak?“

„Správně.“

Pete se ušklíbl. „Potřebuje světelné talenty do té zatracené Komnaty. Já nejsem dost silný, abych našel Klíče. Ani Karen. Možná si Tuckerová myslí, že to zvládnete. Už je z toho zoufalá.“

V chodbě zazněly ostré kroky. Na druhé straně zamřížovaných dveří se objevila nějaká žena. Byla elegantní a krásná, s vystouplými lícními kostmi a nádhernými rysy. Velké modré oči měla schované za brýlemi s černými obroučkami, ale přesto se jí podařilo vypadat úchvatně. Světlé vlasy měla sepnuté do strohého culíku na temeni. Na sobě měla košili s logem Sebastianu a khaki kalhoty a boty. Prostá výbava do terénu jen podtrhovala její krásu. V jedné ruce držela psací podložku a v kůži vázanou knížku.

„Nechte mě hádat,“ prohlásila Alice. „Doktorka Zara Tuckerová. Profesionální šílená vědkyně, předpokládám.“

Žena zamrkala a mírně se zamračila, jako by takovou reakci neočekávala. Její výraz se však téměř okamžitě uhladil. Nejspíš se bojí, že bude mít vrásky, pomyslela si Alice.

„Jsem doktorka Tuckerová a ujišťuji vás, že šílená nejsem,“ prohlásila Zara klidně. „To vám jistě napovídal Drake Sebastian. To on je vyšinutý. Jeho parapsychologický profil je od té nehody strašlivě nestabilní.“

„Nebyla to nehoda. Napadla jste ho mimozemskou zbraní.“

„To vám napovídal?“ povzdechla si Zara. „No, to mě nepřekvapuje. Byl vzteky bez sebe, protože jsem chtěla náš vztah ukončit. Vyhrožoval mi, že mě zabije. Musela jsem se bránit. Byli jsme v jedné z laboratoří s artefakty, když k hádce došlo. Popadla jsem to laserové zařízení a v sebeobraně vystřelila.“

„Bože,“ vydechla Alice. „Nejste jenom šílená vědkyně, ale taky patologická lhářka, že? Páni, povídejte mi něco o poškozeném parapsychologickém profilu. Pro psychiatry byste byla skvělý ukázkový případ. A mimochodem, vsadím se, že je to diář mého pradědečka. Patří mně.“

V Zařiných očích se mihlo cosi, co vypadalo jako vztek. Rychle se však ovládla.

„Na tohle nemám čas,“ řekla. „Přivedla jsem vás, protože je možné, že jste můj lístek z tohoto zatraceného ostrova.“

Alice se postavila. „Jak vás mám dostat z Rainshadowu? Neumím ani řídit člun. Ne že by někdo mohl odjet na nějaké lodi, dokud ta mlha nezmizí.“

„Podle mých výpočtů mlha zmizí, jakmile budou ty dva krystaly odstraněny z Komnaty.“ Zařino elegantní obočí se krátce svraštilo v dalším mdlém zamračení. „Jsem přesvědčená, že se problémy objevily, když začaly být oscilační vzorce nestabilní. Zpočátku byly účinky těch kamenů tak malé, že si jich přístroje ani nevšimly. Ty krystaly zažehly v Komnatě snů síly, tak jak váš pradědeček předpokládal ve svém deníku, ale proudy jsou značně nestabilní.“

„Bla, bla, bla,“ odfrkla si Alice. „Jinými slovy jste to zpackala. To se šíleným vědátorům stává. Už jste někdy slyšela o chlapíkovi jménem doktor Frankenstein?“

Zařiny oči znovu vzplály vztekem. Avšak stejně jako ty drobné vrásky i prudké emoce byly okamžitě potlačeny.

„Jste vážně mrcha, že?“ usmála se Zara. „A musím říct, že ne zrovna moc bystrá. Pro vaši informaci, ta zatracená mlha a všechno, co se děje na Rainshadowu, je vaše chyba.“

„Jak to myslíte?“

„Měla jste si vzít Fultona Whitcomba, vy pitomá ženská. Nejen v  PM, ale v plném Smluvním manželství.“

„Po němž bych utrpěla smrtelnou nehodu a mé dědictví na Rainshadowu by přešlo na Fultona, že?“

„Tak zněl původní plán. Aldwin a já jsme od začátku Whitcomba potřebovali, protože měl dostatek peněz, aby rozjel pořádný archeologický průzkum v mimozemských ruinách. Taky jsme předpokládali, že s jeho vzhledem a společenským postavením nebude mít problém vás přesvědčit, abyste se za něho provdala. Vy jste ale souhlasila jenom s PM.“

„S takovým ženichem mě potkalo opravdové štěstí.“

„Přesto si byl jistý, že vás dokáže přivést do jiného stavu a přimět k Smluvnímu manželství. Ale vy jste mu místo toho v den, kdy jste našli ty krystaly, oznámila, že se chcete rozvést. Od té doby šlo všechno do háje.“

„Proč jste Fultona zavraždila? Vrátil se z Rainshadowu s těmi třemi krystaly a tvrdila jste, že jste jeho peníze potřebovala. Proč jste se ho zbavila?“

„Whitcomb usoudil, že už nás nepotřebuje. Měl v úmyslu zajít za Sebastianovými a prozradit jim, co jsem objevila na Rainshadowu, když mu dovolí pokračovat ve výzkumu. Fultona zajímalo jen to, aby bylo jeho jméno spojené s tím projektem.“

„A tak jste ho zabila.“

„Nezabila jsem ho. O takové věci se stará šéf mého bezpečnostního týmu. Vážně jsem neměla na výběr. Na nějakou dobu jsme se museli stáhnout. Ale Aldwinovi se podařilo získat od Ethel Whitcombové tolik peněz, abychom financovali mou práci. Myslí si, že staví nové křídlo svého drahocenného muzea.“

„Ovšem prostředky šly na váš projekt tady na Rainshadowu,“ dodala Alice.

„Naneštěstí jsem neměla dostatek peněz, abych si najala profesionály, jak jsem chtěla. S nimi bych si zasloužila pracovat. Byla jsem nucena smířit se s podřadnými talenty, jako je tady Pete a Karen Rosserová.“

„Abychom si to shrnuli, vedla jste ilegální, tajnou operaci tady na Rainshadowu a zvorala jste to natolik, že teď možná celý ostrov vyletí do povětří.“ Alice přikývla. „Dobrá práce, doktorko Tuckerová. Tohle vám určitě vyslouží místo v denících paraarcheologie, nemluvě o docela dlouhém pobytu ve vězení, tedy za předpokladu, že přežijete.“

„Zmlkněte.“ Zařiny oči byly jako vrcholky ledovce. „Nemáte tušení, o čem to mluvíte.“

„Tak přikročme k věci. Jak vás mám zachránit?“

„Máte světelný talent, očividně silný. Ze začátku jsme ani netušili jak moc.“ Doktorka Tuckerová nesouhlasně zamlaskala. „Před Fultonem i námi ostatními jste dokázala svou schopnost upravovat světlo udržet v tajnosti. Domnívala jsem se, že nejste víc než jen druhořadý talent, dokud jste nezačala před dětmi v Shadow Bay předvádět své malé triky.“

Alice se usmála.

Zara nadzvedla obočí. „Ne, se mnou to kouzlo nezkoušejte. Zaprvé, i když vím, že umíte být neviditelná, je to jenom trik světla. Určitě nemůžete procházet zdmi nebo dveřmi téhle cely. A abychom se ujistili, že na nás nevymyslíte nějakou hloupost, připoutáme vás k Peteovi, na kterého bude dávat pozor šéf mého bezpečnostního týmu.“

„Jistě narážíte na svého posledního zbývajícího nájemného zabijáka,“ prohlásila Alice. „To bude Egan.“

„Egan Quinton,“ doplnila ji Zara. „Prokázal, že je velice užitečným a všestranným zaměstnancem.“

„Dobře, takže nemůžu utéct. Co čekáte, že udělám?“

Zara sevřela ruce kolem psací podložky a deníku. Přimhouřila oči. „Vstoupíte do přehřáté Komnaty snů a vynesete odtamtud ty dva krystaly. Až budete venku, energie v Komnatě se určitě zklidní. Jakmile začne její úroveň klesat, mlha ustoupí a já budu moct z ostrova zmizet.“

„Proč si myslíte, že dokážu ty krystaly z Komnaty vynést?“

„Dovnitř teď může vstoupit jen světelný talent. Ovšem najít ty kameny a vynést je ven dokáže jen někdo se silnými schopnostmi. Doufejme, že jste šikovnější než Pete nebo slečna Rosserová.“

„A když to odmítnu zkusit?“

„V tom případě začne Egan zabíjet lidi z Shadow Bay. Jednoho po druhém.“ Zara se zadívala na Petea. „Ale začne tady s Petem, abyste si byla jistá, že to myslím vážně. Egane?“

V zářící chodbě se ozvaly další kroky, tentokrát těžce duněly. Na druhé straně ocelových mříží se objevil Egan Quinton. Už na sobě neměl kostým a odstranil si make-up. Bez neupravené dlouhovlasé paruky, hustého obočí a různých vycpávek, které mu upravily rysy tváře, vypadal poměrně obyčejně, nápadně nenápadně.

„Jak vám jde osvícení, Egane?“ zeptala se Alice. „Pochopil jste Zařin vhled?“

Egan po ní vrhl krátký, rozzlobený pohled a pak zaměřil přízračný pohled na Petea.

„Mám ho odrovnat hned?“ zeptal se. V otázce nebylo ani stopy po nějakých emocích. Klidně by se mohl Zary ptát, jestli chce, aby vynesl odpadky.

Zara si sundala podivné brýle. „To záleží na Alice. Ona se musí rozhodnout.“

Pete sledoval Egana se stejným výrazem, jako se malé zvířátko dívá na kobru. „Prosím, ne.“

Egan sáhl do kapsy a vyndal mimozemskou zbraň, kterou použil na Alice a Houdiniho.

„Plný výkon zastaví srdce,“ vysvětlil.

„Na to zapomeňte,“ prohlásila Alice. „Zkusím pro ty krystaly dojít, ale jen když necháte Petea na pokoji.“

Zara se souhlasně usmála. „Výborně. Ujišťuji vás, že nechci zabít ani Petea, ani nikoho jiného. Raději bych neplýtvala časem či energií ve zbrani. Nevíme, jak dlouho vydrží. Chci se jen dostat z Rainshadowu a zmizet.“

„To je nejspíš dobrý nápad,“ řekla Alice. „Protože nepotrvá dlouho, než si pro vás Sebastianové přijdou.“

„Už jsem se jednou ztratila, a to docela úspěšně. Zvládnu to znovu.“ Zara se odvrátila ode dveří. „Egane, odveď je oba do Komnaty. Dochází nám čas.“

34

Drake se zarazil před vstupem na hřbitov. Zbytek skupinky ho dostihl, všichni ztěžka oddechovali. Plevel a tráva kolem jednoho náhrobku byly pošlapané těžkými botami při více než jedné nedávné příležitosti.

Houdini poskakoval na kameni, naléhavě brumlal.

Fletcher se při pohledu na jméno na kameni zamračil. „William Bainbridge. Proč mi to zní povědomě?“

„Protože je vyryté nad hlavními dveřmi do knihovny a je to oficiální jméno městského parku,“ prohlásila Myrna. „Bainbridge byl pašerák, který před lety brázdil Jantarové moře. Technicky řečeno je mu přisuzováno založení Shadow Bay.“

Fletcher se ušklíbl. „No jasně, správně.“

Houdini dál skákal nahoru a dolů. Začínal být čím dál rozrušenější.

Drake poklekl vedle plochého kamene. Metodicky přejel rukama po okrajích. Netrvalo mu dlouho, než našel to, co hledal. Stiskl ukrytou páčku.

Náhrobek se těžkopádně a s  tlumeným zasténáním otevřel. Někdo panty pravidelně promazával, došlo mu.

Z otvoru vyvanuly proudy mimozemské psi energie. Podíval se na schody ze zářícího křemene, spadající do tunelu osvětleného strašidelným zeleným světlem.

„U všech duchů,“ zašeptal Jasper. „Takže jsou na ostrově přece jen nějaké katakomby. Vždycky jsem si říkal, že je jednou najdeme.“

„Vypadá to, že starý dobrý Bainbridge narazil na zlatou žílu,“ poznamenal Fletcher.

„Jestli tu Bainbridge není pohřbený, co se s ním tedy stalo?“ zeptala se Rachel. „Ne že by na tom teď záleželo.“

Houdini se pustil ze schodů a pak se vyčkávavě zastavil.

„Měl jsem to tu mnohem líp prozkoumat, když jsem tu zahlédl potulovat se uprostřed noci toho takzvaného ducha,“ zamumlal Drake.

Jasper potřásl hlavou. „Ne že bys na to měl spoustu času. Stejně pochybuju, že bys ty padací dveře objevil. K čertu, Fletcher a já tu žijeme už několik desítek let – a v tunelech jsme strávili ještě víc času – ale nikdy jsme tenhle vchod neobjevili.“

„No, aspoň víme, jak se Eganovi podařilo Tuckerovou pravidelně kontaktovat, aniž by musel do Rezervace,“ prohlásila Charlotte.

„A jak unesl Alice, aniž by ji musel přenést přes plot a přes rozžhavené území,“ dodal Drake. „Vsadím se, že tenhle tunel je zkratka k ruinám s Komnatou snů. Nemůže být daleko, půjdu za ním.“

„Tenhle ostrov Bratrstvo nikdy nezkontrolovalo,“ namítl Fletcher. „To znamená, že katakomby dole jsou možná plné duchů. Egan je lovec. Duchy zvládne. Ale ty ten typ talentu nemáš. Vypadá to, že budeš potřebovat pomoc.“

„Cením si toho,“ přikývl Drake.

Vykročil po zářícím schodišti. Jasper a Fletcher ho následovali do katakomb.

35

Alice cítila vířící energii vyzařující z pyramidy, ještě než došli k podzemní místnosti. V okamžiku, kdy uviděla zářící ruiny, věděla, že je jen otázka času, než explodují. Temné, silné proudy vycházející z krystalů formujících stěny pyramidy působily celkově nestabilně. Zaplavovaly atmosféru neviditelným mořem žhavé psi energie.

Jediná část stavby, která vypadala vytvořená lidskou rukou, byly silné magocelové dveře u vstupu. Ve většině případů by byla magocel dostatečně silná, aby zablokovala paranormální radiaci, ale Alice měla pocit, že za těchto okolností dveře už moc dlouho nevydrží.

Divoká, žhavá energie kroužící ve vnější místnosti zvedala Alice vlasy na zátylku, jako by plavala ve vodě. Naskočila jí husí kůže. Vlny psi byly znepokojující a vzrušující zároveň. Netušila, jak je to možné, že je vyděšená a nadšená najednou, ale věděla, jak své emoce skrýt. Nasadila jevištní výraz.

„Musím vám říct, Zaro, že jako výzkumná vědkyně jste vážně k ničemu,“ konstatovala. „Co jste si myslela, že děláte, když jste si pohrávala s tak mocnou mimozemskou technologií? Ta pyramida vypadá, že každou chvíli vyletí do povětří.“

„Nechte si ten sarkasmus,“ odsekla Zara. „Protože jestli vybuchne, vezme s sebou nás všechny, včetně vás.“

Alice pohlédla na Petea. Pravou ruku měl připoutanou k její levačce. Spojoval je padesáticentimetrový řetěz. Egan svíral Petea za paži.

Pete je nejspíš ještě vyděšenější než já, pomyslela si Alice, protože už v té pyramidě byl a ví, s čím se tam setkají. Ale ze všech sil se snažil působit klidně a stoicky. Možná opravdu věřil jejímu slibu, že je záchrana na cestě.

Alice se otočila zpět k Zaře. „Komnata snů je velká, a podle toho, co jsem se dozvěděla, si neuvidím ani na špičku nosu, až budu uvnitř.“

„Správně,“ potvrdila Zara. „Budete úplně slepá. Stačí jeden krok od vstupu, a když se ohlédnete, neuvidíte ani vchod. Paraenergie uvnitř pohlcuje světlo z normálního konce spektra. Je to jako vejít do jeskyně.“

„Jak mám ty krystaly najít?“

„Věřte mi, ucítíte je. Jsou teď tak rozpálené, že i člověk bez velkého talentu dokáže zachytit energii, která z nich vyzařuje.“

„Tak proč pro ně nepošlete Egana?“

Zaře přelétly přes tvář vztek a frustrace. „Protože silovým polem ve vstupu dokáže projít jen osoba se silným, na světlo orientovaným talentem. Ostatní upadnou během pár vteřin do mdlob. Na začátku bylo možné, aby do Komnaty vstoupil téměř kdokoliv. Bylo to podobné jako procházet psi plotem kolem Rezervace. Ale teď je to tisíckrát horší.“

„Protože jste to tu těmi krystaly rozpálila. Jste vážně pitomá, že ano?“

Zařiny oči metaly blesky, ale s úsilím se ovládla. „Egan vám kolem pasu uváže lano. Bude vás za něj přidržovat. Až krystaly získáte, zatahejte několikrát za provaz. Vytáhne vás ven.“

„Oba víme, že kdyby to bylo tak jednoduché, udělala byste to sama. Taky máte světelný talent. Ale vy ani neprojdete vchodem, že ne?“

Zara se mdle pousmála. Stále se plně ovládala, ale její ledový klid začínal dostávat trhlinky. „Mrháte tu časem, paní Northová. Egan vám odsune dveře.“

„To je ale gentleman,“ odfrkla si Alice.

Pomalu vykročila ke vchodu do Komnaty snů a Petea táhla s sebou.

„Sakra,“ zašeptal Pete. „Nesnáším to tu.“

Egan jim šel v patách. Zvedl lano složené na podlaze u vstupu a uvázal Alice kolem pasu smyčku. Otřásla se odporem, když se jí dotkl. Zřejmě si toho nevšiml, rozhodně ho to neurazilo.

Spokojeně, že má lano kolem těla, popadl pevně do jedné ruky druhý konec. Pak oběma rukama odsunul silný ocelový plát blokující vchod.

Noc a energie z nejvzdálenějšího konce spektra zavířily ve dveřích. Z místnosti se vyřítily mlhavé úponky síly.

„Pospěšte si,“ zavolala na ně Zara. „Nezbývá moc času.“

„Škoda že jste na to nemyslela předtím, než jste si začala pohrávat s těmi krystaly,“ křikla Alice přes rameno.

„Tohle je vaše chyba, zatraceně,“ zaječela Zara. „Vyneste ty krystaly ven, nebo je po nás.“

Alice projelo zachvění. Drake je někde nedaleko. Cítila to.

Pohlédla ke klenutému vchodu na konci prostorné místnosti. Ještě nikoho neviděla, ale jistota, že se Drake blíží, byla každým okamžikem silnější.

Zároveň si byla jistá ještě něčím. Zara a Egan by neváhali použít ji a Petea jako rukojmí.

Ještě ne, pomyslela si. Je to příliš nebezpečné.

Telepatie neexistovala, nebo to tak odborníci alespoň tvrdili. S Houdinim ji však pojilo jakési paranormální pouto. Na jevišti jako by vždycky pochopil, na co myslí. Co se týče jejího spojení s Drakem, to bylo mnohem komplikovanější, ale už o něm nepochybovala. Rozhodně jí nemohl číst myšlenky, ale měl talent na strategie. Když mu dá prostor, využije ho.

Krok jedna byl zabavit Zaru a Egana aspoň na pár minut.

„Bude to v pořádku, Pete,“ řekla tiše.

Sáhla mu na ruku a pevně ji stiskla. Pak vykročila ke vchodu. Na to, k čemu se chystala, potřebovala fyzický kontakt.

Pete vypadal, jako že je mu zle, ale klopýtal za ní.

„Věřte mi,“ zašeptala.

„Ne že bych měl moc na vybranou,“ hlesl Pete. „Snad víte, co děláte.“

„Já vyskakuju z krabice,“ prozradila. „Jsem kouzelníkova asistentka. To znamená, že znám tajemství všech triků.“

„Jo? Tak kde je kouzelník?“

Ovládla se, aby se nepodívala přes rameno. „Za chviličku bude na jevišti.“

„Jakou roli hraju v tomhle představení já?“

„Vy jste dobrovolník z publika.“

„Toho jsem se bál.“

Zesílila stisk jeho ruky, zapojila talent a stáhla ho s sebou přes zeď půlnoci.

36

Tunel z křemene blokovaly zelené přízračné plameny a přinutily je zastavit se. Koule mimozemské energie byla poháněna chaotickými proudy, jež sálaly ze samotného středu. Bezpochyby tu zářila stejně divoce už od doby, co odtud mimozemšťané odešli.

Drake ducha pozoroval přes zrcadlové brýle. Mohl by si je sundat, protože všechna energie vycházející z křemene byla paranormální povahy. Netušil však, jaká překvapení mohla mít Zara v rukávu. Mohla ho oslepit třeba jen jednoduchá jantarová baterka.

Houdini, usazený na Drakeově rameni, netrpělivě zabručel a zamrkal loveckýma očkama.

„Přes tohohle ducha Egan projít nemohl,“ konstatoval Fletcher. „Je možné, že sem připlul z vedlejší chodby, když tudy prošel, ale spíš ho sem záměrně umístil pro případ, kdyby někdo objevil vchod přes náhrobek a pokusil se ho sledovat.“

I když je nazývali duchy, koule psi ohně vznášející se v bludišti mimozemských katakomb nebyly pozůstatky nějakých bytostí. Technicky se jednalo o energetické bouře a patřily k jednomu z mnoha rizik v tunelech a k hlavním důvodům neustávající moci Bratrstev lovců duchů. Jen osoby s talentem na práci s touto výjimečnou psi energií dokázaly neutralizovat nebezpečné, nepředvídatelné proudy, jež zcela náhodně proplouvaly strašidelným podsvětím.

„Jste si jistí, že je to ta správná cesta?“ zeptal se Jasper. „Co když se Houdini plete?“

Houdini poskočil Drakeovi na rameni, znepokojený zpožděním.

Rozlehlé množství zelených tunelů vypadalo pro lidské smysly jako matoucí bludiště. Podsvětí bylo zmapováno jen částečně. Nikdo netušil, jak daleko se chodby rozléhají. Bratrstvo se usilovně snažilo hlídat známé vchody a omezovat nepovolený vstup, ale existovaly tisíce tajných míst, která využívali nelegální lovci starožitností, dobrodruhové a občasní nájemní vrazi.

„Houdini nás vede správným směrem,“ prohlásil Drake. „S Alice mají nějaký druh paranormálního spojení. Prachoví králíčci se v podzemí bez potíží vyznají.“

Nedodal už očividný fakt: Houdiniho vedení byla jejich nejlepší naděje – a taky jediná – že Alice najdou včas, aby ji zachránili. Intuice mu napovídala, že jestli se Zaře Tuckerové a Eganovi podaří dostat z ostrova, Alice bude během pár hodin mrtvá.

„Už jsme viděli, jak se prachoví králíčci spojují s lidmi,“ řekl Fletcher Jasperovi. „Drake má pravdu, musíme Houdinimu věřit. Ne že bychom mohli v tunelech někoho sledovat.“

Jasper pokročil dopředu. „Postarám se o tohohle otrapu. Už jsem to dlouho nedělal. Musím přiznat, že mi to občas chybí.“

Drake ucítil v atmosféře energii a věděl, že Jasper zapojil talent. O vteřinu později se jako blesk objevil přímo před blokující bouří menší duch. Jasperova koule oscilovala ve svém středu žhavou energií, ale na rozdíl od divokého ducha ji měl pod kontrolou.

Jasper díky svým schopnostem manévroval druhým duchem, dokud se nezhroutil s výbuchem rozpálené psi, jež blokovala tunel. Objevilo se zelené zablesknutí. V atmosféře zahřímala energie. Za okamžik se divoký duch zatřepetal a zmizel.

Jasper uhasil ducha, jehož vytvořil. Culil se od ucha k uchu.

„To byla legrace,“ prohlásil.

„Vidím, že jsi nic nezapomněl,“ konstatoval Fletcher. „Dobrá práce.“

Houdini poskakoval nahoru a dolů a zuřivě vrčel, pobízel je, aby si pospíšili.

Rychle vykročili, ale vzdálenosti v podzemí nebylo snadné odhadnout. Drake se domníval, že Komnata snů nebyla od Shadow Bay přes podzemní tunely daleko, protože Egan očividně pendloval mezi oběma místy docela často. Nemohl si však být jistý, jak jejich pozice dole odpovídá terénu nahoře.

Zašli za roh. Houdini náhle ztuhl na Drakeově rameni a varovně zavrčel, takže se zarazili v rozlehlé místnosti s vysokým stropem. Do všech stran se rozbíhal tucet zářících chodbiček. Houdini pozorně zíral do jednoho z tunelů. Byl napjatý jako predátor na lovu.

„Už jsme blízko,“ zamumlal Drake.

Jasper se zadíval na Houdiniho. „Jo, tenhle malý chlapík vypadá, že je připravený vrhnout se někomu po krku.“

Prošli chodbou, kterou zřejmě Houdini upřednostňoval. Na vzdáleném konci Drake viděl další protínající tunely. Alice nebyla daleko. Šepotání intimního uvědomění na jeho zátylku mu to napovědělo.

Instinkt ho vybízel, aby se pohyboval pokud možno co nejtišeji. Všiml si, že Jasper a Fletcher postupují stejně. Jejich opatrnost byla možná zbytečná. Ve skutečnosti byl každý zvuk, stejně jako jiné typy energií, v mimozemské psi vyzařující ze zdí tunelů, stropu a podlahy vždy zkreslený. Člověk klidně mohl stát pět metrů od někoho, kdo mluvil normálním hlasem, a přitom si jeho přítomnost ani nemusel uvědomovat, pokud se ta osoba nacházela za rohem mimo dohled.

„Vím, že my tři máme plán,“ ozval se Fletcher. „Ale pochybuju, že Houdini rozumí lidské strategii. Jestli je Alice nedaleko, může se každým okamžikem vrhnout k ní. Kdyby ho Egan zahlédl, dojde mu, že bychom mohli být s ním.“

„Každý plán má své slabé místo,“ konstatoval Drake a pohlédl na Houdiniho. „Dobrá zpráva je, že mi ta naše známe. To znamená, že je můžeme vykompenzovat. Když nad tím tak přemýšlím, není to jediná dobrá zpráva.“

Jasper nadzvedl obočí. „Počkej, je jich víc?“

„No jo,“ přikývl Drake. „Máme v týmu dva lovce duchů. Zara Tuckerová má jenom jednoho.“

„Jednoho lovce, který je čirou náhodou ozbrojený mimozemskou zbraní,“ poznamenal Fletcher.

„Spoléhám na vaše talenty, že Eganovu zbraň zneškodníte,“ prohlásil Drake.

„Správně.“ Jasper se automaticky dotkl jantaru, který nosil kolem krku. „Žádný problém.“

Jakmile se přiblížili ke křižovatce, přitiskli se ke zdi tunelu. Drake sundal Houdiniho z ramene a strčil si ho do podpaží, snažil se mu dát najevo, aby se držel z dohledu až do poslední možné minuty. Houdini se trochu zavrtěl, ale zůstal na místě. Možná vzkaz pochopil, napadlo Drakea. Nebo se možná všichni predátoři spoléhali na stejnou základní strategii – nedovol, aby tě kořist zahlédla, dokud nejsi připravený zabíjet.

Drake skupinku vedl, takže dorazil ke klenutému vchodu do chodbičky jako první. Teď už konečně rozeznával hlasy. Mávl na Jaspera a Fletchera, aby se zastavili. Pozorně naslouchali.

„…Jsou už uvnitř celou minutu, a ještě se nezhroutili,“ říkala právě Zara. V hlase jí vibrovaly úleva a vzrušení. „Vypadá to, že Alice tu psi energii zvládá.“

„Co když ty krystaly nenajdou?“ zeptal se Egan.

„Stále je při vědomí. Zvládne to.“

„Ale co když ne?“

„Radši doufej, že jo,“ odsekla Zara. „Protože jestli ne, zbývá už jen jediná možnost.“

„Nikdy jsi mi neřekla, že je tu ještě nějaká možnost.“ Eganův hlas zněl nervózně. „Co to je?“

„Budeme muset dovnitř poslat někoho jiného,“ prohlásila Zara netrpělivě.

„Jo? Koho?“

„Tebe.“

„Zbláznila ses? Já tam nevlezu. Nezvládnu tu energii. Jsem lovec duchů, žádný světelný talent.“

„Podle mých výpočtů existuje sedmdesátiprocentní možnost, že nesvětelný talent dokáže v tom prostředí chvíli přežít. Doufejme, že na dost dlouho, aby vynesl ty krystaly ven.“

„Ale říkala jsi, že rostoucí energie v té pyramidě by připravila nesvětelný talent o rozum.“

„To je trochu problém,“ potvrdila Zara. „Doufejme, že Alice vytáhne z rukávu svůj poslední kouzelnický trik.“

37

Nervy drásající temnota řvala kolem nich. A to mi smysly běží na plné obrátky, pomyslela si Alice. Není divu, že Zara Tuckerová a Egan nedokázali projít tou bouří. Stálo ji nezměrné úsilí, aby šla dál. Usilovně se snažila chránit Petea i sebe, ale ze smrtícího sevření, kterým se jí držel, poznala, že na tom není nejlíp.

Několik dalších kroků a prošli psi bariérou. Alice si uvědomila, že zadržovala dech. Konečně se jí podařilo vtáhnout do plic trochu vzduchu. Ne že by se situace nějak zvlášť zlepšila.

Bouře temného světla hřměla a vířila kolem nich. Tu a tam zahlédli paranormální blesky, vnitřek pyramidy však nijak neosvětlovaly. V hlubinách zdánlivě neproniknutelné noci se objevovaly a zase mizely bizarní obrazy.

Naprostá tma byla dezorientující. Úzkým vchodem nepronikalo žádné normální světlo. Ušli jen pár kroků, ale Alice nic neviděla, ani Petea stojícího tak blízko, že se ramenem dotýkal jejího.

„Hm, sakra,“ zamumlal Pete. V hlase se mu ozývala hrůza. „Je to ještě horší než včera, když mě sem poslala, mnohem horší.“

„To je v pořádku,“ prohlásila Alice s chladnou jistotou, kterou necítila. „Je to jenom světlo – hodně, hodně tmavé světlo – ale světlo je světlo a já s ním umím pracovat.“

„Taky jsem si to o sobě myslíval. Jenže tahle věc se nepodobá ničemu, co jsem kdy viděl.“

Dál držela Petea za ruku a vyslala do své aury energii tak, aby vytvořila štít, přinutila temné vlnové délky energie nočních můr, aby se kolem nich ohnuly.

„Co se to děje?“ zašeptal Pete.

„Jsme teď neviditelní. To je můj jediný velký trik. Ocitli jsme se v srdci bouře. Škoda že tu není žádné publikum. Jak vám je?“

„Dobře.“ Peteův hlas zněl trochu udiveně. „Jsem v pořádku, aspoň si to myslím. Ovšem možná je to jedna z halucinací. Uvědomuju si intenzitu té energie, ale jako bychom byli v bublině, která nás chrání před těmi silami.“

„Tak se to dá taky popsat.“

„Jak dlouho to udržíte?“

„Dost dlouho.“ Doufám, dodala v duchu. Nikdy nedovol, aby publikum vidělo, že se potíš. „Pojďme najít ty krystaly.“

„To není moc dobrý nápad. Až se doktorka Tuckerová a Egan dostanou k těm zatraceným kamenům, jsme ztracení. No, já tedy určitě, to je jisté. Vás si možná nechají, dokud se v bezpečí nedostanou z ostrova, ale ze mě bude mrtvola, jakmile odsud vyjdeme. Pochybuju, že vy budete žít o moc déle.“

„Já vím, ale ty krystaly jsou jediná páka k vyjednávání, co máme,“ prohlásila Alice. „Až je získáme, možná si tím koupíme trochu víc času.“

„Času na to, aby dorazil váš manžel?“ podotkl Pete pochybovačně.

„Ano,“ přikývla. „Věřte mi, nakonec se sem dostane.“

„Dobře, ne že bych měl nějaký jiný plán.“

„Cítíte ty krystaly?“

„Už ne,“ odpověděl Pete. „Ta mrcha mě sem poslala hodněkrát, až příliš. Neměl jsem čas vzpamatovat se. Jsem vyčerpaný.“

Alice ztuhla, opatrně zapátrala. Kdesi v temnotě tančil tenký pramínek energie, který působil odlišně od proudů bouře.

„Myslím, že jsem je zaměřila,“ řekla.

Opatrně vykročila, Petea stále držela za ruku. Volnou ruku natáhla, aby nenarazila do zdi klenoucí se ke stropu.

Šla naslepo, ale úlomkovité obrazy vířící kolem ní to nezastavilo.

„Jako bych se pohybovala ve snu,“ prohlásila.

„Jo, v noční můře,“ potvrdil Pete. „Ale necítím se tak dezorientovaně jako dřív. Obvykle už bych začal upadat do bezvědomí. Váš trik s odkloněním světla funguje.“

Drobný pramínek energie nabíral na síle.

„Jsme čím dál blíž,“ hlesla.

Napětí lana kolem jejího pasu zůstalo stabilní, jak ho Egan povoloval.

„Musí být nadšením celí bez sebe,“ poznamenal Pete pochmurně. „Vědí, že jsme se ještě nesesypali. K čertu, i já jsem nadšený, že jsem zatím neomdlel.“

Alice neodpověděla. Nemělo smysl Peteovi vykládat, že musí stále víc napínat svůj talent, aby kolem nich udržela štít. Blížila se ke svým limitům.

Stopa krystalové energie se rozzářila. Poprvé zahlédla v naprosté tmě bledé, nejasné, mihotající se světýlko, slabý paranormální plamínek svíčky. Když se s Petem přibližovali, vyskočil i druhý plamínek tajemné záře.

„Krystaly,“ vydechl Pete. Znělo to ohromeně. „Myslím, že je vidím.“

Alice se zastavila. Pete se zapotácel a zarazil vedle ní. Sklopili oči. Alespoň si Alice myslela, že je sklopili. V té dezorientující tmě si tím nemohla být jistá.

Každopádně rozeznala dva ploché kousky krystalů, každý o trochu větší než lidská ruka. Zářily paranormální energií.

„Vypadají neškodně,“ řekla. „Asi jsem čekala něco mnohem dramatičtějšího.“

„Rozpálený sporák vypadá taky neškodně, dokud na něj nepoložíte ruku.“

„Dobrá poznámka.“ Natáhla ruku a hodně opatrně se dotkla jednoho kamene. Projel jí záblesk energie, ale necítila žádnou bolest. Zvedla kámen. „Vy vezměte ten druhý.“

Pete uposlechl. „A co teď?“

„Teď tu vydržíme, abychom Drakeovi poskytli čas vypořádat se se Zarou Tuckerovou a Eganem.“

„A když nás zachránit nepřijde?“

„Přejdeme na plán B. Jestli dojde k nejhoršímu, budeme předstírat, že jsme našli jen jeden z kamenů a že potřebujeme přestávku, než se vydáme pro druhý. Říkala jsem vám, že jde jen o to, získat čas.“

„Škoda že nejste opravdová kouzelnice,“ hlesl Pete. „Právě by se nám někdo takový hodil.“

38

Drake vyšel zpoza rohu a uviděl Zaru a Egana. Egan vypadal bez převleku úplně jinak, nápadně nenápadně. Zara a Egan postávali nedaleko vstupu do křišťálové pyramidy velikosti asi tak dvoupodlažního domu. Cítil energii Komnaty snů i z místa, kde stál.

Egan držel konec dlouhého lana v ruce v rukavici. Bylo napjaté. Mizelo v hluboké temnotě vchodu do Komnaty. Drake si byl celkem jistý, že na druhém konci je Alice.

Pustil Houdiniho.

„Jdi po něm,“ zašeptal Drake. Pochyboval, že mu Houdini rozumí, ale s trochou štěstí rozptýlí jejich pozornost.

Houdini jako by vmžiku zhodnotil situaci a určil zdroj primárního nebezpečí v místnosti. Vyřítil se přes rozlehlou místnost a zamířil přímo k Eganovi.

Zara vycítila, že už nejsou sami, a otočila se. Když uviděla Drakea, znepokojení explodovalo do vzteku.

„Ty hajzle,“ vyjekla. „Zabij ho, Egane.“

Egan upustil lano, které držel, a vytrhl mimozemskou zbraň z opasku. Namířil ji na Drakea.

Houdini doběhl ke svému cíli a vrhl se Eganovi po noze.

„Sakra.“ Egan se zapotácel a prudce se po Houdinim ohnal zbraní.

Houdini z Egana seskočil, aby se vyhnul divokému máchání, ale okamžitě ho oběhl, aby našel další příležitost. Egan zvedl zbraň a bez míření vypálil na Houdiniho. Paprsek minul Houdiniho ocas o pouhé milimetry.

„Egane!“ vykřikla Zara.

Eganovi okamžitě došlo, že sledoval špatnou hrozbu, ale bylo příliš pozdě. Jasper a Fletcher už se k němu řítili, pustili se do plánu, který vymysleli cestou tunelem. Zapojili smysly naplno a mocní duchové sevřeli Egana ve svém objetí, přirazili ho ke zdi.

Nic nepomohlo člověku zkoncentrovat pozornost natolik jako párek energetických bouří, které ho pronásledovaly. Egan strávil v tunelech spoustu času. Poznal smrtící duchy, když je uviděl.

„Odhoďte tu zbraň,“ nařídil Fletcher.

Egan se přitiskl ke zdi. Neměl kam utéct. Odhodil zbraň stranou. Odkutálela se po podlaze.

V tu chvíli se Zara rozběhla, ale nemířila k nejbližšímu východu. Přiskočila ke vchodu do pyramidy. Drakovi blesklo hlavou, že se vrhne do Komnaty.

V tom se však pletl.

Když dorazila ke vstupu, sklonila se, popadla volný konec lana a mrštila jím ke zdi energie střežící pyramidu.

Lano zmizelo ve tmě.

„Tvoje milá ženuška už cestu zpátky nikdy nenajde,“ oznámila Zara. „Ani Pete. Nemůžeš vymyslet způsob, jak je zachránit a vynést ty krystaly – ne včas, než celý tenhle ostrov pohltí ta zatracená tma. Umřeme tu společně, má lásko. Není to romantické?“

39

Pnutí lana kolem Alicina pasu najednou přestalo. „Ach, sakra,“ zašeptala.

Strčila si krystal do podpaží a jemně zatáhla za lano. Žádný odpor.

„Pustil to lano, že?“ zeptal se Pete hlasem, v němž se odrážel jejich konec. „Klidně nás mohl shodit do bezedné důlní šachty.“

„Existuje jenom jeden důvod, proč by Egan to lano pustil,“ prohlásila Alice energicky. „Dorazil Drake.“

„I kdybyste měla pravdu, na tom teď nezáleží. Nikdo nás nedokáže najít, než to tu celé vyletí do povětří.“

„Kouzlo ještě neskončilo,“ oznámila Alice.

„Máte nějaký nápad?“

„Teď je to na kouzelníkovi,“ odpověděla Alice. „Říkala jsem vám, že já jsem jenom jeho asistentka.“

40

„Dohlídněte na ně,“ řekl Drake.

„Bez problému,“ přikývl Jasper.

Poslal svého ducha blíž k Eganovi, který otevřel ústa v tichém jekotu, když se o něho divoká energie otřela. Zhroutil se na podlahu a nehýbal se.

„Je –?“ zeptal se Drake.

„Jen v bezvědomí,“ ujistil ho Jasper. „Tak bude snadnější na něho dohlédnout.“

„O doktorku Tuckerovou se mám postarat stejně?“ zeptal se Fletcher.

„Ne,“ vyjekla Zara. „Tohle nesmíte. Nechápete to. Tohle je důležitý výzkum.“

„Jen jí svažte ruce za zády,“ řekl Drake. „Pokud vám nezačne dělat potíže. V tom případě se nerozpakujte ji zastavit.“

Fletcher vyndal z kapsy koženou šňůru a vykročil k Zaře.

„Prosím,“ zasténala. V atmosféře kolem ní šepotala energie. „Musíte mi pomoct. Drake Sebastian mě nenávidí. Chce mě zabít. Musíte ho zastavit. Společně, vy a já, můžeme tenhle ostrov zachránit.“

„Na to zapomeňte,“ odfrkl si Fletcher. Popadl jedno Zařino zápěstí a pak druhé. „Jsem ženatý s tím chlapíkem tamhle.“ Kývl hlavou k Jasperovi. „Oba jsme gayové.“

Houdini nadšeně zacvrlikal, zase z něho byla chlupatá kulička, ale všechny oči nechal otevřené. Prohnal se vchodem pyramidy a zmizel.

Drake rychle přistoupil k otvoru a nakoukl do husté, neproniknutelné temnoty střežící cestu.

„Jsi slepý,“ posmívala se mu Zara. „Nemůžeš do té pyramidy. Jeden krok a budeš ztracený. Nikdy ji ani Klíče nenajdeš.“

Drake si Zary nevšímal. Sundal si tmavé brýle a schoval je do kapsy kabátu. Zapojil smysly a prošel branou půlnoční energie do oslnivě ozářené křišťálové Komnaty snů, jež zářila tmavým světlem pocházejícím z nejvzdálenějšího konce spektra. Přes smysly mu přejely omamující vlny energie.

Měl pocit, že kdesi v dálce zaslechl Zařin vzteklý řev, ale nevšímal si ho. Scéna v pyramidě zaujala jeho plnou pozornost.

Byl to svět osvětlený energií temnoty. Vejít do něho bylo jako probudit se do nového úsvitu. Křišťálové zdi Komnaty zářily energií – energií, o níž intuitivně věděl, že ji dokáže přetransformovat. A když se soustředí na proudy ve zdi pyramidy, věděl, že uvidí úžasné věci.

Uprostřed Komnaty stála Alice, ozářená okouzlujícím světlem. V jedné ruce svírala zářící krystal. Houdini jí seděl na rameni a šťastně brebentil. Druhou rukou držela Alice mladého muže. To bude Pete, usoudil Drake. Mladík vypadal vyděšeně, ale plný naděje. I on držel jeden krystal.

Drake si uvědomil, že ani Alice, ani Pete ho nemůžou vidět. Stáli u sebe, rameny se dotýkali a slepě zírali do prostoru.

„Jsem tu,“ promluvil Drake.

„Já vím.“ Alice se k němu pootočila, po tváři se jí rozlily úleva a radost. „Cítím tvou přítomnost.“

„Vážně je tady?“ zeptal se Pete. „Není to jenom halucinace?“

„Je tu,“ potvrdila Alice. „Kouzelník provedl svůj trik. Říkala jsem vám to.“

„Alice,“ vydechl Drake.

Vzal ji do náruče. Bylo to zvláštní, protože Peteovu ruku ani krystal nepustila. A pak tu byl poskakující Houdini, jako by hráli nějakou novou hru.

Alice se opřela čelem o Drakeovo rameno. „Věděla jsem, že pro mě přijdeš.“

„Jste si jistá, že je to váš manžel?“ zeptal se Pete.

Alice zvedla s úsměvem hlavu, i když Drake věděl, že ho nemůže vidět.

„Ano,“ přikývla. „Tohle je opravdu můj manžel. Věřte mi, poznala bych ho kdekoliv.“

41

V půl jedenácté té noci se Alice s Drakem usadili v motelu. Alice už měla deník Nicholase Northe bezpečně uložený v batohu blízko u sebe.

S Drakem nebyli sami. Do hostince přišli i Rachel, Charlotte, Jasper a Fletcher. Byli jedinými lidmi v hospodě. Houdini a Darwina zmizeli krátce poté, co děti odešly nahoru do svých postelí. Alice si byla poměrně jistá, že prachoví králíčci odběhli na lov do Rezervace. Uvažovala, kde berou tu energii. Ona byla vyčerpaná, ale usnout by stejně nedokázala. Pochybovala, že dneska v noci vůbec zamhouří oka. Nejradši by se hned pustila do čtení pradědečkova deníku.

Burt jí před chvílí přinesl velkou misku zeleninové polévky z pytlíku spolu se sušenkami. Snědla všechno, co před ni postavil, a řekla si i o přídavek.

Asi před hodinou začala jít elektřina. Po tmavé mlze nebylo ani památky. Několik statečných duší přebývajících v motelu se vrátilo do svých domovů, ale ve většině pokojů v motelu a penzionech bylo stále plno. Ne všichni uvěřili, že hrozba pominula.

Světla však svítila a telefony a počítače fungovaly. Komunikace s pevninou byla obnovena. Trajekt měl zase vyjet ráno, pokud to podmínky dovolí. Majitel zařízení slíbil, že přiveze zásoby včetně toaletního papíru a potravin hned prvním přívozem.

Alice si prohlížela dva krystalové kameny na stole. „Tolik problémů kvůli takovým obyčejným šutrům.“

„Nejsou moc působivé, že?“ poznamenala Charlotte.

Krystaly už nezářily. Krátce poté, co je vynesli z pyramidy, nabyly zase tmavé obyčejné šedivé barvy.

Rachel se zadívala na Drakea. „Co s nimi uděláš?“

„Jsem v pokušení vyhodit je do nějaké hluboké strže, ale nejsem si jistý, že by je to zneškodnilo,“ odpověděl Drake. „Možná by to mělo spíš opačný účinek. Ty zatracené šutry mají schopnost najít místa s největší geotermální aktivitou. Při mém štěstí by skončily v podmořském vulkánu a způsobily erupci. Odteď budou bezpečnější v magocelovo-skleněném trezoru, kde bude úroveň energie monitorována.“

„Když se nad tím člověk zamyslí, je zázrak, že ty krystaly ležely tak dlouho bez hnutí v té krabici v jeskyni na ostrově,“ uvažovala Rachel. „Rainshadow je přírodní nexus, místo, kde se střetávají geotermální a psi síly.“

„Nejspíš proto si tu mimozemšťané založili svoje biovýzkumné laboratoře,“ poznamenala Alice.

„Podle záznamů ze Staré země ty krystaly nikdy nezpůsobily žádné problémy, pokud byly řádně uloženy v trezoru na povrchu,“ prozradil Drake. „Ale vzít je do podzemí do žhavého psi prostředí, to byla zatracená chyba.“

Charlotte zkřížila paže na stole. „Předpokládám, že je uložíte v jedné z laboratoří Nadace.“

„Správně,“ potvrdil Drake. „Pro nestabilní vzorky máme speciální sejfy.“

Jasper se tvářil zamyšleně. „Myslíš, že se dají nějak zneškodnit?“

„To netuším,“ odpověděl Drake. „Možná by šlo je nějak rozdrtit a kousky rozptýlit v oceánu. Teoreticky by měly být síly každého úlomku omezené. Ale nejsem si vůbec jistý, že by to bylo možné.“

„Měli bychom tu zvážit ještě jednu věc,“ ozval se Fletcher. „My lidé jsme na Harmonii jen pár stovek let. Z planety a mimozemského podzemí jsme prozkoumali jen zlomek. Mám tušení, že na nás v oceánech a katakombách a v deštném pralese čeká spousta dalších překvapení. Jednoho dne možná budeme potřebovat skutečnou palebnou sílu. Třeba je dobře, když budeme mít ty kameny v záloze, abych tak řekl.“

„Něco jako náhradní vyladěný jantar, když jde člověk do tunelů,“ dodal Jasper.

„Moje rodina ty kameny střeží několik stovek let, nejdřív na Zemi a teď tady na Harmonii,“ řekl Drake. „Asi bychom v tom měli ještě chvíli pokračovat. Ale až je dostaneme zpátky do laborky, můžeme je trochu prozkoumat. Potřebujeme vědět, s čím máme tu čest.“

Drake chtěl ještě něco říct, ale zarazil ho tlumený, vzdálený zvuk. Alice ho zaslechla taky. Skandování.

„…Mimozemšťané se vrátí, mimozemšťané se vrátí.

Úchvatný úsvit, úchvatný úsvit, úchvatný úsvit.

Mimozemšťané se vrátí, mimozemšťané se vrátí.

Zázraky se budou dít, zázraky se budou dít, zázraky se budou dít před našima očima…“

Burt vyšel z kuchyně, ruce si utíral do zástěry. „Zdá se, že Harry a Slade ty blázny z Úchvatného úsvitu našli.“

„Nejsem si jistý, že je to dobře,“ zabručel Fletcher.

„Podívejte se na to takhle,“ ozval se Drake. „Zítra ráno je můžeme naložit do prvního trajektu z ostrova a poslat je domů.“

„Dobrý nápad,“ přikývl Jasper.

Dveře hospody se otevřely a dovnitř vtrhl čerstvý vzduch noci bez mlhy. Do místnosti vešli dva muži. V atmosféře kolem nich vířila energie. Mají silný talent, pomyslela si Alice. Slade Attridge a Harry Sebastian se vrátili.

Na podlaze zavrzaly židle. Rachel a Charlotte vyskočily na nohy. Obě ženy zářily úlevou a radostí. Vrhly se svým manželům do náručí.

Do hostince vcupitali prachoví králíčci a začali nadšeně cvrlikat.

Vpochodovala za nimi i skupina ztrhaně vyhlížejících lidí v zelených županech. Očividně ztratili někde cestou svoje transparenty, ale nadšení z nich nezmizelo.

„Úchvatný úsvit, úchvatný úsvit, úchvatný úsvit.“

Burt si založil ruce na bocích a nově příchozí probodl pohledem. „Kdo chce jíst, měl by radši zavřít pusu a přestat s tím vyřváváním.“

Okamžitě nastalo ticho.

Vysoký tmavovlasý muž objímající Rachel se zadíval na Burta.

„Díky,“ řekl. „Vím, že mluvím i za Sladea, když říkám, že jsme tvými dlužníky navěky.“

„Kvůli tomu zatracenému skandování jsme byli v pokušení nechat tyhle hlupáky v Rezervaci,“ dodal Slade.

Houdini se rozběhl k Alice a vyskočil na stůl. Nadšeně ji pozdravil. Alice ho láskyplně pohladila.

„Tak tam jste dneska v noci s Darwinou šli,“ prohlásila. „Věděli jste, že se vrací, že ano? Vyrazili jste jim naproti.“

Jeden z mladíků z Úchvatného úsvitu zahlédl malou skupinku u stolu. Zvedl ruku dlaní dopředu.

„Mlha nočních můr je pryč,“ zapěl. „Je to znamení, že návrat se blíží.“

„Víte co? Začínám si myslet, že bych se radši potkal s mimozemšťany než s těmihle chlapíky,“ zabručel Fletcher tlumeně.

Mladík se zastrašit nenechal. „Úchvatný úsvit, úchvatný úsvit –“

Zbylých pět se okamžitě přidalo.

„Úchvatný úsvit, úchvatný úsvit –“

Burt v kuchyni hlasitě praštil pánví.

Skupinka zase rychle zmlkla a usadila se u nejbližších stolů.

Harry se na Burta zadíval. „Nakrm je a účet pošli Nadaci.“

„Dobře,“ přikývl Burt. Přimhouřil oči. „Ale ráno všichni vypadnou, že jo?“

„To určitě,“ potvrdil Slade. „Odjedou prvním možným trajektem.“

„A co ty a Harry?“ Díval se z jednoho muže na druhého. „Ušetřil jsem pár konzerv tuňáka.“

„To zní dobře,“ přikývl Slade. „Ale oběma by se nám k tomu tuňákovi šikla pořádná dávka whisky.“

Burt se uchechtl. „Poslužte si.“

Slade zašel za bar a vyndal lahev. Objevil dvě skleničky a začal nalévat štědrou dávku whisky.

Harry, s Rachel pevně u boku, přešel ke stolu, kde seděla Alice s Drakem, Fletcherem a Jasperem. Pohlédl na dva krystaly a spokojeně se usmál.

„Vy musíte být Alice Northová,“ prohlásil.

Chtěla něco říct, ale Drake promluvil první.

„Alice, rád bych ti představil svého bratra Harryho,“ prohlásil. „Harry, tohle je Alice, moje žena.“

„Tvoje žena,“ zopakoval Harry dokonale neutrálně.

„Ano,“ přikývl Drake.

„Gratuluju,“ pronesl Harry stejným bezvýrazným hlasem.

„Díky,“ odpověděl Drake.

„Je to jen PM,“ ozvala se Alice rychle.

„Opravdu?“ Harry nadzvedl obočí. Obrátil se k Drakeovi, oči mu zářily šibalským pobavením. „V naší rodině je manželství manželství. Je to tak, Drakeu?“

„Ano,“ potvrdil Drake. „Takže, proč vám trvalo tak dlouho, než jste se vrátili do města?“

„Uvízli jsme v té mlze. Nemohli jsme přes ni dostat lidi z Úsvitu. Když se ten opar dneska večer zvedl, věděli jsme, že se něco změnilo. Kde jsi ty krystaly našel?“

„To je dlouhý příběh,“ odpověděl Drake.

„Už se těším, až si ho poslechnu,“ usmál se Harry. „Věděl jsem, že cestu na ostrov zvládneš.“

Drake přikývl. „A já věděl, že se dostaneš z Rezervace.“

Slade přinesl whisky ke stolu a posadil se. Očima dál sledoval partičku Úchvatného úsvitu.

„Idioti,“ zavrčel. „Měl bych je zavřít za mříže, než je posadím na trajekt.“

Alice se usmála. „Možná nebude snadné vsadit všechny ty pomatence do vašeho malého vězení. Je teď tak trochu plné.“

Slade nadzvedl obočí. „Moje vězení je plné?“

„Kirk a Myrna se střídají v hlídání nových obyvatel,“ prozradil Drake.

„Fakt?“ Slade jednou kývl a hodil do sebe whisky. Sklonil sklenku. „Pak se přidávám k Harrymu. Nemůžu se dočkat, až si poslechnu vaše vyprávění.“

42

Alice se probudila a byla v posteli sama. Otevřela oči a pohlédla na hodiny na stole. Do svítání zbývala stále hodina. V pokoji byla tma, protože jantarová lucerna nesvítila. Poprvé od chvíle, co dorazili na Rainshadow, byl prostor zaplavený měsíčním světlem.

Nečekala, že v noci vůbec usne, ale po přečtení několika stránek hrozného písma Nicholase Northe upadla do hlubokého spánku.

Alice zahlédla, že Drake stojí u okna, široká ramena se mu rýsovala proti stříbřité záři. Kromě boxerek na sobě nic neměl. Houdini seděl u něho na okenním parapetu. Muž a prachový králíček zadumaně vyhlíželi do noci.

Alice se nadzvedla na loktech. „Všechno v pořádku?“

„Jasně,“ potvrdil Drake. Otočil se k ní. Uviděla, že nemá na očích sluneční brýle. „A co ty? Odpočinula sis?“

„Jojo.“ Prohlížela si ho. „Měsíční světlo ti nevadí?“

„Dá se snést, ale rovná se pro mě pravému poledni.“

Odhodila deku stranou, vstala a sáhla po županu, který jí půjčila Rachel. Přešla místnost k oknu. Drake ji objal rukou kolem pasu a přitáhl si ji blíž. Dovolila si přitulit se k jeho teplu a síle.

„Co jsi dneska viděl?“ zeptala se po chvíli.

„Když jsem vešel do Komnaty snů?“

„Ano,“ přikývla.

„Vnitřek pyramidy vyrobený ze žhavého krystalu.“

„Žádné noční můry?“

„Ne,“ odpověděl Drake. „Žádné noční můry. Ale v kamenech té místnosti je uzavřeno něco důležitého. Musíme zjistit, co to je.“

„Jak to uděláme? Ty jsi jediný, kdo uvnitř něco vidí. I s nižšími úrovněmi energie je stále plná temného světla.“

„Zítra se vrátíme a porozhlédneme se tam,“ slíbil Drake. „Řekl bych, že energii v tom prostoru zvládnu.“

„Myslíš, že to, co je ukryté v těch krystalech v pyramidě, je nebezpečné?“

Drake zaváhal. „Vycítil jsem něco silného a důležitého. Silné, důležité síly jsou vždycky jistým způsobem nebezpečné. Nepůsobily však destruktivně.“

„To by mohlo být zajímavé. No, můžeme si blahopřát, hm? Našli jsme ty ztracené krystaly. Úkol splněn.“

Drake ji stiskl pevněji, přimáčkl ji k sobě. „Ještě není po všem. Stále se musíme vypořádat s tvou bývalou tchyní a Aldwinem Hampsteadem.“

„Hampstead by neměl být problém. Zara Tuckerová už ho prozradila. Slyšel jsi ji dnes odpoledne. Když mě přestala obviňovat ze všeho, co se zkazilo, přehodila vinu na něho. Slade tvrdil, že lidi z Federálního úřadu pro psi vyšetřování ho snadno dostanou. Zara prozradila všechno i na Egana Quintona.“

„A on na ni. Trvalo mu docela dlouho, než si uvědomil, jaká doopravdy je,“ prohlásil Drake. „Takže zbývá Ethel Whitcombová.“

„Až se dozví všechna fakta, bude muset přijmout pravdu,“ řekla Alice. „Já jsem jejího syna nezavraždila.“

„Posedlí lidé fakta obvykle neuznávají. Příkladem číslo jedna je doktorka Zara Tuckerová.“

„To je pravda. Takže máš plán, jak Ethel přesvědčit, aby mě nechala na pokoji?“

„Pracuju na něm. Mezitím zůstaneme dál manželé.“

„Opravdu si myslíš, že je to nejlepší způsob, jak se s Ethel vypořádat?“

„Prozatím.“

Alice se zhluboka nadechla. Nebyla to odpověď, kterou chtěla slyšet, ale krátkodobě to byl dobrý plán. Dlouhodobé plánování jí stejně nikdy moc nešlo, připomněla si.

„Dobře,“ souhlasila.

„Dobře?“ Otočil se k ní tváří, ruku jí položil na ramena. „Víc mi k tomu, že zůstaneme manželé, neřekneš? Dobře?“

Hluboko plápolající požár vzteku v jeho slovech a žár v jeho očích ji udivily. Zmateně mu položila dlaně na hruď.

„Řekla jsem dobře, jako že: souhlasím s tvým plánem,“ zašeptala.

„A že souhlasíš, abychom zůstali manželé?“

„No, ano. Asi jo.“

„Asi jo?“

Zmatek přešel ve vztek. „Přestaň mi házet vlastní slova do tváře. Proč se chceš hádat? Byl to dlouhý den. Můžeme si to nechat na jinou dobu?“

„Dobře.“

„Dobře?“ Najednou byla vzteky bez sebe. „Co to má znamenat?“

„To mi řekni ty. To ty jsi s touhle hádkou začala.“

„Neodvažuj se z toho obviňovat mě,“ vybuchla.

Drakeovi vzplál v očích požár. „Máš pravdu. Hádku si necháme na jinou dobu.“

Přitiskl svoje ústa k jejím a umlčel ji, než si mohla rozmyslet, co říct dál.

Polibek zafungoval jako katalyzátor, proměnil doutnající plameny blížící se hádky ve žhavou bouři vášně. V atmosféře vířila energie. Alice cítila, jak jí žilami proudí žár, vzrušuje všechny smysly.

V další chvíli se s ní pokoj zatočil. Instinktivně popadla Drakea za ramena, aby udržela rovnováhu. Trvalo jí jen jediný úder srdce, než si uvědomila, že ji zvedl do náruče a přenesl do postele. Upustil ji na pomačkaná prostěradla a přikrývky. Pár vteřin se nad ní vznášel, širokou hrudí a rameny zastiňoval měsíční paprsky.

Vyrušilo je cvrlikání a škrábání.

Drake se odvrátil od postele jen na tak dlouho, aby otevřel dveře. Houdini zmizel v osvětlené chodbě.

„Zatraceně,“ zamumlal Drake. V tom jediném slově zněly podráždění a bolest. Rychle dveře zabouchl a zamkl.

„Tvoje oči.“ Alice se posadila. „Jsi v pořádku?“

„Za minutku budu.“ Zůstal tam, kde byl, a sevřel kliku. „Zapomněl jsem, že na chodbě svítí světla.“

„Můžu ti něco přinést? Studený ručník na tvoje oči?“

„Ne. Řekl jsem, že budu v pořádku. Smyslům trvá pár vteřin, než se uklidní, nic víc.“

„Jen se snažím pomoct,“ prohlásila Alice.

„Já vím. Můžeš s tím přestat.“

„Dobře.“

„Udělej mi laskavost,“ zabručel Drake.

„Jakou?“

„Zkus to slovo až do zítra nepoužívat, pokud možno už nikdy.“

„Jaké slovo? Ach. Dobře. Hups. Promiň.“

Drake se na ni zadíval se stříbřitým žárem v očích.

Začala se hihňat. Překulila se na břicho a snažila se ztlumit smích polštářem, ale k ničemu to nevedlo.

„Víš,“ ozval se Drake zlověstným tónem, „tohle nepostupuje tak, jak jsem plánoval.“

„To mě mrzí,“ zamumlala do polštáře.

„Ale v posledních dnech jsem se jedno naučil: že věci jen málokdy postupují podle plánu – ne když jde o tebe.“

Neslyšela, že by přešel pokoj, ale postel se najednou pod jeho vahou prohnula. Převalil ji na záda a lehl si na ni, oči divoké energií. Uvědomila si, že si sundal boxerky.

„Zdá se, že se mi to na ženách líbí,“ podotkl.

„Vážně?“

„Vážně.“

Uvěznil jí zápěstí na posteli a líbal ji, dokud se nepřestala smát, dokud nebyla nažhavená a vlhká a vzrušená, dokud neměla smysly v jednom ohni, dokud se jí tělem nerozlila bolestivá, toužebná potřeba. Když se pod ním začala kroutit, pustil její zápěstí a přetáhl jí noční košili přes hlavu.

Objala ho a přitáhla ho zpátky na sebe, nehty mu zabořila do ramen.

Zasténal a překulil se na záda, Alice vzal s sebou. Políbila ho na ústa, na krk a pak na nahou hruď. Cítila, jak se jeho tvrdost tiskne k vnitřní straně jejího stehna. Pomalu se posadila, dokud na něm neseděla obkročmo. Vzala ho do ruky a navedla ho do svého žáru. Tlak byl zpočátku nesnesitelný, ale pak byl uvnitř a intenzivní plnost byla přesně to, co potřebovala.

Vyvrcholila při třetím přírazu.

Popadl ji za boky oběma rukama a sledoval ji svýma rozžhavenýma očima.

„Alice,“ hlesl. „Alice.“

Její jméno byla prosba, příkaz, prohlášení.

Nořil se do ní znovu a znovu a pak dospěl k vlastnímu vyvrcholení. Znovu ucítila ten příval hluboké intimity, na nějž neexistovala žádná slova.

Takové kouzlo nemůže trvat navždy, pomyslela si. Alice však věděla, že si ten pocit bude pamatovat a opatrovat po zbytek svého života.

Drake se probudil do nového dne. Automaticky popadl brýle a nasadil si je, než otevřel oči. Uviděl, že Alice nechala rolety stažené, aby ho ochránila před denním světlem. Byla ale pryč. Stejně jako deník.

Vstal a zamířil do koupelny.

Za patnáct minut se vydal dolů. Alice seděla u stolu v zadní části hospody. Burt vykoukl z kuchyně a pozdravil ho.

„Dejte si kafe, Drakeu.“

„Díky.“

Drake si nalil hrnek plný kávy a odnesl ho k Alicině stolu. Zvedla k němu oči. Uviděl, že má před sebou otevřený deník. Houdini seděl na stole a dojídal poslední sušenku s burákovým máslem. Vesele zacvrlikal na pozdrav.

Drake ho pohladil a posadil se. Zadíval se na knížečku.

„Jsou tam všechny odpovědi?“ zeptal se.

„Většina.“ Alice se na něho záhadně usmála. „Nemůžu ani říct, co to pro mě znamená, že mám tenhle deník.“

Drake si vybavil hodiny, které strávil během let v rodinných archivech. „Chápu, jaké to je, když se můžeš dotknout vlastní minulosti.“

„Za všechno dlužím tobě. Jsi vážně kouzelník.“

„Kdepak,“ namítl. „Potřebovali jsme jeden druhého, abychom to zvládli. Nebýt tebe, Tuckerová by Rainshadow zničila.“

Alice potřásla hlavou. „To já jsem dala ty krystaly do jejích rukou.“

„To přece nebyla tvoje chyba. Snažila ses posbírat střípky z vlastní minulosti. V mé rodině to za zločin nepovažujeme.“

Povzdechla si. „Díky. Cením si toho. Stejně, kdybych nepodlehla Fultonovu vlivu –“

„Kdybych před třemi lety nepodlehl vlivu Zary Tuckerové, nic z tohohle by se nestalo. Je tu spousta lidí, které můžeme obviňovat.“

„Opravdu je to záludná, potměšilá bláznivka, víš. Taky psychopatka. Každá žena by ji hned prokoukla.“

„Možná to byl ten problém. Já nejsem žena.“

Alice do něho zabodla pohled. Pak se rozesmála.

„Máš bod,“ přikývla. „Myslíš, že budeš mít v budoucnu problémy prokouknout takové ženy?“

„Ne,“ odpověděl Drake. Pozoroval ji přes brýle, užíval si světlo a energii, jež tančily v atmosféře kolem ní. „Teď už vidím všechno mnohem jasněji.“

43

„Alice si myslí, že jí patří půlka Rainshadowu?“ zeptal se Harry.

Jeho bratr vypadal ohromeně jen málokdy, pomyslel si Drake. Ale teď to bylo tu a Drake si to užíval.

„Přesněji řečeno polovina všeho cenného, co by mohlo být nalezeno v Rezervaci,“ dodal Drake. „A má pravdu. V deníku jejího pradědečka je podepsaná dohoda a podle ní je v rodinných archivech Sebastianů další kopie.“

Harry tiše zapískal. „U všech duchů. Počkej, až se tohle dozví děda.“

„Bude to zajímavé.“

Harry nadzvedl obočí. „Někdo jiný, kdo by tě neznal tak dobře, by si říkal, jestli sis kvůli tomu Alice nevzal. Jestli možná nevyužíváš falešného manželství, abys ji přiměl ke spolupráci?“

„To ne,“ zavrtěl Drake hlavou. Pobavení se vmžiku rozplynulo. Najednou byl rozzlobený a trochu znepokojený. Věří tomu Alice? uvažoval. „Proto jsem si ji nevzal.“

Harry přikývl. „Myslel jsem si to.“

„Mám plán.“

„Ty máš vždycky nějaký plán. Proto ti doma přezdívají Kouzelník.“

„Jen abys věděl, musel jsem Alice hodně přemlouvat, aby s PM souhlasila.“

„Jo?“

„Její poslední manžel se ji pokusil zabít.“

„Jde o Fultona Whitcomba?“

„Ano.“ Drake se na něho zadíval. „A než se zeptáš, věřím Alicině verzi událostí.“

Harry přikývl, stále vypadal zamyšleně. „Dobře, v tom případě jí věřím i já. Tím se ale nevysvětluje, proč jsi s ní uzavřel PM.“

„Ethel Whitcombová utratila za poslední rok spoustu peněz, aby udělala Alice ze života peklo. Většinou se jí to dařilo. Tu noc, co jsem Alice našel, jsem se musel vypořádat se soukromým vyšetřovatelem prohledávajícím její byt. Hledal cokoliv, co by proti ní mohl použít. Ethel chce dostat Alice do vězení.“

„Myslel sis, že se Ethel Whitcombová stáhne, až zjistí, že jsi na scéně ty.“

„Říkal jsem si, že by jí to mohlo dojít,“ prohlásil Drake bezvýrazně. „V té době jsem se bál, že by Whitcombová mohla Alice sledovat na Rainshadow. Nepotřebovali jsme další komplikace. Až pak jsem zjistil, že se na ostrov kvůli mlze nikdo nedostane.“

„Mhmm.“

Drake se na něho zadíval. „Co je?“

„Spíš s Alice Northovou.“

„Takže?“

„Přemýšlím, proč jsi s ní uzavřel PM, abys ji ochránil před Ethel Whitcombovou. Máš spoustu zdrojů, které můžeš v takových situacích použít.“

„Když se na to dívám zpětně, asi to nebylo úplně nezbytné. Jen to vypadalo jako nejefektivnější způsob, jak dostat Whitcombovou z cesty, dokud se problém tady na Rainshadowu nevyřeší.“

Harry se pomalu usmál. V očích se mu usadil chápavý výraz. „Počkej, až se to dozví mamka.“

44

Alice odložila Northův deník na stůl a zadívala se na malou skupinku shromážděnou v kavárně vzadu v knihkupectví v Shadow Bay. Drake a Harry se oba opírali o zeď. Jasper, Fletcher, Rachel a Charlotte seděli u stolků s šálky čaje před sebou.

„V letech následujících po rozpadu Northova a Sebastianova partnerství se můj pradědeček vrátil na Rainshadow ještě mnohokrát,“ začala Alice s vyprávěním. „Díky svému světelnému talentu dokázal procházet energetickým plotem a díky kopii psi zakódované mapy pokladu bez problémů našel jeskyni, kde byly uloženy krystaly. Provedl na těch kamenech pár experimentů a v určité chvíli objevil, že mohou fungovat jako paranormální kompasy.“

„Kompasy, které ukazují na žhavá místa na ostrově?“ zeptal se Drake.

„Správně,“ potvrdila Alice. Položila ruku na knížečku a uvažovala nad tím, co si přečetla. „Vhodně umístěné rezonují s energetickými poli vycházejícími z různých ruin na ostrově. Nedokázal se však v Rezervaci orientovat o nic lépe než ostatní – dokud nenašel Bainbridgeovy dokumenty, které ho dovedly ke vstupu do tunelů.“

Rachel se chápavě usmála. „Když se North ocitl v katakombách, chtěl je zmapovat a při tom našel ruiny minimálně dvou mimozemských laboratoří, pyramidu a akvárium.“

Drake se vděčně usmál. „Věděl, že ruiny mohou mít potenciálně neuvěřitelnou hodnotu, a tak chytře přiměl svého starého pirátského parťáka Harryho Sebastiana prvního, aby podepsal dohodu, podle níž by North a jeho dědicové získali polovinu všeho cenného, co by se našlo na ostrově.“

„To byl možná jediný inteligentní tah, který můj pradědeček provedl,“ poznamenala Alice.

Fletcher se uchechtl. „Mohl být opravdu brilantní.“

„V té době si Harry Sebastian Rainshadowu stejně moc nevšímal,“ ozval se Harry. „Měl plné ruce práce se založením svého podniku a rodiny. Neměl by proti dohodě námitky. Pokud šlo o něho, s Northem byli parťáci, když ten poklad zakopávali. Myslel si, že North má právo na polovinu věcí, které by se na Rainshadowu našly. Předpokládal však, že se na ostrově celé roky nic finančně zajímavého neobjeví, jestli vůbec kdy.“

„Taky se domníval, že jestli se tu najde něco cenného, Sebastian a spol. s Nadací Rainshadowu budou mít vše pod kontrolou,“ dodala Alice. Celou dobu mluvila zdvořilým tónem.

Drakeovi se po tváři mihl rychlý úšklebek, ale nic neřekl. Harry přimhouřil oči. „Verze tvého pradědečka ohledně rodinné historie je trochu jiná než ta Sebastianova.“

„Říká se, že to se u historie stává často,“ podotkla Alice. „Různí lidé mají různé názory a oficiální verze je ta, kterou napsali vítězové.“

„Tady nejsou žádní vítězové ani poražení,“ zavrčel Harry. „Jen partnerství, které se rozpadlo.“

Drake střelil po Harrym varujícím pohledem a vzal si slovo. „Abychom pokračovali, Nick North umřel ještě dřív, než se mohl znovu vrátit na Rainshadow po tom, co byla dohoda podepsaná. Díky jeho ženě z PM zmizely deník a psi zakódovaná mapa k jeskyni, kde byly krystaly uložené, v podzemí na trhu starožitností.“

„Pro mapy pokladu se vždycky najde nějaký kupec,“ poznamenala Charlotte. „Kdo ví, kolik lidí se za ty roky snažilo ty ruiny najít.“

„Zkusili to, a neuspěli,“ prohlásila Alice. „Protože rozluštit jeho psi zakódovanou mapu může jen potomek Nicka Northe, který má stejnou verzi jeho talentu.“

Drake zkřížil paže a posadil se. „Zara Tuckerová narazila na Northovu mapku a deník během svého výzkumu. Posedla ji touha ruiny najít, zvlášť pyramidu, o níž North věřil, že skrývá výjimečná tajemství, které může rozluštit jen světelný talent. Ale nejdřív musela najít ty krystaly. Zajistila si místo ve výzkumné laboratoři Nadace, aby získala přístup do rodinných archivů Sebastianových.“

„Její plán zpočátku fungoval, protože jste spolu vy dva začali chodit,“ prohlásil Harry. „Dokonce tě přesvědčila, abyste zašli do seznamovací agentury a zkusili jejich test. A kdo by to byl řekl, vy dva jste byli dokonalý pár.“

Drake sebou trhl. „To mi ani nepřipomínej. Kdo mohl tušit, že podplatila úředníka, aby výsledky testu zfalšoval? Copak už není nic svaté?“

Fletcher zavrtěl hlavou. „Kdepak.“

„Tuckerové brzy došlo, že navzdory tomu, co tvrdily testy agentury, si ji nevezmeš a rozhodně jsi neměl v úsmyslu se jí s něčím svěřovat,“ pokračoval Harry. „K čertu, naše rodina ani nikdy oficiálně nepřiznala, že ty krystaly ze Starého světa existují. Ty zatracené kameny byly dávným temným rodinným tajemstvím a my jsme to tak chtěli zachovat.“

„Když jsem vztah ukončil,“ vzal si slovo Drake, „rozzuřila se, protože věděla, že se jí všechno, na čem pracovala, hroutí pod rukama. Ve svém vzteku na mě namířila mimozemský laser a pak předstírala vlastní smrt.“

Alice se ušklíbla. „Zpětně se opravdu zdá, že jste to její zmizení měli prošetřit líp.“

Harry a Drake na ni pohlédli.

„Díky za radu,“ zabručel Harry.

Drake vážně přikývl. „Musím si to pamatovat, až zase narazím na nějakou šílenou vědátorku.“

Alice pokrčila rameny. „Jen konstatuju fakta.“

Rachel a Charlotte se usmály.

„Napadá vás, jak těžké je dokázat, že někdo nepředstíral vlastní smrt tím, že zmizel v nezmapované části katakomb?“ zeptal se Harry. „Lidé v tunelech mizí neustále. V tomhle případě navíc zanechala vzkaz. A při posledním parapsychologickém hodnocení doktor poznamenal, že by si Tuckerová mohla ublížit. V její ložnici jsme objevili hromadu silných halucinogenů. Jejích bankovních účtů se nikdy nikdo nedotkl, když zmizela. Její kreditní karty nebyly použity.“

„Dobře, dobře, chápu to,“ zvedla Alice ruce. „Mysleli jste si, že je mrtvá. Přiznávám, že zmizet je snadnější, než si většina lidí myslí – když jste ochotní spálit všechny mosty.“

Drake si odkašlal. „Tuckerová se pak znovu objevila na černém trhu jako expertka na mimozemské starožitnosti. Šlo o dokonalé krytí. V klidu působila ve stínech toho světa a mezitím se seznámila s Aldwinem Hampsteadem, ředitelem Whitcombova muzea. Pustili se do společného podnikání, ale Tuckerová se nikdy nevzdala svého cíle. Pustila se do pátrání po Northově potomkovi, který by ji mohl zavést ke krystalům.“

„Nakonec objevila mě,“ konstatovala Alice. „Ale já jsem neměla tušení, že je moje rodina spjatá s Rainshadowem. Věděla jsem jen, že mám talent na mizení.“

„Tuckerová musela přijít na způsob, jak tě přibrat na palubu, aniž by ses dozvěděla o svém dědictví a nároku na polovinu všeho, co se najde na Rainshadowu,“ prohlásil Drake. „Bála se, že kdybys zjistila pravdu, šla bys rovnou za Sebastianovými a žádala svůj podíl. A to se neodvažovala riskovat.“

„Taky měla ještě jeden problém,“ ozvala se Alice. „Potřebovala spoustu peněz, aby mohla tady na Rainshadowu provádět nezákonný archeologický průzkum.“

Fletcher nadzvedl obočí. „Předpokládám, že v tuhle chvíli do toho vstupuje Aldwin Hampstead.“

„Ano,“ přikývl Drake. „Měl přímý přístup ke jmění Whitcombových. Taky znal tu rodinu natolik, aby věděl, že Fulton Whitcomb skočí po jakékoliv šanci, aby své mamce a všem dokázal, že není žádný zkrachovalec.“

„Tuckerová a Hampstead se rozhodli, že ho přizvou do projektu,“ pokračovala Alice. „Whitcomb byl nadšený, když mu přednesli plán, jak najít krystaly v ruinách. Napovídali mu, že stačí, aby mě přemluvil do plného Smluvního manželství, a pak si mohl přivlastnit půlku všeho, co najdou na ostrově.“

Rachel se na Alice šibalsky usmála. „Určitě byli všichni v šoku, když jsi odmítla Whitcombovu nabídku na SM a souhlasila se zkušebním manželstvím.“

„Jo, no, v hlavě mi šeptal tichý hlásek, že je to všechno příliš dobré, než aby to byla pravda,“ potvrdila Alice.

„Když Egan Quinton zavraždil Fultona Whitcomba, Tuckerová přijela na Rainshadow s deníkem, s tajemstvím vchodu do katakomb a třemi krystaly,“ řekl Drake. „Pomocí těch kamenů jistě bez problémů našla pyramidu. Díky Hampsteadovi se dokázala napíchnout na prostředky muzea a pustit se do menších archeologických průzkumů.“

„Díky práci na černém trhu starožitností už našla svého spřízněného lovce duchů Egana,“ dodala Alice. „Byl to profesionální zabiják s talentem na převleky. Jeho úkolem bylo udržovat tunel bez duchů a v Shadow Bay sloužit jako její špion. Dal dohromady pár svých kamarádů, aby se starali o bezpečnost a přiváželi přes Zátoku lží zásoby.“

Jasper se zamračil. „Říkáte, že Tuckerová měla všechny tři krystaly, ale v pyramidě se našly jenom dva. Jak ten třetí skončil v akváriu?“

Slade se posadil zpříma. „Na to znám odpověď já. Dneska ráno jsem si znovu promluvil s Tuckerovou. Tvrdila, že nechtěla s pyramidou riskovat, dokud nezjistí víc o síle těch krystalů. Odnesla je do akvária, aby provedla pár experimentů. Udělala ale chybu, když jeden z těch kamenů uložila do trezoru z deštných kamenů, který byl v akváriu.“

Rachel vypadala překvapeně. „Dokázala vstoupit do trezoru přes deštné kameny?“

„Kdepak,“ řekl Slade. „Trezor byl otevřený, když do akvária přišla. Odnesla jeden z kamenů dovnitř, aby zjistila, jestli budou rezonovat s některými starožitnostmi. Spustila tím uzavírací mechanismus trezoru. Když si uvědomila, že by tam mohla uvíznout, zpanikařila a rozběhla se k východu. Krystal nechala, kde byl. Stihla to jen tak tak.“

„Když se trezor zavřel, neexistoval způsob, jak ho znovu otevřít,“ dodal Harry. Podíval se na Rachel. „Dokud ses neobjevila ty. Čirou náhodou jsi měla talent na práci s deštným kamenem.“

„Tuckerové nakonec zůstaly jenom dva krystaly,“ pokračoval Drake. „O akvárium neměla zájem, a tak se vrátila do Komnaty snů a ty dva kameny uložila dovnitř. A ty spustily nestabilní frekvence, které přehřály Komnatu a způsobily tu mlhu.“

Slade se na něho podíval. „Odvedeš všechny ty lidi, co právě sedí v mém vězení, z Shadow Bay, je to tak? Chci je dostat z města, jak nejrychleji to půjde.“

„Harry se o všechno postará,“ odpověděl Drake.

„Neboj se,“ ozval se Harry. „Už jsem mluvil s centrálou společnosti. Tým Bezpečnosti Nadace – tentokrát opravdový – dorazí zítra. Převezeme naše hosty zpátky na pevninu a předáme je FÚPV.“

„Vsadím se, že Zara Tuckerová skončí v parablázinci,“ ozvala se Rachel. „V té pěkné blonďaté hlavě se něco hodně pokazilo.“

„O tom mi povídej,“ zamumlal Drake. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsem s tou šílenou ženskou chodil.“

Alice se ušklíbla. „A já nemůžu uvěřit, že jsem souhlasila s PM s Fultonem Whitcombem.“

Rachel se usmála. „V těchhle situacích dělá každý chyby. Hlavně nesmíte zapomenout, že nakonec jste oba poslouchali svoji intuici a ty vztahy ukončili, než jste uvízli ve Smluvním manželství.“

Alice pokrčila rameny. „Když si představím, že bych se zakopala v manželství s někým, jako je Fulton Whitcomb, až po zbytek života… “

Od Drakeových brýlí se odrazilo sluneční světlo. „Whitcomb a ostatní nechtěli, abys uvízla v dlouhodobém manželství.“

„To je fakt,“ přikývla Alice.

Setřásla husí kůži nahánějící pocit, který jí přejel přes smysly. Teď už byla v bezpečí. Bylo po všem. Stejně jako po líbánkách na Rainshadowu. Při tom pomyšlení se hrůzný pocit proměnil v nevysvětlitelnou ztrátu. Vždyť to ani nebylo skutečné manželství, připomněla si.

„Co máme v plánu dál?“ zeptal se Harry.

Drake se odtáhl od zdi. V atmosféře kolem něho zaševelila energie. „Dalším krokem je prozkoumat vnitřek pyramidy.“

„Správně,“ potvrdil Harry. „Musíme zjistit, jak nebezpečná Komnata snů je.“

„A jestli je nebezpečná?“ zeptal se Slade.

„Pak musíme najít způsob, jak ji zničit,“ odpověděl Drake. „Pokud možno bez toho, abychom s sebou vzali celý ostrov.“

45

Drake se zastavil uprostřed pyramidy a zapojil druhý zrak. Průsvitné kameny formující stěny a podlahu Komnaty stále vířily energií, ale proudy už působily stabilně, když byly odstraněny krystaly ze Starého světa. Zeď půlnoci blokující vstup zmizela.

„Teď to tu vypadá mnohem klidněji,“ konstatovala Alice. „Ani tu není taková tma. Vidím něco z energie uzavřené v těch stěnách, ale jako by byla pro mé oči ztlumená, jako by se místnost utápěla v paranormálních stínech.“

„Tak mi připadá svět za denního světla, když se dívám přes brýle,“ poznamenal Drake.

„Chápu,“ přikývla Alice. „Co vidíš tady?“

Stála vedle něho a prohlížela si Komnatu. Houdini jí seděl na rameni. Pyramida ho zřejmě nijak zvlášť nezajímala. Harry a Rachel zůstali u vchodu. Darwina se uvelebila na rameni Rachel, s panenkou Amberellou v jedné pacince.

Drake se pomalu otáčel a zkoumal Komnatu snů. „Každý z těch velkých bloků kamenů je vyrobený ze stovek, možná tisíců menších krystalků. A všechny ty malé kousky jsou ozářené jiným odstínem temného světla. Nikdy jsem většinu z těch barev neviděl. Ale myslím, že dokážu něco z té energie přesměrovat.“

„Přesměrovat k čemu?“ zeptal se Harry ostražitě.

„Tím si ještě nejsem jistý,“ řekl Drake. „Ale myslím, že se můžeme odvážit provést pár experimentů. Energie je stabilní.“

„Jdi do toho,“ vybídl ho Harry.

Drake si prohlédl myriádu stavebních bloků pyramidy, pátral po jednom, který by působil správně. Zaujala ho živoucí energie jednoho z krystalů. Nedokázal to vysvětlit, ale intuitivně věděl, že ho nějakým způsobem poznává.

Přistoupil blíž ke kameni a zaměřil se na něj. Jako by v krystalu zapnul nějaké světlo. Vyskočil obraz, jako se to stává ve snu. V tomto případě to byl velice známý obraz.

Houdini nadšeně zacvrlikal a Darwina se k němu přidala a zamávala panenkou Amberellou.

„Ach, můj bože,“ zašeptala Alice. „Vidíš to?“

Všichni zírali na obraz v krystalu.

„To je prachový králíček,“ zašeptal Harry. „Nechápu to. Proč by se mimozemšťané snažili postavit tohle místo, jen aby sem vložili obrázek prachového králíčka?“

„Myslím, že je to víc než jen obrázek,“ namítl Drake. „Působí to jako vzor, symbol označující, že se pod povrchem skrývá něco víc.“

Soustředil se na obraz. Prachový králíček se proměnil do série mírně se pohybujících snových obrazů. Přesouvaly se sem a tam zdánlivě náhodně. Chvíli mu to trvalo, ale nakonec uchopil jeden z obrazů a soustředil se na něj.

Pod ním však byla jen další série tajuplných, prchavých dojmů snového světla.

Nakonec objevil tajemství, jak snovou vizi odemknout. Scéna se náhle probudila k životu ve třech dimenzích, většinu vnitřku pyramidy zabíral obraz v životní velikosti.

„Jako bychom stáli v nějakém hologramu,“ zašeptala Alice.

„Ve videohologramu,“ dodala Rachel. „Ty obrazy se hýbají.“

„To je snový výjev,“ řekl Drake jistě. „Sen v bdělém stavu, který byl zkonstruován speciálně pro to, aby předal informaci pomocí snového světla. V tomto případě jsou ta data o prachových králíčcích.“

Kolem nich byli všude prachoví králíčci. Houdini a Darwina byli nadšením bez sebe. Zřejmě chápali, že stvoření nejsou skutečná, ale přesto se s nimi honili ve snovém obrazu.

Scény znázorňovaly prachové králíčky v divočině, prachové králíčky při hře, prachové králíčky na lovu. Teprve když uviděli scénu s prachovými králíčky pobíhajícími v místnosti ze zeleného křemene vybavené jakýmsi supermoderním laboratorním zařízením, Alice a Rachel najednou vykřikly.

„Ne,“ zvolala Alice.

„Prosím, neříkejte mi, že mimozemšťané používali prachové králíčky na své pokusy,“ zašeptala Rachel. „Je mi jedno, jestli se to stalo před několika tisíci lety. Bylo by to příliš strašné.“

Houdini a Darwina si vůbec nevšímali hrozivé scény kolem nich. Dál uháněli po pyramidě v šílené hře na schovávanou.

Drake se soustředil na obrazy z laboratoře usilovněji, až byly jasnější a ostřejší. V tu chvíli mu smysly zaplavilo pochopení.

„Prachoví králíčci jsou původní obyvatelé Harmonie,“ prohlásil. „A ano, zpočátku byli používáni při experimentech týkajících se paranormálních sil. Cílem mimozemšťanů bylo najít způsob, jak se adaptovat na jedovaté prostředí na planetě.“

„Jedovaté pro ně,“ poznamenala Alice.

„Přišli ze světa, kde byly paranormální síly mnohem silnější,“ prozradil Drake. „Ze světa osvětleného sluncem, které ten typ energie vyzařovalo. Pro mimozemšťany bylo paranormálno běžné. Byli zvyklí na svůj domovský svět. Kolonizace Harmonie se ukázala jako mnohem obtížnější, než očekávali.“

„Jako by se lidé snažili zvyknout si na planetu, která má mnohem menší úroveň kyslíku nebo normálního slunečního světla,“ podotkl Harry. „Jediný způsob, jak přežít, by bylo vyrobit víc toho, co v prostředí chybí.“

Drake si prohlížel myriády krystalů, snažil se vyvolat na povrch informaci, po níž toužil.

V jednom rohu se rozzářil drobný trojúhelníkový krystalek. V atmosféře zašeptalo snové světlo. Informace přišla k Drakeovi tak jako ve snu – jako hluboký pocit uvědomění, jenž nevyžadoval žádná slova.

„Když jim došlo, že budou navěky uvěznění v podzemí, pokud nenajdou způsob, jak se na planetě přizpůsobit, zřídili z ostrova Rainshadow výzkumné centrum,“ prozradil. „Experimenty se však z větší části nepovedly. Většina tvorů, kteří z výzkumu vznikli, dokázala přežít jen v prostředí s velice silnou psi. Když je z Rainshadowu odvezli, velice rychle umřeli. Existovala jen jediná životaschopná výjimka.“

„Prachoví králíčci verze dva,“ dodala Charlotte.

„Tenhle pokus fungoval. Prachovým králíčkům se dařilo v podzemí i na povrchu.“

„Jako lidem,“ řekl Harry. „Pravda, nepřecházíme mezi malou úrovní a vysokou úrovní psi tak snadno. Ale prachoví králíčci se tomuhle prostředí přizpůsobovali od chvíle, kdy vyšli z mimozemských laboratoří. My lidé je však rychle doháníme.“

„Odborníci nám už celé roky opakují, že cosi v prostředí tady na Harmonii podporuje rozvoj našich latentních paranormálních smyslů,“ ozvala se Charlotte.

Alice zkřížila paže na hrudi. „Jsem moc ráda, že prachoví králíčci přežili, ale nesnáším představu, že na nich mimozemšťané prováděli pokusy.“

Drake vyvolal myšlenkou další informace. Ve vzdáleném rohu se rozzářil nový krystal. Odpovědi se znovu dozvěděl pomocí snového světla.

„Existují pokusy a pokusy,“ prohlásil, když se probíral snovými daty. „Mimozemšťané byli osamělí.“

Alice se zamračila. „Copak nebyla kolem spousta dalších mimozemšťanů?“

„To ano,“ potvrdil Drake. „Ale na Harmonii nebyli žádní další tvorové jiného druhu, kteří by se s mimozemšťany dokázali spojit.“

Alice se tvář rozjasnila pochopením. Usmála se. Stejně jako Rachel.

„Bylo by to jako přestěhovat se na svět bez koček nebo psů či jiných zvířecích společníků,“ ozval se Harry. „Když se nad tím zamyslíte, je to zatracená osamělost.“

„Nejspíš si neuvědomili, jak zoufale se inteligentní život potřebuje spojit s jinými druhy,“ prohlásila Rachel. „Je to jeden ze způsobů, jak se definujeme jako lidé. Určitým způsobem potřebujeme vědět, že jsme součástí ekosystému, ne že jsme od něj odděleni.“

„Mimozemšťané tady na Harmonii zjistili, že jsou psychicky izolovaní od ostatních tvorů na planetě,“ pokračoval Drake. „Máš pravdu, Harry. Byla by to opravdu zvláštní a znepokojivá osamělost.“

„Chybělo jim pouto se světem zvířat,“ řekla Alice. „Takže se pustili do vytvoření druhu, který by se s nimi dokázal spojit.“

Drake pátral po dalších informacích. „Ale nakonec Harmonii opustili a prachoví králíčci také. Mimozemšťané nikdy nezjistili, jak se na tohle prostředí adaptovat.“

„To je zvláštní,“ hlesla Alice. „Ovšem začínám tohle místo chápat. Prostě nějak pomyslíš na informace, které potřebuješ, a ony k tobě přijdou ve formě bdělého snu.“

„Snové světlo je nejspíš univerzální jazyk pro inteligentní život,“ uvažoval Drake. „Minimálně je to efektivní způsob, jak si předávat informace mezi mimozemšťany a námi. Mimozemšťané měli zřejmě stejné sny jako my.“

„Hmm.“ Harry si prohlížel krystaly kolem nich. „Takže tahle pyramida je něco jako informační skladiště a vyhledávací zařízení?“

Drakem projelo omamující vzrušení. „Je to ten nejúžasnější nález, jaký byl kdy na Harmonii objeven. Starobylý počítač s databází plnou tajemství mimozemšťanů. Výzkumníci Nadace se zblázní radostí.“

„Zara Tuckerová se v jednom nepletla,“ ozval se Harry. „Z dlouhodobého hlediska bude tahle věc stát jmění. Ani netušíme, jaké technologické a lékařské průlomy nás tu čekají.“

Alice zaplavila hrdost. „A byl to můj pradědeček, Nicholas North, který nejenže objevil tu pyramidu, ale také tunely, díky kterým se budeme moci pohybovat za plotem.“

Charlotte se rozesmála. „Nezapomeň na tu nejlepší část: že díky tomu, že byl tvůj pradědeček velice bystrý pirát, vlastníš polovinu všeho cenného, co z tohohle počítače vzejde.“

Drake se podíval na Alice, stříbřité oči mu zářily. „Stejně jako polovinu toho, co ještě zbývá na Rainshadowu k objevení.“

„Peníze se budou hodit,“ přikývla Alice.

Drake se usmál. „Ale to není nejlepší část na tvém dědictví tady na Rainshadowu.“

„Ne,“ potvrdila Alice. Pevně stiskla deník a rozhlédla se po ostatních. „Nejlepší na tom všem bylo, že jsem se stala součástí tohohle objevu. Stačí mi vědomí, že je moje rodina s tímto ostrovem spjatá a že teď znám vás tři a Jaspera a Fletchera a ostatní z Shadow Bay – to je na tom to nejlepší.“

„Vítej do rodiny,“ řekla Rachel.

46

„Nemůžete se mému přesvědčení divit, paní Northová.“ Ethel Whitcombová si sundala brýle na čtení a zavřela složku, kterou jí Drake předal. Zadívala se na Alice přes starožitný stůl z období První generace. „Měla jsem všechny důvody věřit, že jste byla zapletená do vraždy mého syna. Upřímně, moc se mi názor měnit nechce. Aldwin Hampstead a Zara Tuckerová se možná k tomu činu přiznali, ale pokud jde o mě, i vy nesete značnou část zodpovědnosti.“

„Jak to můžete říct?“ zeptala se Alice.

Seděli v pracovně Ethel Whitcombové. Alice si vybrala křeslo u okna. Houdini jí seděl na rameni jako chlupatá kulička, ale ostražitá. Věděla, že zachytil její napětí. Majordom Whitcombových trval na tom, že prachoví králíčci do sídla nesmějí, ale Drake probodl muže jediným pohledem, aniž by něco řekl. Majordom zamumlal cosi o tom, že udělá v případě zachránců zvířat výjimku, a rychle je odvedl do pracovny.

Drake ignoroval Ethelinu chladnou pobídku, aby se posadil. Místo toho přešel místnost a položil desky s přiznáními a seznam rozmanitých obvinění na Ethelin stůl. Pak poodstoupil. Dosud nic neřekl, sledoval Ethel zpoza zrcadlových brýlí.

Alice věděla, že jediný důvod, proč Ethel souhlasila se setkáním, byl ten, že očekávala jen Drakea. Byla v šoku, když Alice vkráčela do místnosti po jeho boku. Teď Ethel znervózňovaly Drakeův klid a pronikavý nečitelný pohled. Neklid skryla velice dobře, Alice však neoklamala. V současné náladě by Drake znervóznil i stínovou kočku.

„Je mi jedno, čemu chce policie a FÚPV věřit,“ odsekla Ethel. „Vím, že jste vlákala Fultona do PM jako součást plánu, jak ho přesvědčit, aby financoval pátrání po pokladu na Rainshadowu.“

„To Fulton vlákal do manželství mě,“ namítla Alice. „A abyste věděla, nabídl mi plné Smluvní manželství, ne jen PM. Příležitostné manželství byl můj nápad.“

„Tomu nikdy neuvěřím.“

Alice nadzvedla obočí. „No, na jeho obranu musím říct, že nikdy nečekal, že by manželství trvalo dlouho, protože ho jeho partneři ujistili, že až zdědí můj podíl toho, co bude na Rainshadowu nalezeno, stanu se obětí příhodné nehody. Nakonec se ale naštval, když jsem mu sdělila, že se s ním chci rozvést, a pokusil se mě zabít.“

„To je nehorázná lež,“ zahřměla Ethel. Zvedla se. „Nikdy nepochopím, co na vás viděl. Já ani na okamžik nepochybuji, že můj syn zemřel kvůli vám. Vypadněte z mého domu, nebo zavolám policii.“

Alice pohlédla na Drakea. „Říkala jsem ti, že je to ztráta času.“

„Ještě jsme neskončili,“ prohlásil Drake. Nepohnul se, ale v atmosféře vzplála nebezpečná energie. „Nikdo nikam nepůjde, dokud se neshodneme na několika bodech.“

Ethel ho probodla pohledem. „Není na čem se shodovat, pane Sebastiane.“

„Přestanete obtěžovat mou ženu.“

„Myslíte vaši milenku.“

„Alice je má žena,“ prohlásil Drake. Hlas měl smrtelně jemný. „V naší rodině se k manželství stavíme velice zodpovědně.“

„Je to jen PM, žádné skutečné manželství,“ namítla Ethel napjatým hlasem.

„Pokud jde o mě, je to skutečné manželství a víc vědět nepotřebujete. Jestli za Alice nepřestanete posílat tu svoji najatou bandu vyšetřovatelů, budete se muset zodpovídat mně.“

Ethel stiskla rty. „Najatou bandu? Nemám tušení, o čem to mluvíte.“

„Mluvím o vaší úmyslné kampani plné obtěžování, zastrašování a pokusů zničit pověst mé ženy.“

Ethel ztuhla. „To je směšné.“

Alice, vyděšená chladnou energií vyzařující z Drakea, vyskočila.

„Nemyslím…,“ začala.

Nikdo ji však neposlouchal. Dokonce i Houdini si jí nevšímal. Přitiskl srst na tělíčko a byl připravený k boji.

Z Etheliny tváře vyprchala všechna krev. „Jak se odvažujete vyhrožovat mně a mé rodině?“

„Není to výhrůžka,“ namítl Drake. „Je to závazný slib. Řídíte Whitcombovy továrny dost dlouho na to, abyste věděla, jak to chodí v obchodním světě. Víte, že dokážu to, co tvrdím, že dokážu.“

„Ta malá mrcha mi zavraždila syna.“

„Tohle setkání skončilo,“ prohlásil Drake. Vykročil k Alice. „Možná budete chtít kontaktovat své lidi pracující na Morganově projektu, Ethel. Jakmile odsud odejdeme, zavolám Paulu Morganovi a řeknu mu, že Whitcombové mají vážné finanční problémy, o nichž se investoři ještě nedozvěděli. Smlouva, kterou s ním chcete uzavřít, se rozpadne na prach v pět hodin dnes večer.“

„Ale Whitcombovi nemají žádné finanční problémy,“ zašeptala Ethel šokovaně.

Drake se na ni ledově usmál a vzal Alice za paži. „Víte, jak to chodí s klepy v našem světě, Ethel. Když se roznese, že Morgan odstoupil od dohody s Whitcombovými, drby se budou šířit rychlostí požáru.“

„Ne,“ hlesla Ethel. „Tohle mi nemůžete udělat.“ Ukázala třesoucím se prstem na Alice. „Ne kvůli… ní.“

„Kvůli mé ženě,“ opravil ji Drake. „Ano, abych ji ochránil, zničím vás a všechno, co jste vybudovala.“

Ethel se sesula na židli. Zírala na Drakea. „Zhypnotizovala vás, tak jako zhypnotizovala mého syna. Copak to nevidíte?“

Drake zkřivil ústa v úsměvu bez humoru. „Vidím víc, než si jen dovedete představit, paní Whitcombová.“

„To by stačilo,“ prohlásila Alice. Vstoupila mezi Ethel a Drakea. „Není třeba ničit celou rodinu Whitcombových, ne že bych si toho gesta necenila. Chci říct, nikdo mi nikdy nenabídl, že pro mě něco takového udělá, a já jsem opravdu dojatá.“

Ethel se na ni zadívala, očividně nevěděla, co říct. Alice se usmála a pak se obrátila k Drakeovi.

„Nesmíme však zapomínat, že pronásledování byla Ethelina představa –“

„Já jsem vás nepronásledovala,“ zařvala Ethel.

„A byla to dokonale pochopitelná reakce, i když trochu přehnaná,“ uzavřela Alice.

„Cože?“ podivil se Drake.

„Upřímně věřila, že jsem zavraždila jejího syna a že se nedočká spravedlnosti.“ Alice se otočila k Ethel. „Na vašem místě a s vašimi prostředky bych i já hledala spravedlnost trochu jinou cestou. Bylo by však hezké, kdybyste se nejdřív ujistila, že znáte skutečného vraha.“

„Neodvažujte se mě poučovat,“ vyštěkla Ethel.

„Jen si sedněte a přečtěte si obsah těch dokumentů,“ prohlásila Alice. „Po tom, co jste mi za ten poslední rok provedla, je to to nejmenší, co můžete udělat. Jste inteligentní žena. Zkontrolujte si důkazy. A pak mě prosím nechte na pokoji. Nic víc po vás nežádám. Jestli se ode mě budete držet dál, slibuju, že Drakeovi nedovolím, aby Whitcombovy továrny zničil.“

Ethel vypadala v rozpacích. Zadívala se na Drakea.

„Dáte mi na to své slovo?“ zeptala se.

Drake stiskl rty. Chvíli nad tou otázkou uvažoval a pak pokrčil rameny. „Ale co, k čertu. Dobrá, domluveno. Jestli však v budoucnu zjistím, že jste jakýmkoliv způsobem obtěžovala mou ženu – jestli třeba jenom dostane pokutu za parkování – budu předpokládat, že jste za tím vy. A v tom případě využiju všech zdrojů Sebastianu, abych zničil Whitcombovy továrny. Rozumíme si?“

„Ano,“ přikývla Ethel. Zhroutila se na židli. „Prosím, odejděte už.“

Drake vzal Alice za paži a odvedl ji ke dveřím. Nikdo z nich nepromluvil, dokud se neocitli zpátky v autě. Drake seděl chvíli mlčky za volantem.

„Měl jsem tušit, že se mě budeš snažit uklidnit,“ prohlásil.

„Říkala jsem ti, že netoužím po pomstě,“ namítla Alice. „Chápu její vztek. Chtěla jsem jen, aby mě nechala na pokoji.“

„Nechá.“ Drake vykouzlil na rtech svůj nejchladnější úsměv a nastartoval auto. „Ethel Whitcombová už tě nebude obtěžovat. Ví, že kdyby ti způsobila jakékoliv potíže, rozcupuju její společnost na kousíčky.“

„Opravdu bys to udělal, že?“

Drake k ní otočil hlavu. Od zrcadlových brýlí se odrazilo světlo. „Okamžitě.“

Alice se zhluboka nadechla. „Uvěřila ti.“

„Ano.“

„Doufejme, že uvěří i důkazům v té složce.“

„Na to nespoléhej.“ Drake vyrazil. „Nemůžeme čekat, že by matka uvěřila, že byl její syn ničema. Ale možná že za čas přijme skutečnost, že nebyl tím, za koho ho považovala. Nebo taky ne.“

Alice zaplavila lítost. Pousmála se a natáhla ruku, aby pohladila Houdiniho.

„Rodina,“ prohlásila. „Občas se řídí jinými pravidly.“

„To ano,“ přikývl Drake. „Když jde o rodinu, pravidla jsou vždycky jiná. Ty jsi moje žena. Kvůli tobě bych upravil jakékoliv pravidlo.“

Ucítila příval horka.

„Drakeu, musím ti něco říct, něco důležitého.“

Začal k ní otáčet hlavu, ale v tom okamžiku mu zabzučel telefon.

„Zatraceně,“ zamumlal. „To je pohotovostní číslo. Nikdo ho nepoužívá, pokud nenastane opravdový problém.“

Stiskl tlačítko pro příjem. „Drake Sebastian.“

„V parapsychologické nemocnici nastaly potíže, pane Sebastiane. Zara Tuckerová utekla na střechu s rukojmím. Tuckerová žádá helikoptéru, spoustu peněz… a vás.“

„Za chvíli jsem tam,“ prohlásil Drake.

Alice zasténala. „Věděla jsem, že s ní budou problémy.“

47

Alice stála ve dveřích schodů na střechu. Společně vyhlíželi na scénu odehrávající se na vrcholku dvanáctipodlažní nemocnice.

Zara Tuckerová balancovala na okraji širokého kruhu, který označoval prostor na přistání helikoptéry. Na sobě měla velký zelený plášť, který ukradla v komoře na zásoby. Blond vlasy jí vlály ve vlahém větříku. U hlavy svého rukojmí, ženy ve středním věku jménem doktorka Harriet Metfordová, držela magrezovou pistoli.

Drake se ohlédl přes rameno na malou skupinku na schodišti. Správce nemocnice, dva parapsychologové, pár silných ošetřovatelů a hlídač, který přišel kvůli Zaře o zbraň, se tísnili na malém prostoru.

„Jak to vypadá s helikoptérou?“ zeptal se Drake hlídače.

„Vrtulník čeká v záloze na střeše centrály Sebastianu, jak jste nařídil. Vyjednavač FÚPV a jeho tým jsou na cestě.“

„Věřte mi, nebude čekat tak dlouho, abyste s ní mohli vyjednávat,“ prohlásil Drake. „Řekněte pilotovi, aby vzlétl a zakroužil nad nemocnicí. Ať se připraví na přistání, jakmile zvednu ruku.“

Hlídač se na nic neptal. Uposlechl Drakeovu chladnou autoritu, okamžitě se otočil a promluvil do telefonu.

Drake se zadíval na Alice. „Připravená?“

Kdo je kdy doopravdy připravený na konfrontaci s šílenou ženskou se zbraní? pomyslela si Alice.

„Jsem před vstupem na jeviště trochu nervózní,“ přiznala Alice. „Ale říká se, že je pak představení ještě lepší.“

„Bez legrace?“ Drake se tvářil pochmurně. „A co strach? Funguje taky? Protože já ho mám.“

Alice se na něho usmála svým nejlepším profesionálním úsměvem. „Neboj se, tenhle trik nikdy nezklame. Publikum pokaždé šílí nadšením.“

„Budu ti věřit,“ prohlásil Drake. „Tentokrát jsi kouzelník ty. Já jenom vyskočím z krabice.“

Vyšel ze dveří na schodiště. Ostré sluneční světlo se zablesklo a zazářilo na jeho zrcadlových brýlích.

„Vždycky jsi měla ráda dramatično, Zaro,“ prohlásil. „Ale tentokrát ses vážně překonala.“

„Myslela jsem, že bys trochu vzrušení ocenil,“ opáčila Zara. „Kde je tvoje krásná nevěsta?“

Alice vyšla ze stínů schodiště a postavila se vedle Drakea. „Jsem tady.“

„Výborně.“ Zara se usmála. „Bez vás by to nebylo to pravé. Zůstaňte, kde jste. Jeden špatný pohyb a začnu střílet do doktorky Metfordové, do různých míst jejího těla.“

„Chápu,“ přikývla Alice.

V dáli se ozvalo bušení lopatek helikoptéry. Zara naklonila hlavu na stranu. Pak se na Drakea oslnivě usmála.

„Vypadá to, že tu máme odvoz,“ konstatovala. „Je na čase, abychom spolu odletěli do západu slunce. Sundej si brýle.“

Drake se nepohnul.

„Sundej si ty brýle,“ zaječela Zara. „Chci, abys byl slepý, ty darebáku.“

Drake pomalu zvedl ruku a sundal si brýle. Alice na něho pohlédla a viděla, že zavřel oči před oslepující září slunce.

„To je lepší.“ Zara mrkla na Alice. „Teď jste na řadě vy. Vezměte jeho brýle a zahoďte je přes okraj střechy.“

Alice zaváhala.

„Udělejte to, nebo za to doktorka Metfordová zaplatí.“

Alice se sklonila a zvedla brýle. Pomalu přešla na okraj střechy a hodila brýle dolů. Od zrcadlových skel se ještě jednou odrazilo světlo, než zmizela z dohledu.

Helikoptéra křižovala nad střechou.

Zara se podívala na Alice. „Pojďte sem.“

„Já?“ zeptala se Alice.

„Nebojte, provedeme jistý obchod, ale je to sotva výměna, kterou Drake očekával. To vy se mnou pojedete, ne on. A ať vás ani nenapadne zkusit ten svůj trik se zmizením, nebo nejdřív zabiju Metfordovou a pak Drakea.“

„To ne,“ namítl Drake. „To jsme si nedomluvili.“

„Nedomluvili?“ usmála se Zara. „Jsem nějaká zapomnětlivá. Pojďte sem, Alice Northová.“

Alice k ní pomalu vykročila. Když zbývalo pár metrů, Zara odstrčila doktorku Metfordovou stranou. Doktorka zavrávorala a ztěžka padla na kolena.

Zara namířila pistoli na Alice. „Mířím zbraní na tvoji nevěstu, Drakeu. Dej pilotovi znamení, ať s helikoptérou přistane.“

„Není třeba brát Alice s sebou,“ namítl Drake.

„Je to naprosto třeba,“ vyštěkla Zara. Vytáhla z kapsy injekční stříkačku. „Pokud bude se mnou, neuděláš žádnou hloupost. Zavolej tu helikoptéru.“

Drake zvedl ruku. Vrtulník se přiblížil ke střeše a začal klesat. Proud vzduchu z vrtulí rozcuchal Aliciny vlasy. Hřmění motoru vytlačilo každý jiný zvuk.

„Čas na kouzlo,“ řekla Alice tiše.

Houdini jí seskočil z ramene, kde seděl. Vrhl se Zaře po krku, zhmotnil se z prostoru v okamžiku, kdy ztratil fyzický kontakt s Alice.

Pro Zaru to muselo vypadat neskutečně, pomyslela si Alice. Bez varování proletělo najednou vzduchem divoké stvoření se čtyřma očima a spoustou zubů. Vykřikla a klopýtla dozadu.

Houdini přistál na zemi, na packách měl krev.

Zara zaječela a prudce se na něho vrhla.

„Dolů, Houdini,“ vykřikla Alice. „Hned.“

Houdini odskočil z dosahu Zařiných rozevlátých paží a mrštně se jí vyhnul.

Drake doběhl k Zaře, než mohla namířit pistoli. Vytrhl jí magrezovku z ruky. Zhroutila se na zem s frustrovaným jekotem. Pěstmi bušila do střechy.

Drake se podíval na Alice.

„Dobrý trik,“ řekl.

„Díky,“ hlesla. Srdce jí zběsile bušilo. Zvedla Houdiniho. „Ale myslím, že dávám přednost starému dobrému probodávání bedny. S noži vždycky víš, na čem jsi. S kulkami moc ne.“

„Budeme si to pamatovat pro příští trik.“

Ze schodiště se vyhrnuli tři muži v oblecích FÚPV a zamířili k Zaře.

Zara pomalu vstala. Nevěřícně probodla Drakea pohledem. „Jsi na denním světle slepý. Nemůžeš bez těch speciálních brýlí nic vidět. Zatraceně, nic nevidíš. Zničila jsem tvůj talent.“

„Pozměnila jsi můj talent,“ opravil ji Drake. „Nezničila jsi ho.“

„Jsi slepý!“ vyjekla Zara.

Vrhla se na něho. Alice ji šokovaně sledovala, protože věděla, co se v příštím okamžiku stane.

Drake počkal do poslední možné vteřiny a pak Zaře uhnul z cesty. Znovu vykřikla a snažila se změnit směr, ale už bylo pozdě. Setrvačnost ji hnala dál, když koleny praštila o nízký parapet. Přepadla dopředu a zřítila se přes okraj střechy.

Její křik zněl dlouho, pronikavý, řezavý protiklad k víření vrtulí helikoptéry.

A pak bylo po všem.

Vrtulník usedl na střechu. Pilot vypnul motor.

Alice se rozběhla k doktorce Metfordové a sundala jí pásku z úst.

Žena se několikrát zhluboka nadechla. „V té stříkačce bylo silné sedativum. Tvrdila, že ho na vás použije, abyste nezkoušela ty své triky. Až by byla ve vzduchu, chtěla vás vyhodit z helikoptéry. Chtěla tím ublížit panu Sebastianovi.“

„Ano,“ hlesla Alice. „Předpokládali jsme, že by to mohla mít v plánu.“ Podala doktorce Metfordové ruku, aby jí pomohla na nohy. „Jste v pořádku?“

„Ano, myslím, že ano.“

Doktorka vstala, očividně otřesená. Zadívala se na Drakea.

Hlídač, správce nemocnice a dva zdravotníci, kteří vyšli ze schodiště, si ho také prohlíželi.

„Promiňte, že na vás tak zírám,“ prohlásila doktorka Metfordová. „Ale měli jsme dojem, že jste ve dne slepý.“

Drake se na ni zadíval svýma stříbřitýma očima. „Copak nikdy nikdo neslyšel o kontaktních čočkách?“

„Krystalových čočkách?“ zeptala se lékařka zmateně.

„Technici z laboratoří Sebastianu na nich už nějakou chvíli pracovali.“ Drake sevřel rty. „Je to prototyp. Nejsou zrovna to nejpohodlnější, co by si člověk mohl vzít. Jestli vám to nevadí, musím najít pěkné tmavé místo, kde bych si je vyndal.“

Vykročil k potemnělému schodišti.

Doktorka Metfordová pohlédla na Alice.

„Vyndá si krystalové čočky a nasadí jiné speciální brýle, které si s sebou dneska přinesl,“ vysvětlila Alice.

Lékařčino obočí vylétlo vzhůru. „Věděl, že Zara Tuckerová bude požadovat, aby ty první zničil?“

„Tušil, jakou scénu tady dnes sehraje. Má talent na obchodní vyjednávání.“

„Očividně existuje dobrý důvod, proč mu v obchodním světě říkají Kouzelník,“ poznamenala doktorka Metfordová.

Alice se usmála. „To ano.“

48

„Věděl jsi, že pokud uvidí poslední příležitost, jak se ti pomstít, udělá to, i kdyby to znamenalo její vlastní smrt,“ prohlásila Alice. „Proto ses postavil tak blízko k okraji střechy.“

„Ano, říkal jsem si, že existuje vysoká pravděpodobnost, že nakonec vyzkouší úplně všechno,“ potvrdil Drake.

Upil trochu whisky ze skleničky. Alice spolkla pár doušků vína. Seděli na pohovce v obývacím pokoji Drakeova městského domu ve Staré čtvrti, nohy opřené vedle sebe na nízkém černém lakovaném stolku před nimi.

Už bylo pozdě. Blížila se půlnoc. Drake si sundal sluneční brýle. Zdi Mrtvého města zářily do noci, osvětlovaly úzké uličky a střechy Čtvrti. Tajuplná zelená záře zaplavovala obývací pokoj paranormálními stíny. Jediné další světlo pocházelo z ohně, který plápolal v krbu.

Zbytky husté polévky a sendvičů, které jim předtím připravila Drakeova hospodyně, ležely na stole před pohovkou. Houdini se s nimi ze všech sil snažil vypořádat, ale teď si hověl roztažený na zádech na gauči mezi Alice a Drakem.

„Mohla tě zabít,“ špitla Alice. Přemýšlivě upila vína. „Stál jsi hodně blízko u okraje.“

„Měl jsem to na Rainshadowu se Zarou vyřešit nějak trvaleji,“ prohlásil Drake. „Ale bylo tam příliš mnoho lidí. Harry, velitel Attridge, Charlotte, Rachel a ty.“

„Všichni bychom mlčeli.“

„Já vím,“ přikývl Drake. „Nechtěl jsem je tím však zatěžovat, když mají dost vlastních tajemství, která musí střežit.“

„Teď jsem jediná, kdo ví jistě, že to, co se stalo doktorce Tuckerové, nebyla tak úplně nehoda.“

„Nevadí ti to?“

„Ne,“ řekla Alice. „Ne, nevadí mi to, protože tě ta tvoje pitomá strategie mohla na té střeše zabít.“

Drake vypadal na chvíli překvapeně divokostí její reakce. „Nebylo to zas tak riskantní.“

„Ano, bylo, a já chci tvůj slib, že už se nikdy v životě nebudeš chovat jako takový pitomec.“

„Pitomec?“

„Ano, pitomec. Určitě existovaly jiné způsoby, jak se Tuckerové zbavit. Nemusel jsi riskovat vlastní život.“

„Připadalo mi to v tu dobu jako nejjednodušší a nejefektivnější plán.“

„Neopovažuj se přede mnou mluvit o nějakém plánu. Šlo o trik. Kouzelníci nemají rádi, když se jejich asistenti rozhodnou improvizovat.“

„Když jsem viděl Tuckerovou na té střeše, věděl jsem, že by po tobě šla, dokud ji někdo nezastaví,“ prohlásil Drake. „Bylo jí jasné, že kdyby ti dokázala ublížit, pomstila by se mi. Dříve či později by se jí to podařilo. To jsem nesměl dopustit.“

„Uvědomuju si, že se cítíš zavázaný mě chránit. Cením si toho. Jenomže –“

„Neříkej to.“

Zamračila se. „Co nemám říkat?“

„Neříkej, že si ceníš, že tě chráním.“

„Ale já si toho cením,“ řekla upřímně. „Je to od tebe milé.“

„Milé?“

„Galantní. Hrdinské. Cokoliv. Cítíš vůči mně zodpovědnost a jsi typ muže, který bere zodpovědnost vážně. To opravdu obdivuju.“

Drake sundal nohy ze stolu. Předklonil se a postavil skleničku s whisky s takovou silou, až hlasitě cinkla. Natáhl se, vzal skleničku s vínem z Aliciných povolných prstů a odložil ji vedle té své.

„Řekla jsem něco špatného?“ zeptala se Alice zmateně.

„Nechci slyšet, že mě obdivuješ,“ prohlásil. Oči mu zářily. „Dneska jsem nedělal nic proto, že jsem milý. Ale proto, že to bylo nutné. Tak pracuju, Alice. Prozkoumám situaci, definuju si cíl a pak navrhnu strategii, abych toho cíle dosáhl.“

Alice ztuhla. V atmosféře došlo k nějaké drastické změně. Ani trochu netušila, kam směřuje.

„Chápu tvůj přístup k životu a práci,“ řekla. „Proč nechceš, abych tě za to obdivovala?“

„Protože chci, abys mě místo toho milovala,“ prohlásil Drake, „tak jako miluju já tebe.“

Z jakéhosi místa hluboko uvnitř Alice se vyvalilo ohromné teplo a údiv. Pohlédla do Drakeových stříbřitých očí a uviděla stříbrný požár, který tam sálal v hlubinách. Položila mu dlaň na tvář.

„Myslela jsem, že to víš,“ zašeptala. „Vidíš věci, které ostatní nevidí.“

„Co sis myslela, že vidím?“

„Že tě miluju,“ špitla. „To jsem ti chtěla dneska říct, když jsme vyšli z domu Ethel Whitcombové. Chvíli mi trvalo, než jsem ten pocit poznala. Nikdy předtím jsem zamilovaná nebyla.“

„Alice.“

Začal si ji přitahovat do náruče.

Houdini očividně vycítil, že by ho mohli rozmačkat, a tak sebou zavrtěl a seskočil na podlahu. Prohnal se místností, mířil k otevřeným dveřím. U vchodu se zastavil a vesele zacvrlikal, než se vyřítil na balkon a vyskočil na zábradlí. Alice zahlédla jeho malou chlupatou postavičku, jak se rýsuje proti zelené záři zdí Mrtvého města, než se vrhl do noci.

A pak už přestala myslet na Houdiniho, protože ji Drake políbil v noci ozářené energií a plameny.

Za dlouhou dobu se natáhli na pohovce před krbem. Oba byli stále oblečení, i když Aliciny kalhoty a blůzka byly zmačkané. Její původní údiv už zmizel. Zpět se tlačila realita.

„A co tvoje rodina?“ zeptala se tiše. „Přijmou mě?“

„Přijmou?“ Drake se rozesmál. „Vzpamatuj se. Až zjistí, že jsi souhlasila se svatbou, všichni si vděčně padnou do náruče. Báli se, že se nikdy nepřenesu přes to, co mi Tuckerová provedla, že si nikdy nenajdu správnou ženu.“

Alice se mu zavrtěla v náruči. „Kdy jsi usoudil, že jsem ta správná žena já?“

„Věděl jsem to od první noci, co jsme se potkali. Proč sis, k čertu, myslela, že jsem tak pospíchal do PM hned druhý den ráno?“

„Cože?“ Alice se vyškrábala do sedu. „Chceš mi říct, že jsme se nevzali kvůli tomu, abys mě ochránil před Ethel Whitcombovou?“

„Říkal jsem si, že je to dobrá strategie, abych ji od tebe udržel. A byla to do jisté míry pravda. Ale existovaly ještě i jiné způsoby, jak se o Ethel Whitcombovou postarat.“ Drake zapletl prsty do Aliciných vlasů. „Od chvíle, co jsem tě uviděl v té uličce za divadlem, jak bojuješ s těmi ničemy, jsem tě chtěl. Když jsi mě políbila v té parkovací garáži po naší svatbě, říkal jsem si, že mám šanci. A když jsme naši svatební noc strávili v té zátoce a kryli si záda v té zatracené mlze, věděl jsem, že udělám všechno, co bude potřeba, abych tě u sebe udržel.“

„Neustále jsem si opakovala, abych nezaměňovala sexuální přitažlivost za lásku,“ zašeptala. „Ale od začátku jsem věděla, že k tobě necítím jen fyzickou náklonnost. Jako bych čekala celý život, až se ukážeš.“

Drake se usmál. „Oba jsme čekali dost dlouho. Co bys říkala na rychlé, tiché Smluvní manželství a další líbánky na Rainshadowu?“

„Třetí svatební cesta na Rainshadowu? Jasně, proč ne?“ Alice se usmála. „Romantický ostrovní ráj hemžící se uprchlými mořskými potvorami žijícími v zaplavených jeskyních, obřím zmutovaným hmyzem a starobylými ruinami plnými nebezpečné mimozemské technologie – nemluvě o podzemním labyrintu nezmapovaných katakomb. Co by se mohlo stát?“

„Jsme stvoření jeden pro druhého. Zvládneme všechno, co se nám postaví do cesty.“

Alice zaplavily oslnivý příval radosti a pocit naprosté jistoty.

„Ano,“ řekla. „Ano na všechno, Drakeu Sebastiane.“

Dlouze ji políbil. Po chvíli vstal, zvedl ji do náruče a odnesl ji do stínů ložnice.

Houdini si s ostatními hrál novou hru na schovávanou v ruinách za zdmi obklopujícími Mrtvé město. Staletí staré nadpozemské věže z křemenu zářily do noci a nabízely prachovým králíčkům prakticky nekonečné množství míst, kde se schovat. Pobíhali sem a tam, poletovali mezi starobylými budovami až skoro do úsvitu.

Když oblohu prozářil první paprsek nového dne, odešli z dávno opuštěných ruin. Posnídali zbytky pizzy, kterou někdo vyhodil do kontejneru v uličce za blízkou restaurací ve Staré čtvrti. Všichni si to dneska užili.

V ruinách zanechaných dávno zmizelými mimozemšťany se skrývala spousta starodávných tajemství. Ale budoucnost na Harmonii byla spojená s lidmi, s jejich hrami a s jejich pizzou.