Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Klíč k tajemství

Vydání první

Copyright © 2012 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2012 jako svou 1713. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Copper Beach

vydaného nakladatelstvím G. P. PUTNAM’S SONS,

a member of Penguin Group (USA) Inc. v roce 2012

Český překlad © 2012 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Miluše Krejčová

Přebal a vazba © 2012 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2012 Martina Kysucká

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-617-6

BARONET

Praha 2012

Amanda Quick

Klíč k tajemství

Pro Stevea Castlea,

s láskou a díky za informace o vzácných zeminách. Úžasní bratři jako ty jsou ještě vzácnější.

Jsem moc ráda, že jsme jedna rodina.

1

Pro vytahování kostlivců ze skříně nebyla příhodnější chvíle než při dramatu odehrávajícím se na smrtelné posteli. Když jste otevřeli dveře, nikdy jste netušili, co na vás vypadne, uvažovala ošetřovatelka. Celoživotní spory, odpouštění hříchů, lítost, nekonečná zášť, láska, která překoná i smrt, či sveřepá nenávist, cokoliv bylo skryté po celé desetiletí či generace, se najednou na konci života vynořilo na světlo.

Zaměstnanci noční směny se shromáždili na stanovišti sestřiček, popíjeli kávu, ukusovali sušenky z prodejního automatu a spekulovali nad sexuální orientací nového ortopeda, když se najednou objevil syn jednoho umírajícího pacienta. Pocity malé skupinky se pohybovaly v rozmezí od úlevy až po cynismus.

Všichni už někdy viděli, jak pacienti umírají bez rodiny po boku. Stávalo se to mnohem častěji, než si většina lidí uvědomovala. Všichni, kdo pracovali v této branži, chápali, že vztahy mezi blízkými jsou často složité a komplikované, a někdy dokonce přímo špatné. Příbuzní mívali častokrát velice dobré důvody, aby se k umírajícímu členu rodiny obrátili zády. A nebylo pochyb, že pacient na pokoji číslo tři sta dvacet dva nebyl zesláblý jen bojem proti rakovině, ale z roků těžkého života a problémů se závislostí.

„Knox nejspíš nebyl vzorem ideálního otce,“ ozval se jeden z ošetřovatelů. „Stejně už ale bylo na čase, aby se tu ukázal někdo z rodiny.“

Sestřička ve středním věku sledovala, jak návštěvník zmizel v potemnělých dveřích pokoje tři sta dvacet dva. Pak zkontrolovala soubor v počítači.

„Zapsal se jako Knoxův syn,“ ohlásila. „V jeho záznamech ale nejsou uvedení žádní příbuzní.“

Další ošetřovatel si vhodil do pusy hrst chipsů. „Zřejmě to není moc semknutá rodina.“

Lander Knox věděl, co si skupinka na ošetřovatelské stanici myslí. Marnotratný syn se konečně ukázal. Pobavilo ho to, ale dával si pozor, aby nedal najevo žádnou reakci. Bylo mu jasné, že humor není za těchto okolností vhodný.

Už dávno se naučil předstírat správné emocionální odezvy na rozličné množství situací. Za svůj herecký talent by si zasloužil i Oscara. S dokonalým umem se mu podařilo předstírat, že je jenom jednou z oveček ve stádě. Mezi slabými, citově nestabilními a důvěřivými stvořeními, jež ho obklopovala, se pohyboval jako vlk, kterým doopravdy byl.

Uvažoval, že by se na chvíli zdržel a pobavil se s personálem na stanici. Bylo by snadné napovídat jim nějakou historku o tom, jak se nacházel na druhém konci světa ve válečné zóně, když se doslechl, že jeho otec umírá. Mohl by jim nakukat, že nespal tři dny v kuse, aby se sem dostal, než bude po všem. Za tu námahu to však nestálo. Hodlal se zdržet pár minut, jen na tak dlouho, než se dočká své odplaty.

V pokoji tři sta dvacet dva se shromažďovaly stíny. Přístroje hučely a syčely a pípaly jako nějaký sbor oznamující nevyhnutelné. Quinn Knox měl zavřené oči. Byl připojený na kapačku. Dýchal ztěžka, jako by ho stálo všechny síly, aby se jen nadechl. Vypadal neuvěřitelně vyčerpaně. Silueta těla pod přikrývkou odhalovala strašlivě vyzáblou postavu. Rakovina se ho už zmocnila naplno.

Lander přistoupil k posteli a sevřel ohrazení. Jen málo věcí v něm dokázalo vzbudit silné emoce, ale když se díval na otce, který ho zradil, pocítil něco známého a silného. Vztek.

„Překvapení, pořád ještě žiju,“ zašeptal. „Ale vsadím se, že jsi celou dobu tušil, že jsem při té nehodě na člunu neumřel. Máš přece paranormální schopnosti. Určitě jsi ale doufal, že je po mně, že jo? No, jsem tady. Moc dlouho tu nezůstanu. Jenom jsem zaskočil, abys věděl, že jsi prohrál a já vyhrál. Posloucháš mě, ty mizero?“

Quinnova oční víčka sebou škubla. Vrásčitá ruka se mírně pohnula. Lander se usmál. Ucítil příval euforického zadostiučinění, které se promísilo se starou nenávistí.

„Takže mě slyšíš,“ podotkl. „To je dobře. Protože chci, abys do hrobu odešel s vědomím, že já o všem vím. Zjistil jsem, jak jsi mi lhal, jak ses mi snažil ukrást moje dědictví, prostě všechno. Jsem na stopě toho laboratorního zápisníku. Vypátral jsem ho na severozápadě. Až ten notes dostanu, budu moct najít ten ztracený důl.“

Quinnova víčka se zachvěla a částečně pootevřela. Vybledlé šedé oči, omámené morfiem a nadcházející smrtí, vzhlédly k Landerovi.

„Ne,“ zachroptěl Quinn.

„Před několika lety jsem našel ten poslední krystal, který sis schovával jako suvenýr. A co víc, naučil jsem se ho používat tak, abych spáchal dokonalou vraždu. Už jsem dokonce provedl pár úspěšných pokusů. Je to užitečná věcička, ten krystal. A teď pátrám po celém zatraceném dolu plném těch krystalů a ty mě nemůžeš nijak zastavit.“

„Ne, poslouchej…“

„Jsi mrtvý, nebo hodně brzo budeš. Na té ošetřovatelské stanici se nejspíš všichni vsázejí, jestli vydržíš až do rána.“

„Ten laboratorní deník je zašifrovaný.“ Quinnův dech rachotil v hrudi. „Jestli ho porušíš, zničíš si smysly. Možná se dokonce zabiješ.“

„Už jsem se o tom kódu doslechl,“ přikývl Lander. „Ještě jsem ti ale neřekl to nejlepší. V Seattlu už jsem našel člověka, který tu šifru prolomí. Pracuje na volné noze na černém trhu s paranormálními knihami. Použiju tu ženskou, aby zápisník našla a kód rozluštila. Zabiju tak dvě mouchy jednou ranou.“

Quinn na něho zíral s výrazem rostoucího zděšení. Lander se potěšeně usmál.

„Smrti se nebojíš, ale jsi zděšený, že se zmocním toho laboratorního deníku, že?“ zeptal se. „A já to udělám, ty stará zdechlino, to se můžeš vsadit. Už jsem zatraceně blízko.“

„Ne,“ zasípal Quinn. „Ty tomu nerozumíš. Ty krystaly jsou nebezpečné. Nesmíš ten důl znovu otevřít.“

„Fénixův důl bylo moje dědictví. Neměl jsi právo mi ho vzít. Ale já si ho teď najdu. Pracuju na svém plánu celé měsíce. V Seattlu už je všechno připravené. Skoro bych si přál, abys žil tak dlouho, abys ten důl mohl znovu vidět. Ale jenom skoro.“

Quinn nervózně otáčel hlavou na polštáři. „Nevíš, co děláš.“

„To se pleteš.“ Lander odstoupil od postele. „Vím přesně, co dělám. Hodlám si vzít zpět to, co mi po právu náleží.“

„Prosím, poslouchej…“

„Sbohem, ty ubohý bastarde.“ Lander se začal otáčet, ale zarazil se a zadíval se na hadičku od kapačky. „Víš, je to lákavá představa přiložit ti polštář na obličej a ukončit to hned teď. Ale chtěl bych, abys měl víc času na přemýšlení o tom, jak se ti mě nepovedlo okrást o ten důl. Chci, abys ještě trpěl, tati.“

Lander se otočil na patě a rázně vyšel z pokoje. Kdyby zůstal o minutu déle, přemohl by ho vztek a touha zacpat tomu starci pusu.

Na chodbě se rychle vydal k výtahům. Cítil, jak se mu do zad zabodávají pohledy lékařského personálu. Do háje s nimi. Už je nikdy znova neuvidí.

V pokoji tři sta dvacet dva se Quinnovi trochu pročistila hlava, když zapojil to, co mu zbylo z jeho starého talentu. To úsilí mu vlilo do žil trochu adrenalinu a potlačilo účinek omamných látek. Po třech tápavých pokusech se mu podařilo zmáčknout tlačítko na přivolání ošetřovatele.

Objevil se okamžitě. Ze slábnoucí paměti vydoloval jeho jméno.

„Nathane,“ zachroptěl.

„Máte bolesti, pane Knoxi?“ Nathan se postavil vedle postele. „Můžu vám dát další injekci.“

„Na ty zatracené drogy zapomeňte. Potřebuju si zatelefonovat.“

„Dobře. Můžu vám vytočit číslo, jestli chcete.“

„Mám ho v peněžence. Měl jsem ji u sebe, když jsem přijel.“

„Do nemocnice byste si neměl nosit cennosti,“ upozornil ho Nathan.

„Kromě toho čísla v ní nic cenného nemám. Přineste ji.“

Nathan přešel ke skříňce, prohrábl skromnou zásobu osobních drobností a vytáhl letitou, opotřebovanou peněženku. Přinesl ji k posteli a otevřel.

„Vytočte číslo na té staré vizitce,“ řekl Quinn. „Elias Coppersmith. Rychle, chlape. Moc času mi nezbývá.“

Nathan navolil číslice. Telefon zvedl nějaký muž. V hlasu se ozýval mírný západní podtón, který bývá spojován s kovboji anebo piloty. Z hlasu mu zároveň zaznívala autorita.

„Coppersmith.“

„Volám z oakmontské nemocnice,“ ohlásil se Nathan. „Chce s vámi mluvit pacient jménem Quinn Knox, pane Coppersmithi. Říká, že je to naléhavé.“

„Quinn? Dejte mi ho.“

Nathan pomohl Quinnovi sevřít sluchátko a přiložil mu ho k uchu. Quinn povolal poslední zbytky uvadající síly a talentu. Zalil ho poslední příval energie.

„Eliasi?“ zaskřehotal. „Jsi to ty?“

„Zatraceně, jsem rád, že voláš, Quinne. Už je to alespoň dvacet, pětadvacet let. Netušil jsem, že máš moje číslo.“

„Nespouštěl jsem tě z očí,“ prohlásil Quinn.

„To rád slyším, ale měl ses ozvat. Zníš strašně. Co děláš k čertu v nemocnici?“

„Umírám,“ zachroptěl Quinn. „Co si sakra myslíš, že bych tu asi prováděl? Zmlkni a poslouchej, protože nemám moc času. Zbývá mi pár hodin, možná minut. Myslím, že někdo asi našel deník Raye Willise.“

„Myslíš to vážně?“

„Právě jsem ti řekl, že umírám. Zdá se, že lidi začnou být hodně vážní, když se takové věci přihodí.“

„Quinne, kde je ta nemocnice?“

„Na Floridě.“

„Do hodiny budu ve firemním letadle. Dorazím tam ráno.“

„Na to zapomeň,“ zachraptěl Quinn. „Tak dlouho nevydržím. Povím ti, co vím. Na černém trhu s knihami se povídá, že se ten zápisník objevil někde v tvých končinách.“

„V Sedoně?“

„Naposledy jsem zaslechl, že sis v San Juanu koupil celý zatracený ostrov.“

„Ten ostrov pořád mám, ale Willow a já ho používáme jenom na jaře a v létě, abychom měli kam vypadnout. Centrálu společnosti jsme před lety přestěhovali do Arizony. V Seattlu zbyla jedna pobočka, laboratoř pro výzkum a vývoj. Celoročně žije na ostrově jenom můj nejstarší syn Sam.“

„Máš ještě jednoho syna a malou holčičku, že?“

„Judsona a Emmu. Už jsou oba velcí. Judson a Sam řídí vlastní soukromé poradenské firmy. A Emma je… Emma. Žije v Portlandu v Oregonu. Willow tvrdí, že pořád hledá sama sebe. Já říkám, že už by měla začít přemýšlet nad vlastním životem, ale to je jiný problém.“

„Takže jsi v Sedoně.“ Quinn se pokusil usmát. Úsměv se proměnil v bolestivý, suchý kašel. „Vždycky jsi měl pro poušť slabost.“

„Pověz mi o tom deníku, Quinne.“

„Není už moc co říct. Ale něco musíš vědět. Jde po něm můj syn.“

„Slyšel jsem, že před několika lety umřel. Při nějaké nehodě na člunu.“

„Nerad to říkám, ale nejspíš by bylo lepší, kdyby to byla pravda. Jenomže on žije, Eliasi. Dneska v noci za mnou přišel. Říká, že jsem ho připravil o jeho dědictví. Má můj talent, Eliasi, ale mnohem lepší, než jsem kdy měl já. A nemá to v hlavě v pořádku. Ani trochu. Buď opatrný. To je všechno, co ti můžu říct. Už musím končit.“

„Quinne, počkej. Proboha, chlape, nezavěšuj.“

„Byl jsi nejlepší přítel, jakého jsem kdy měl, Eliasi. Vždycky jsem tě považoval za svého bratra. Celé ty roky jsem se snažil naše tajemství udržet, ale udělal jsem chybu, že jsem si nechal jeden z těch krystalů. Teď ho má Lander. Zklamal jsem tě.“

„Kdepak, Quinne,“ namítl Elias. „Poslouchej, nezklamal jsi mě. Kryl jsi mi záda před čtyřiceti lety, když se nás Willis pokusil oba zabít. A teď jsi mě varoval, takže se s tou situací budu moct vypořádat. Odteď už je to na mně.“

„Jako tenkrát, hm?“

„Jako tenkrát,“ potvrdil Elias.

„Sbohem, bratře.“

„Sbohem, můj bratře.“

Sluchátko vypadlo Quinnovi z ruky. Na muže se snesl podivný klid. Udělal, co mohl, aby ochránil tajemství, které před čtyřiceti lety slíbili s Eliasem bránit. Teď to bylo na Eliasovi.

Navzdory přicházející temnotě si Quinn uvědomil, že poprvé v celém životě cítí klid a mír. Teď může odejít. Zavřel oči.

2

Šílenec se zbraní v ruce nebyla nikdy dobrá kombinace. A šílenec s paranormálním talentem se zbraní v ruce, to byl hodně špatný začátek dne.

Abby Radwellová sledovala děsivou scénu odehrávající se v knihovně zpoza dveří. Vetřelci, který mířil pistolí na Hannah Vaughnovou a její hospodyni, mohlo být tak kolem jednadvaceti nebo dvaadvaceti. Oči mu horečnatě zářily. Dlouhé vlasy měl rozcuchané a neupravené. Džíny a děravé tričko vypadaly, jako by neviděly pračku celé roky. Každou vteřinou vypadal nervózněji.

Vetřelcův hlas nabíral na síle. „Já si na nic nehraju, dámo.“ Roztřeseně zamával pistolí. „Vím, že ten Klíč je tady v tomhle pokoji. Musíte mi ho dát a ona to pak musí odkódovat.“

„Klidně si ten Klíč vezměte,“ prohlásila Hannah, nějak se jí podařilo udržet klidný, pevný hlas. „Ale já vám to rozluštit nemůžu. Nevím, jak na to.“

„Ona by to měla umět odemknout,“ trval na svém vetřelec.

„O kom to vlastně mluvíte?“ zeptala se Hannah. „Jistě nemyslíte mou hospodyni. Paní Jensenová neví o rozšifrovávání zakódovaných knih, ani co by se za nehet vešlo.“

„O hospodyni nemluvím,“ prohlásil vetřelec. Hřbetem ruky si setřel pot z čela. „Mám na mysli tu ženskou, která pro vás pracuje tady v knihovně. Ví, jak zašifrované knihy odemknout.“

„Nerozumím vám,“ podotkla Hannah. „Paní Jensenová a já jsme jediné v téhle budově. Prosím, vezměte si můj výtisk Klíče a odejděte, než se tahle situace vymkne kontrole.“

Hannah umí skvěle lhát, pomyslela si Abby. Tahle situace se už však kontrole vymkla.

Hannah Vaughnové bylo osmdesát dva let a byla upoutána na vozíček. Proti ozbrojenému vetřelci byla naprosto bezmocná. Ze všech sil se snažila snížit napětí v místnosti, ale její taktika moc nefungovala. Paní Jensenová byla bledá a třásla se. Vypadala, že každou chvíli omdlí.

Abby měla doširoka rozevřené smysly. Intuice jí zběsile napovídala, aby se rozběhla k zadnímu schodišti a utekla na silnici. Vetřelec si její přítomnosti ještě nevšiml. Mohla by zavolat policii, až se bezpečně dostane ven. Než by však dorazili, pro Hannah a paní Jensenovou by mohlo být příliš pozdě.

Abby tiše promluvila ode dveří. „Já vám ten Klíč přinesu.“

„Cože?“ Vetřelec se otočil na patě, aby na ni pohlédl, oči zděšeně vytřeštěné. „Kdo jste?“

„Jmenuju se Abby. Jsem ta, kterou hledáte, žena, která dokáže Klíč odemknout.“

„Hmm.“ Útočník několikrát zamrkal a potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit. Třásl se, ale podařilo se mu trochu uklidnit. Sevřel zbraň oběma rukama a namířil ji na Abby. „Jste si jistá, že jste ta správná osoba?“

„Ano. Jak se jmenujete?“

„Grady.“ Odpověď byla automatická.

„Dobře, pane Grady…“

„Ne, jmenuju se Grady Hastings.“ Grady se pár vteřin tvářil zmateně. Znovu si utřel čelo. „Víc vědět nepotřebujete. Přineste tu knihu. Rychle. Necítím se moc dobře.“

„Kniha, kterou chcete, je zakódovaná?“

„Ano, ano.“ Horečnatý žár v Gradyho očích vzrušením povyrostl. „Klíč ke skryté síle kamenů. Říkali mi, že byste ho dokázala rozluštit.“

„Je v části o krystalech, nahoře na balkoně,“ prozradila Abby.

„Přineste ho. Rychle.“

„Dobře.“ Vešla do místnosti a zamířila k malému točitému schodišti vedoucímu na balkon, který se vinul kolem celé knihovny. „Jak jste se dozvěděl, že je ve sbírce paní Vaughnové?“

„Prozradily mi to hlasy. Stejně jako mi řekly, že na prolomení kódu potřebuju vás. Musím tu knihu dostat, víte. Je životně důležitá pro můj výzkum.“

„Zkoumáte krystaly?“ zeptala se Abby.

„Ano, ano. A už jsem blízko odpovědím, hodně blízko. Musím dostat tu knihu.“

„Dobře,“ přikývla Abby.

Paní Jensenová tiše zanaříkala. Hannah se ani nehnula. Sledovala Abby ostrým, chápajícím pohledem. Její znepokojení bylo v místnosti přímo hmatatelné.

„Fajn,“ podotkl Grady. „To je dobře. Tak fajn.“ Zdálo se, že se trochu ovládl. „Ale já půjdu s vámi. Nezkoušejte na mě žádné triky. Musíte ten kód rozluštit. Klíč je mi k ničemu, pokud ho nerozluštíte. To mi řekly hlasy v krystalu, víte.“

„Rozumím,“ poznamenala Abby uklidňujícím tónem. Začala stoupat po spirálovitém schodišti.

Grady se na Hannah a paní Jensenovou zadíval krátkým, nejistým pohledem a zřejmě usoudil, že mu žádná z nich nemůže způsobit problémy. Vykročil za Abby po schodišti. Abby slyšela jeho těžký, namáhavý dech. Jako by musel vynakládat obrovské množství energie, jen aby na ni mohl mířit zbraní.

„Jste nemocný,“ konstatovala Abby. „Možná byste měl zajít na pohotovost.“

„Ne. Bez té knížky nikam nejdu.“

„Jaký druh výzkumu provádíte?“ zeptala se.

„Víte něco o skryté energii v kamenech?“

„Mnoho ne, ale zní to zajímavě.“

„Je v nich tolik síly,“ povzdechl si Grady. „Jenom čeká, až ji odhalíme. Už to skoro mám. Musím dostat tu knihu.“

Abby vyšla na vrcholek točitého schodiště a přešla přes balkon do části s poličkami, které obsahovaly Hannahinu nejvzácnější sbírku svazků věnovaných paranormálním vlastnostem krystalů. Spousta knih byla plná obvyklých okultních nesmyslů. Hannah říkala, že tyhle tituly sbírá z historických důvodů. Několik titulů však obsahovalo spisy výzkumníků, z dávnověku i ze současnosti, kteří se opravdu zabývali sílou obsaženou v krystalech, drahokamech a jantarech.

Nejcennějším svazkem v Hannahině sbírce byl Morganův Klíč ke skryté síle kamenů. Byl napsaný v osmnáctém století a zakódovaný psi energií, která mu ještě přidala na hodnotě. Ve světě drahocenných a sběratelských knih s paranormálním původem byly zašifrované svazky ty nejvzácnějších ze vzácných.

Abby se zastavila a přejela konečky prstů po hřebech knih na poličce.

„Přestaňte zdržovat,“ zvolal Grady. Zbraň se mu roztřásla v ruce.

„Tady je.“ Vytáhla v kůži vázaný svazek. Energie ukrytá v knížce jí přejela přes smysly. „Morganův Klíč.“

Grady si pozorně prohlížel opotřebovaný obal. „Jste si jistá, že je to ta správná?“

„Chcete se podívat na úvodní stránku?“

„Ano. Ukažte mi ji.“

Opatrně sevřela těžkou knížku v jedné ruce a otevřela ji. Grady přistoupil o krok blíž a zadíval se na titulní stránku. Zamračil se.

„Dokážu to přečíst.“

„Ano, máte štěstí, že byla napsaná v angličtině. Spousta starověkých alchymistů používala latinu.“

„Tak to nemyslím, chci říct, že dokážu text přečíst. Klíč ke skryté síle kamenů.“ Grady se natáhl a opatrně otočil na další stránku. „Tuhle dokážu taky přečíst. To není ta správná kniha. Hlasy v krystalu mi říkaly, že kniha, kterou potřebuju, je zakódovaná.“

„Ach, správně,“ přikývla Abby. „Myslíte si, že když dokážete text v knížce přečíst, není zajištěná kódem. Ale přesně takhle psi kódování funguje. Zamaskuje skutečný text jen tak, aby skrylo skutečný význam. Mohl byste se posadit a přečíst si tuhle knížku od začátku do konce. Myslel byste si, že čtete původní text. Ale nakonec by to byla jen spousta nesmyslů.“

„Zrušte ten kód,“ nařídil Grady. „Ukažte mi, že ten text opravdu vypadá jinak.“

Abby se připravila na nevyhnutelný šok a soustředila se na vrstvy energie, jež se vznášely kolem starobylé knihy. Jen pár psychotroniků vlastnilo schopnost odemknout knihu či jiný psaný materiál chráněný psi kódem a ještě méně znalo ty nejstarší a nejsilnější techniky. Talenty, jako byl ten její, které dokázaly rozluštit takové kódy, byly ještě mnohem vzácnější. Toto umění už postupně vymíralo. Zašifrovat knížku nebo dokument vyžadovalo fyzický kontakt s věcí, jež měla být zakódována. V moderním světě lidé obvykle ukrývali svá tajemství v digitální formě v kyberprostoru, v oblasti, kde starobylé paranormální kódování nefungovalo.

Ukázalo se, že si zvolila kariéru odsouzenou pro výrobu energetických bičů, pomyslela si Abby. Nedokázala si však pomoci. Starodávné svazky plné dávných paranormálních tajemství ji prostě přitahovaly. A ty, které byly zahalené v psi kódu, byly přímo neodolatelné.

Nalezla vzorec šifry. Nebylo to poprvé, co otevřela starý svazek. Navíc to ona ho získala do Hannahiny sbírky. Knížku už odemkla dvakrát, jednou, aby si ověřila její pravost, a pak znovu, aby si Hannah mohla zapsat pár poznámek. Hannah ji pak požádala, aby knížku znovu uzamkla, když si ji přečetla, aby neztratila hodnotu.

„Hotovo,“ oznámila Abby. „Prolomila jsem kód.“

„Už jste skončila?“ Grady sledoval knihu s pochybovačným výrazem. „Myslel jsem, že psi kódování je složité.“

„To je, ale já jsem dobrá.“

„Cítím, že z té knihy pořád vychází spousta síly.“

„Silná energie potřebná pro kódování po sobě zanechává stopy, stejně jako jiné druhy energie,“ vysvětlila Abby.

„Takže si teď můžu přečíst skutečný text?“

„Ano. Podívejte se.“

Ukázala mu knihu. Grady ji popadl. Nic víc Abby nepotřebovala, jenom fyzický kontakt. Temné oscilující proudy šifrovací energie namířila do Gradyho aury.

V atmosféře kolem nich zajiskřila energie. Grady zareagoval, jako by dostal zásah elektřinou. Otevřel ústa v tichém, bolestném výkřiku. Zbraň mu vypadla z ruky. Oči se mu protočily v důlcích. Na nekonečný okamžik ztuhl. Pak se divoce roztřásl. Pokusil se odpotácet zpátky k točitému schodišti, ale zhroutil se na podlaze na balkoně. Několikrát sebou cukl a pak ztuhl.

Nastal okamžik překvapeného ticha.

„Jste v pořádku, Abby?“ zavolala Hannah.

„Ne. Ano.“ Abby se zhluboka nadechla a potichu si zopakovala svou starou mantru: Neprojevuj žádnou slabost. Sevřela zábradlí balkonu a shlédla dolů na Hannah. „Jsem v pořádku. Jenom trochu otřesená, nic víc.“

„Určitě, drahoušku?“ Hannahina tvář byla plná obav.

„Ano. Opravdu. Jedna věc je prolomit kód. Jiná ale použít energii v knížce k tomu, co jsem právě udělala… to je něco úplně jiného.“

„Věděla jsem, že jste silná,“ prohlásila Hannah. „Ale netušila jsem, jak moc. To, co jste právě udělala, bylo velice nebezpečné. Kdyby se takový druh energie vymkl kontrole…“

„Já vím, já vím,“ připustila Abby. „Nedokázala jsem vymyslet nic jiného.“ Zadívala se na hospodyni, která se zhroutila na podlahu. „Co se stalo paní Jensenové?“

„Omdlela. Před chvílí se tady vznášela strašná spousta energie. Cítila ji, i když nemá žádné zvláštní schopnosti. A co ten hrozný člověk? Žije?“

Dobrý bože, snad někoho doopravdy nezabila? Zděšená tou možností Abby poklekla vedle Gradyho. Opatrně zkontrolovala pulz. Když ho nahmatala, zaplavila ji úleva.

„Ano,“ zavolala. „Je v bezvědomí, ale rozhodně naživu.“

„Zavolám hned policii.“

„Dobrý nápad.“ Abby se zhluboka nadechla. Už začínala pociťovat příval adrenalinu, který doprovázel použití takového množství paranormální energie. Na několik hodin bude vyčerpaná. Soustředila se na naléhavý problém. To bylo to nejdůležitější. „Jak, pro všechno na světě, vysvětlím to, co se tu stalo?“

„Nemusíte nic vysvětlovat, drahoušku.“ Hannah přejela s vozíčkem ke stolu a zvedla telefon. „Mentálně narušený vetřelec se vloupal do mého domova a požadoval jednu ze vzácných knih z mé sbírky. Vypadal, že je pod vlivem nějakých drog, a zřejmě to nezvládl a zhroutil se.“

Abby nad tím uvažovala. „Zatím je to pravda.“

„No, těžko byste jim mohla vysvětlovat, že jste použila paranormální energii, abyste odrovnala ozbrojeného vetřelce, drahoušku. Kdo by něčemu takovému věřil? Policie by si myslela, že jste stejný blázen jako ten muž, který se sem dneska vloupal.“

„To je fakt,“ přikývla Abby. Přejel jí mráz po zádech a přinesl s sebou obrazy z dávných nočních můr, plné nekonečného bludiště bílých chodeb, sterilních místností a zamčených dveří a oken. Nehodlala riskovat, že by ji považovali za šílence, už ne. „Přesně to by si mysleli.“

„Vždycky se mi potvrzuje, že když člověk jedná s policií, měl by se přidržovat holých faktů a nesnažit se nic vysvětlovat.“

Abby sevřela zábradlí a v Hannahiných očích zahlédla pochopení. „Sama jsem došla před několika lety ke stejnému závěru, paní Vaughnová. Je to svatá pravda.“

Hannah zavolala na policii a pak odložila telefon. Vzhlédla k Abby.

„Co se děje, drahoušku?“ zeptala se jemně. „Jestli se obáváte, že by se informace o tom, co jste provedla s tou šifrovací energií, mohla dostat na černý trh, nemusíte si dělat starosti. Já nikomu neřeknu, co se tu doopravdy stalo, a paní Jensenová omdlela dřív, než mohla cokoliv vidět. Vaše tajemství je se mnou v bezpečí.“

„Já vím, Hannah. Věřím vám. Děkuju. Ale na tomhle Gradym Hastingsovi mi něco vadí.“

„Očividně je mentálně vyšinutý, drahoušku.“

„Já vím. Ale to jsem nemyslela. Strašně se potil. Vypadal na pokraji vyčerpání. Jako by bojoval proti nějaké neviditelné síle.“

„Možná ano, drahá. Všichni máme své vnitřní démony. Předpokládám, že Grady Hastings jich měl víc než většina lidí.“

Nová noční můra začala téže noci.

Procházela podivnou zářící mlhou. Nevěděla, koho nebo co hledá, jenom že potřebuje někoho najít dřív, než bude příliš pozdě. Docházel jí čas. Pocit naléhavosti narůstal, až stěží dýchala.

V mlze se zhmotnil Grady Hastings. Zíral na ni utrápenýma, prosebnýma očima a natáhl k ní ruku.

„Pomozte mi,“ zaprosil. „Musíte mi pomoct. Hlasy v krystalu mi řekly, že jste jediná, kdo mě může zachránit.“

Probudila se s divoce bušícím srdcem. Newton zneklidněně zabručel a přitiskl svoje chlupaté tělíčko k její noze. Trvalo jí pár vteřin, než se zorientovala. A pak si zděšeně uvědomila, že už není v posteli. Stála v obývacím pokoji svého malého bytu a vyhlížela posuvnými prosklenými dveřmi vedoucími na balkon. Světla rámující panorama Seattlu zářila do noci.

„Dobrý bože, začínám být náměsíčná, Newtone.“ Klesla na kolena vedle svého psa a pevně ho k sobě přitiskla.

První vyděračský vzkaz na ni čekal druhý den ráno, když zkontrolovala e-mail.

Vím, co jsi udělala v knihovně. Za moje mlčení budeš muset zaplatit. Brzy budeš kontaktována.

3

„Už jste se zřejmě doslechla novinky o Samu Coppersmithovi.“ Řidič vodního taxi sundal nohu z plynu a člun pomalu zaplul do malého přístavu. „Nevšímejte si jich.“

Abby si posunula sluneční brýle na nose a pozorněji se zadívala na muže v přilbě. Před půl hodinou, když ji vyzvedl v přístavu v Anacortes, se představil jako Dixon. Bylo mu něco kolem pětašedesáti, ale jeho věk nebylo snadné určit, protože měl ty drsné, větrem ošlehané rysy muže, který strávil celý život na vodě.

Na bílém trupu lodi byl namalovaný název Dixonova půjčovna. Jméno společnosti doprovázelo logo znázorňující kosatku vyskakující z vln. Obrázky úchvatného černobílého zabijáka, který brázdil ledové vody Pacifiku, byly k vidění po celém San Juanu. Kosatky zdobily vývěsní štíty nad knihkupectvími, obchody se suvenýry, realitními kancelářemi a restauracemi. Krášlily jídelní lístky, pohlednice i kalendáře. Rodiče kupovali roztomilé plyšové kosatky pro svoje děti.

Abby v této oblasti vyrostla. Rozuměla důležitosti kosatek jak z kulturního, tak historického hlediska. A byly rozhodně úchvatné. Neexistovalo nic krásnějšího než sledovat tato elegantní, silná stvoření, jak katapultují svá několikatunová těla z hlubin a vyskakují do vzduchu a pak se znovu vrací pod hladinu. Podle jejího názoru však většina lidí zapomínala, že kosatky jsou všechno jen ne roztomilé a plyšové. Byli to inteligentní, silní predátoři na vrcholku potravinového řetězce. Přesně jako lososi, pomyslela si.

„Jsem tu pracovně,“ prohlásila chladně. „Mohu vás ujistit, že to poslední, co mne zajímá, je osobní život pana Coppersmithe.“

„To je dobře,“ prohlásil Dixon. Krátce spokojeně přikývl. „Protože řeči o tom, že před šesti měsíci zavraždil svoji snoubenku, jsou naprostý kecy. Omluvte můj slovník.“

Dobře, netušila jsem, že přijde tohle. Abbyin pulz začal uhánět. Už zjistila, že Sam Coppersmith je možná poněkud výstřední, ale to jí nevadilo. Výstřední sběratelé tvořili významnou část její klientely. Ale o té zavražděné snoubence nic neslyšela. Krátce si Coppersmithy prověřila, ale dneska ráno měla naspěch. Možná měla provést trochu lepší průzkum, než se vydala na Legacy Island.

„Opravdu?“ podotkla zdvořile a vyhýbavě.

„Víte, jak to chodí, když ženská umře za záhadných okolností,“ poznamenal Dixon. „Poldové vždycky podezírají chlápka, který s ní spal nebo našel tělo. V tomhle případě to náhodou byla jedna a ta samá osoba.“

„Sam Coppersmith?“

„Jo. Ale šerif ho zprostil viny. Ti zatracení bloggeři se svými konspiračními teoriemi se prostě snažili rozvířit vodu. Upoutalo je jméno Coppersmith. Když nějaká rodina řídí tak velkou společnost, jako je Coppersmith a spol., vždycky se najdou lidi, co jim budou přát jen to nejhorší. Tady na ostrově ale stejně nikdo nevěřil jedinýmu zatracenýmu slovu, který o Samovi napsali.“

„Coppersmithovy tady zřejmě všichni respektují,“ prohlásila Abby. Mluvila neutrálním hlasem.

„No, jasně,“ zabručel Dixon. „Ale jde o víc. Coppersmithovi jsou součástí místní komunity už skoro čtyřicet zatracených let. Tehdy koupili Samovi rodiče to staré panství na útesech. Pojmenovali ho Copper Beach. Když sem přijeli, ostrov byl skoro neobydlený. Dá se říct, že tohle město založili. První starosta a městská rada odhlasovali, aby se město pojmenovalo Copper Beach.“

„Jestli na ostrově před Coppersmithovými nikdo nežil, kdo postavil to panství, o kterém jste se zmínil?“

„Chlapík jménem Xavier McClain. Vydělal jmění na dříví a lodní přepravě na počátku dvacátýho století. Koupil tenhle ostrov a postavil si obrovský dům. Podle legendy byl divnej.“

„Definic podivnosti existuje víc,“ podotkla Abby zdvořile. Věř mi, vím, o čem mluvím, pomyslela si.

„Povídá se, že McClain byl blázen do nadpřirozena, víte?“ Dixon si namířil ukazováčkem na spánek a několikrát jím zakroužil. „Tvrdil, že vidí věci, který ostatní neviděli. Kolujou tu historky o tom, jak ve sklepě svýho starýho domu narazil na opravdu divný kraviny, chci říct věci.“

„Co se s Xavierem McClainem stalo?“ zeptala se Abby.

„To nikdo neví jistě. Jeho tělo se našlo u břehu v zátoce pod jeho obrovským domem. Většina lidí předpokládala, že spadl z útesu. Jiní tvrdí, že skočil sám. Pár se jich domnívá, že mu tam někdo pomohl. Děti by vám navykládaly, že jeho duch pořád bloudí po útesu za mlhavých nocí, ale já tomu nesmyslu nevěřím. Každopádně když McClain umřel, jeho potomci ten dům nechtěli, nemluvě o ostrově. Docela se prodraží. Tak ho prodali Eliasu Coppersmithovi.“

„Počkejte chvilku. Tvrdíte mi, že Coppersmithům patří celý tenhle ostrov, nejen ten dům?“

„No, město není tak úplně jejich. Pozemky věnovali místním obyvatelům. A lidem tady kolem to tu taky patří, samozřejmě, část půdy byla rozdělena a prodána. Ale jo, rodina pořád vlastní většinu tohodle ostrova. Celoročně tu teď žije jenom Sam, ale zbytek Coppersmithů sem často dojíždí. Na útesech mají všichni vlastní domy. Sam si vzal tu starou barabiznu, protože ji nikdo jiný z rodiny nechtěl. Jeho matka to místo neměla ráda. Willow a Elias žijí v Sedoně, tam se taky nachází hlavní ústředí společnosti.“

„Willow a Elias jsou Samovi rodiče?“

„Správně. Brzy sem dorazí,“ prozradil Dixon. „Vždycky přijíždějí na výroční setkání laboratoře pro výzkum a vývoj a na rodinný víkend. Poslední noc tu bude opravdu úžasný grilování. Jsou pozvaní i místní. Je to obrovská událost.“

Abby si prohlížela čluny v přístavu. Většinou to byla plavidla určená pro práci různého druhu. Některá byla upravena pro rybaření. Kytičky a závěsy v oknech dalších vypovídaly o životě na palubě, lidé na svých člunech bydleli celoročně. Na rozdíl od přístavů na jiných ostrovech, které sloužily i turistům, se zde nenacházely žádné luxusní jachty.

Její pozornost upoutal jeden elegantní, jednoduchý člun. Jméno na trupu hlásalo Fénix. Dixon sledoval směr jejího pohledu.

„To je Samův člun,“ prozradil. „Překvapuje mě, že vás dneska nevyzvedl sám. V současné době ale opouští ostrov jen tehdy, když musí.“

„Sam pracuje v rodinné firmě?“

„Tak nějak. Spolu s bráchou řídí vlastní poradenskou firmu, takové ty supermoderní věcičky, víte? Ale spoustu práce provádějí i pro rodinnou společnost, takže se asi dá říct, že pracuje i pro rodinu.“

Při zběžném průzkumu internetu dneska ráno se dozvěděla i pár věcí o rodinném impériu. Jmění Coppersmithů bylo založeno na hornictví a průzkumu a vývoji takzvaných „vzácných zemin“, prvků a kovů, jež poskytovaly jedinečné materiály a krystaly, tak důležité pro moderní technologie. Vzácné zeminy s neznámými jmény, jako například lanthan a cer, se používaly při výrobě všeho, od počítačů a mobilních telefonů až po rentgeny a samočisticí trouby.

„Sam byl vždycky tak trochu samotář, už když byl ještě děcko,“ prozradil Dixon. „Ale po tom, co našel tělo svojí snoubenky, se v tom starém domě na Copper Beach uzavřel do sebe. Spousta lidí včetně mý ženy tvrdí, že mu ztráta lásky jeho života zlomila srdce. Říká se, že si o něho jeho rodina dělá starosti. Myslí si, že by mohl být v depresi nebo tak něco, víte?“

Výborně, pomyslela si Abby. Thaddeus Webber ji poslal takovou dálku proto, aby si najala nějakého samotářského šíleného vědátora s paranormálním talentem, který trpí nějakou formou deprese kvůli smrti své snoubenky, již možná dokonce i sám zabil. Dnešní dlouhá cesta ze Seattlu začínala čím dál víc vypadat jako naprostá ztráta času. Zadívala se na hodinky a zauvažovala, jestli má Dixonovi říct, aby vodní taxi otočil a zavezl ji zpátky do Anacortes, kde nechala svoje auto.

Dixon zastavil člun u mola. Přiklusal k nim vytáhlý chlapec, aby jim pomohl loďku přivázat. Zvědavě přelétl Abby pohledem. Pousmála se na něj a obrátila se, aby si prohlédla skupinku větrem ošlehaných budov, jež přístav obklopovaly. Podél nábřeží stálo několik dalších stavbiček, ale celkově vzato působilo městečko Copper Beach nicotným dojmem. Stěží by se dalo považovat za vesnici. Pro většinu odlehlých komunit rozmístěných po celém San Juanu to však bylo typické.

Lidé se stěhovali na ostrovy z mnoha důvodů. Někteří hledali soukromí a jednodušší, pomalejší běh života. Jiní toužili po klidném prostředí, jež by jim umožňovalo meditovat a rozjímat. Ostrovy už léta obývaly řady rozličných izolovaných řádů, náboženských sekt a komun a distributorů marihuany.

Spousta lidí, která si vybrala život v oblasti San Juanu, přijížděla s jedním hlavním cílem – zbavit se úplně všech. Jejich úmyslem bylo zmizet a už se nevrátit. Nebylo na tom nic těžkého, protože obyvatelé ostrovů se starali jenom sami o sebe. Cizinci narazili na kamennou zeď, pokud strkali nos do jejich věcí. Dixonovy upovídané poznámky o Samu Coppersmithovi tak působily ještě zajímavěji, uvažovala Abby. Jako by cítil za svoji povinnost bránit Sama proti nepravdivým klepům, které se v té době zřejmě šířily o smrti jeho snoubenky.

Dixon spolu s chlapcem uvázali člun. Abby opatrně vystoupila z mírně se pohupujícího plavidla na prkenné molo a rozhlédla se kolem sebe. Uvažovala, jestli má do svého cíle dojít pěšky.

„Mohu někomu zaplatit, aby mě zavezl do domu pana Coppersmithe?“ zeptala se Dixona.

„Nemusíte,“ prohlásil Dixon a kývl hlavou. „Sam přijel, aby vás vyzvedl.“

Očekáváním jí přejel mráz po zádech. Automaticky rozevřela smysly a obrátila se k muži, který k ní přicházel po molu. Tmavé vlasy měl příliš dlouhé. Oči mu chránily sluneční brýle s černými obroučkami, ale ostré rysy jeho tváře jí o něm vypověděly hodně.

Smysly jí zaplavily proudy čiré síly, která obklopovala Coppersmithe. Doslova cítila žár, jak paranormální, tak normální, dokonce i z téhle vzdálenosti. Když přišel blíž, zahlédla na jeho pravé ruce drobné záblesky ohně. Znovu se podívala a došla k závěru, že ty jiskřičky světla způsobuje slunce odrážející se od kamene v jeho prstenu.

Původní chvění se proměnilo v napjaté rozrušení. Nedokázala se rozhodnout, zda je vzrušená, nebo vyděšená k smrti. Ucítila klasický pud sebezáchovy – instinkt boje či útěku. Tady v San Juanu očividně žilo více predátorů z vrcholku potravního řetězce.

Zadívala se na Dixona. „Chtěla bych se vás na něco zeptat, pane Dixone.“

„Jasně.“

„Proč jste si vy a všichni na ostrově tak absolutně jistí, že Sam Coppersmith tu ženu nezavraždil?“

„To je jednoduchý,“ prohlásil Dixon. Zamrkal na ni. „Coppersmithové jsou všichni vážně chytří a Sam je z té partičky ten nejchytřejší. Kdyby tu ženskou zabil, pak by neexistovalo nic, co by ho s její smrtí spojovalo. Ať se propadnu do pekla, jestli by nechal její tělo ve vlastní laboratoři. Prostě by zmizela z povrchu zemskýho. Tady na ostrovech se to dá zařídit docela snadno. Všude kolem jsou hodně hluboký vody.“

4

„Thaddeus Webber naznačoval, že máte s těmito věcmi jisté zkušenosti,“ prohlásila Abby.

„S posedlými sběrateli, kteří posílají e-mailové vyděračské výhružky nevinným obchodnicím se starožitnými knihami?“ Sam Coppersmith se opřel o stůl a zkřížil paže na hrudi. „Nemůžu říct, že bych měl. Ale vyděrač je vyděrač. Nemělo by být těžké najít toho, kdo vás obtěžuje.“

„Jsem ráda, že jste tak optimistický,“ podotkla Abby. Zabubnovala prsty na opěradle židle a nervózně se už asi potřetí nebo počtvrté zadívala na hodinky. „Já osobně mám z tohoto setkání špatný pocit. Zřejmě muselo dojít k nějaké chybě. Thaddeus Webber zřejmě můj problém nepochopil.“

„Webber by vás za mnou neposlal, kdyby si nemyslel, že mě potřebujete.“

Sam toho během krátké jízdy z městečka mnoho nenamluvil. Poznala však, že po celou cestu měl smysly mírně rozevřené, protože ty její byly vzrušené také. A stále jsou, když už je o tom řeč. Byl to neznámý pocit. Uvažovala, jestli se ji snaží její intuice varovat. Nebo se možná jednoduše potřebovala vyspat. Byla si docela jistá, že si ji Sam prohlíží, zjišťuje její reakce a nějak si ji prověřuje.

První pohled na šedivou kamennou pevnost ji moc neuklidnil. To místo vypadalo jako skutečná gotická nestvůra. Vznášelo se, pochmurné a setmělé, na malé mýtince na útesu shlížejícím na zátoku a temné vody San Juanu. Zvenčí působila okna starého domu jako obsidiánová zrcadla.

Okamžitě usoudila, že Sam a ten dům si jeden druhého zaslouží. Oba vypadali, jako by patřili do jiného století, v němž bylo normální, že tajuplní muži žili v temných pevnostech s půdami a sklepeními uchovávajícími děsivá tajemství.

Pocit nervozity se ještě prohloubil, když vystoupila z auta a přešla se Samem k hlavním dveřím. Pozorovala, jak provedl cosi s prstenem a otevřel dveře.

„Takový bezpečnostní systém jsem nikdy neviděla,“ ozvala se. „Něco jako klíč ve tvaru karty?“

„Něco takového.“ Sam otevřel dveře. „Můj vlastní vynález.“

Očekávala další záchvěv poplachu, nebo přinejmenším nejistoty, když ji pobídl do potemnělé hlavní haly. Ke svému překvapení však z energie šeptající v atmosféře pocítila jemné vzrušení. Věděla, že si toho Sam všiml.

„Dole v laboratoři mám spoustu silných kamenů,“ vysvětlil. „Energie po chvíli prosákne do atmosféry a vpije se do zdí.“

„Se silnými knihami je to stejné,“ podotkla.

„Každému ten pocit nemusí být příjemný. Někomu dokonce nahání hrůzu, jak jsem slyšel.“

„O moje reakce se nebojte, pane Coppersmithi. Jsem zvyklá na blízkost paranormální energie.“

„Jo, to vidím.“ Ústa se mu zkroutila jakousi podivnou spokojeností. „Říkejte mi Same.“

Abby mu tutéž laskavost nenabídla. Tohle bylo obchodní ujednání. Nejbezpečnější bude, když zachovají alespoň trochu formality, přinejmenším dokud nezjistí, co je Sam Coppersmith zač.

V tu chvíli si sundal sluneční brýle a odhalil oči překvapivého odstínu zeleného drahokamu.

Když za ní zavřel dveře, znovu se zadívala na jeho prsten. Byl vyrobený z nějakého temného lesklého kovu a pokrytý malými krystalky. Kámen měl divoce červenou barvu.

Sam ji provedl chodbou a otevřel dveře vedoucí k řadě kamenných schodů.

„Laboratoř je ve sklepě,“ vysvětlil. „Můžeme si promluvit tam.“

Stále nemohla uvěřit, že ho následovala dolů do sklepní laboratoře bez oken jako nějaká naivní gotická hrdinka. Možná jednala s výstředními sběrateli už příliš dlouho.

Prostorná, tlumeně osvětlená místnost pod domem se nepodobala žádné laboratoři, kterou kdy viděla. Byla plná vitrínek a zásuvek s krystaly a kameny a kusy surové rudy. Nebýt tlumeně vířící energie v místnosti, mohla se ocitnout v nějakém proslulém historickém muzeu hornin a nerostů.

Ale na rozdíl od vzorků v muzeu byla většina vzorků kolem ní obdařena paranormální silou. Vibrace v atmosféře byly nezaměnitelné. Nebyla odbornicí na parakameny, ale jako většina silných talentů dokázala vycítit energii vtisknutou do předmětů, zvlášť když jí bylo tolik.

Vedle vystavených krystalů a kamenů se v místnosti nacházelo na pracovním stole množství nejmodernějších přístrojů. A také nějaké aparáty z kovu, mosazi a skla, v nichž s jistotou poznala starožitnosti. Několik jich vypadalo, že pocházejí ze sedmnáctého či osmnáctého století, ale pár předmětů působilo, jako by přišlo z laboratoře nějakého renesančního alchymisty.

Tlumené osvětlení místnosti dodávalo na podivnosti. Na rozdíl od moderních laboratoří nezářily na stropě žádné fluorescentní lampy. Kamenná místnost byla osvětlená pouze stolní lampičkou a jemnou paranormální září několika kamenů. Abby měla pocit, že Sam dává přednost stínům.

Diskrétně si odkašlala. „Bez urážky, pane Coppersmithi, ale jste opravdový vyšetřovatel?“

„Přijde na to, jak definujete slovo opravdový.“

„Máte licenci soukromého detektiva?“

„Ne. Ale provádím spoustu poradenství, jestli vás to uklidní.“

„Jaký typ poradenství?“

„Odborného poradenství.“

Tak je to tedy, pomyslela si. Thaddeus ji poslal na falešnou stopu. Neměla tolik času, aby jím plýtvala na šíleného vědce s gotickou pevností. Chladně se na Sama usmála a vstala.

„Obávám se, že došlo k nějakému nedorozumění,“ oznámila. „Potřebuju skutečného soukromého vyšetřovatele.“

„Potřebujete někoho, jako jsem já. Webber by vás sem jinak neposlal.“

„Jste odborný poradce, proboha.“

„Věřte mi, že odborné poradenství pokrývá spoustu oblastí. Teď jste tady, klidně se můžete posadit a povědět mi o těch vyděračských výhrůžkách.“

Neposadila se. Nepopadla však také kabelku a bundu a nezamířila ke dveřím. Jako kompromis se postavila ke skleněné vitrínce a zadívala se na kousek čehosi uvnitř, co vypadalo jako modrý křemen. Se smysly stále jemně rozevřenými vycítila trochu energie uvězněné uvnitř krystalu. Uvažovala, jak laboratoř působí na Sama. Se svou vysokou paranormální citlivostí na parakameny muselo místo zářit tak jasně, jako by bylo osvětlené slunečními paprsky.

Rozhodla se. Sam měl pravdu. Nevěděla, na koho jiného by se měla obrátit. Musela věřit úsudku Thaddeuse Webbera. Už roky byl jejím přítelem a rádcem.

„Situace je taková,“ začala. „Pracuju na volné noze na ilegálním trhu s paranormálními knihami. Sběratelé na tomto trhu bývají poněkud výstřední, zvlášť ti, kteří mají nějaký talent.“

Sam se tvářil pobaveně. „Chcete říct, že ti, kdo sbírají tyto knihy, jsou blázni?“

Zadívala se na něho uklidňujícím pohledem. Alespoň v to doufala. „Říkám, pane Coppersmithi, že existují jistí sběratelé, kteří jsou posedlí do takové míry, že mohou být i nebezpeční. Ostatní jsou jenom divní. A pak jsou tu ti, kdo doopravdy věří v okultní vědy. V čarodějnice, démony, magii a takovéhle nesmysly.“

„Vaše klientela musí být velice zajímavá.“

„Z očividných důvodů si musím počínat opatrně. Na začátku mé kariéry mi Thaddeus Webber poradil, abych pracovala pouze na základě doporučení. Této rady jsem se držela. Nepřijímám zakázky od sběratelů, které neznám, pokud je nedoporučí jiný klient, jemuž důvěřuji. A dokonce i tehdy si je vždy prověřím u Thaddeuse. Snažím se zůstat v utajení. Ale ve sběratelských kruzích se nic moc neutají. Následkem toho se tu a tam nějaké odhodlané osobě podaří získat mou e-mailovou adresu.“

„Tak vás klienti kontaktují?“

„Ano. U té adresy používám falešné jméno, samozřejmě.“

„Jaké jméno?“

„Mí klienti mě znají jako Newtona. Nic víc o mně nevědí. Když dostanu vzkaz od někoho, kdo hledá moje služby a nebyl řádně doporučen, neodpovím mu. Tím celá záležitost obvykle skončí. Lidé, kteří nedostanou žádnou odpověď, většinou dojdou k závěru, že jsem buď vymyšlená, nebo naprostý podvodník. Ale včera ráno jsem dostala první vzkaz od vyděrače. Druhý přišel včera v noci. Oba byly zaslány na mou smyšlenou adresu.“

„Jak těžké je ten e-mail získat?“

„Nejspíš vůbec, pokud se ten člověk potuluje na správných místech a na stránkách s paranormálními knihami. To mi starosti nedělá. Vyděsilo mě, že ten vyděrač o mně ví příliš mnoho informací. Když jsem požádala Thaddeuse o radu, dostala jsem od něho e-mail s jednou větou. Napsal mi, abych vyhledala vás, a přeposlal mi váš e-mail.“

„Ukažte mi ty vzkazy.“

„Vytiskla jsem je pro vás.“ Odvrátila se od modrého křemene a vrátila se k židli. Sklonila se a sáhla do obrovské kabely, vyndala obálku a podala ji Samovi.

Otevřel ji a vytáhl dva vytištěné listy. První si prohlédl bez komentáře. Druhý přečetl nahlas. „Kromě toho, že vím, co jsi udělala v knihovně paní V., taky znám tvoji minulost a proč jsi navštěvovala Sluneční akademii.“

Sam vzhlédl od stránky. „Předpokládám, že V. značí Hannah Vaughnovou a ta událost, na kterou naráží, je vloupání do jejího domu, jež se odehrálo před několika dny.“

S překvapením se mu pozorně zadívala do tváře. „Vy o tom víte?“

„Thaddeus Webber mi taky psal.“

Abby zjistila, že se navzdory všemu usmívá. „Aby za mne orodoval? Vy zřejmě také pracujete na doporučení.“

Sam nadzvedl jeden koutek úst. „Kdykoliv to jde.“

„V tom případě jste si musel prověřit, co se stalo v knihovně paní Vaughnové.“

„Podle toho, co jsem našel na internetu, se nějaký duševně nevyrovnaný chlapík se zbraní vloupal do domu paní Vaughnové. Tvrdil, že slyší hlasy, a možná požil nějaké drogy, následkem čehož se pak na místě zhroutil. Byl odveden do vazby a teď je v psychiatrické léčebně na pozorování, jestli je dostatečně příčetný, aby mohl k soudu. Výpovědi podaly majitelka domu paní Vaughnová, její hospodyně, která omdlela, a neznámá žena, jež tam v tu dobu byla. To jste vy?“

Abby se zhluboka nadechla a pak pomalu vydechla. „Zřejmě znáte všechna fakta, pane Coppersmithi.“

„Stejně jako vy neberu všechnu práci, která se mi nabídne. A neznám všechna fakta, ale hodlám je získat.“ Vrátil listy zpět do obálky. „Máte tušení, co od vás ten vyděrač chce?“

„Zatím ne.“

„V tom případě mi povězte, co na vás má.“

Abby začala přecházet po místnosti, proplouvala bludištěm vitrín, zatímco soustředila své myšlenky. Věděla, že to přijde, připomněla si. Bylo vysoce nepravděpodobné, že by Sama najala, aniž by mu poskytla všechny informace, které bude potřebovat, aby vyděrače vypátral.

„Všechno ve zprávě ohledně vloupání do domu paní Vaughnové je pravda,“ začala.

„Takže mě zajímá, co v té zprávě nebylo.“

„Správně.“ Zhluboka se nadechla. „V té zprávě není, že zhroucení toho útočníka jsem tehdy způsobila já.“

Sam na chvíli naklonil hlavu, jako by potvrdila závěr, k němuž už došel.

„To jsem si myslel,“ prohlásil.

„Cože?“ Zarazila se a zírala na něj, naprosto konsternovaná.

„Příhodné zhroucení ozbrojeného útočníka uprostřed vloupačky je tak trochu nepravděpodobné,“ podotkl nevzrušeně. „Nějak jste použila svůj talent, abyste ho odrovnala, je to tak?“

„Ano,“ potvrdila tiše.

„Věděla jste, co dokážete.“

„Ano, tušila jsem, že když ho dovedu přesvědčit, aby se dotkl jedné ze silně zakódovaných knížek, a zároveň ji budu držet já, je docela dobrá šance, že bych mohla trochu energie přesměrovat do jeho aury a dočasně destabilizovat jeho vzorce.“

Sam vypadal zaujatě. „Děláte tohle pravidelně?“

Probodla ho pohledem, rozzlobená a možná trochu vyděšená, ačkoliv by to za nic na světě nepřiznala. Neprojevuj žádnou slabost.

„Samozřejmě, že ne,“ ohradila se. Pevně sevřela ruce za zády a začala znovu rázovat po místnosti. „Ale z očividných důvodů nechci, aby se zvěsti o mé schopnosti přesměrovat takhle energii rozšířily na sběratelském trhu.“

„Myslíte, že by to váš podnik poškodilo?“

Otočila se k němu čelem. „Takové řeči by mě mohly zničit.“

„Jak to?“

„Podívejte, pane Coppersmithi, pracuji na obou stranách trhu s knihami, jak na té normální, tak na opravdu paranormální. Mí obyčejní klienti jsou většinou legitimní soukromí sběratelé, kteří se zajímají o historii studia nadpřirozena.“

„Tihle zákazníci nemají žádný talent?“

„Nemají. Ale mám-li být upřímná, druhořadí obchodníčci, jako jsem já, by umřeli hlady, kdyby se spoléhali pouze na tuto klientelu. Povídejte mi něco o neomezených možnostech na trhu. Peníze jsou ve světě opravdu paranormálních knih, což většinou znamená černý trh. Obchody uzavřené na tomto trhu musí být velice tajné. Většina sběratelů raději zůstává v anonymitě. Když mě pozvou do svých domovů, abych ocenila jejich sbírky, jako to dělá paní Vaughnová, očekávají, že se budu chovat velice diskrétně. Obecně řečeno, na černém trhu se platí dobře, ale s klienty je těžké pořízení.“

„Definujte těžké,“ vybídl ji Sam.

„Paleta obtížných klientů začíná u výstřednosti a sahá až k tajnůstkářství, samotářství a paranoiou postižené nebezpečné jedince. Poslední kategorii klientů však přenechávám svým konkurentům. Skutečný trh s paraknihami je jako jezero, které je na konci hodně hluboké. Já se držím na mělčině.“

„To mi zní jako dobrá obchodní strategie.“

„Znamená to míň peněz na mém konci trhu, ale rozhodně bezpečnější plavání. Snažím se tu však říct, že v mé branži znamená reputace úplně všechno. Kromě skutečnosti, že jsem v tom, co dělám, dobrá, je mou nejdůležitější předností, že mě považují za stoprocentně důvěryhodnou osobu, a ne za potenciálního zloděje knih. S lítostí musím připustit, že existují obchodníci, kteří se neštítí přijmout zakázku na získání určité paraknížky jakýmkoliv způsobem.“

„Ale kdyby se rozneslo, že dokážete vkráčet do něčí soukromé knihovny, poslat sběratele do bezvědomí a odejít, s jakoukoliv knížkou byste chtěla, někteří klienti by se vás asi báli najmout, že?“

„Co myslíte?“

„Myslím, že máte pravdu,“ přikývl Sam. „Síla jakéhokoliv druhu je vždycky zajímavá, ale lidé na ni často reagují jedním ze dvou způsobů. Někteří jsou nadšení a zaujatí, nebo dokonce posedlí mocí. Jiní jsou z takových schopností velice, velice nervózní.“

„Přesně. Jsem ráda, že chápete, čemu tu čelím. Kdyby se to doneslo k mým klientům na černém trhu, bude se mnou konec. Stejně jako oni se snažím zůstat v utajení, a nejen kvůli tomu, že si cením své pověsti. Nechci se stát předmětem něčích experimentů, nebo ještě hůř, upoutat na sebe pozornost bláznů, kteří by chtěli založit nějaký kult.“

Sam poprvé zúžil své zářivě zelené oči překvapením. „Máte potíže s jedním nebo oběma těmito typy?“

„V dospívání a pak znovu na univerzitě jsem přitahovala pozornost jistých lidí, kteří mě chtěli zkoumat. Nebyla to příjemná zkušenost. A ačkoliv se snažím pečlivě prověřit každého klienta, občas se stane, že zaujmu svým talentem nějakého šílence. Naštěstí se mě nikdo nesnažil přimět, abych vyvolala nějakého starodávného ducha, díkybohu, ale moje kamarádka Gwen měla v této oblasti potíže. Bylo to děsivé.“

„Vypadá to, že vaši talenty posedlí klienti a zakladatelé nových kultů mohou být skutečně nebezpeční.“

„To ano.“ Abby se odmlčela. „Nepředpokládám, že byste se vy Coppersmithové kdy setkali s takovými problémy.“

„Ne, to nesetkali.“

Mírně si povzdechla. „Musí to být fajn mít kolem sebe rodinu, která vás může před takovými věcmi ochránit.“

„Vraťme se k problému: ten, kdo vám tu výhružnou zprávu poslal, se zmínil o vašich starých tajemstvích stejně jako o nových. Co tím myslel?“

„Mám-li říct pravdu, právě kvůli tomu jsem kontaktovala Thaddeuse.“ Odkašlala si. „Když se u mě začal projevovat talent, moje rodina usoudila, že mám vážné problémy s duševním zdravím.“

„Je mi jasné, že se to může stát, když vyrůstáte v prostředí, která nemá o existenci paranormálních jevů ani tušení.“

„V mém případě došlo k několika nešťastným incidentům, jež potvrdily jejich nejhorší obavy.“

„K incidentům?“

„Ano. Následkem těchto událostí mě poslali do školy pro děti s poruchou chování. Buď to, nebo vazba pro mladistvé. Otec zařídil, aby se můj trestní rejstřík nedostal na veřejnost, ale tenhle ničema, který mi poslal ty výhrůžky, ho očividně někde vyštrachal.“

„O jaké incidenty šlo?“

„Nic vážného, opravdu.“ Spustila paže a mávla jednou rukou. „Náhodně jsem založila pár požárů, jeden z nich částečně zničil jedno knihkupectví.“

„Vážně?“

„Majitel byl ale zraněný jen málo, přísahám,“ dodala rychle. „A pak jsem poškodila dům naší rodiny. Jenom mírně, skutečně. Největší problém způsobila voda, kterou se hasiči snažili uhasit drobounký ohýnek. No, a k tomu budovu poškodil kouř.“

Sam ji sledoval s fascinovaným výrazem. „To dokážete? Založit talentem požár?“

Zvedla bradu. „Říkala jsem vám, že to byly nehody.“

„Správně. Ještě bych měl vědět o nějakých nehodách?“

„Nic důležitého. Podívejte, tahle konverzace nikam nevede. Vraťme se zpět k tématu. Problém spočívá v tom, že mám komplikovanou minulost a ten, kdo se mě snaží vydírat, o tom ví. Vyhrožuje, že o mně všechno prozradí. To by bylo zlé, kdyby se s tím vším svěřil sběratelům, ale já se obávám, že půjde do médií.“

„Proč by se média zajímala o vaše obtížné dětství?“

Rozhodila rukama. „Můj otec je doktor Brandon C. Radwell.“

„Psycholog, který se specializuje na rodinné poradenství. Napsal knížku o manželství. Má nějakou televizní talk show. Já vím. To všechno jsem zjistil, když jsem si vás prověřil na internetu.“

„Těch talk show jste si zřejmě moc nevšímal.“

„Přiznávám svou vinu,“ přikývl Sam.

„Můj otec se stal jedním z těch televizních odborníků na rodinný život, výchovu dětí a manželství. Poslední knížka, Dobrovolné rodičovství, mu vyjde tenhle týden. Zrovna jedná s nějakým televizním režisérem o reality show. Myslím, že to bude něco podobného jako v pořadech o těch psích odbornících, kteří navštěvují domovy majitelů nevychovaných mazlíčků, až na to, že bude chodit do domů lidí a říkat jim, jak mají vyřešit svoje rodinné problémy.“

„Dobře, už to chápu,“ poznamenal Sam. „Kdyby se provalilo, že odborník na rodinnou psychologii má dceru s obtížnou minulostí, která si myslí, že má paranormální schopnosti, z jeho knížky a té televizní dohody by nic nebylo.“

„A všechno by to byla moje chyba. Navíc by se celá rodina ocitla v neuvěřitelně trapné situaci. Jsem šílená dcera, kterou by radši zavřeli někde na půdě. Takové věci se v dnešní době moc nedějí, takže všichni, včetně mě, předstírají, že jsem normální. Pokud jde o média, Radwellovi jsou prostě jedna velká, šťastná rodina. Konkrétně jsme dokonalý příklad moderní, smíšené rodinky.“

„Vypadá to, jako byste někoho citovala.“

Nakrčila nos. „Jasně. Taťku.“

„Váš otec a zbytek rodiny si neuvědomuje, že doopravdy máte nějaký talent?“

„Ne, samozřejmě že ne. Jak byste dokázal nadpřirozené schopnosti, jako jsou moje, někomu, kdo není citlivý na takový druh energie?“

V Samových očích vzplálo pobavení. „Založení požáru nestačilo?“

„To není legrace. Moje rodina usoudila, že nejsem jen pomatená, ale doopravdy vyšinutá. A tak mě poslali do Sluneční akademie, kde jsem se naučila, jak se chovat normálně. Rádi si myslí, že intenzivní rozhovory a terapie zabraly. Nechávám je tomu věřit. Pro všechny je to tak lepší.“

„Kde si myslí, že pracujete?“

„Pro ně jsem druhořadý prodejce knih po internetu. Jsem oficiální černá ovce rodiny, ale je to lepší, než kdyby si všichni mysleli, že jsem pomatená.“ Abby znovu zkontrolovala hodinky. „Nemám moc času, pane Coppersmithi. Vezmete tu práci?“

„Shrňme si, o co tu jde,“ podotkl Sam. „Měla jste obtížné dětství, založila pár požárů, strávila nějaký čas na speciální škole pro problematické teenagery a v současné době žijete dvojí život, který zahrnuje černý trh s paranormálními knížkami. Svým talentem jste odrovnala přinejmenším jednu osobu a já se vsadím, že jich bylo víc.“

Abby ucítila příval zděšení. „Proč si to myslíte?“

Sam se na ni uličnicky usmál. „Protože jste přiznala, že jste věděla, že toho vetřelce dokážete sejmout ještě dřív, než jste se mu postavila. To ukazuje na jistou předchozí zkušenost nebo přinejmenším trochu praxe.“

Ztěžka polkla. „Dobře, možná došlo k několika dalším podobným incidentům, ale můžu je všechny vysvětlit, vážně. Jeden se týkal toho majitele knihkupectví, jež jsem nešťastnou náhodou vypálila, a pak tu byl ten slizký profesor na univerzitě, který na mně chtěl provádět experimenty a pokusil se mě znásilnit, když jsem odmítla. A před několika lety, když mě začal pronásledovat jeden klient…“

Sam zvedl ruku dlaní nahoru. „Nemusíte nic vysvětlovat, Abby Radwellová. Klienti jako vy jsou moje gusto. Tu práci beru.“

5

Nejen klienti, pomyslel si Sam. Ale hlavně ženy.

Z mola sledoval, jak Dixon vyplouvá se svým vodním taxi s Abby na palubě z přístavu a z dohledu skupinky několika malých ostrůvků.

Když nastoupil zpátky do svého SUV a vydal se úzkou, točitou cestou do domu na Copper Beach, cítil stále vzrušení. Protáhl si ruce a ještě pevněji sevřel volant. Oživený energií, která jím stále proudila, Fénixův kámen v prstenu stále zářil tlumeným, hlubokým ohněm. Nevzpomínal si, kdy naposledy takhle reagoval na nějakou ženu. Nejspíš nikdy, usoudil.

Abby Radwellová uhodila na jeho smysly jako rozžhavený, jiskřivý, zářící blesk vyprodukovaný nějakým neznámým, exotickým krystalem s neuvěřitelnými vlastnostmi, které toužil prozkoumat, který musel prozkoumat. Nebyla to zvědavost nebo jen fyzická touha, jež mu teď dodávala energii, ačkoliv po ní toužil opravdu hodně. Šlo ještě o něco jiného. Ať už to bylo cokoliv, tušil, že kvůli plíživému, hladovému vzrušení dnes v noci neusne. To mu nevadilo. Aspoň se zbaví toho opakujícího se snu, jenž ho pronásleduje posledních šest měsíců.

Když se vrátil do obrovského domu, objevil podivné ticho, jakýsi pocit prázdnoty, který se na to staré místo snesl. Nebyl to ten druh ticha spojovaný s nedostatkem zvuku. Od kamenných zdí se jako vždycky odrážely jeho kroky. Silná dubová podlaha na určitých místech vrzala. Lednička v kuchyni jemně hučela.

Atmosféra kolem se však nějak změnila. Jako by nějaká neviditelná ruka vypnula po Abbyině odchodu paranormální zvuk.

Sešel do laboratoře, usadil se na židli a nohy opřel o roh stolu. Prsty rukou spojil do věžičky a uvažoval nad svou novou klientkou.

Nejprve si vyvolal v duchu její obraz, soustředil se na to, co ho na ní fascinovalo. Nešlo o jediný rys v jejím vzhledu, usoudil. V jejích kaštanových vlasech zářily teplé měděné a zlaté odlesky. Tyto neposedné kudrlinky rámovaly její živou, okouzlující, inteligentní, ale nijak klasicky krásnou tvář. Oči barvy tmavého jantaru se v koutcích mírně zvedaly nahoru. Doplňovaly výrazný nos a jemná, citlivá ústa.

Nebyla vysoká, nanejvýš tak sto šedesát centimetrů, na všech správných místech však vyhlížela zaobleně a žensky a zdravě. Nosila se se sebedůvěrou ženy, která byla zvyklá vypořádat se s vlastními problémy, ženy, která dokázala ovládnout spoustu talentu. Aura energie a síly zářila v atmosféře kolem ní.

Po chvíli vyndal telefon a vyťukal známý kód. Otec přijal hovor během prvního vyzvánění.

„Ukázala se?“ zeptal se Elias.

„Byla tu,“ potvrdil Sam. „Právě odešla. Vrací se zpátky do Seattlu.“

„No? Měl jsi pravdu? Je v tom všem zapletená?“

„Myslím, že jo, ale ještě si nejsem jistý.“

„Webber ji poslal za tebou. To by neudělal, kdyby mezi ní a tím laboratorním zápisníkem neexistovalo nějaké spojení.“

„Souhlasím, ale v současné chvíli vím jistě jen to, že Abby někdo vydírá. Poslal jí dvě výhružné zprávy a chce ji donutit ke spolupráci. Chce, aby pro něho něco udělala, ale nijak konkrétně se nevyjádřil, jenom jí pohrozil.“

„Jak jí pohrozil?“ zeptal se Elias.

„Nijak fyzicky, alespoň dosud. Abby má pár věcí, které by si ráda nechala pro sebe kvůli rodinnému image. A taky nechce, aby se novinky o tom, co se stalo ve Vaughnově knihovně, rozšířily po černém trhu s knihami.“

„Takže jsi měl pravdu? Ten vetřelec se nesesypal kvůli předávkování drogami.“

„Abby porušila psi kódování jedné z knížek ve Vaughnově sbírce a pak energii přesměrovala do vetřelcovy aury. Proudy poslaly toho chlapíka do bezvědomí.“

Elias tiše hvízdl. „Chce to spoustu síly, nasměrovat takovou energii.“

„To ano.“

„A vyděrač ví, co udělala?“

„Není jasné, že ví, že toho vetřelce odrovnala. Ty zprávy jsou trochu neurčité. Ale zřejmě můžeme předpokládat, že tuší, že Abby dokáže rozluštit psi kódy. Intuice mi napovídá, že právě o tohle mu jde.“

„Lander Knox,“ prohlásil Elias naléhavě. „Musí to být on. Potřebuje někoho, jako je Abby, aby získal ten laboratorní deník a rozluštil kód.“

„Asi je možné, že chlapík, co ty zprávy poslal, je Lander Knox, ale stále je to jenom nepotvrzená spekulace. Podle Webbera se už několik měsíců povídá, že se ten deník znovu objevil. Existuje pár lidí, kteří se ho snaží získat.“

„Ten bídák Barrett.“ Eliasův hlas ztvrdl. „Jo, musíme vzít v úvahu, že se o tom deníku dozvěděl i ten ničema Hank Barrett a teď po něm pase. Na špinavou práci nejspíš poslal svého synáčka.“

Sam se skoro usmál. Nepřátelství mezi Eliasem a Hankem Barrettem, majitelem největší konkurenční společnosti, bylo legendární. Nikdo neznal původ té rozepře, ale během let pomáhala nenávist mezi těmito dvěma muži pohánět dvě impéria.

Na obchodních školách se učil jeden obrovský omyl. Říkalo se, že úspěšné multimilionové společnosti řídí chytří ředitelé, kteří zakládají svá rozhodnutí na faktech a logických marketingových strategiích.

Pravda byla, pomyslel si Sam, že stejně jako u všeho ostatního úsilí, které lidské bytosti vynakládaly, firmy vedly osoby, jejichž rozhodnutí ovládaly emoce, ega a osobní plány. A občas to i fungovalo.

„Vím, jak se ohledně Hanka Barretta cítíš, tati,“ prohlásil. „Ale vydírání není jeho styl, ani Gideonův.“

„Hmm.“ Elias chvíli nic neříkal. „Uvažoval jsi, proč si ten vyděrač Abby prostě nenajal?“

„Pracuje jenom na doporučení a všechny potenciální klienty si prověřuje u Thaddeuse Webbera.“

„Její seznam zákazníků musí být docela krátký,“ poznamenal Elias.

„Ale relativně bezpečný. Víš stejně dobře jako já, že na černém trhu se občas objeví dost nebezpeční lidé. Abby ho popsala jako hluboké jezero. Řekla mi, že raději plave na mělčině.“

„Zdá se, že ji právě někdo hodil do hloubky. Škoda že není k dispozici Judson. Jsi v tom sám.“

Judson přijal před týdnem zakázku od jejich pravidelného klienta, která vypadala jako rutinní poradenský úkol. Dosud poslal jediný krátký vzkaz naznačující, že situace je trochu komplikovanější a že chvíli nebude v dosahu. Pak už se neozval. U poradenské práce pro tohoto konkrétního klienta to nebylo nic neobvyklého, jednalo se o nejmenovanou vládní agenturu, která platila za talenty a diskrétnost.

„Nespouštěj z té Radwellové oči,“ nařídil Elias. „Potřebujeme najít ten zápisník. Prozatím je naše nejlepší stopa.“

„Sledovat Abby nebude problém,“ poznamenal Sam. „najala si mě, abych toho vyděrače našel.“

„Najala si tě?“ Elias byl ohromený. „Co tím chceš, k čertu, říct?“

„Myslel jsem, že tě potěší, že mám novou práci. Vím, že si o mě s mamkou děláte v poslední době starosti.“

„Počkej chvíli, zatraceně. Tvým úkolem je najít ten starý laboratorní deník, než ho vyčenichá Lander Knox.“

„Už musím jít, tati. Chystám se do Seattlu. Zavolám ti později.“

Sam ukončil rozhovor a vyšel po schodech nahoru, aby si sbalil pár nejnutnějších věcí. Zaplavilo ho dychtivé očekávání. Brzy zase uvidí Abby.

6

Elias odhodil telefon na stůl a přešel k prosklené chodbičce, která shlížela na nádvoří, bazén a obrovské rudé skály za nimi.

Zastavil se u dveří manželčiny pracovny. Willow seděla u počítače. Věděl, že se zabývá prací pro nadaci. Byl to její nápad zbudovat před dvaceti lety Coppersmithovu nadaci. Ačkoliv neochvějně popírala, že by měla nějaký nadpřirozený talent, její intuice spolu s finančními znalostmi zajišťovaly, že nadace jenom vzkvétala. Nikdo v účetním oddělení Coppersmithovy společnosti nedokázal vysledovat tok peněz tak jako Willow. Nikomu se tedy nepodařilo její nadaci podvést.

Když prošel dveřmi, ucítil známý pocit, že vše je tak, jak má být, který ho vždycky zaplavil ve Willowině přítomnosti. Totéž zažil, když se setkali poprvé. A během všech těch let se nic nezměnilo.

Před dávnou dobou se do Willow zbláznil, ale teď si byl jistý, že ji miluje víc než kdysi na začátku, tedy pokud to vůbec bylo možné. Neměl tehdy ani halíř, jenom půdu a práva na kus pouště, o kterém si všichni mysleli, že se hodí jenom pro chřestýše a kaktusy. Willow v něho však věřila. Vytvořila mu domov ve starém přívěsu venku v poušti, nikdy si nestěžovala na nedostatek peněz, sálající žár nebo skutečnost, že nejbližší obchod se nachází několik stovek mil daleko. Willow také uchovala všechna jeho tajemství. Považoval se za nejšťastnějšího muže pod sluncem.

Teď žili úplně jiný život. Stálo je to několik let a spoustu potu, než se podnik s těžbou osvědčil. Ale nakonec vzácné zeminy, které jeho malá společnost vydolovala ze země, zformovaly základy rodinného impéria.

S Willow si nyní mohli dovolit všechno, co chtěli. Peníze si užívali a dařilo se jim dobře. Ale pokaždé, když se zadíval na Willow, zaplavila ho neochvějná pravda, která ho zahřála na duši. Kdyby zítra o společnost přišel a musel začít znovu, stála by celou tu dobu po jeho boku, i kdyby to znamenalo návrat do toho zatraceného přívěsu.

„Říká jí Abby,“ prohlásil Elias.

Willow vzhlédla od počítače. Sundala si brýle na čtení pomalým, zamyšleným pohybem a pozorovala ho vševědoucíma očima.

„Mluvíš o té mladé ženě ze Seattlu, která prodává knihy? O té, kterou Thaddeus Webber poslal za Samem?“

„Abigail Radwellová. Sam se s ní dneska sešel. Vypadá to, že se ji někdo snaží vydírat. Vsadím se, že je to Lander Knox. Nějak zjistil, že dokáže rozluštit psi kódy. Myslí si, že ji přiměje, aby mu pomohla najít ten laboratorní zápisník.“

„Po tom deníku jde přece spousta dalších lidí,“ namítla Willow.

„Jo, Sam mi to taky připomínal. Ale Quinn mě varoval, že jeho syn to nemá v hlavě v pořádku. Je to šílenec. Vyděračství je přesně ten typ činnosti, o kterou by se šílenec pokusil.“

„Možná. A jak to teď vypadá? Souhlasila tahle Abby Radwellová, že pomůže Samovi ten zápisník najít?“

„Ne tak úplně. Zřejmě si ho najala, aby zjistil, kdo ji vydírá.“

Willow zamrkala. „Ona si najala Sama?“

„To mi tvrdil.“

„Hmm.“ Willow odstrčila židli a vstala. Přistoupila k oknu. „No, předpokládám, že by to mohlo fungovat. Sam ji přesvědčí, aby ten zápisník našla, a stáhnout ho z černého trhu je nejlepší cesta, jak toho vyděrače zneškodnit.“

Elias se k ní přidal. „To má zřejmě v úmyslu. Tvrdil, že je právě na cestě do Seattlu.“

„Ten laboratorní deník získá, Eliasi.“ Willow ho vzala za ruku. „Všechno bude v pořádku.“

„Po několik desítek let jsem si říkal, že exploze musela ten notes pohřbít spolu s Willisem. Ale hluboko uvnitř jsem tušil, že je někde venku. A teď se konečně objevil. Jestli padne do špatných rukou –“

„Přestaň se obviňovat za to, co se před všemi těmi lety stalo v tom starém dole. Nebyla to tvoje chyba. Ty a Quinn Knox jste byli tehdy málem zabiti.“

„To já jsem našel tu žílu krystalů. To já jsem trval na provedení prvních testů, abychom zjistili, co to je.“

Willow mu ruku stiskla. „Co se stalo, stalo se. Nemohl jsi tušit, jak nebezpečné ty kameny jsou.“

Elias pomalu vydechl. „Stále to netuším. Je to jedna z věcí, proč je ten deník tak zatraceně nebezpečný.“

„Sam to ví. A ten zápisník najde. Je inteligentní a jeho talent se mu bude v téhle situaci hodit. Uvidíš.“

Elias si ji přitáhl k sobě a objal ji rukou kolem ramen. Společně sledovali, jak se ubývající sluneční paprsky rozlévají po rudých skalách. Věděl, že oba myslí na minulost a na tu smrtící explozi v dole.

Následky paranormální energie, jež se tehdy uvolnila, dosahovaly až do budoucnosti, vytvořily to největší ze všech Coppersmithových rodinných tajemství, které s Willow střežili dokonce i před Samem, Judsonem a Emmou.

Willow po chvíli obrátila hlavu a s tázavým výrazem se na něho zadívala.

„Říká jí Abby?“ zeptala se.

„Jo. Po tom, co se s ní sešel možná na hodinu. A teď je na cestě do Seattlu.“ Elias se odmlčel, snažil se najít slova, kterými by vysvětlil, co zaslechl v Samově hlase. „Zněl, jako by byl plný energie, Willow. Jako by se na něco těšil.“

Willow se usmála. „V tom případě, bez ohledu na to, jak se to vyvrbí, jsem už teď Abby Radwellové vděčná.“

7

„Copak ses zbláznila, Abby?“ Gwen Frazierová se opřela o stůl v restauraci a ztlumila hlas. „Podle toho, co jsem našla na internetu, byl Sam Coppersmith před šesti měsíci zapletený do vraždy své snoubenky. Takového chlapa by sis najímat neměla. Může být velice, velice nebezpečný.“

„Jen klid, prostě jsem ho zaměstnala, nespím s ním. To je velký rozdíl.“

„To by mě mělo uklidnit?“

„No, já se teď rozhodně cítím líp,“ přiznala Abby.

Seděly právě u stolu v barové části restaurace. Bylo půl osmé. Lidé, kteří sem přišli po práci, už pomalu odcházeli. Podnik se teď plnil místními obyvateli z okolních bytů. Několik kadeřnic ze salonu na rohu ulice, který se zavíral v sedm, tu slavilo narozeniny. Tlumené hučení konverzace a hudby hrající ze zvukové aparatury poskytovaly alespoň trochu soukromí.

Gwen Frazierové bylo stejně let jako Abby. Byla vysoká, tmavovlasá, s oříškovýma očima. Měla talent na čtení aur a vydělávala si jako paranormální poradkyně. Její schopnosti jí umožňovaly pracovat jak s talenty, tak s obyčejnými lidmi. Jak vysvětlila Abby, mezi těmito dvěma skupinami klientů nebyl žádný opravdový rozdíl. Ti, kteří měli vlastní skutečné nadpřirozené schopnosti, jí věřili, když jim vysvětlila, že čte jejich aury. A osoby bez talentu chtěly věřit, že dokáže vidět jejich energetické pole. Pro ženu z její branže to byla výhoda.

„Tohle není žádná legrace,“ prohlásila Gwen.

„Já vím. Promiň. Byl to dlouhý den. Cesta zpátky z Anacortes trvala déle než obvykle. Na dálnici se stala nějaká nehoda.“ Abby upila trochu vína a sklonila sklenku. „Jestli ti to pomůže, byla jsem informována, že není možné, aby Sam Coppersmith svoji snoubenku zavraždil.“

„Kdo ti to řekl?“

„Chlapík, co řídí vodní taxi.“

„Je to nějaký odborník?“

„Rozhodně si to myslí. Na ostrově jsou zřejmě všichni přesvědčení, že to Sam neudělal.“

„A jak to můžou dokázat?“ zeptala se Gwen.

„Mají pocit, že kdyby Sam někoho zabil, počínal by si mnohem obratněji.“

„Prosím? Co to má znamenat?“

„Zařídil by, aby oběť zmizela.“ Abby mávla jednou rukou. „A postaral by se o to, aby nezůstalo nic, co by na něj ukazovalo.“

„A ty téhle teorii řidiče vodního taxi věříš?“

Abby se na Gwen zadívala přes okraj skleničky. „Poté co jsem se setkala se Samem Coppersmithem, ano, věřím té teorii.“

„Uvědomuješ si, že Coppersmithovi mají spoustu peněz?“ podotkla Gwen zlověstně. „S penězi přichází ten typ moci, díky níž můžeš zajistit, aby nikdo za svoje hříchy nepykal.“

„Teď se projevuje tvoje cynická stránka, Gwen.“

„Tahle stránka je moje nejlepší. Je tenhle Sam Coppersmith skutečné soukromé očko?“

„Popsal se jako odborný poradce.“

„Ach, to je úžasné,“ zvolala Gwen.

„Ale myslím, že je pro tu práci ten nejlepší.“

„Proč, proboha?“

„Protože do téhle situace je zapletená velice nebezpečná knížka a já potřebuju vyšetřovatele, který bere paranormálno aspoň trochu vážně. A takových moc není, jestli sis ještě nevšimla. Navíc víš stejně dobře jako já, že Thaddeus Webber by mě za Coppersmithem nikdy neposlal, kdyby si myslel, že existuje nějaká lepší možnost.“

„To je pravda.“ Gwen se opřela o opěradlo. „Dostala jsi od toho vyděrače nějaké další e-maily?“

„Díkybohu ne. Ale chci s tebou probrat ještě něco jiného.“

„Co?“

„Dva dny za sebou se mi zdál opravdu divný sen. Týká se Gradyho Hastingse.“

Gwen se zamračila. „Toho šílence, který se vloupal do domu tvé klientky?“

„Ano.“

„No, na tom, že tě sužují noční můry, není nic překvapivého. Byl to strašný zážitek.“

„To je pravda, ale na těch snech mě děsí to, že jsem začala být náměsíčná. To se mi v životě nestalo.“

„V tvém talentu není nic labilního,“ prohlásila Gwen, „jestli se ptáš na tohle.“

„To ty jsi mi povídala, že narušení snového stavu může být prvním náznakem vážných problémů s parasmysly.“

„To ano, ale takové narušení by bylo vidět v auře. Ta tvoje je v pořádku.“

Abby vytvořila kolem nožičky sklenky trojúhelník z palců a ukazováčků. „Podívej se. Prosím.“

„Dobře, dobře.“

Gwen zapojila svůj talent. Abby ucítila mírné zaševelení energie v atmosféře. O pár metrů dál najednou nějaký obchodník ve středním věku, který se choulil na barové stoličce, otočil hlavu a rozhlédl se, jako by něco nebo někoho hledal. Abby tušila, že ucítil ve své blízkosti chvění psi energie, ale nejspíš neví, co způsobilo, že se mu zježily vlasy na zátylku. V rohu místnosti se rusovlasá módní návrhářka popíjející cosmopolitan nervózně rozhlédla po místnosti a pak se znovu obrátila ke svým kolegyním.

Abby čekala, zatímco si ji Gwen prohlížela. Po několika minutách energetická úroveň v atmosféře klesla.

„Nezachytávám žádné špatné vibrace,“ prohlásila Gwen. „Jenom náznaky stresu, o němž jsem se zmínila předtím. Ultrasvětlo vycházející z paranormálního konce spektra je hustší, ale nejde o nic znepokojivého. Nevidím nic, co bych spojovala s labilitou parasmyslů. A taky chci zdůraznit, že jsem nenašla žádné snové světlo, které by souviselo s náměsíčností.“

„Tak co se, pro všechno na světě, děje?“

„Snažím se ti vysvětlit, že to, co se ti stalo ve Vaughnově knihovně, se dá přirovnat k vichřici stupně pět, pokud jde o tvoje parasmysly. Přesměrovala jsi obrovské množství nestálé energie. Proboha, podařilo se ti poslat toho muže do bezvědomí. Musí přijít nějaké následky, nemluvě o skutečnosti, že jsi toho dne mohla zemřít. Musíš si dopřát čas, aby ses z toho šoku vzpamatovala.“

„Nemůžu být dál náměsíčná,“ hlesla Abby. „Co když otevřu posuvné dveře a rozhodnu se vyjít na balkon?“

„Uklidni se. Nic takového neuděláš. Parasmysly by se ti okamžitě vrátily, kdyby ses ocitla v nějakém nebezpečí.“

„Máš v moje smysly větší důvěru než já.“

Gwen se zamyslela. „V tom svém snu: tušíš, kam jdeš nebo čeho chceš dosáhnout?“

„Vidím Gradyho Hastingse. Natahuje se ke mně, prosí o pomoc. Říká, že ho můžu zachránit jenom já.“

„To je všechno?“

„To stačí.“

„Dobře, trvám na své teorii, že tyhle stavy odstartoval stres, který jsi toho dne prožila. Ale je tu ještě jiná možnost, již bys neměla přehlížet.“

„Jaká?“

„Tvoje intuice se ti snaží říct něco důležitého.“

„Například?“

„To netuším,“ přiznala Gwen. „Ale jsi příliš inteligentní, než abys ty náznaky ignorovala. Zkus ten sen ovládnout a řídit tak, jak budeš potřebovat.“

„To se snadněji řekne, než udělá.“

„No, pro silný talent je to rozhodně lehčí než pro někoho, kdo nemá mnoho nadpřirozených schopností,“ poznamenala Gwen. „Než půjdeš dneska spát, nastav svůj paranormální budík, aby tě upozornil, až začneš snít. A pak ten sen ovládni.“

„Bude to fungovat?“

„Ano, jestli ten budík nastavíš dobře. Funguje to na stejném principu, jako když si řekneš, že bys měla vstát v určitou dobu, abys stihla brzký let. Spousta lidí, dokonce i s minimálním talentem, to tak dělá.“

Abby se pomalu nadechla a připomněla si, že Gwen je na tuhle oblast odbornice. „Dobře, zkusím to.“

Gwen na ni namířila prst. „Víš, co doopravdy potřebuješ?“

„Prosím, neříkej, že nového přítele.“

„Potřebuješ dovolenou. Měla bys se mnou zítra odletět na Havaj. Ještě není pozdě. Vsadím se, že v mém letu mají ještě volno. Spousta lidí ruší cesty na poslední chvíli.“

„Jistě, za plnou cenu. Nezapomeň, že si to nemůžu dovolit. Navíc teď z města odjet nemůžu, to nepřichází v úvahu. Jak bych si mohla užívat dovolenou, kdybych věděla, že tu na mě po návratu bude čekat nějaký vyděrač?“

„Asi by to nebylo to nejlepší,“ připustila Gwen. „Vždyť sis ale najala Coppersmithe, aby se o něj postaral. Nech ho dělat jeho práci, zatímco se budeš povalovat na pláži.“

„Nemyslím, že by sis mohla najmout vyšetřovatele a pak si vesele odjet na dovolenou, zatímco on za tebe bude řešit problémy.“

„Proč ne? Práci pro paní Vaughnovou už jsi přece dokončila. Jako tvoje kamarádka a poradkyně ti říkám, že potřebuješ čas, aby se tvoje smysly zotavily. Kup si letenku na Havaj kreditkou a řekni svému vyšetřovateli, aby ti zprávy o pokroku posílal e-mailem.“

„Nelíbí se mi, že bych tu měla Sama Coppersmithe nechat bez dohledu při řešení velice osobních problémů.“

Gwen se chápavě usmála. „Ráda máš věci pod kontrolou.“

„A kdo ne? Ale věř mi, jestli se někdy setkáš se Samem Coppersmithem, pochopíš, že je to velice rozumný nápad.“

„Jaký je?“

„Představ si šíleného vědátora v podzemní laboratoři.“

„To nezní jako typický soukromý vyšetřovatel.“

Abby znovu zvedla sklenku. „Na Samu Coppersmithovi nic typického není.“

Když vyšly z restaurace, zkrápěl čtvrť Belltown mírný deštík. Mokré chodníky zářily odraženým světlem z pouličních lamp. Neonové nápisy ozařovaly okna nespočetného množství restaurací, hospod a klubů, které se nacházely po obou stranách První avenue.

Gwen strčila ruce hluboko do kapes svého kabátu. „Uvažuju, že bych tu Havaj měla zítra zrušit. Nechci tě tu nechat samotnou s tím Coppersmithem a vyděračem.“

„Nic rušit nebudeš. Tvůj nový klient ti zaplatí obrovskou odměnu a všechny výdaje, aby ses podívala na jeho auru. K takovým penězům se nemůžeš otočit zády.“

„Kašlu na peníze. Mám o tebe starosti, Abby.“

„Budu v pořádku.“

„Slib mi, že jestli budeš mít pocit, že ti potíže přerůstají přes hlavu, zavoláš nejdřív Nickovi, protože bude nejblíž. A hned potom zavoláš mně. Nasednu do nejbližšího letadla do Seattlu.“

„Slibuju,“ přikývla Abby.

Žádná z nich nezmínila možnost, že by zašla pro pomoc za svou rodinou. To nepřicházelo v úvahu a obě to věděly. Gwen a Nick Sawyer přestavovaly její skutečnou rodinu, pomyslela si Abby. Pouto mezi nimi se zformovalo při společných letech strávených na Sluneční akademii. Nic ho nemohlo narušit.

Chtěla kamarádku ještě uklidnit, ale uprostřed chodníku ji zarazil záblesk intenzivního uvědomění.

„Abby?“ Gwen se znepokojeně zastavila vedle ní. „Jsi v pořádku?“

„Je tady,“ hlesla Abby tiše.

„Kdo?“ nechápala Gwen.

Abby sledovala potemnělou postavu, jak se odtrhává od dveří a kráčí do světla. Muž měl na sobě černou koženou bundu, tmavý rolák a tmavé kalhoty. Límec bundy měl zdvižený proti chladu a dešti, zakrýval mu tvář.

V jedné ruce nesl černou koženou sportovní tašku. Se zbystřenými smysly neměla potíže rozeznat jemný žár v jeho očích. Žilami se jí rozproudilo vzrušení.

Sam se na ni zadíval, v očích mu žhnulo. „Čekal jsem na vás. Znáte to staré rčení.“

„Jaké staré rčení?“ zeptala se Abby.

„Můžeš utéct, ale neschováš se.“

Abby se podívala na Gwen. „Seznam se se Samem Coppersmithem.“

8

Sam zaslechl cvakání psích drápů na dřevěné podlaze ještě dříve, než Abby odemkla dveře.

„To je Newton,“ vysvětlila Abby. „Je nadšený z návštěv, zvlášť z podivných mužů.“

„Budu se snažit udělat dobrý dojem,“ slíbil Sam.

Otočila klíčem a dveře otevřela. Chlupatý šedý pes neurčitého původu se vrhl vpřed, aby pozdravil Abby, jako by ji neviděl snad rok.

„Promiň, že jdu pozdě, Newtone.“ Abby se sklonila, aby láskyplně poškrábala psa za ušima. „Máme společnost.“

Newton Sama pozoroval s výrazem vážných pochyb.

„Jdu s ní,“ ukázal Sam.

„Obvykle nekouše,“ prozradila Abby.

„Nemusíte to říkat, jako by to byla charakterová vada,“ prohlásil Sam.

Newton nebyl moc velký, ale to bylo tak všechno, co měl společného s typickými gaučovými psíky, kteří se podle Samovy zkušenosti rozdělovali na dvě skupiny: na drobné, bílé a chlupaté nebo robustní mopsíky. Newton byl menší verzí pouliční směsky.

„Kde jste ho našla?“ zeptal se Sam.

„V psím útulku.“ Abby se na Newtona zamilovaně usmála. „Byla to láska na první pohled, viď, Newtone?“

Newton na ni krátce koukl, jako by potvrzoval, že slyší. Pak obrátil pozornost zpátky k Samovi.

Sam odložil koženou tašku na podlahu, klekl si a natáhl k Newtonovi ruku. Pes mírně naklonil hlavu na stranu a našpicoval uši. Očuchal Samovu ruku a pak milostivě svolil, aby ho několikrát pohladil.

„Gratuluju,“ prohlásila Abby. Sundala si kabát a otočila se, aby ho pověsila na červený věšák. „Newton vás schvaluje. To se moc často nestává.“

Sam vstal. „Řekl bych, že mě spíš tak nějak toleruje.“

„No, ano, ale aspoň nevypadá, že by vám chtěl jít po krku.“

„Je to domácí pes,“ namítl Sam. „Nanejvýš by mi dokázal jít po kotníku.“

Abby ho probodla pohledem. „Za žádných okolností Newtona nepodceňujte. Umí zachytit vibrace v atmosféře. Pozná, když ho někdo urazí.“

Sam se zadíval na Newtona. „Opravdu?“

Newton si pohrdavě odfrkl a odklusal po chodbě.

Sam se koukl po Abby. „Protože se mě váš hlídací pes rozhodl pustit přes práh, můžu si sundat bundu?“

Abby zčervenala. „Ano, samozřejmě. Promiňte. Nechtěla jsem se chovat hrubě, jenom jsem nečekala, že vás uvidím tak brzo.“

„To jsem pochopil.“

Setřásl z ramen bundu a podal ji Abby. Když ji od něho přebírala, prsty přejela přes jeho, až se mu rozechvěly všechny smysly. Věděl, že ten malý záblesk ucítila také, protože se jí zářivé oči překvapeně rozšířily. Udiveně se na něho zadívala a pak rychle odvrátila pohled.

Pověsila mu bundu na věšák a odvedla ho krátkou chodbičkou do obýváku a jídelny.

Gwen Frazierová před pár minutami diskrétně zmizela v taxíku a odjela do svého bytu o několik bloků dál. Sam ucítil zachvění energie v atmosféře, když mu Abby představila svou kamarádku. Byl si docela jistý, že Gwen použila nějaký talent, aby si ho prověřila. Očividně usoudila, že je s ním Abby v bezpečí, alespoň prozatím, protože se nesnažila zůstat s nimi.

Situace se začínala zlepšovat, usoudil. Dnes v noci se mu podařilo projít dvěma obrannými zdmi, přes ochranitelskou kamarádku a ochranitelského psa. Byl to obrovský úspěch.

„Vaše přítelkyně má taky nějaký talent, že?“ zeptal se.

„Ano. Gwen je paranormální poradkyně. Umí číst auru.“

„Číst auru. Správně.“

Abby se na něho přísně zadívala. „Vím, co si myslíte.“

„Vážně?“

„Domníváte se, že Gwen používá svůj talent, aby podváděla lidi. Abyste věděl, nevykládá budoucnost, ani nečte z dlaně. A rozhodně nepředstírá, že umí mluvit s mrtvými. Opravdu dokáže číst aury. Její klienti k ní přicházejí pro radu a poučení. Prozkoumá jejich energetická pole a řekne jim, co viděla, a navrhne nějaká zlepšení. Je něco jako terapeutka.“

„Chápu.“

Abby si povzdechla. „Asi trochu přeháním. Jenomže tolik lidí si myslí, že je Gwen podvodnice. Psychologové a tradiční poradci nechovají psychotroniky v moc velké úctě. Dal byste si bylinkový čaj? Nabídla bych vám kafe, ale v noci ho nepiju, alespoň ne v poslední době.“

A to byly všechny informace, které se o Gwen Frazierové dozví, pomyslel si. „Čaj bude fajn. Díky.“

„Dám vařit vodu.“ Zaváhala, jako by si nebyla jistá, co s ním. „Prosím, posaďte se.“

Zkoumal svoje možnosti. Byt byl malý, ale rohový s otevřeným prostorem. Zdi byly vymalované ve středomořských odstínech zlaté a tmavě hnědé. Podlahy byly z tvrdého dřeva a zdobily je dva koberečky s moderními vzory v barvě červené, modré, zelené a žluté. Na tom u okna se povaloval Newton. Sledoval Sama podezřívavým pohledem, ale nevykazoval žádné známky toho, že by se chystal zaútočit na krk nebo kotník.

Před ním se rozkládala pohodlně vypadající pohovka ve tvaru písmene L, křeslo, několik poliček na knihy, spousta zdravě vyhlížejících květin a prosklený konferenční stolek. Na něm ležela knížka. Prohlédl si ji pozorněji. Dobrovolné rodičovství: Průvodce vytvořením moderní smíšené rodiny od doktora Brandona C. Radwella.

„To je nová kniha mého otce,“ prozradila Abby.

Zvedl Dobrovolné rodičovství a obrátil ho. Na zadní obálce se usmíval Brandon C. Radwell držící se za ruku s elegantně vypadající ženou, která musela být jeho manželka. Za zářícím párem stála Abby, muž asi stejného věku a dvě velice atraktivní ženy, které vypadaly na devatenáct nebo dvacet.

„To je vaše rodina?“ zeptal se Sam a zvedl knížku, aby jí fotku ukázal.

„To jsou Radwellovi, dokonalá moderní smíšená rodina,“ prohlásila Abby. Odvrátila se a raději se začala věnovat konvici s vodou. „Za tátou a Dianou stojí můj nevlastní bratr Dawson a nevlastní sestry.“

„Sestry vypadají jako dvojčata.“

„To jsou. Studují na univerzitě.“ Abby postavila konvici na sporák. „Když se narodily, bylo mi dvanáct. Dawsonovi třináct.“

Odložil knížku na konferenční stolek a dokončil prohlídku pokoje. V jednom rohu stála domácí kancelář vybavená stolem, počítačem a nějakými skříňkami.

Malý balkonek a okna od podlahy ke stropu využívaly nádherného výhledu na panorama města. Světla věže Space Needle zářila do noci.

Celé místo sálalo útulným, příjemným teplem, jež svědčilo o osobní péči. Malému bytečku byla věnována spousta času a pozornosti, takže se proměnil z obývacího prostoru v domov.

„Hezké,“ prohlásil.

Abby se usmála prvním opravdovým úsměvem, který u ní viděl. Najednou celá zářila. V očích jí svítilo hluboké uspokojení a radost. „Je to můj první domov. Neustále jsem bydlela v podnájmu. Ale konečně se mi podařilo ušetřit dost peněz na zálohu. Nastěhovala jsem se před třemi měsíci. Upravila jsem si to tu sama. Mí přátelé mi pomohli s malováním a nábytkem.“

V hlase se jí ozývalo něco víc než jen hrdost majitelky. „Je to můj první domov“, mluvilo za vše. Malý byteček byl pro Abby velice důležitý. Samovi došlo ještě něco, co mu řekla. Její přátelé jí pomáhali s malováním a vybavením. Žádná zmínka o pomoci nevlastního bratra či sester.

Přešel k žulovému pultu, který odděloval obývák od kuchyně, a usadil se na barovou stoličku.

Abby vyndala ze skříňky plechovku. „Předpokládám, že jste za mnou dnes přijel, protože jste pokročil ve vyšetřování.“

„Kdepak. Zadrhl jsem se.“

Na pár okamžiků ztuhla, dokonce ani nemrkla. Její klid byl absolutní. Rychle se však vzpamatovala a zamračila.

„Tak co tu, pro všechno na světě, děláte?“ vyhrkla.

Složil paže na pultu. „Svoji práci. Říkal jsem vám, že pro vás nic překvapujícího nemám, ale potřebuju se vás na něco zeptat.“

„Měl jste zavolat.“

„Dávám přednost dotazování z očí do očí.“ Usmál se. „Tak je menší šance, že dojde k nedorozumění.“

„Fajn, jak myslíte.“ Sundala víčko plechovky a začala sypat čaj do konvičky. „Ptejte se.“

„Říkala jste, že nevíte, co po vás ten vyděrač chce.“

„Povídala jsem, že se nijak konkrétně nevyslovil.“

„Máte nějakou teorii?“

„Předpokládám, že jde po nějaké paranormální, nejspíš zakódované knížce. Chce, abych mu ji našla.“

„Ale vy nevíte, jakou knihu má na mysli?“

„Zatím ne.“ Vrátila víčko na plechovku. „V podsvětí se neustále nachází několik výjimečně vzácných výtisků nadpřirozeného původu.“

„Naznačil vám Thaddeus Webber něco?“

„Ne.“ Otevřela další skříňku a vyndala dva hrníčky. „Naše komunikace ohledně tohoto tématu dosud probíhala přes e-mail. Thaddeus žije sám v předhůří Kaskádového pohoří. Je velice samotářský. Skoro paranoidní. Ani nemá telefon. Říká, že je snadné ho odposlouchávat. Když trval na tom, abych vás okamžitě kontaktovala, položila jsem mu několik otázek, ale jediná odpověď, kterou jsem dostala, byla: ‚Promluv si se Samem Coppersmithem. Bude vědět, co dělat.‘“

„Myslím, že má pravdu. Mám lepší představu o tom, co se tu děje, než vy.“

Ironicky se ušklíbla. „Došla jsem ke stejnému závěru. Povídejte, Same.“

„Jsem si docela jistý, že vás za mnou Thaddeus Webber poslal proto, že si myslí, že ten váš vyděrač pátrá po starém laboratorním zápisníku, který se můj otec snaží najít už celé roky.“

„Jen malá poznámka, ať už je to kdokoliv, není to můj vyděrač, ale pokračujte.“

„Táta nakonec došel k závěru, že ten deník a muže, který do něho zapsal výsledky svých pokusů, pohřbila exploze v jednom starém dole zvaném Fénix. Ale teď se zdá, že se ten zápisník objevil na sběratelském trhu. Víme minimálně o jednom nebezpečném člověku, který by ho rád našel.“

Abby nadzvedla obočí. „Předpokládám, že nemluvíte o sobě?“

Na okamžik její poznámku nepochopil. Pak mu došlo, že mu dala najevo, že ho považuje za nebezpečného.

„Není třeba mě urážet,“ prohlásil dotčeně. „Jsem na vaší straně, vzpomínáte?“

„Vlastně to začíná znít spíš tak, že máte svoje vlastní plány, ale to mi nevadí. Každý má svoje skryté úmysly, ne?“

Nijak to nekomentoval. „Snažím se vám vysvětlit, že je docela pravděpodobné, že vás za mnou Webber poslal proto, že si myslí, že vás ohrožuje někdo, kdo pase po tom deníku. Chápe, že já jsem ta nejlépe kvalifikovaná osoba, která se o vás postará, dokud tu zatracenou knihu nenajdeme a nezískáme.“

„Dobře, to chápu, ale nezapomínejte, že byste měl pracovat pro mě.“

„Dokud nebude po všem, máte moji plnou pozornost,“ ujistil ji slavnostně.

Dlouho si ho prohlížela potemnělýma, nečitelnýma očima. Pískání konvice přerušilo napjaté ticho. Odvrátila se, aby nalila horkou vodu do připravené konvičky s čajem.

„Tak dobře,“ podotkla. „Nic lepšího z vás asi stejně nedostanu. Vy najdete mého vyděrače a odstraníte ho. Výměnou za to pro vás vypátrám ten zápisník.“

Ucítil bodnutí podráždění. „Tohle není žádné obchodní ujednání.“

„Ale ano.“ Odložila konvici. „Přesně tak to je. Ale to je jedno. Pochopila jsem, že si myslíte, že je ten zápisník zašifrovaný nějakým psi kódem?“

„Podle řečí ano. Nevíme, kdy byl uzamčen nebo kdo kód vymyslel.“

„Ten muž, o němž jste se zmínil a který zaznamenal svoje pokusy do toho deníku, říkal jste, že zemřel při výbuchu v dole?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Asi tak před čtyřiceti lety. Jmenoval se Ray Willis. Spolu s mým otcem a dalším mužem jménem Quinn Knox byli důlní inženýři, kteří měli intuitivní talent na skrytou energii ve skalách a krystalech a rudě. Navíc tušili, že budoucnost technologií závisí na takzvaných vzácných zeminách. Uzavřeli partnerství a pustili se do průzkumu. Narazili na zlatý důl, skoro doslova, když získali práva na starou opuštěnou šachtu kdesi v nevadské poušti. Ten, kdo ji vybudoval původně, nejspíš hledal zlato. Žádné tam nebylo. Ale táta a jeho partneři pátrali po zlatě jednadvacátého století.“

„Po vzácných zeminách.“

„Správně. Všichni byli přesvědčení, že Fénix je moderním ekvivalentem zlatého dolu.“

„Našli nerosty a prvky, které ve Fénixu hledali?“

„Ano, ale objevili ještě něco mnohem zajímavějšího a podle táty mnohem nebezpečnějšího. Nalezli dutiny plné krystalů blízkých křemenu a nepodobných čemukoli, co kdy viděli. V odborné literatuře o nich nenašli jedinou zmínku. Nakonec však objevili pár starých odkazů na podobné krystaly ve starobylých knihách o alchymii.“

Abby se ušklíbla a nalila čaj do šálků. „Alchymie. To mě nepřekvapuje. Dávní alchymisté se neustále snažili vymýšlet tajné fomule a prováděli experimenty s parakrystaly a jantarem a dalšími kameny ve snaze zvýšit svoje schopnosti.“

„Táta s Willisem a Knoxem vycítili energii uzavřenou v těch skalách, ale neměli tušení, jak se k ní dostat, nemluvě o tom, jak ji využít. Zřídili malou laboratoř a začali provádět pokusy.“

Abby položila jeden z hrníčků na pult před Sama. Alespoň už se netvářila skepticky. Místo toho vypadala zdráhavě zaujatě.

„Zjistili, že ty krystaly mají nadpřirozené vlastnosti?“ zeptala se.

„Ano. Ale brzy se uvědomili, že si zahrávají s ohněm.“ Najednou si velice intenzivně uvědomoval svůj prsten. „Možná doslova. V té laboratoři přišli jenom na to, že energie v těch kamenech je nestálá a nepředvídatelná a že má paranormální povahu. Táta a Knox chtěli s pokusy přestat, dokud nevezmou pár vzorků do plně vybaveného zařízení. Ale Ray Willis byl těmi kameny posedlý. Byl přesvědčený, že mají ohromnou hodnotu, a rozhodl se, že se o potenciální zisky nechce s nikým dělit.“

Abby zvedla svůj šálek. „Mezi partnery došlo k rozepři?“

„Dá se to tak říct. Ray Willis se pokusil Knoxe a mého otce zavraždit. Taťka nám nikdy neřekl, co přesně se v té důlní šachtě tehdy stalo, ale nakonec došlo k explozi. Knox a můj otec unikli větrací šachtou. Willis to nestihl.“

„Co se stalo dál?“

„Táta s Knoxem pak uzavřeli dohodu. Rozhodli se, že v dohledné době by měly krystaly zůstat v podzemí. Ty šutry byly prostě příliš nebezpečné. Nedalo se určit, co by se stalo, kdyby padly do špatných rukou. Souhlasili, že polohu dolu uchovají v tajnosti, a snažili se odstranit všechny stopy jeho existence.“

„Dohledná doba se protáhla na čtyřicet let?“

„Jo, ale táta si o Fénixovi myslí pořád totéž. Nechce, aby ho někdo našel, rozhodně ne teď. Tvrdí, že jestli přijde čas, aby se ten důl znovu otevřel, měla by se o to postarat naše firma.“

„A do té doby se váš otec rozhodl udržet ho v tajnosti.“

„Jeho bývalý partner, Quinn Knox, o něm taky nikdy nikomu neřekl. Ale zemřel před několika týdny. Předtím nás stihl varovat, že jeho syn, Lander Knox, zřejmě naprostý šílenec se spoustou talentu, je na stopě toho laboratorního deníku.“

„Říkal jste, že váš otec a Knox po tom zápisníku po explozi pátrali?“

„Nejen po něm. Chybělo i několik krystalů, které Ray Willis používal pro svoje experimenty. Táta a Knox nemohli deník ani kameny najít. Nakonec se vzdali a řekli si, že všechno spolu s Willisem pohřbil ten výbuch. Během let se ale tu a tam šuškalo, že se ten notes a přinejmenším jeden z krystalů zachovaly. Zpočátku táta sledoval každé vodítko. Teď v tom pokračujeme já a můj bratr Judson. Ale až dosud jsme na nic nepřišli.“

„Co se stalo s partnerstvím vašeho otce a Knoxe?“

„Chvíli pracovali spolu. Našli nový důl, v němž objevili měď. Prodali ho obrovské těžební společnosti a zisky si rozdělili. Tím jejich spolupráce skončila. Můj otec investoval svůj podíl peněz do průzkumu a těžby v jiném dole se vzácnými zeminami, který se stal základem naší firmy.“

„A co Quinn Knox?“

„Během let se přestali s tátou vídat. Knox měl zřejmě problémy s hazardními hrami a s několika dalšími závislostmi. Po několika desítkách let ale Knox tátovi zavolal z nemocnice, aby ho varoval před Landerem Knoxem. Lander zřejmě objevil jeden z krystalů, který si Quinn schoval, a dozvěděl se o existenci dolu Fénix. Usoudil, že byl připraven o své právoplatné dědictví, a je odhodlaný ho najít. K tomu potřebuje ten laboratorní deník.“

„Opravdu si myslíte, že tenhle Lander Knox je tím, kdo se mě snaží vydírat?“

„Řekl bych, že je to hodně pravděpodobné, to si myslím. Ale musíme předpokládat, že mohou existovat i jiní, kteří by se neštítili ničeho, aby ten notes dostali do rukou.“

„Páni, ztracený důl a zmizelý laboratorní deník.“ Abby vypadala opravdu pobaveně. „Víte, nebýt toho vydírání, byla by to ohromná legrace.“

„Jsem rád, že to vidíte i z té pozitivní stránky.“

Prohlížel si čaj, který před něho postavila. Obvykle čaj nikdy nepil, ani bylinný, ani jiný. Ale tenhle vypadal tajuplně zlatozeleně. Zvedl šálek a opatrně se napil. Tekutina působila podivným, uklidňujícím dojmem. Cítil, jak jím prostupuje teplo, a bylo mu dobře. Napadlo ho, že mu v poslední době byla pořád zima. Zvláštní, že si toho do dnešní noci nevšiml.

Společně mlčky upíjeli čaj. Nakonec hrnek postavil na pult.

„Nejspíš už jste slyšela, co se o mně povídá,“ prohlásil.

9

Abby nepředstírala, že neví, o čem Sam mluví.

„No, jistě,“ přikývla. „Dokonce i má kamarádka Gwen o vás slyšela.“

„Cassidy Lawrenceovou jsem nezabil.“

„Já vím.“

Tuhle odpověď nečekal.

„Jak to víte?“ podivil se.

Abby pokrčila rameny. „Gwen by nás nikdy nenechala o samotě, kdyby si myslela, že jste něčeho takového schopen.“

Zamračil se. „To je tak dobrá?“

„Je tak dobrá.“

„Hmm.“

Tolik tedy k fantazii o tom, jak se mu Abby vrhá do náruče a slibuje bezvýhradnou důvěru. Ber, co můžeš, Coppersmithi.

„Ještě je tu jedna věc, kterou bych si rád vyjasnil,“ prohlásil.

„Ano?“

„Spousta lidí z nějakého důvodu věří, že jsme byli Cassidy a já zasnoubení.“

„A to není pravda?“

„Není,“ zavrtěl hlavou. „Chvíli jsme se docela často vídali, takže okolí získalo špatný dojem. Měli jsme poměr, ale nebyla to moje snoubenka.“

„Rozumím.“

Do náhlého, nervózního ticha se ozval Abbyin telefon. Udiveně sebou trhla a přístroj zvedla. Zadívala se na displej, usmála se a hovor přijala.

„Povídej mi o čtení myšlenek,“ oznámila. Obešla kuchyňský pult a zamířila k malému stolu. „Právě jsme si o tobě povídali, Gwen… Ano, to jsem mu říkala. Klidně můžeš odletět na Havaj a nedělat si o mě starosti.“

Abby se zastavila před stolem a začala procházet drobnou hromádku dopisů.

„Ano,“ prohlásila. „Slibuju, že zavolám Nickovi, kdybych potřebovala pomoc. Ale budu v pořádku… Ano… Dobrou noc. Šťastnou cestu. Vím, že jde o práci, ale pokus se si na Havaji odpočinout, dobře? Ano, slibuju, že tě budu o všem informovat.“

Zaklapla telefon a posadila se. „Dobré zprávy. Gwen vám právě potvrdila vaši čistou a neposkvrněnou auru.“

„Toho si cením,“ podotkl Sam.

Abby odhodila poslední dopis stranou a sáhla po malém balíčku, který ležel na stole. „Nevzpomínám si, že bych v poslední době něco kupovala na internetu.“

Když prsty sevřela kolem zásilky, projelo jí viditelné zachvění. Ostře, hlasitě zalapala po dechu. V atmosféře zajiskřila energie.

„Ach, bože,“ vydechla.

Newton vyskočil, uši našpicované. Jemně zavrčel.

Sam už běžel k místu, kde Abby stála, a upřeně sledoval balíček, který držela v obou rukách.

„Co se děje?“ vyštěkl.

„Nic špatného.“ Vzpamatovala se z počátečního šoku. V očích jí zajiskřilo očekávání. „Myslím, že mi někdo poslal velice vzácný dárek, soudě podle energie, jde o knížku. Velice starou.“

Cítil teď kolem balíčku jemné chvění energie. „Ať už je vevnitř cokoliv, je to paranormální povahy.“

„Ano, to určitě,“ přikývla. Velice opatrně začala zásilku rozbalovat. „Je to hodně silné.“

Vlasy na zátylku se jí zježily.

„Kdo to poslal?“ zeptal se.

„To ještě nevím. Není tu žádná zpáteční adresa. Možná bude uvnitř nějaký vzkaz. Mám tušení, že je to poděkování od jednoho z mých klientů.“

„Vaši klienti znají vaši adresu domů?“

„Ne, to samozřejmě ne. V mé branži se pohybuje příliš mnoho šílenců. Všechna moje obchodní korespondence prochází přes anonymní soukromou poštovní skříňku a je přesměrována sem.“

Sundala vnější obal a odhalila zdobně vyřezávanou dřevěnou skříňku.

„To jsou alchymistické vzory,“ prozradil Sam.

„Rozhodně ano.“

Abby zvedla víčko krabičky. Uvnitř ležela malá, v kůži vázaná knížka. Oběma rukama ji vyndala. Usmála se.

„Co je?“ zeptal se Sam ostražitě.

„Je zakódovaná velice vzácným psi kódem.“ Abby svazeček opatrně otevřela a prohlížela si úvodní stránku. V očích se jí objevila radost a vzplál plamínek.

Sam se jí zadíval přes rameno a prohlížel si latinu. „Co se tam píše?“

„Název se dá přeložit jako Pojednání o bylinkách a květinách používaných při umění přípravy parfémů. Je to rádce, jak namíchat parfém, napsaný někým, kdo měl pro tuto oblast zřejmě paranormální nadání. Podle titulní stránky obsahuje některé z vlastních receptů Kleopatry. Není to úžasné?“

„Abby,“ prohlásil Sam, „nedostala jste to poštou.“

„Ano, já vím. Říkala jsem vám, že moje pošta prochází přes soukromou schránku.“

„Tak jsem to nemyslel,“ podotkl bezvýrazně. „Nebylo to poslané odnikud. Na balíčku není žádná poštovní známka. Museli vám ho doručit osobně až sem.“

Abby konečně vzhlédla. Mírně přimhouřila oči. Získal její naprostou pozornost.

„No, mám pár přátel,“ namítla napjatě. „Předpokládám, že to tu nechal někdo z nich.“

„Je tam nějaký vzkaz?“

„Žádného jsem si nevšimla.“ Zadívala se na dřevěnou krabičku. Uvnitř byla malá bílá obálka. „Počkejte, je tu.“

Odložila knížku a otevřela obálku. Vytáhla drobnou kartičku a přečetla ručně psaný vzkaz: Prosím, přijměte tento malý dárek jako výraz mého obdivu k vašemu výjimečnému talentu. Přál bych si využít vašich služeb při získání velice vzácného svazku, který je prý k dispozici. Cena nerozhoduje. Pokud uspějete, obdržíte štědrou odměnu. Bez ohledu na vaše rozhodnutí si prosím ponechte tento herbář.

„Někdo se vás snaží uplatit, abyste ho přijala za klienta,“ konstatoval Sam. „A ví, kde bydlíte.“

„A sakra,“ vydechla Abby.

10

V atmosféře vzplála ledová energie. Abby věděla, že Sam zapojil svůj talent. Stejně jako ona, ale trochu jinak. Znervóznilo ji, že by potenciální klient zjistil její adresu domů, ale nedokázala se přimět, aby uvěřila, že malý herbář představuje skutečnou hrozbu.

„Dávám si pozor,“ prohlásila Abby, „ale každý ví, že v dnešní době můžete najít kohokoliv, pokud se snažíte dost dlouho. Podotýkám, že vy jste mou adresu dnes v noci našel. Nevzpomínám si, že bych vám ji odpoledne sdělovala.“

„Znám poznávací značku vašeho auta,“ prozradil Sam.

„Prosím? Auto jsem nechala v Anacortes, když jsem za vámi jela.“ Pak jí to došlo. „Ach, proboha, byl to Dixon, že ano? To on si moji značku poznamenal, když mě zavezl do přístavu. A pomocí ní jste mě vypátral.“

„I moje rodina si dává pozor,“ konstatoval Sam. „Kolik vašich klientů se namáhalo, aby vás takhle vysledovalo?“

„Mám-li být upřímná, nikdy to nebyl problém. Všichni mou pověst znají. Nemá smysl mě kontaktovat, pokud vás nedoporučí někdo, komu věřím. I kdyby se někdo dostal až k hlavním dveřím této budovy, žádný vrátný by ho nepustil, pokud bych k tomu nesvolila.“

„Pošta a balíčky jsou dodávány do vestibulu. Jak se sem tohle dneska dostalo?“

„Měla jsem být pár dnů mimo město. Čekala mě práce v Portlandu, kterou jsem přesunula, když jsem dostala ty vyděračské vzkazy. Denní vrátný, Ralph, mi vždycky přinese poštu a zalije kytky, když jsem pryč. Zapomněla jsem mu říct, že jsem změnila plány.“

Sam zvedl vzkaz a tiše si ho přečetl. „Tohle není tatáž osoba, která vás vydírala.“

„Ne, jsem si jistá, že není. Ten, kdo mi poslal tenhle herbář, se mě snaží ohromit. Je to velice štědrý dar. Nejspíš bych ho mohla prodat za několik tisíc dolarů, na chvíli by to pokrylo platby za hypotéku a nákup nového nábytku.“

„A jste ohromená?“ zeptal se Sam tiše.

Přejela prstem přes elegantně zdobený kožený obal. Tlumená energie uzavřená ve stázi jí přejela přes smysly.

„Ach bože, ano,“ zašeptala. „V životě jsem nikdy nic takového nedostala. Tahle knížečka je velice cenná sama o sobě i jako text, ale psi kódování z ní dělá mezi sběrateli něco mnohem, mnohem vzácnějšího. Kdo ví, jaká tajemství se uvnitř skrývají.“

Sam stiskl rty. „Jinými slovy vás osoba, která vám ji poslala, zaujala.“

Usmála se. „Dá se to tak říct. Věnovat mi tuhle knížku je jako darovat jiné ženě velice krásnou sadu diamantových náušnic.“

Poznala, že Samovi se to moc nezamlouvá. Uvažovala, proč mu to tak vadí. Jenom se snažila přiblížit mu, co cítí.

„Není v tom nic osobního,“ dodala rychle. „Chci říct, není to přece tak, že by se mnou chtěl mít poměr nebo tak něco. Jenom mi dává najevo, že si může dovolit moje služby a že za ně dobře zaplatí.“ Znovu herbář pohladila. „Tenhle dárek navíc vypovídá o tom, že si cení mého talentu.“

„Ať vás ani nenapadne poslat mě k vodě a přijmout ho jako svého klienta,“ varoval ji Sam. „Máme dohodu.“

Povzdechla si. „Ano, to je pravda.“

„Nemusíte se tvářit, jako by to byla nějaká tragédie. Ten vyděrač tu stále je, vzpomínáte?“

„Věřte mi, že jsem na něj nezapomněla.“

„Můžu se podívat na ten herbář?“ zeptal se Sam.

„Jistě.“ Trochu zdráhavě mu ho podala. Energie knížky byla mírně opojná. Jako exotický parfém, pomyslela si.

Sam opatrně svazek otevřel. „Cítím trochu horka, ale nic, co by mě varovalo, že je zakódovaná.“

„Ten, kdo tu knížku zašifroval, se vyznal ve starobylých technikách. Nejspíš byste si ničeho ani nevšiml, dokud byste se doopravdy nepokusil nějaký z těch receptů namíchat. Pak byste zjistil, velice těžce, že parfém, který jste vytvořil, nevoní moc vábně.“

Sam vzhlédl. „Co znamená těžce?“

„Výsledky se mohou lišit, od podivně páchnoucích směsí až po skutečně jedovaté tekutiny. Záleželo by na tom, jak moc osoba, která ten kód vytvořila, chránila svoje tajemství.“

„Myslíte, že tu knihu zabezpečila nějaká žena?“

„Ano,“ přikývla Abby. Usmívala se. „Každý psi kód je jedinečný. Je to jako otisk prstu, který prozrazuje hodně o osobě, jež šifru vymyslela. Musíte mi v tomhle věřit, když říkám, že byste nechtěl znovu vytvořit některý z těchto receptů, pokud by nebyl kód nejprve zrušen.“

„Věřím vám.“ Sam odložil knížku na stůl. „Co s tím herbářem uděláte? Necháte si ho?“

„Ne, to nemohu udělat. Osoba, která mi ho poslala, je velmi laskavá a velkorysá, když trvá na tom, že je to dar, ale nikdy bych nemohla přijmout něco tak cenného za služby, jež nemohu poskytnout.“

„Jak ho vrátíte?“ zeptal se Sam. „Odesílatele přece neznáte.“

„Jsem si jistá, že to nebude problém. Předám knížku Thaddeusi Webberovi. Najde způsob, jak ji vrátit tomu, kdo ji poslal. Thaddeus má kontakty po celém trhu s nadpřirozenými knihami. Na rozdíl ode mě se pohybuje v hlubokých vodách.“

„Myslíte, že ten, kdo vám herbář poslal, je taky nějaké velké zvíře?“

„Ano.“ Opatrně vrátila knížku zpět do krabičky. „Určitě.“

„Pochopí, že když ten svazek vrátíte, nepřijímáte ho jako svého klienta?“

„Stoprocentně.“ Usmála se. „Říkala jsem vám, že v téhle branži mám svoji pověst.“

„Jinými slovy moc neriskoval, když vám ten herbář dal.“

„Ne. Ale stejně to bylo velice laskavé gesto.“

Sam sledoval, jak zaklapla víčko krabičky. „Víte, až dosud jsem netušil, jak delikátně může ve vašem světě probíhat obchodní vyjednávání.“

„Myslela jsem, že jsem se vyjádřila jasně. V mé branži je reputace vším. Všechna jednání zahrnují bezpodmínečnou důvěru.“

„No, tím se vysvětluje, proč se nechcete se mnou chytit za ruce a skočit z útesu,“ prohlásil bezvýrazně.

Pár okamžiků se ani nepohnula. Pak se zahihňala. Hihňání se proměnilo v smích a najednou se popadala za břicho jako už dlouho ne.

„To je legrační.“ Utřela si slzy z koutků očí. „Jste velice neobvyklý muž, Same Coppersmithi.“

„Mám vám říct tu smutnou část? Nesnažil jsem se žertovat. Abych mohl dělat svou práci, potřebuju vaši důvěru, Abby.“

Uklidnila se a několikrát zamrkala, aby se zbavila slz v očích. „Ach. Pardon. To jsem si neuvědomila. Nevadí. Jak jste právě podotkl, máme dohodu a já věřím, že svou část úmluvy splníte. A dávám vám své slovo, že i já dostojím svému závazku. Udělám, co budu moci, abych ten laboratorní deník našla. Když už mluvíme o mém drobném problému, jak hodláte toho vyděrače najít?“

Sam se tvářil, jako by chtěl dál řešit téma důvěry, ale musel dojít k závěru, že by to k ničemu nevedlo. Odvrátil se a přešel k oknu vyhlížejícímu do noci. Newton se k němu přidal.

„Pro začátek bych si měl promluvit s Thaddeusem Webberem,“ usoudil Sam. „Ale rád bych to provedl osobně, ne přes e-mail. Na rozdíl od vás není snadné ho najít. Myslíte, že byste ho mohla přesvědčit, aby si se mnou popovídal?“

„Ano, určitě mohu. Také bych ho ráda viděla, abych mu předala ten herbář. Ještě dnes večer mu napíšu a domluvím schůzku. Dbá na bezpečnost, takže bude chtít vybrat čas a místo.“

„To mi nevadí, pokud to bude brzy, nejlépe zítra.“

„V tom by neměl být problém. Byl to přece Thaddeus, kdo mě za vámi poslal. Bude se snažit pomoci.“

„Dobře.“

Na okamžik se odmlčela. Ani Sam nic neříkal. S Newtonem dál pozorovali noc.

Odkašlala si. „Vrátíte se teď do Copper Beach? Je to dlouhá cesta.“

„Cože?“ Sam zněl nepřítomně, jako by přerušila tok jeho myšlenek. Otočil se. „Ne, dnes večer se nevrátím. Myslel jsem, že jsem dal jasně najevo, že se vám budu držet nablízku, dokud nebude po všem. Nemáte náhradní deku?“

To byl úder pod pás. Zírala na něho, neschopná slova. Po zádech jí přejel mráz. Měla jsem to předvídat.

„Opravdu si nemyslím, že je nutné, abyste tu strávil noc,“ odpověděla rychle. „Nejsem v bezprostředním ohrožení.“

„Jasně, že jste.“

„Já ho nevidím.“

„Tak si to shrňme,“ podotkl Sam. „Jste teď velice žádaná, víc než jednou osobou. Pokaždé, když se otočím, se vás někdo buď snaží podplatit, nebo vydírat, abyste pro něho pracovala.“

„Jenom dva lidé,“ hlesla. „Tři, když počítám vás.“

„Dva už jsou moc. Dříve či později se někdo z nich může rozhodnout, že se vás zeptá přímo. A tohle místo není žádná nedobytná pevnost.“

„Mám přece Newtona,“ špitla. Chytala se však stébla a věděla to.

„Jsem si jistý, že je Newton milé zvířátko, ale není to tak úplně pitbull nebo rotvajler. Dneska v noci budu spát tady.“

Pomyslela na černou koženou tašku, kterou nechal na chodbě. „Předpokládám, že to, co je v té tašce, kterou jste si přinesl, nejsou věci na cvičení.“

„Čisté oblečení a několik nezbytností, které používám při své poradenské praxi. Nikdy bez nich neodcházím z domova.“

„Připravil jste se.“

„Jsme v tom spolu, Abby.“

„Správně.“ Zhluboka se nadechla. „Vlastně jsme v tom tři. Vy, já a Newton. A Newton má právě teď přednost. Už je čas na noční procházku.“

„Prosím, neříkejte mi, že se každou noc procházíte sama po ulici?“

„To není třeba,“ odpověděla Abby. „Hlavní důvod, proč jsem si vybrala tuhle budovu, je ten, že má na střeše krásnou zahrádku pro psy.“

Newton vyrazil ke dveřím, tlapky se mu smekaly po podlaze.

„Pozná slovo procházka,“ vysvětlila Abby.

„Možná máte pravdu,“ připustil Sam. „Snad má trochu nadpřirozených schopností.“

„Všichni psi mají,“ prohlásila Abby. „Ale Newton je mnohem talentovanější než ostatní. Věděla jsem to v okamžiku, kdy jsem ho uviděla v tom psím útulku.“

O něco později zavřela dveře od ložnice, zhasla a zachumlala se pod přikrývku. Závěsy nechala roztažené, takže noční záře velkoměsta pronikala do pokoje.

Newton vyskočil do nohou postele a uvelebil se.

„Je to zvláštní, když je ve vedlejším pokoji, že ano?“ zašeptala Abby.

Newton ji ostražitě pozoroval, jeho hrdá, inteligentní hlava se rýsovala proti světlům města.

Přitáhla si deku k bradě a pozorovala stíny na stropě. Měla by se cítit mnohem nervózněji, pomyslela si. Nebyla zvyklá, aby u ní přespával nějaký muž. Pokud šla někdy na rande, nikomu nedovolila, aby zůstal až do rána. Ani s Kanem se tak daleko nedostala. Možná to bylo znamení, že byl jejich vztah odsouzený k záhubě, uvažovala. Žena by měla po takové domáckosti toužit s mužem, kterého si chce vzít. Nikdy však necítila potřebu, aby u ní Kane zůstal. A po Kaneovi se od druhého pohlaví izolovala. Už žádné další vztahy, které by se byť jen přiblížily něčemu vážnému.

Nový domov pro ni byl útočištěm, pevností, soukromým, osobním prostorem. Bylo to první místo, které jí doopravdy patřilo. Naplnila ho věcmi, jež pro ni něco znamenaly. Vyzdobila ho barvami a látkami a nábytkem, který milovala. A dnes v noci spal na její nové pohovce muž, které znala sotva jeden den. Tu pohovku pořád ještě splácela.

„Dneska v noci zřejmě moc spát nebudu,“ prozradila Newtonovi. „Ale co když se mi začne zdát ten zatracený sen a vyjdu do obýváku? To bude hodně trapné.“

Newton si složil hlavu na packy.

Abby vyhlédla do noci a uvažovala nad radou, kterou jí Gwen dala. Než půjdeš dneska spát, nastav svůj paranormální budík, aby tě upozornil, až začneš snít. A pak ten sen ovládni.

11

„Pomozte mi.“ Grady Hastings nebyl ve vířící mlze skoro vidět. Prosebně k ní natáhl ruku. „Prosím, pomozte mi.“

Abby na něho pohlédla přes tajuplné světlo, jež ozařovalo snový výjev, a věděla, že se jí všechno jenom zdá. Podivná mlha, jež se vzdouvala kolem Gradyho, vypadala dnes v noci jinak. Planula jakousi vnitřní září, jíž si v předchozích snech nevšimla. Dokázala se jí pohybovat, přiblížit se ke Gradymu.

Snila, ale uvědomovala si, že sní. Její paranormální budík zazvonil včas. Dokázala sen ovládnout.

„Povězte mi, co ode mě chcete,“ pronesla mlčenlivým jazykem snů.

Mlha kolem Gradyho zmohutněla. Bylo stále těžší ho uvidět, ale cítila jeho zoufalství a beznaděj.

„Pomozte mi,“ žadonil. „Jste jediná, kdo to dokáže.“

Snažila se uchopit jeho ruku…

Aprobudila se v přívalu energie, smysly jí vybuchovaly jako temný ohňostroj v noci. Prapůvodní instinkty z dětství převzaly nadvládu. Snažila se nehýbat, neodvažovala se pohnout, ale stále se jí třáslo celé tělo.

S bušícím srdcem otevřela oči a pátrala ve tmě. Ze skříně nikdo nevyskočil. V nohách postele se nekrčilo žádné monstrum. Ani Newton tam neležel. To nebylo dobře, protože cítila jeho teplé tělíčko přitisknuté k její noze.

V dalším okamžiku si uvědomila, že stojí vedle postele. Alespoň ji paranormální budík probudil, než doopravdy vyšla z ložnice.

Na stínech v pokoji bylo něco podezřelého. Vířily a pohybovaly se. Trvalo jí pár vteřin, než zjistila, že pulzující, žhnoucí ultrasvětlo vychází z malé bouře zuřící na toaletním stolku.

„Ach bože,“ zašeptala Newtonovi. „To je ten herbář. Náhodně jsem ho aktivovala ze spánku.“

Newton tlumeně zavrčel.

Pospíchala ke stolku. Žhavé proudy z herbáře prosakovaly z dřevěné krabičky. Uvědomila si, že se neúmyslně dotkla kódovací energie ve staré knize, když se snažila ovládnout sen.

Ustrašeně se zadívala na krabičku. Proudy žhavé psi energie z nejtemnějšího konce spektra se kroutily kolem schránky. Za chvíli ucítí spálené dřevo. A pak se spustí požární alarm. Jestli se zapne poplašný systém v budově, hasiči dostanou automatickou zprávu. I kdyby nedošlo k žádné skutečné škodě, její sousedé a správní rada bytů budou chtít vědět, co se stalo.

Blížila se katastrofa.

Opatrně otevřela krabičku. Energie ještě víc zazářila. Bázlivě položila ruku na kožený obal herbáře. Projel jí šok z paranormální elektřiny. Ignorovala ho a nasměrovala svůj talent, aby snížila proudy. Mohla jenom doufat, že Sam spí opravdu hluboce.

Když se dveře od ložnice náhle otevřely, poslední žhavá energie už uvadala. Ohlédla se přes rameno a uviděla Samovu potemnělou postavu proti světlům velkoměsta, jež ozařovaly obývák. Atmosféru zmrazila ledová energie. V místnosti se náhle ochladilo.

„Co se tu děje?“ zeptal se Sam. Oči mu žhnuly. Podivný krystal v jeho prstenu planul vnitřním ohněm.

Newton mu věnoval rychlý pohled, uši našpicované, a pak se obrátil zpátky k Abby a paranormální knize.

Abby sebou trhla a potlačila zasténání. Chabá naděje, že Sam celou událost zaspí, byla zdušena v zárodku.

„Nic se neděje,“ prohlásila. Hlas jí zněl o půl oktávy výš, dokonce i vlastním uším. Kniha už byla skoro tmavá. Zaklapla víčko krabičky a obrátila se k Samovi. „Měla jsem ošklivý sen a vydávala jsem spoustu energie. Víte, jak to chodí s nočními můrami.“

„Ano,“ přikývl. Mluvil chladným tónem, stejně ledovým, jako byla energie, která ho obklopovala. „Vím, jaké to je s nočními můrami. A taky vím, že lžete, až se vám od pusy práší. Proč se snažíte ten herbář schovat?“

„Omluvte mě,“ podotkla. Hlas už měla pevnější. Bylo by snadnější chovat se přísně a dotčeně, kdyby tu nestála v prosté bavlněné košili, která jí sahala ke kolenům. „Pro případ, že jste si nevšiml, se nacházíte v mé ložnici, a já jsem vás sem nepozvala.“

Ignoroval ji a přešel k toaletnímu stolku. Když se přesunul do světla dopadajícího sem okny, zjistila, že je bos, ale stále částečně oblečený do kalhot a černého trička, které se napínalo na jeho silných, svalnatých ramenou. Cítila se zranitelně, nemluvě o tom, že byla skoro nahá. Uvědomovala si však i další pocit, vzrušení, jež mělo erotický původ. Jenom následek vší té energie, kterou jsi před minutou používala, ujistila se.

Silná dávka adrenalinu a psi energie měla často omamné účinky na všechny smysly, ačkoliv si nevzpomínala, že by v předchozích případech kdy cítila sexuální vzrušení. Většinou pak měla návaly paniky a nervozity.

Byla to Samova chyba, usoudila. Všechna ta mocná mužská energie, jež z něho vyzařovala, se mísila s přirozenými vlnovými délkami její vlastní aury. Bylo to nepříjemné. A taky nevysvětlitelně vzrušující.

Sam se zastavil a zadíval se na krabičku. Intenzivně si uvědomovala jeho přítomnost a žár vycházející z něho. Stál teď tak blízko. Musela vynaložit veškerou sílu vůle, aby se ho nedotkla.

„Něco jste provedla s tou knihou, že ano?“ zeptal se Sam. „Cítím pozůstatky nějaké energie. Stále používáte svoje parasmysly. Co se to tu, k čertu, děje?“

Vzdala se pokusu vyhodit ho z ložnice. Vypadal, že se nedá.

„Ano, ta kniha se trochu rozžhavila,“ přiznala. Odkašlala si. „Ale už zchladla.“

Sam se na ni zadíval, z očí mu stále sálalo trochu psi energie. Prsten dál zářil svým ohnivým svitem.

„Co spustilo tu sílu v herbáři?“ vyptával se dál.

„Víte, jak to chodí se starobylými předměty, v nichž se ukrývá spousta kódovací energie,“ podotkla uhlazeně. „Stačí málo a hned se rozžhaví.“

„Tahle věc se neaktivovala sama. Pomohla jste jí, že?“

„To se tak úplně nestalo.“

„Co tu tedy provádíte? Nějaký šílený experiment? Pokoušíte se prolomit kód? Měla byste vědět, že to není bezpečné. Jste odbornicí na paraknihy. Pokusy na předmětech, které skrývají neznámé množství energie, by se měly provádět na bezpečných místech a rozhodně ne v noci.“

Měl pravdu, pomyslela si žalostně. Paranormální energie byla obvykle po setmění ještě silnější. A také mnohem nepředvídatelnější, mělo to cosi do činění s nedostatkem energetických vln normálního denního světla. Avšak skutečnost, že Sam cituje jeden ze zákonů parafyziky, zatímco se snaží potlačit požár, ji rozčiloval. Na tohle teď neměla náladu.

„Máte pravdu, já jsem tu odbornice,“ prohlásila tím nejledovějším hlasem. „Nemáte absolutně žádné právo dělat mi tu přednášku o tom, jak zacházet se starobylými knihami.“

„Takže jste usoudila, že jste dost kvalifikovaná na to, abyste provedla noční experiment se silně zakódovanou knihou?“

„Neprováděla jsem žádný pokus.“ Zvedla bradu. „Pro vaši informaci jsem energii v té věci nespustila úmyslně. Spala jsem. Když jsem se probudila a zjistila, že vyzařuje trochu světla, vstala jsem a vypnula ji.“

„Jestli čekáte, že uvěřím, že se ta knížka vznítila úplně sama, můžete na to zapomenout. Řekněte mi, co se tu skutečně děje.“

„To je složité…“

Sam jí přiložil ruku na ústa. Probodla ho rozzuřeným pohledem. Sam se na ni však nedíval. Sledoval vchod do ložnice.

V místnosti se najednou ještě víc ochladilo. Samova energie, pomyslela si Abby. Zapojil smysly na maximum, ale v ložnici byl smrtelný chlad. Koutkem oka zahlédla nějaký záblesk. Samův prsten.

Uvědomila si, že Newton celý ztuhl. Byl ztělesněná pozornost. Upřeně zíral ze dveří ven do krátké chodby a obýváku.

Sam jí přitiskl ústa k uchu. „Ať je Newton zticha.“

Krátce přikývla na znamení, že chápe.

Sundal jí ruku z úst a stiskl jí rameno. Sevřel ji jemně, mlčky ji varoval, aby nic nedělala. Znovu přikývla na srozuměnou. Když sundal ruku z ramene, opět si uvědomila ledový chlad v atmosféře.

Klekla si vedle Newtona, objala ho jednou rukou a druhou mu přitiskla na čumák. Newton se otřásl, ale ne strachem, pomyslela si. Energie, jež jím probíhala, bylo napětí lovce.

Sam přešel pokoj a zmizel v potemnělých dveřích.

12

Varovalo ho tlumené cinknutí kovu venku na betonovém balkonu. V železobetonové budově se šířil i ten nejdrobnější zvuk.

Sam počkal v kuchyni, sledoval balkon ze stínu za lednicí. Sevřel v ruce svůj nejnovější vynález. Připomínal mobilní telefon, ale krystalem poháněný přístroj měl úplně jiný účel. Byl si zatraceně jistý, že bude fungovat, neměl však dosud možnost vyzkoušet ho v realitě. Dnešní noc slibovala poskytnout příležitost k otestování.

Intuice na něho útočila celý den. A po setmění ještě zesílila. Měl pocit, že věci ubíhají nezměrnou rychlostí a že je Abby v nebezpečí. Dnes v noci se ani nepokusil spát. Raději zůstal na stráži.

Venku na balkoně se objevila temná postava. S lehkostí se snesla z poschodí nad Abbyiným bytem. Na vteřinu či dvě se nově příchozí klátil na laně, které použil k sestupu. Pak hbitě stoupl na zábradlí a seskočil na podlahu balkonu. Bylo jasné, že takové věci už prováděl. Byl to odborník.

Lano nechal houpat a rychle přešel k posuvným skleněným dveřím. V ruce v rukavici se mu zableskl nějaký drobný nástroj. Za okamžik už se dveře nehlučně otevřely.

Studený noční vzduch a slabé proudy psi energie vlétly do místnosti, když vetřelec vešel. Má nějaký talent, usoudil Sam, a je to rozhodně profesionál. Vsadil by se, že do budovy vešel přes garáže, což byl vždycky slabý bod bezpečnostního systému jakékoliv budovy. Když se dostal dovnitř, získal přístup do všech poschodí i na střechu.

Vetřelec přešel pokoj rovnou k Abbyinu pracovnímu stolu s jistotou člověka, který se v bytě vyzná. Nabízela se spousta zajímavých otázek, pomyslel si Sam.

Ten chlapík měl ale vkus. Vypadal jako typický zloděj. Od hlavy až k patě byl oblečený v černém. Vlasy a celou tvář kromě očí zakrývala černá maska z punčochy.

U stolu se zarazil, zapnul malou tužkovou kapesní svítilnu a začal procházet poštu.

Sam vyšel z kuchyně a obešel jídelní pult.

„To nebude třeba,“ oznámil. „Abby tu poštu prošla dneska večer.“

„Co tu…?“ Vetřelec se otočil a probodl tmu svítilnou. „Kdo jste?“

„Abbyin přítel.“

„To teda nejste. Abby žádného přítele nemá. Kdo jste a co děláte u ní doma?“

„Právě jsem se vás chtěl zeptat na totéž.“

„Jděte k čertu.“

Vetřelec se rozběhl k otevřeným balkonovým dveřím. Sam už byl v pohybu. Podařilo se mu popadnout chlapíka za rameno a dotkl se krystalovým přístrojem jeho paže. Poslal do falešného mobilu zášleh energie. Objevil se drobný záblesk paranormálního světla. Vetřelec zabručel a začal padat k zemi. Snažil se narovnat a pokračovat v útěku na balkon, ale pomalu klesal na kolena a rukama se držel za břicho.

Sam mu strhl masku z punčochy a odhalil platinově světlé vlasy zastřižené do krátkého, vojenského sestřihu.

„Co jste mi to, k-k čertu, u-udělal?“ vyrazil ze sebe vetřelec zpoza drkotajících zubů.

Ozvalo se ostré, vzrušené štěknutí. Do místnosti vtrhl Newton. Přiřítil se k vetřelci a začal mu olizovat tvář.

„Jo, to je teda hlídací pes,“ poznamenal Sam.

Abby se objevila také. Zdržela se, protože si oblékala župan. V ruce svírala dlouhý předmět.

„Same.“ Hlas měla napjatý a zoufalý. „Jste v pořádku?“

„Ano,“ potvrdil. „Rozsviťte.“

Zapnula nástěnná světla, která ozářila těžkou lampu, již nesla. Oči měla rozšířené, nejprve šokem a pak vztekem, když uviděla muže třesoucího se uprostřed obýváku.

„Nicku?“ Odložila lampu na konferenční stolek. „Co tu, pro všechno na světě, děláš?“

Nick po ní střelil znechuceným pohledem a dál se klepal. „Tvůj vkus na chlapy beznadějně upadá, Abby. Tenhle se mě právě pokusil zabít.“

Abby se zamračeně zadívala na Sama. „Ať už mu děláte cokoliv, můžete přestat, přinejmenším do chvíle, než se rozhodnu, jestli zavoláme policii.“

„Za pár minut bude v pořádku,“ oznámil Sam. „Nejspíš.“ Schoval krystalový přístroj do kapsy. „Jenom jsem mu dočasně vyřadil z provozu smysly. Znáte toho chlápka?“

„Je to Nick Sawyer,“ prohlásila. Pozorovala Nicka s rostoucím rozčilením. „A ano, znám ho. Dalo by se říct, že jsme tak trochu kolegové. Oba pracujeme na trhu s knihami, ale Nick není tak vybíravý jako já, pokud jde o klienty. Až do dnešní noci jsem však měla dojem, že je to můj přítel.“

Nick zamumlal něco nesrozumitelného. Newton kolem něho poskakoval, čekal, až si s ním začne hrát nějakou novou hru.

„Dejte mu pár minut,“ poradil Abby Sam.

Nickovi se podařilo vyškrábat se na nohy. Stále se třásl. Byl skoro stejně starý jako Abby, byl to štíhlý, atleticky stavěný muž s ostře řezanými, jasnými rysy, které by mu zajistily úspěšnou kariéru v modelingu. Stříbřitě bílé vlasy a uměle opálená tvář jako by zvýrazňovaly živé modré oči.

Střelil po Samovi kradmým pohledem, rychle zhodnotil situaci a zřejmě dospěl k závěru, že nejlepší bude zaměřit se na Abby.

„Je mi to líto, drahoušku,“ prohlásil. „Myslel jsem, že nejsi ve městě.“

„To by mělo omlouvat, co jsi udělal?“ Abby mávla rukou k otevřeným dveřím. „Právě ses vloupal do mého domova. Radši bys měl začít s vysvětlováním, a to rychle, nebo zavolám policii, to ti můžu slíbit.“

Nick ztěžka vydechl a sklonil se, aby poškrábal Newtona za ušima. „Jen klid, drahoušku. Můžu všechno vysvětlit. Víš, že policii volat nebudeš.“

„Než budeš pokračovat,“ varovala ho Abby, „jestli mi řekneš ještě jednou drahoušku, praštím tě tou lampou po hlavě.“

„Je to trochu komplikované, drah-ehm, Abby.“

„Myslím, že si můžeme všechno rychle zjednodušit,“ ozval se Sam. „Řekněte nám, proč jste se sem dnes v noci vloupal.“

Nick se zamračil. „Kdo to je, Abby? Nemůžu uvěřit, že je to tvůj nový přítel. Rozhodně to není tvůj typ.“

„Mluvte,“ vybídl ho Sam. „A rychle.“

Nick po něm střelil rozzlobeným pohledem. „Nevloupal jsem se sem, pustil jsem se dovnitř.“

„Na odemčení těch posuvných dveří jste nepoužil klíč,“ namítl Sam.

„Abby a já jsme staří přátelé.“ Nick se obrátil zpátky k Abby a šlehl po ní úsměvem zářivým stejně jako jeho vlasy. „Není to snad pravda?“

„Oba víme, že jsem ti nikdy klíč ke svému bytu nedala,“ prohlásila Abby. „Gwen má náhradní, ale ty ne. Proč jsi přišel?“

„Věř tomu, nebo ne, ale dával jsem na tebe pozor. Objevila se tu hodně nebezpečná knížka. Nějaký laboratorní deník se záznamy o pokusech s krystaly. Měl by být asi čtyřicet let starý a povídá se, že je zakódovaný. Jestli je to tak, je možné, že ti lidé, kteří ho hledají, tě budou chtít najmout.“

„Nesnaž se mi namluvit, že na mě dohlížíš,“ vyštěkla Abby. „Snažíš se tu knihu najít sám, že? Přišel jsi sem v naději, že tu objevíš nějakou stopu.“

„Takže ty už na tom pracuješ.“ Nick mávl palcem k Samovi. „Je to tvůj nový klient, že jo? Co se tu děje? Nikdy si zákazníky domů nevodíš.“

„Víš, na tvoje otázky odpovídat nemusím,“ odsekla Abby. „Měl bys mi vysvětlit, proč ses ocitl v mém obýváku.“

Nick pokrčil rameny. „Jak jsem řekl, snažím se na tebe dávat pozor.“

„To už jsem pochopila,“ podotkla Abby plná netrpělivosti. „Pověz mi ještě zbytek.“

„Dobře, dobře, uklidni se. Nevím o moc víc, než co jsem ti už prozradil. Ještě nemám žádného klienta, ale na ulici se povídá, že jistá osoba by za tu knihu dala celé jmění. Říkal jsem si, že kdybych se k ní dostal první, mohl bych uspořádat aukci. Mohla by to pro mě být výhra.“

„Kde jste se o té knize dozvěděl?“ zeptal se Sam.

„Jako bych vám to chtěl říct,“ zamumlal Nick.

Sam vyndal z kapsy přístroj na potlačení aury.

Nick se tvářil otráveně.

„Na obvyklých místech na internetu. Vysvětli mu to, Abby.“

Abby zkřížila paže. „Existují jisté chatovací místnosti, kde si sběratelé a obchodníci vyměňují novinky. V poslední době jsem neměla čas zkontrolovat obvyklé podezřelé, protože jsem měla plné ruce práce s vlastními problémy. Asi bych měla některé webové stránky navštívit.“

„Co jste se dozvěděl o sběratelích, kteří hledají ten zakódovaný deník?“ zeptal se Sam.

„Zatraceně, kdo je ten chlapík, Abby?“ vybuchl Nick.

„Jmenuje se Sam Coppersmith,“ představil se Sam.

Stále se snažil strávit poznámku, že nevypadá jako Abbyin typ. Napadlo ho, že by nikomu nepřipadalo divné, kdyby zloděj vypadl z balkonu v desátém poschodí, když se snažil vloupat do bytu. Takové věci se stávají. Abby by však jeho plán nemusela schvalovat. Bylo jasné, že se s Nickem Sawyerem zná. Stejně jako Newton.

„Coppersmith.“ Nick se zamračil. „To jméno mi něco připomíná. Jak jste našel Abby?“

„Ona našla mě,“ prozradil Sam.

„Máte nějaký talent.“ Nick po něm přejel obviňujícím pohledem a pak se obrátil zpět k Abby. „Nikdy nevěř cizincům.“

„Sama mi doporučil Thaddeus,“ sdělila mu Abby. „Nebo by bylo možná správnější říct, že já jsem byla doporučena Samovi. Každopádně Thaddeus se za něho zaručil.“

„Fajn, tak ho Webber schválil. Pořád to ale nevysvětluje, co dělá ve dvě v noci ve tvém bytě. Nikdy svoje nápadníky nenecháváš u sebe přes noc.“

Abby se zarděla. „Myslela jsem, že jsem se vyjádřila zcela jasně, Sam není můj nápadník. Náš vztah je čistě pracovní.“

„Ani klienty u sebe nenecháváš přespat. Co se tu, k čertu, děje, Abby? Proč tě za ním Webber poslal?“

„Když to musíš vědět, Thaddeus si myslí, že bych mohla být kvůli knize, kterou hledáš, v nebezpečí,“ odpověděla Abby.

„Zatraceně, věděl jsem, že to má něco společného s tou knihou. Měla jsi přijít za mnou.“

„Měla jsem hodně práce,“ poznamenala Abby. „Někdo mě vydírá.“

„Sakra,“ zavrčel Nick. „Kdo?“

„Od toho jsem tu já,“ ozval se Sam. „Hodlám toho ničemu najít.“

Nick se zamračil. „Ale pátráte po tom laboratorním deníku, ne?“

„To taky,“ připustil Sam. „Ale tyhle dva cíle se doplňují.“

Nick se zadíval na Abby. „Zní to, jako bys spadla do hluboké vody.“

„Ano,“ potvrdila Abby. „Zdá se, že je to ten případ.“

„Plave tam pár skutečných žraloků. Jsi si jistá, že můžeš tomuhle chlápkovi věřit?“

„Ano,“ přitakala Abby.

Sam si řekl, že by měl tu jednoduchou odpověď brát pozitivně.

„Čím tě ten ničema vydírá?“ zeptal se Nick. „Byla jsi vždycky čistá jako lilie. Nemáš ani pokuty za špatné parkování.“

„Ví o době strávené na Sluneční akademii a proč mě tam poslali. A taky ví, kdo je můj otec. Tušíš, co by se stalo, kdyby se o mé minulosti dozvěděla média? Mohlo by to zničit tátovy šance na tu reality show.“

„Zatraceně,“ zamumlal Nick. „Ať se tvůj otec stará sám o sebe. Nedlužíš mu, ani co by se za nehet vešlo. Nezaslouží si tvoji loajalitu. Ksakru, i kdyby tvoje rodina věděla, že se je snažíš chránit, nijak by tvou snahu neocenila.“

„Nejde jen o jejich ochranu,“ namítla Abby. „Nejsme si dosud jistí, ale vypadá to, že ten vyděrač možná ví, jak jsem odrovnala Gradyho Hastingse v knihovně paní Vaughnové. Jestli tuší, co dovedu s kódovací energií, a rozhodne se rozhlásit to mezi sběrateli, můžu podnik zavřít.“

„Fajn, to by moc dobré nebylo,“ připustil Nick. „Ale podle toho, co se povídá, přitahuje tenhle deník pár nebezpečných sběratelů. Nechci, aby ti ublížili.“

„Neublíží,“ prohlásil Sam. „Od toho jsem tu já.“

„Budu v pořádku, Nicku,“ podotkla Abby. „Myslím, že bys měl radši jít. Je pozdě.“

„Dobře, odcházím.“ Nick probodl Sama posledním pohledem a pak se obrátil zpátky k Abby. „Ale slib mi, že zavoláš, kdybys potřebovala pomoc.“

„Fajn,“ přikývla. „Mimochodem, použij cestou ven dveře, prosím. Nechci, aby se mí sousedé probudili a zahlédli tě viset za jejich okny. Musím si dávat pozor na svoji pověst.“

„Jo, jasně.“ Nick zakašlal. „Já, ehm, nechal jsem si na balkoně pár věcí.“

„Vezměte si je,“ vybídl ho Sam. „A pak vypadněte.“

Nick předstíral, že ten příkaz neslyšel, ale vyšel na balkon a posbíral svoje horolezecké náčiní. Když se vrátil dovnitř, Sam ho doprovodil krátkou chodbou do malého vestibulu. Newton cupital za nimi.

Nick otevřel dveře. Domovní chodba byla prázdná. Naposledy Newtona pohladil a pak se narovnal a sjel Sama přísným, chladným pohledem. Ztlumil hlas.

„Jestli se Abby něco stane, budu z toho vinit vás,“ prohlásil.

„Chápu,“ přikývl Sam. „Věřte mi, kdybych si myslel, že bude v bezpečí někde daleko odsud, odvezl bych ji. Ale útěk by k ničemu nevedl. Takovéhle problémy si člověka vždycky najdou. A i když na chvíli uniknete, čekají, dokud se nevrátíte.“

Nick nad tím pár vteřin uvažoval. Pak přikývl. „Máte pravdu. Zřejmě to z vás dělá jejího ochránce.“

„Tak nějak,“ připustil Sam.

„Ta věcička, kterou jste na mě použil, je docela působivá. Můžu předpokládat, že máte jako osobní strážce jisté praktické zkušenosti?“

„Občas pracuju jako poradce pro jednu soukromou firmu, jejímž klientem je jistá vládní agentura.“

Nick vytřeštil oči. „Máte zkušenosti jako konzultant? Sakra, zpropadeně, to se cítím mnohem líp. O jaké vládní agentuře to mluvíte? O poště?“

„Kousek vedle. Je na čase, abyste šel, Sawyere.“

Nick sklopil pohled k Newtonovi. „Alespoň máte Newtona, aby vám pomohl.“

„Správně.“

Nick přimhouřil oči. „Nepodceňujte toho psa. Nebo Abby.“

„Nebudu.“

Nick vyrazil směrem k výtahu a zmizel na bezpečnostním schodišti.

Sam zavřel dveře, zamkl a shlédl k Newtonovi. „Jen ty a já, kamaráde.“

Newton se s nadějí zadíval na vodítko na věšáku.

„Zapomeň na to,“ prohlásil Sam. „Jsou dvě hodiny ráno.“

Vrátil se do obýváku. Abby právě zavírala posuvné skleněné dveře. Ledový vánek jí cuchal kudrlinky ve vlasech a způsoboval, že jí okraj županu povlával kolem kotníků. Měla moc pěkné kotníky, pomyslel si Sam. Roztomilé, ženské, sexy.

Abby dveře zamkla a obrátila se k němu.

„Takže, chodila jste s hodně zloději?“ zeptal se, než se dokázal zarazit.

Abby se ušklíbla. „To není moc zábavné. Jen abyste věděl, já a Nick jsme spolu nikdy nic neměli.“

„Proč ne? Zdá se, že máte hodně společného, stejné povolání a tak.“

Proč na ni takhle tlačí? uvažoval. Musí si promluvit o mnohem důležitějších věcech, jako je třeba ten laboratorní deník. Odpověď však znal. Celé odpoledne a večer se cítil ochranitelsky. Když sledoval Sawyera, jak prochází dveřmi od balkonu a pak se chová, jako by na to měl právo kvůli osobnímu vztahu s Abby, probudily se v něm nějaké pradávné instinkty.

„Nick je jenom kamarád,“ podotkla Abby tiše. „Spolu s ním a Gwen jsme ušli dlouhou cestu. Jsme jako rodina. A abyste věděl, Nick je gay.“

„Hmm.“ Dobře, teď se cítí jako korunovaný osel. Přesně tohle dělaly pradávné instinkty z mužů, uvažoval. Hlupáky.

Abby ho sledovala tajuplným očima. V atmosféře kolem ní dál vířila energie. Uvědomil si, že má stále smysly trochu rozevřené. Ucítil příval ostré touhy.

„Ta věcička, kterou jste Nicka omráčil,“ řekla po chvíli. „To je váš vlastní vynález?“

„Funguje na základě krystalové energie. Dokážou ji ale spustit jenom paranormální proudy.“

„Jinými slovy ji může používat jen někdo s talentem?“

„Ano. Uvažuju o ní jako o elektronickém ovladači.“ Promnul si šíji, aby potlačil napětí. „Tohle není vhodný čas na povídání o technologiích. Oba se potřebujeme vyspat.“

Newton přicupital z chodby. Žalostně se zadíval na Abby.

„Chce jít ven,“ poznamenala Abby.

„Už na procházce byl. Nemůžu uvěřit, že byste ho každou noc vodila ve dvě v noci ven.“

„Samozřejmě že ne,“ ohradila se Abby. „Ale obvykle se nám v tuhle hodinu neděje v obýváku nic zajímavého. Teď je probuzený, stejně jako já. Oběma by se nám hodila procházka, abychom se zbavili přebytku adrenalinu. Vezmu ho do zahrady.“

„V noční košili a županu?“ Sama napadlo, že mluví jako pohoršený manžel.

Abby se zatvářila pobaveně. „Jen klid. Obléknu si kabát a boty. Nikdo nepozná, že mám pod tím pyžamo.“

Sam uvažoval, že by prohodil něco jako: „V tom to právě vězí,“ ale usoudil, že by vypadal jako primitiv.

Abby prošla chodbičkou a otevřela skříň. Newton jí nadšeně klusal v patách.

„Počkejte,“ zvolal Sam rezignovaně. „Nemůžete tam jít sama.“

Vyjeli výtahem na střešní terasu a prošli řadou prosklených dveří do svěží noci. Nízké lampičky označovaly cestičku složitě osázené střešní zahrady. Abby s Newtonem šli vpředu, k bráně do části vyhrazené pro psy.

Sam si zvedl límec bundy. Aspoň že neprší, říkal si. Abby se zabalila do dlouhého kabátu. Obula si boty, které by jeho sestra Emma považovala za sandály, ale jemu spíš připadaly jako bačkory.

Sledoval, jak se shýbá, aby odepnula Newtonovi vodítko. Jakmile se ocitl na svobodě, Newton se prohnal brankou a pustil se do průzkumu řady keřů, aby si vybral to správné místo. Správná volba, uvažoval Sam. Zdálo se, že všichni museli neustále volit. A když se člověk rozhodl, musel se podle toho chovat.

Postavil se vedle Abby a užíval si její vůni a jedinečné vibrace. Nesnažila se od něho odtáhnout.

„Promiňte, že jsem omráčil vašeho přítele,“ řekl.

„Nick si to zasloužil. Nemá právo vloupat se mi do bytu a prohlížet mou poštu. Pokud nebude mít žádné následky.“

„Bude v pořádku. Alespoň si to myslím.“

„Prosím?“

„Jen klid. Podle mých výpočtů nedošlo k žádnému trvalému poškození.“

Vzhlédla k němu, oči jako jezírka tajuplné temnoty. „Použil jste tu věc někdy na někoho jiného?“

„Ne. Neměl jsem příležitost. Ale mám jisté zkušenosti s prototypem.“

„Výborně. To je úžasné. To se mi vážně ulevilo.“

Pomalu vydechl. „Nick se mě zeptal, jestli jsem způsobilý vás ochránit.“

„Nejste můj bodyguard,“ namítla rychle. „Jste najatý vyšetřovatel.“

„To je totéž. A vy máte právo znát moje schopnosti.“

„Jako bodyguarda, nebo vyšetřovatele?“

„Obojí. Řekl jsem Nickovi, že pracuju jako poradce pro jistého soukromého podnikatele, který zase pracuje pro vládní agenturu.“

Usmála se. „Pro poštu?“

„Víte, vy a váš přítel máte podivný smysl pro humor.“

„Nick už ten vtip řekl?“

„Jo.“

„Promiňte. Nemohla jsem odolat. Pokračujte.“

„Snažím se vám vysvětlit, že mám v téhle oblasti jisté zkušenosti. Myslel jsem, že byste se mohla cítit líp.“

„Nemusíte mi vyjmenovávat svoje doporučení,“ prohlásila. „Ačkoliv přiznávám, že jsem zvědavá. Ale jde o to, že vím, že tuhle situaci zvládnete. Nenechala bych vás strávit noc pod svou střechou, kdybych si to nemyslela.“

„Proč jste si tak jistá, že se na tuhle práci hodím?“

„Díky své intuici, samozřejmě. Hej, jsem psychotronička, vzpomínáte? Vyzařujete všechny správné vibrace.“

Obrátil k ní tvář. „O jaké vibrace jde?“

„V okamžiku, kdy jsem se s vámi setkala, jsem věděla, že jste typem muže, který splní to, co slíbí. Bez výmluv. Jistým způsobem jste tak pevný jako ty kameny ve vaší sbírce a mohu se na vás spolehnout, že svoji práci dokončíte, nebo se aspoň budete snažit, a jen tak něco vás nezastaví. Sám před sebou jste se zavázal, že mě budete chránit, dokud toho vyděrače a laboratorní deník nenajdeme. Nezavázal byste se k tomu, pokud byste nebyl přesvědčený, že to zvládnete. Uvědomuju si, že máte vlastní plány, ale to neznamená, že nesplníte svoje závazky.“

„Neznáte mě ještě ani čtyřiadvacet hodin. Jak si mnou můžete být tak zatraceně jistá?“

„Nevím,“ přiznala. „Jde o vaši energii. Nerozhoduju se ale pouze na základě intuice. Thaddeus Webber si myslí, že jste pro tuhle práci ten správný člověk. A co víc, Gwen i Newton vás schválili. A Nick, přese všechny jeho chyby, taky dokáže docela dobře posoudit charakter. Musí, protože jedná s několika pochybnými klienty. Dnes v noci by neodešel jen tak, kdyby si myslel, že vám nemůže věřit.“

„Jinými slovy mi důvěřujete, protože vaši přátele a pes mě shledali způsobilým.“

„Jsou moje rodina, Same. Ještě mám jednu, na pohled dokonalou rodinu, ale to není totéž. Gwen, Nick a Newton jsou mí skuteční přátelé. Rozumíte?“

„Ano.“ Natáhl ruce a uvěznil její tvář mezi dlaněmi. „Ale něco musíte pochopit. Ten laboratorní deník je důležitý, ale vy máte prioritu číslo jedna. Dávám vám na to svoje slovo.“

V očích se jí zablesklo. „To je dobré vědět.“

„Je tu ještě někdo další, kdo by vám mohl vlézt dneska v noci do bytu?“ zeptal se. „Jiný chlapík, který by mohl mít pocit, že má na vás nějaké právo?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. Pomalu se postavila na špičky, jako by se cestou nahoru rozhodovala. Energie zintezivněla. „Nikdo jiný. Ne dnes v noci. Existuje nějaká žena, o níž bych měla vědět, že si na vás bude klást nároky?“

„Ne,“ odpověděl.

„Pak je to v pořádku.“

Objala ho kolem krku a jemně, opatrně ho políbila, jako by prováděla choulostivý experiment, jehož výsledek měl uspokojit její zvědavost, ale k ničemu ji nezavazovat.

Zaplavil ho oheň. Zvedl hlavu.

„Nevím, jak vy,“ zachraptěl, „ale pokud jde o mě, já tady nepořádám žádné testování nebo pokusy.“

Vykulila oči. „Co tím myslíte?“

„Ukážu vám to.“

Přitiskl ji k sobě a vášnivě políbil, aby jí dal jasně najevo, že žádné pokusy nejsou na pořadu noci. Tohle byla skutečnost a on chtěl, aby to věděla.

Byla očividně překvapená a Sam si na strašlivý okamžik pomyslel, že od něho uteče. Ale jen krátce zalapala po dechu a přitiskla se k němu blíž. Svůdně pootevřela rty.

Atmosféru proťaly divoké blesky. Najednou byl vzrušenější než kdykoliv v životě. Jako by energie jeho aury souzněla s její způsobem, který zintenzivňoval všechny pocity.

Snažil se vymyslet, jak ji dostat z toho kabátu a na jedno z lehátek, když mu položila ruce na hruď a mírně zatlačila. Sotva popadala dech.

„Newton,“ vyrazila ze sebe.

Shlédl dolů. Newton jim seděl u nohou, hlavu vyčkávavě nakloněnou na stranu. Mezi zuby držel vodítko.

„Tvůj pes má hodně špatné načasování,“ vydechl Sam. „Ale má pravdu. Na takové věci je tady moc zima.“

Abby se zahihňala. Její smích prořízl noc. Sam ji popadl za ruku a vyrazil k proskleným dveřím. Newton, s vodítkem stále v zubech, pospíchal nadšeně a radostně za nimi.

„Myslí si, že si s ním hrajeme,“ prohodila Abby. Stiskla tlačítko na přivolání výtahu.

Dveře se před nimi otevřely. Sam ji vtáhl dovnitř, Newton vcupital s nimi.

Sam zmáčkl tlačítko desátého poschodí a přišpendlil Abby ke zdi.

„Žádné hry,“ slíbil.

Trochu se bránila. Držel ji však pevně v náručí a vášnivě políbil.

Když se dveře výtahu otevřely, musel ji propustit. Přitiskla si ruku na ústa a zadívala se na něho očima plnýma smíchu.

„Co je tu tak zábavného?“ podivil se.

Místo odpovědi ukázala ke stropu výtahu. Uviděl bezpečnostní kameru a uvědomil si, proč se Abby před chvílí tak bránila. Rozesmál se, přitáhl si ji zpátky do náruče a začal ji líbat, zrovna když se dveře výtahu zavíraly, aby ji kamera zachytila v jeho objetí.

Dával světu najevo, že patří jemu.

13

Abby bylo horko a zima zároveň a třásla se tak silně, že se dokonce nemohla trefit klíčem do zámku. Co se to s ní dělo? Jako by se ocitla v zajetí silné horečky, ale necítila se špatně. Právě naopak. Byla v euforii. Skoro se vznášela.

Klíč spadl na zem.

„To je trapné,“ zamumlala.

Sam klíč zvedl, otevřel dveře a postrčil ji dovnitř. Matně si uvědomovala, jak Newtonovy drápky cvakají po podlaze za nimi. Pak zmizel v chodbě směrem do obýváku. Sam dveře zavřel, sundal si koženou bundu a okamžitě se pustil do rozepínání Abbyina kabátu.

Část jí byla šokovaná silou vlastního vzrušení. Jako by v ní ten fyzický kontakt probudil cosi, co v ní celé ty roky dřímalo. Jako by na toto setkání čekala.

Sam jí svlékl kabát, odhodil ho přibližně směrem k věšáku a pevně ji objal kolem ramen. Ačkoliv v něm vycítila mocnou sílu, jak fyzickou, tak paranormální, dotýkal se jí něžně a jemně. Jako by hladil vybraný, křehký krystal, pomyslela si.

Vklouzla mu rukama pod černé tričko a položila dlaně na hruď. Dotek jeho pevných svalů pod teplou kůží jí rozechvěl smysly. Zahlédla v jeho očích žár. Propletl prsty s jejími vlasy a políbil ji na krk. Poprvé v životě chápala, co to znamená být vzrušená až k prasknutí.

„Ano, ano, ano,“ šeptala.

Odtáhl se jen na tak dlouho, aby si přetáhl tričko přes hlavu. Konečky prstů přejela obrys elegantního ptáka s ohnivými křídly na jeho levém rameni.

„To je fénix, že?“ zeptala se.

„Ano.“

„Víš, nikdy bych tě netipovala na člověka, který se nechá potetovat.“

„Bylo mi devatenáct,“ řekl.

Vzal ji za bradu a palcem jí pootevřel ústa, hladil ji, zatímco ji objímal stále pevněji. Svět se kolem ní zatočil. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že ji Sam zvedl do náruče. Opatrně ji zdvihl a odnesl chodbou a tlumeně osvětleným obývákem do setmělé ložnice.

Položil ji na postel a lehl si na ni, uvěznil ji svou vahou. Jeho ústa se sevřela nad jejími, jako by se jí nemohl nabažit.

Cítila, jak jí mezi nohama tepe touha. Zatím ji jenom líbal, ale její tělo už se na něho připravovalo. Měla by alespoň zaváhat, snažit se odtáhnout. A kdesi v hlavě se jí opravdu rozezněl poplašný zvoneček, varoval ji, že to, co dělá, v sobě skrývá všemožná neznámá rizika.

Neměla však náladu všímat si nějakých slabých protestů, jež vycházely z té části jejího mozku, která se stále snažila uvažovat racionálně.

Sam ji naposledy vášnivě políbil a pak se z jejího objetí vymanil. Odkulil se z ní a posadil se na okraj postele.

„Dej mi vteřinu,“ prohlásil. Mluvil tlumeným, chraplavým hlasem a ztěžka oddechoval. Sundal si trenýrky a chvilku pátral v kapse kalhot. „Zatraceně. Ruka se mi třese, že bude zázrak, když si tu věc nasadím.“

Zaradovala se z poznání, že kvůli ní má problémy se sebeovládáním. Projel jí pocit vlastní ženské síly. Dnes v noci byla bohyní.

Samovi se podařilo nasadit si kondom. Vrátil se k ní a přitiskl ji na postel. V temnotě mu oči žhnuly touhou, která přecházela z normálního spektra do paranormálního. Prsten na pravé ruce mu zářil tlumenou měděnou září.

Její vlastní smysly divoce vířily. Velice intenzivně si uvědomovala každý jeho dotek. Trhla sebou, když jí vyhrnoval noční košili a přetahoval ji přes hlavu. A pak přitiskl ústa na její ňadra a Abby by vykřikla intenzivním potěšením, kdyby dokázala popadnout dech.

„Úplně hoříš,“ zachraptěl. Slova byla plná údivu a úcty.

„Ty taky.“ Hladila vystouplé svaly na jeho zádech. Kůži měl vlhkou potem. „Jsi v jednom ohni.“

„V životě jsem se necítil líp.“

Mlhou pocitů konečně probleskl náznak nejistoty. Sevřela jeho napjaté nadloktí.

„Nejsem si jistá, že je to normální,“ špitla.

„No a? Nejsme zrovna vzor normálnosti.“

Má pravdu, pomyslela si. Odhodila obavy stranou a poddala se vzrušujícímu souznění energií v ložnici.

Položil jí ruku na žhavý střed a začal ho hladit. Zaplavil ji žár i chlad zároveň. Kroutila se pod jeho dotekem, snažila se ho přitáhnout k sobě.

Políbil ji na klíční kost. „Už nemůžu čekat. Potřebuju tě hned.“

„Ano,“ vydechla. „Hned.“

Přesunul se mezi její stehna. Zalapala po dechu, když do ní začal pomalu, ztěžka vstupovat. Znovu měla pocit, že zaslechla tlumené varování. Tohle není normální. Něco se tu dělo, něco, čemu tak úplně nerozuměla. Ať už to bylo cokoliv, význam byl stále zakódovaný.

Teď byl však v ní, cele ji naplňoval, a Abby se zdálo, že jejich aury spolu souznějí nějakým nepředstavitelným způsobem. A pak už nedokázala myslet na nic jiného než na neodolatelnou touhu, která v ní narůstala.

Sam se začal pohybovat. Zvedla kolena, aby se do ní dostal hlouběji. Až do dnešní noci by nevěřila, že je schopná prožívat tak intenzivní pocity.

V dalším okamžiku ji ve vlnách energie zaplavilo vyvrcholení, jež se vzpíralo jakémukoliv popisu potěšení a bolesti. To není normální, pomyslela si znovu. Ale je to neuvěřitelné.

Vykřikla a zaryla nehty do Samových zad. Ztuhl a pak jím projel vlastní orgasmus a uvrhl ho do mocných proudů. Jeho divoké, spokojené a triumfální zavytí se odráželo ve tmě.

V tom smysly omamujícím okamžiku by přísahala, že zářivé proudy ultrasvětla jejich přehřátých aur vytvořily jakési harmonické spojení, dech beroucí intimní soulad.

Měla jen chvilku na to, aby si pomyslela: Něco takového není možné.

A pak se společně zhroutili na vlhká prostěradla a Abby už v hlavě neudržela jedinou souvislou myšlenku.

14

Probudila ji opojná vůně čerstvě uvařené kávy.

Sam.

Otevřela oči do ranního světla seattleského letního dne, prudce se posadila a ucítila příval adrenalinu. Sam strávil noc v její posteli.

Věděla, že nespal na pohovce, protože si matně pamatovala, že se po žhavém milování vrátil z koupelny k ní. V duchu se opravila: po žhavém sexu. O lásku tu v žádném případě nešlo. Sotva se znali.

Skončí to u jedné noci. Což nikdy nedělala. Bylo to příliš riskantní.

Newton nebyl nikde v dohledu. Pocítila bodnutí strachu. Vždycky ji ráno zdravil první.

Jako na zavolanou zaslechla Newtona na chodbě. Vklusal do ložnice, opřel se packami o postel a olízl jí ruku.

„No, dobré ráno i tobě,“ pozdravila.

Podrbala ho za ušima. Newton ji ještě jednou zběžně olízl a s ocasem vysoko zdviženým odběhl pryč. Zmizel zpátky na chodbě, jako by měl na práci důležitější věci.

Přiměla se soustředit na řetězec událostí z uplynulé noci. Když se Sam vrátil do postele, přitáhl si ji k sobě a upadl do hlubokého spánku. Očekávala, že tu krátkou chvíli do úsvitu probdí v obavách z podivných, znervózňujících pocitů a možných následků toho, co se stalo.

Vyčerpání, které se na ni však sneslo, bylo víc než jen postkoitální únava. Nejspíš proto, že tu vířila spousta normální i paranormální energie, usoudila. Nikdy předtím nezažila sex se všemi smysly naplno otevřenými. Až do včerejší noci by nevěřila, že je něco takového vůbec možné.

Zazvonil telefon, a vytrhl ji tak ze zasnění. Natáhla se pro něj na noční stolek a zadívala se na displej. Známé volající číslo ji uklidnilo. Ralph, denní vrátný.

„Dobré ráno, Ralphe,“ ohlásila se. Znovu se zadívala na hodinky. „Přišel mi ranní balíček?“

„Je tu nějaký gentleman,“ promluvil Ralph tiše do telefonu. „Nějaký pan Strickland.“

„Dawson? Jste si jistý?“

„Tvrdí, že je to váš bratr, ale nikdy jste se o žádném nezmínila.“

„Dawson je nevlastní bratr,“ prozradila. Mluvila automaticky, zatímco se snažila přemýšlet. „Co chce?“

Sam se postavil do dveří ložnice. Newton mu byl v patách. Sam se očividně osprchoval a oholil. Tmavé vlasy měl stále ještě vlhké. Na sobě měl tmavě šedý svetr a černé kalhoty. V ruce držel hrnek s kávou a oči mu mírně žhnuly. Najednou si velice intenzivně uvědomovala svoje rozcuchané vlasy a vybledlou noční košili.

„Pan Strickland říká, že s vámi chce mluvit,“ podotkl Ralph hlasem o něco silnějším než šepot. „Ale jestli ho vidět nechcete, velice rád mu povím, že nejste doma. Stejně jste měla být tento týden mimo město.“

Pousmála se Ralphově ochranitelskému tónu. Tušil, že strávila noc s nějakým mužem a že byl stále v budově. Personál věděl o všem, co se v domě dělo. Snažil se ji ochránit před možnými rozpaky, kdyby jí nevlastní bratr vkráčel do bytu. Jako by se Dawson někdy zajímal o její společenský život, pomyslela si. Pokud se chovala diskrétně a nevrhala na klan špatné světlo, Dawson a zbytek dokonalé rodinky ji zcela ignorovali.

„Cením si toho, Ralphe, ale je to v pořádku,“ prohlásila. „Povězte Dawsonovi, že si dám sprchu. Potřebuju třicet minut, abych se oblékla. Jestli tak dlouho počká, můžete ho pak poslat nahoru.“

„Zeptám se, jestli vydrží,“ odpověděl Ralph.

Na druhé straně linky se ozvalo mumlání. Pak se Ralph vrátil k telefonu.

„Pan Strickland říká, že si zajde o blok dál do Starbucksu a dá si latté,“ poznamenal Ralph. „Za půl hodiny se vrátí.“

„Díky, Ralphe.“ Ukončila rozhovor a odhodila telefon na noční stolek. Zadívala se na Sama. „Dawson dorazí za třicet minut.“

Sam přistoupil k posteli a postavil kávu na stoleček. „Kdo je Dawson? Mám se vůbec ptát?“

„Technicky vzato je to můj nevlastní bratr. Syn z prvního manželství otcovy současné ženy.“

„Ten chlapík stojící vedle tebe na fotografii na zadní straně otcovy nové knihy.“

„Správně.“

„Mám pocit, že si moc blízcí nejste.“

„To opravdu nejsme,“ přikývla. Popadla z nohou postele župan. „Což je, jak Gwen říká, opravdu škoda, protože Dawson zdědí z matčiny strany obrovské jmění. Jeho předkové vydělali spoustu peněz v obchodě s dřívím a pak docela chytře investovali do komerčních budov tady v Seattlu.“

„Dawson je příbuzný těch Stricklandů?“

„Jo, těch Stricklandů. Jeho babička, Orinda Stricklandová, teď spravuje rodinné peníze. Dawson a jeho matka Diana jsou jedinými dědici.“ Oblékla si župan a zvedla hrníček. „Díky za kofein.“

Usmál se na ni pomalým sexy úsměvem, při kterém se jí vzrušením zježily vlasy na zátylku.

„Kdykoliv,“ prohlásil.

Zarděla se a odvrátila pohled k toaletnímu stolku, aby odvedla svoje myšlenky jinam. Starý herbář byl pryč. Zaplavilo ji podezření. Otočila se.

„Kde je ta kniha?“ zeptala se.

„V mé brašně. Říkal jsem si, že tam bude ve větším bezpečí.“

„Co přesně tím ‚bezpečím‘ myslíš?“

„Tím ‚bezpečím‘ myslím, že je mu tam líp než na tvém toaletním stolku.“ Samův hlas zvážněl. Stejně jako výraz v očích. „Nehodlám tu zatracenou věc ukrást, jestli tě to trápí.“

Zrudla. „Nic takového jsem naznačit nechtěla.“

„Jasně že chtěla. Bylo to to první, co tě napadlo, když sis všimla, že ta kniha tu chybí.“

„Promiň,“ zamumlala. „Bylo to ode mě hrubé.“ Upila trochu kávy.

„Vždycky se po rande probouzíš takhle podezřívavá?“

V šoku jí káva zaskočila v krku, a tak pár trapných vteřin kašlala. Nakonec se vzpamatovala.

„Nešlo o žádné rande,“ vyrazila ze sebe slabě. „Ne tak úplně.“ Nervózně se zarazila.

„Tak se na to podíváme, dali jsme si čaj a povídali si, líbali jsme se v zahradě a pak měli sex. Opravdu úžasný sex, mohl bych dodat. Přiznávám, že ten noční vetřelec v tvém obýváku, planoucí herbář a procházka se psem ve dvě hodiny ráno, to všechno bylo trochu neobvyklé, ale jinak jsme splnili většinu požadavků kladených na rande.“

„Nebo na poměr na jednu noc,“ prohlásila.

„Nebo tak,“ souhlasil trochu příliš ochotně.

Cítila se zahnaná do kouta a věděla, že zní nevrle. Vůbec se neodvážila pohlédnout do zrcadla. Tvář měla nejspíš celou zarudlou. Vzpamatovala se a narovnala se v ramenou.

„Omluv mne. Musím si dát sprchu a obléknout se,“ prohlásila.

Rozběhla se ke koupelně.

„Zbabělče,“ zavolal za ní Sam. Jeho hlas zněl pobaveně.

Pevně za sebou zavřela dveře.

15

Sam rychle prozkoumal mrazák, skříňky a ledničku. Ta byla z větší části prázdná, ale našel bochník chleba a pár vajíček. Narazil na balíček zmrazených sójových párků v mrazáku a objev završil sklenicí arašídového másla ve skříni.

Newton ostražitě hlídal uprostřed kuchyně a uchváceně sledoval každý jeho krok při přípravě snídaně. Sam mu hodil půlku toastu namazaného arašídovým máslem. Newton ho ve vzduchu hbitě zachytil a zhltl.

Abby se konečně vynořila z ložnice. Sam stiskl tlačítko na mikrovlnce, aby rozmrazil sójové párky. Zadíval se na hodinky.

„Pořád máme pár minut, než tvůj bratr dorazí,“ konstatoval.

„Nevlastní bratr,“ opravila ho. Vešla do kuchyně a zvedla konvici s kávou. „A jsem ráda, že máme trochu času, protože potřebuju další hrnek, než se s ním pustím do řeči. Nedokážu si představit, proč mě chce vidět. Muselo se stát něco strašného. Možná někdo onemocněl nebo je v nemocnici. Ale čekala bych, že by mi v tom případě zavolali.“

Sledoval, jak si odnáší hrníček na druhou stranu pultu a usedá na jednu ze stoliček. Na sobě měla přiléhavé hnědé kalhoty a jantarový svetr skoro stejné barvy jako její vlasy. Oči měla potemnělé obavami.

Mikrovlnka zapípala. Otevřel dvířka a vyndal falešné párky.

„Určitě netušíš, proč za tebou dneska nevlastní bratr přišel?“ zeptal se.

„Vůbec.“ Sledovala, jak rozděluje párky na dva talíře s míchanými vajíčky a toasty potřenými arašídovým máslem. „To vypadá dobře. Myslím, že mám hlad.“

Odložil talíře na pult a obešel roh, aby se posadil vedle Abby. Prohlédl si sójové párky a připomněl si, aby nic neodsuzoval předem. „Jsi vegetariánka?“

„Ne úplně.“ Ukousla si toastu. „Jím ryby.“

Zvedl vidličku. „Kdy jsi naposledy Dawsona viděla?“

„Před několika měsíci. Koupil si dům na Queen Anne. Náhodou jsme na sebe narazili v jedné restauraci tady v Belltownu. Byla jsem tam s Gwen a Nickem. Dawson večeřel se svojí snoubenkou. Pozdravili jsme se, představili se navzájem a to bylo všechno.“

„Myslela jsi to vážně, když jsi říkala, že si nejste blízcí, že?“

Pokrčila rameny. „Nemáme nic společného, rozhodně ne příbuzenství. Když jsem začala bydlet s otcem a jeho novou rodinou, bylo mi dvanáct a jemu třináct. Moje matka tehdy totiž zemřela. Táta neměl jinou možnost než se o mě postarat. Dawson a já jsme k sobě okamžitě zaujali nevraživý postoj. Nelíbila se mi jeho matka, Diana, která se mě snažila vychovávat. Dawson zase neměl rád mého otce, který si hrál na jeho rodiče. A všechno se ještě víc zkomplikovalo, když se toho roku narodila dvojčata.“

„Fajn, myslím, že to chápu.“

„A pak tu byl problém s dědictvím. Dawsonova babička neschvalovala, aby se její dcera provdala za mého otce. Trvala na předmanželské smlouvě a dala jasně najevo, že pokud jde o Stricklandovy peníze, já do rodiny nepatřím. Ne že bych se o jejich zatracené finance nějak zajímala. Byla jsem ještě dítě, ale už tehdy jsem chápala, že peníze se drží vlastní krve. Neměla jsem s tím žádné problémy. Malá přednáška, kterou mi Orinda Stricklandová udělala, když mi bylo třináct, byla naprosto zbytečná.“

Sam sebou trhl. „Povídala si s tebou o dědictví, když jsi byla ještě děcko?“

„O nic moc nešlo. Jak jsem řekla, už jsem chápala, jak to chodí. Ale Dawsonova babička je hrůzu nahánějící dáma. Každopádně mě vyděsila k smrti. Ovšem když se na to dívám teď, myslím, že mohu s klidem prohlásit, že já jsem ji taky děsila. Vlastně jsme byli vyděšení všichni.“

„Kvůli tvému talentu?“

„Když jsem se k nim nastěhovala, zrovna se u mě začal rozvíjet. A během roku začalo být jasné, že jsem trochu jiná. Orinda nechtěla, aby si někdo myslel, že je její rodina divná.“

„Nechápala, co se s tebou děje?“

„Ne, ani nikdo jiný. Znervózňovala jsem je. Docházela jsem za spoustou poradců a psychiatrů a udělala fatální chybu, když jsem se je všechny snažila přesvědčit, že vážně vnímám paranormální energii v některých knihách. A pak tu byly ty nehody, o nichž jsem se zmínila.“

„Ty požáry?“

„Nevěřil bys, jak něco takového dokáže lidi naštvat. Nakonec rozhodli, že mě pošlou na Sluneční akademii. Tam jsem se naučila předstírat, že jsem normální. Většinou.“

Ozval se zvonek u dveří. Newton tlumeně zavrčel a zadíval se do hlavní chodby.

Abby si povzdechla a odložila hrníček. „To bude Dawson.“

Sklouzla ze stoličky a vešla do chodby. Newton ji následoval, ochranitelsky se jí držel v patách. Možná měla Abby pravdu, uvažoval Sam, třeba má ten pes opravdu trochu nadpřirozených schopností.

Za okamžik zaslechl, jak se hlavní dveře otevírají. Ozvaly se zdvořilé pozdravy, žádné uvolněné, vřelé uvítání, které si vyměňují přátelé či kolegové, a rozhodně členové rodiny. Vztah mezi Abby a Dawsonem spadal do úplně jiné kategorie, pomyslel si, do té, již není snadné identifikovat.

Abby se vrátila do kuchyně. Newton jí stále ťapkal v patách.

„Same, tohle je Dawson Strickland. Dawsone, Sam Coppersmith.“

Dawson vypadal přesně tak jako na zadní stránce Dobrovolného rodičovství. Průměrně vysoká postava, hnědé vlasy a ve tváři rysy, které by byly v jiné době považovány za patricijské. Působil tím opáleným, zdravým dojmem, který svědčil o drahých sportovních klubech a spoustě času stráveného na sjezdovkách, golfových hřištích a soukromých jachtách. Košile a kalhoty byly značkové, šité na míru. Hodinky musely stát tolik jako evropské sportovní auto. V pěstěné ruce držel italskou koženou aktovku.

Sama však zajímala nervózní, napjatá energie, jež se neviditelně vznášela v atmosféře. Dawson byl nesvůj. Bylo jasné, že se na nadcházející rozhovor moc netěší.

Sam vstal ze stoličky a podal mu ruku. „Stricklande.“

„Coppersmithi.“ Dawson mu rukou krátce potřásl a soustředěně se zamračil. „To jméno mi připadá povědomé. Jste nějak spřízněný s firmou Coppersmith a spol.?“

„Trochu.“

„Rád vás poznávám.“ Dawson vrhl na Abby oslňující úsměv. „Nevěděl jsem, že s někým chodíš.“

„Samozřejmě že nevěděl.“ Zdvořile se na něho usmála. „Jak bys mohl? Už je to několik měsíců, co jsme se viděli naposledy. Co tvoje snoubenka? Už máte datum svatby?“

„Příští měsíc.“ Dawson předstíral překvapení. „Nedostala jsi snad pozvánku?“

„Ne.“

„Muselo dojít k nějakému omylu. O všechno se stará Carla. Zajistím, abys ji dostala.“

„Nedělej si s tím starosti,“ mávla Abby rukou. „Myslím, že tou dobou budu stejně mimo město.“

Dawson se zamračil. „Jak to víš, když ani neznáš datum?“

„Jenom hádám. Dáš si trochu kávy?“

„Jistě, díky. Už jsem měl sice latté, ale trochu víc kofeinu neuškodí.“ Dawson odložil aktovku a usadil se na stoličku, z níž Abby před chvílí vstala. „Tak jak dlouho spolu vy dva chodíte?“

„Moc dlouho ne,“ odpověděla Abby, než mohl Sam promluvit. Postavila před Dawsona hrnek kávy. „Copak je tedy tak důležité, že jsi mě vyhledal v tuhle ranní hodinu?“

Dawson se přestal usmívat.

„Omlouvám se za nevhodný čas,“ prohlásil. „Přišel jsem osobně, protože obchodní záležitosti nerad probírám po telefonu.“

„Začínáš mě děsit,“ řekla Abby.

Vypadala však spíš naštvaně, možná trochu znepokojeně, pomyslel si Sam, rozhodně ne vyděšeně.

„Jen klid.“ Dawson ji oblažil oslnivým úsměvem. „Chci si tě najmout.“

Abby ztuhla. „O čem to mluvíš? Ty přece žádné knihy nesbíráš, nemluvě o typu, se kterým obchoduju já.“

„Dovol, abych ti to vysvětlil,“ začal Dawson. Znovu zvážněl. „Jednám právě s jistým velice vlivným potenciálním investorem. Tenhle chlapík je pro mě a pro moji firmu nesmírně důležitý. Nemusím říkat, že se s ním snaží domluvit i konkurenti. No, a ten člověk má zřejmě slabost pro staré knížky.“

„Ach, sakra,“ zamumlala Abby tiše.

Zadívala se na Sama. Věděl, na co myslí, protože uvažoval nad tímtéž. Žádné náhody neexistují.

Dawson si jejich výměny pohledů nevšiml a velice soustředěně pokračoval. „Bylo mi dáno najevo, že bych mohl zlepšit své šance na získání tohoto klíčového zákazníka, kdybych obstaral jistou knížku, která se prý objevila na trhu s paranormálními knížkami. A to je tvoje parketa, Abby.“

Samovi přejel ledový mráz po zádech. Najednou mu všechny smysly poplašeně naskočily. Věděl, že Abby je na tom stejně.

„O jakou starou knížku jde?“ zeptala se bez výrazu.

„Neříkal bych tomu skutečná starožitná cennost,“ odfrkl si Dawson. „Je jenom asi čtyřicet let stará. Počkej, ukážu ti detaily.“ Vstal ze stoličky a položil aktovku na pult. Otevřel desky a vyndal list papíru. „Tak se na to podíváme. Je to nějaký laboratorní deník s ručně psanými záznamy pokusů na různých vzorcích rudy a krystalů pocházejících z nějakého dolu na jihozápadě. Přesné umístění toho dolu je neznámé. Ten, kdo ty zápisky zaznamenal, zřejmě věřil, že ty krystaly mají paranormální sílu.“ Dawson se ušklíbl. „Jinými slovy to byl blázen.“

Abby zvedla oči ke stolu. „Proč já?“

Dawson vrátil papír zpátky do aktovky. „Protože jsi jediná odbornice na vzácné knížky zabývající se okultismem, kterou znám.“

Přes Abbyinu tvář přelétl hněv. „Já se okultismem nezabývám. To už jsem se snažila vysvětlit.“

„Paranormálno, čarodějnictví, jak chceš,“ opravil se Dawson rychle. „Nejsi jen jediný expert na vzácné paranormální knihy, kterého znám, jsi jediná obchodnice, kterou znám. A tak jsem přirozeně přišel za tebou.“

„Vypadá to, že si je člověk, s nímž vyjednáváte, vědom, že máte kontakty na trhu s paraknihami,“ uvažoval Sam.

„No jistě,“ potvrdil Dawson. „Nejspíš proto jsem byl přizván k jednacímu stolu. V mém světě člověk využije všech výhod, které se mu naskytnou.“

„Takže ses mě rozhodl využít?“ zeptala se Abby.

Dawson měl tu slušnost, aby zčervenal. „Promiň. Nevyjádřil jsem se správně. Nesnažím se tě zneužít, Abby. Zaplatím za tvůj čas. Vlastně ti poskytnu štědrý bonus, jestli dokážeš ten laboratorní deník najít dřív, než se ho zmocní mí konkurenti.“

„Tušíte, kolik dalších lidí po té knížce pátrá?“ zeptal se Sam.

„Ne,“ zavrtěl Dawson hlavou. „Ale musím předpokládat, že přinejmenším pár dalších hráčů, kteří tu zakázku chtějí, najalo vlastní odborníky. Co na to říkáš, Abby? V sázce je spousta peněz a hezký balík může být tvůj, když mi tu knihu najdeš. Mimochodem, dochází mi čas. Musím ji dostat co nejdřív.“

Abby zavrtěla hlavou. „Je mi líto. Uvědomuju si, že je pro tebe ta zakázka důležitá, ale ty toho o mém světě moc nevíš. Některé knížky jsou nebezpečné. A někteří sběratelé nemilosrdní. Tvůj investor může patřit na tu špatnou stranu.“

„Lidem na špatné straně jde v mém světě především o peníze. Podnikají na principu Ponziho schématu. Nevymýšlejí složité scénáře, jak se dostat k nějaké staré laboratorní knize.“

„Skutečnost, že ten tvůj investor si toho o tobě zjistil tolik, aby věděl, že jsi v nějakém vztahu se mnou, není dobré znamení,“ namítla. „Znamená to, že mě nemůže kontaktovat přímo, protože nemá žádné doporučení.“

„Potřebuje doporučení, abys pro něho obstarala nějakou starou knihu?“ zeptal se Dawson skepticky.

„Ano,“ přikývla Abby. „Tak pracuju.“

„To je šílenost.“

Abby nic neřekla. Jenom se na něho dívala. V atmosféře však náhle vzplála energie. Sam zaslechl tlumené vrčení a nakoukl přes pult. Newton stál soustředěně, bez hnutí, jako socha. Veškerou pozornost upíral na Dawsona.

Dawson zrudl. „Nemyslel jsem to nijak osobně. Je to jenom výraz. No tak, Abby, je to jen starý laboratorní zápisník. Vím, že je pro tohohle konkrétního investora cenný, ale nemluvíme tu o nezákonném obchodu se zbraněmi nebo s drogami. Lidé se kvůli čtyřicet let starým deníkům nezabíjejí.“

„Ve skutečnosti někdy ano,“ podotkla Abby. „Což je důvod, proč se od těchto obchodů držím dál.“

Dawsonova tvář vzplála nevěřícným vztekem. „Chceš, abych uvěřil, že může být ten sešitek tak cenný?“

„Netuším,“ odpověděla. „Ale vím, že je spojený s paranormálnem a sběratelé na tomto trhu jsou často výstřední a nepředvídatelní.“

„Abby, tohle by měl být tvůj obor. Ty hledáš divné knížky pro divné lidi, kteří věří v paranormální jevy, ne?“

Abby se pousmála. „Něco takového. Je milé vědět, že k mé odborné způsobilosti chováš takový respekt.“

Dawson se ušklíbl. „Ale no tak, vím, že mě kvůli minulosti nesnášíš. A přiznejme si to, v dětství to s tebou nebylo úplně jednoduché. Vzpomínáš na dobu, kdy jsi přišla domů s tou starou knihou, kterou jsi splašila v nějakém výprodeji na dvorku? Té noci jsi ve vaně založila požár.“

Abby ztuhla. „To byla nehoda. Ale nikdo mi nevěřil.“

„Protože jsi všechny vyděsila k smrti a spustila požární alarm,“ opáčil Dawson. „Nakonec jsme měli dům plný hasičů a kaluží vody na podlaze. Mamka byla vzteky bez sebe. Ztrapnila jsi ji přede všemi sousedy. Tehdy babička prohlásila, že by tě měli dát do ústavu.“

„Názor tvé babičky na mě si velice dobře uvědomuju,“ prohlásila Abby.

„Ne že by šlo o jedinou děsivou událost. Chovala ses hodně divně, když jsi byla teenager. Mamka měla důvod, aby si dělala o dvojčata starosti.“

„Ne, neměla. Nikdy bych nikomu neublížila.“

„A co tehdy, když jsi zmizela skoro na dva dny? Mamka s tvým otcem byli šílení strachy. Policie po tobě nechtěla pátrat, protože tvrdili, že jsi nejspíš jenom utekla. Pak nám zavolali, aby nám oznámili, že tě našli na místě požáru v nějakém knihkupectví. Majitel byl zraněn a musel být převezen do nemocnice. Jediný důvod, proč jsi neskončila ve vězení pro mladistvé, byl ten, že tvůj otec obstaral dobrého právníka, který zařídil, aby byla všechna obvinění stažena.“

„Mám pro tebe novinku, Dawsone,“ poznamenala Abby. „Sluneční akademie byla jen kousíček od vězení. Dveře a okna byly zamčené. Museli jsme chodit na nucenou terapii. Někteří poradci chtěli mě a moje přátele testovat, znovu a znovu.“

„Co jsme ale měli dělat? Nemohli jsme riskovat tvoji přítomnost v domě. Psychiatři nám řekli, že opravdu věříš, že máš paranormální schopnosti.“

Abbyin úsměv byl ostrý a chladný. „Já tomu věřím pořád. A proto jsem v pozici, kdy tě mohu varovat, že je ten laboratorní deník nebezpečný.“

„Je to jenom zatracený notes.“ Dawsonův hlas ztvrdl. „Musím ho najít. Nedělám si legraci.“

„Je mi jasné, že ta zakázka je pro tvoji firmu důležitá, ale existují další multimilionáři,“ namítla Abby. Hlas jí zjemněl. „Tohohle nech jít. Najdi si jiného.“

„K čertu, tohle je byznys. Nežádám tě o laskavost. Říkám, že se ti to vyplatí.“

„Díky, ale tuhle práci vzít nemůžu.“

„Jde tu o minulost, že jo?“ Dawsonovi zrudla tvář vztekem a zoufalstvím. „O to, že si tvůj otec vzal moji matku pro peníze a příliš pozdě zjistil, že babička je všechny vložila do svěřeneckého fondu.“

„Věř tomu, nebo ne, ale o minulost tu nejde.“

„O minulost a o peníze. Copak to nechápeš? Babička tvého otce okamžitě prokoukla, ale mamka neposlouchala.“

Newton přestal vrčet. Víc než kdy jindy připomínal zmenšenou verzi toulavého psa. Vypadal pozoruhodně nebezpečně. V každém psovi se skrývá malý vlk, pomyslel si Sam. Lidé, kteří na to zapomněli, se občas setkali s ostrými zuby hodně zblízka.

„To je v pořádku,“ řekla Abby Newtonovi. Sklonila se a jemně ho pohladila po hlavě. „Nic se neděje.“

Newton nespustil z Dawsona oči.

„To, co se stalo v minulosti, teď není důležité,“ prohlásila Abby. „Všichni už se přes to přenesli, včetně mě. Jsme teď dokonale fungující, smíšená rodinka, vzpomínáš?“

„Kecy.“

Mírně se ušklíbla. „Pravda. Ale rodina je rodina.“

„Tohle není legrace,“ zavrčel Dawson napjatě. „Od začátku jsi mě nesnášela, protože babička zajistila, že ty a tvůj otec neuvidíte z peněz ani cent.“

„Nejspíš je úplně zbytečné říkat ti, že mi byly ty peníze ukradené,“ řekla Abby.

„Jestli jsem se něco naučil, pak to, že o peníze jde vždycky,“ namítl Dawson. Ústa se mu zkroutila hořkostí. „A ty teď kvůli minulosti dopustíš, abychom oba přišli o pěkný balík. Chceš bratrskou radu? Dospěj konečně a přenes se přes to.“

„Opakuji, že tu o minulost nejde.“ Abby zkřížila paže na hrudi. „Ale o to, že se zaplétáš do něčeho, o čem nic nevíš.“

„Uvědomuju si, že o vzácných knihách nic netuším,“ zvolal Dawson zoufale. „Proto jsem tady. Vím, že tohohle investora potřebuju, a ty jsi jediná, která mi ho může pomoct získat.“ Sevřel ruku do pěsti. „Řekni si cenu, zatraceně.“

„Ne,“ zavrtěla Abby hlavou.

Dawsonovi cukalo v tváři. „Ty to víš, že jo?“

„Co vím?“ podivila se Abby.

„Víš, že má moje firma potíže.“

Zamračila se. „Ne, to jsem netušila.“

„Před pár měsíci jsem utrpěl strašnou finanční ztrátu, když šel jeden velice důležitý projekt, jistá věc, do háje. Bylo to Ponziho schéma a já jsem naletěl. Moji klienti o těch ztrátách ještě nevědí. Můžu čísla pár měsíců upravovat, dokud se nevzpamatuju. Ale jediný způsob, jak se vyhrabat z téhle díry, je získat nový kapitál. Musím se s tímhle investorem dohodnout. Jestli ne, končím.“

„Ach, zatraceně,“ zašeptala Abby šokovaně.

„Soudní proces bude to nejmenší. Myslíš, že jsou někteří tví klienti nebezpeční? Ti mí půjdou až k federálům. Mohl bych skončit ve vězení.“

„To je mi líto,“ vydechla Abby. Mluvila překvapivě něžným tónem. „Ale ty to zvládneš. Umíš dobře investovat.“

„Abby, stojím na pokraji bankrotu a možná i vězení. Musím tuhle zakázku získat.“

„Je mi líto,“ zopakovala Abby. „Promiň, nemůžu ti pomoct.“

„Proč ne?“

Sam zvedl hrnek s kávou. „Mimo jiné už ten zápisník slíbila jinému klientovi.“

Dawson se otočil a pevně sevřel rty. „Vám?“

„Mně,“ přikývl Sam.

Dawson se okamžitě vzpamatoval. „Koupím ten deník od vás. Jenom si řekněte cenu.“

„Já ho ještě nemám,“ namítl Sam. „A jestli ho získám, nebude na prodej.“

Dawson se obrátil zpátky na Abby. „Tohle je tvoje verze pomsty, že jo?“

„Ne,“ řekla. „Přísahám, že není.“

„Doufám, že si to užíváš.“ Dawson zavřel aktovku, zvedl ji a vykročil do chodby.

Dveře se za ním zavřely.

„Promiň,“ hlesla Abby.

Rozběhla se kuchyní a zmizela v ložnici. Newton pospíchal za ní.

Sam vstal a oba je následoval, nebyl si jistý, co by měl říct nebo udělat. Bylo jasné, že Abby je zvyklá zvládat svoje problémy sama nebo s pomocí blízkého kroužku přátel. Ale on je čirou náhodou dneska s ní.

Vešel do ložnice. Abby seděla na kraji postele a svírala kapesník. Neplakala. Ruku měla položenou na Newtonovi, který se předními packami opíral o postel vedle ní.

„Prosím, jdi pryč,“ požádala ho zdvořile. „Budu v pořádku.“

Sam pomalu přistoupil k posteli. Přiměl Abby vstát a sevřel ji v náruči.

„Teď jsme teprve tým,“ řekl jí. „To znamená, že jsme v tom spolu.“

Zabořila mu tvář do ramene a vzlykla.

16

Po chvíli si uvědomila, že ponižující záchvat evidentní slabosti polevuje. Přestala brečet. Pokušení zůstat tam, kde je, v objetí Samových pevných paží, ji téměř přemohlo. Musela vynaložit nezměrné úsilí, aby se od něho odtáhla.

„To je trapné,“ zamumlala. Poodstoupila a na tváři se jí usadil roztřesený, žalostný úsměv. „Omlouvám se za to drama. A taky za tvoji košili.“

Sklopil pohled na provlhlé místo. „To uschne.“

„Už jsem v pořádku. Jenom jsem na chvilku ztratila nervy.“ Popadla další kapesník a vysmrkala se. „V poslední době jsem moc dobře nespala a teď ta věc s vydíráním a ten pitomý laboratorní deník a Dawson před bankrotem a… a včerejší noc.“

„Myslel jsem, že včerejší noc dopadla dobře,“ řekl neutrálně. „Pro mě rozhodně ano.“

„Tak jsem to nemyslela. Ne tak úplně.“ Absolutně ponížená odhodila kapesníček do malého koše na odpadky a rozběhla se kolem Sama do koupelny. „To je jedno. Dej mi pár minut, abych si omyla obličej.“

„Jasně,“ zavolal za ní.

Vběhla do koupelny, zabouchla dveře a pustila studenou vodu. Trhla sebou, když v zrcadle zahlédla slzami napuchlou tvář. Nepatřila k těm ženám, které vypadají i po pláči atraktivně. Neměla však příliš mnoho zkušeností. V poslední době brečela jen zřídka, a pokud ano, ujistila se, že je o samotě.

To bylo tím stresem. Má toho teď až nad hlavu. Musí se vzchopit.

Naklonila se nad umyvadlo a několikrát si opláchla tvář studenou vodou, pak zavřela kohoutek a popadla ručník. Když si osušila obličej, znovu se zadívala kritickým pohledem do zrcadla na svoje bledé rysy. Neprojevuj žádnou slabost. Natáhla se pro rtěnku a pudřenku.

Za chviličku už se cítila o trochu lépe, a tak vyšla do obýváku. Sam stál u okna a sledoval deštěm zmáčené velkoměsto. Když ji zaslechl přicházet, otočil se.

„Tady zůstat nemůžeš,“ oznámil. „Ne teď.“

Zarazila se uprostřed pokoje. „Cože?“

„Po tom notesu pátrá příliš mnoho lidí a spousta z nich se rozhodla, že jim ho pomůžeš najít ty. Odvezu tě na jiné místo, mnohem lépe chráněné. Budeš tam v bezpečí, zatímco se postarám o toho vyděrače.“

„O čem to, pro všechno na světě, mluvíš? Nemůžu jen tak zmizet.“

Usmál se. „Jasně že můžeš. Uvidíš.“

„Co se mnou hodláš udělat? Zavřít mě v nějakém hotelovém pokoji pod falešným jménem?“

„Ne. Hodlám tě odvézt do domu na Copper Beach. Je dobře zabezpečený. Navíc: cizinci na ostrově jsou nápadní jako bolavý palec. Dostat se nepozorovaně na pobřeží není snadné.“

„Pr, pr, pr.“ Zděšeně zvedla obě ruce dlaněmi k němu, aby ho umlčela. „Díky, ale ne. Oceňuju tvoji snahu, ale tohle nepůjde.“

„Proč ne?“

Spustila ruce. „Sám jsi to před pár minutami řekl. Jsme tým. Budeme pracovat společně. Bez mojí pomoci nemáš moc šancí najít ten laboratorní zápisník, nemluvě o rozluštění kódu. A já tě potřebuju, abys vysledoval toho vyděrače. Přiznejme si to. Fakt, že můj nevlastní bratr chce ten deník naléhavě najít, přidal na dort třešničku, ne? Vězím v tom všem po krk a oběma nám nezbývá než tu záhadu rozlousknout.“

Dlouho ji sledoval upřeným pohledem.

„Vždycky se dokážeš dostat k jádru věci tak rychle?“ zeptal se nakonec.

„Věř mi, kdyby existovala jiná možnost, už bych utíkala do bezpečí. Potřebuješ mě, Same Coppersmithi. A já potřebuju tebe.“

Nadzvedl obočí. „Jak jsem říkal, jsme v tom spolu.“

Usmála se. „No, máme ještě Newtona.“

Sam se na Newtona zadíval. „To je fakt.“

Newton znuděně odcupital do kuchyně a pustil se do vody v misce.

Abby přešla pokoj a postavila se přímo před Samem. „Ale nenapadá mě nikdo jiný, s kým bych v téhle situaci byla raději.“

„Jsi si tím jistá?“

„Absolutně,“ přikývla.

„Dobře,“ pousmál se. Pohladil ji po tváři hřbetem prstu, na němž nosil ohnivě rudý krystal. „Souhlasím, že jsme v tom všem společně. Ale svoje plány nezměním. Odjíždíme na Copper Beach.“

„Ale proč?“

„Potřebujeme bezpečnou základnu. Copper Beach je vybudovaný jako pevnost. Většinu práce provádíš po internetu, ne?“

„No, ano.“

„Vypadá to, že spousta mojí práce bude probíhat stejně.“

„Pokusíš se najít Dawsonova investora, že ano?“

„Je to dobrá stopa. Stojí za to ji sledovat.“

„Nemůžu prostě zmizet ze svého života tady v Seattlu. Mimo jiné se musím ukázat na otcově autogramiádě. Koná se v pátek večer. Bude číst ukázky a podepisovat Dobrovolné rodičovství. Bude tam spousta lidí od médií. Táta se jasně vyjádřil, že je velice důležité, aby se zúčastnila celá rodina.“

„Nepůjdeš do vyhnanství. Jenom na Copper Beach. Můžeme se sem na to podepisování knížky vrátit.“

Rozhlédla se ve snaze najít další výmluvy, proč by neměla svůj domov opouštět.

„Mám tu všechny svoje věci,“ zašeptala. Dobře, to znělo hodně dětinsky. Narovnala se v ramenou. „Ale máš pravdu. Není důvod, proč bych nemohla na chvíli odjet. Jako na dovolenou, ne?“

Usmál se. „Tak se na to dá taky dívat.“

„Newtonovi se bude na venkově líbit. Rád navštěvuje Thaddeuse, protože může běhat po lese.“ Otočila se směrem do ložnice. „Sbalím si pár nezbytností.“

Právě skládala noční košili, novou krajkovou, kterou si koupila z náhlého podnětu a šetřila si ji na zvláštní příležitost, jež nikdy nenastala, když zaslechla cinknutí ohlašující nový e-mail.

Vložila noční košilku do malého kufříku a zvedla telefon. Číslo poznala okamžitě. Bez zřejmého důvodu se jí rozechvěly smysly.

„Thaddeus,“ zašeptala.

Otevřela mail a přečetla si krátký, záhadný vzkaz. Rozběhla se do obýváku. „Musíme okamžitě za Thaddeusem. Píše, že chce s námi oběma mluvit osobně. Jde o dražbu toho laboratorního zápisníku.“

Sam hodil svoje dva sójové párky Newtonovi a uložil nádobí do dřezu.

„Jdeme,“ prohlásil.

17

„Napsal ti o té dražbě něco konkrétního?“ zeptal se Sam.

Seděl za volantem svého SUV a mířil po úzké, točité cestičce do předhůří Kaskádového pohoří. Terén byl stále strmější a lesnatější. Abby seděla připoutaná na místě spolujezdce, pozornost soustředěnou na výhled z okna. Newton se povaloval na zadním sedadle.

Od chvíle, kdy Abby zamkla byt, uvázala psa do vozidla a vedle Newtona uložila kufřík, byla neobvykle zamlklá. Cítil, jak je pro ni těžké přijmout fakt, že ve svém domově už není v bezpečí. Chtěl ji ujistit, že mu může věřit, že se o ni postará, ale tušil, že jí to nevynahradí dočasnou ztrátu jediného místa, jež jí kdy patřilo, toho malého, útulného prostoru, který měla pod dokonalou kontrolou. Rozuměl její potřebě mít věci pevně v rukou. K čertu, i on to potřeboval. Kdo taky ne?

„Ne, ale zřejmě se povídá, že se ten laboratorní deník brzy ocitne v aukci,“ odpověděla Abby. „To je dobrá i špatná zpráva.“

„Co je na tom dobrého?“

„Vím, jak takové řeči vysledovat. Obvykle nejednám s obchodníky, kteří pracují na takové úrovni, ale díky Thaddeusovi a Nickovi vím, kdo jsou a jak je kontaktovat. Zkusím za ten notes nabídnout předkupní cenu. Navíc zaručím, že můj klient přebije jakoukoliv jinou nabídku.“ Tázavě se na něho zadívala. „Je to pravda, ne?“

„Ano. Ten deník chci.“ Sevřel pevně volant. „Cena nerozhoduje. A co ta špatná zpráva?“

„Až dojde k ohlášení aukce, cena toho deníku vylétne do závratných výšin.“

„To není problém.“

„To ráda slyším. Starosti mi ale dělá to, že se teď oficiálně nacházíme v nebezpečné části trhu. Jak jsem řekla Dawsonovi, někteří sběratelé jsou nevypočitatelní. Jestli jeden z nich zjistí, že tu knihu nemůže koupit, mohl by se ji snažit získat jiným způsobem.“

„Pokusí se ji ukrást?“

„K tomu bude mít dvě příležitosti. Nejzranitelnější je ten deník během transakce. Takže se bude snažit identifikovat současného majitele nebo obchodníka, který prodej zajišťuje. To nebude snadné. Jestli to nezabere, bude mít druhou možnost svazek získat, když najde nového majitele.“

„Mě.“

„Problém spočívá v tom, že o tobě pár lidí ví. Například Dawson už se dozvěděl, že chceš ten zápisník získat. Jestli to řekne tomu svému investorovi…“

„Chápu, kam tím míříš. Ale až tu knihu budu mít, zajistím, aby byla v bezpečí. Rozhlásím, že už není k mání. Až všichni zjistí, že ji má moje rodina, nenajde se mnoho sběratelů, kteří by se odvažovali ukrást ho Coppersmithům. Máme dobré bezpečnostní systémy a značný zájem, aby ten deník zůstal pod zámkem. Dobře se o něj postaráme.“

„Fajn,“ přikývla. Ale spokojeně se netvářila.

„Co se děje?“ zeptal se.

Zaváhala. „Nejsem si jistá. Mám z Thaddeusova posledního mailu špatný pocit.“

„Brzy budeme na místě.“

„Na další odbočce doleva.“

„Není tam žádná značka.“

„Thaddeus to tak má rád.“

Zpomalil a zabočil doleva na ještě užší cestičku z popraskané dlažby. Stromy na obou stranách je obklopovaly hrozivě blízko. „Můžu ti položit jednu osobní otázku?“

„Záleží na té otázce.“

„Jsem si docela jistý, že vím, co se stalo, když jsi nešťastně založila požár v té vaně. Snažila ses rozluštit tu knížku a energie se vymkla kontrole.“

„Neměla jsem tušení, co dělám, nemluvě o tom, že by mohl vzniknout požár.“

„Paranormální oheň je nepředvídatelný. Pokud žhne dostatečně silně, zasáhne energii ve vedlejších částech spektra a dostane se až do spektra normálního.“ Sam tiše zahvízdal. „Když jsi ten kód prolomila, musela se uvolnit spousta energie.“

„Mhmm.“

„A co tehdy, když jsi zmizela na několik dní a byla skoro zatčená za pokus o vypálení knihkupectví?“

„Bylo to trochu komplikovanější,“ přiznala Abby pomalu. „Myslela jsem, že majitel obchodu je prostě milý stařík, který můj talent poznal a chce mi pomoci naučit se, jak s ním zacházet. Až později jsem si uvědomila, že mě chce využít k tomu, abych rozluštila jeden starý svazek v jeho sbírce.“

„Udělala jsi to?“

„Ne. A do dnešního dne si nejsem jistá proč. Když jsem tu knížku vzala do ruky, přemohl mě pocit, že to, co je uvnitř, je nebezpečné, nebo alespoň v jeho rukou bude. Prostě jsem věděla, že nechci, aby si tu knížku mohl přečíst.“

„O čem to bylo?“

„O hypnotických jedech. Takže jsem majiteli toho knihkupectví nalhala, že ten kód rozluštit nedokážu. Trochu se naštval. Zavřel mě do trezoru se vzácnými knihami a řekl mi, že mě nepustí, dokud ten kód neprolomím.“

„Ten ničema tě uvěznil?“

„Byla jsem zděšená. Držela jsem se tak dlouho, jak jen to šlo. Představovala jsem si, že někdo, táta nebo policie, zjistí, co se stalo, a zachrání mě. Ale nakonec mi došlo, že nikdo neví, kde jsem, a že je to jenom na mně.“

„Řekla jsi tomu bídákovi, že tu šifru rozluštíš.“

„Ano. Když otevřel dveře, pověděla jsem mu, že udělám, co po mně chce. Podala jsem mu tu knihu. Když se jí dotkl, nasměrovala jsem trochu energie do jeho aury. Jednala jsem jenom podle intuice. Neměla jsem tušení, co se stane. Vykřikl a zhroutil se. V dalším okamžiku se ta kniha vznítila.“

„Obchod plný starých svazků a rukopisů. Oheň si musel smlsnout.“

„Netušila jsem, jak plameny uhasit. Zapnula jsem protipožární alarm a podařilo se mi vytáhnout majitele z trezoru. Pak mě našli hasiči a policie. Když se obchodník vzpamatoval, tvrdil, že jsem se pokusila jeho obchod vypálit.“

„A tak jsi skončila na Sluneční akademii pro mladistvé s nepřizpůsobivým chováním. Co se stalo s obchodníkem, který tě donutil tu knížku odkódovat?“

„Za pár měsíců zemřel na srdeční infarkt.“ Abby zvedla jednu ruku. „Neměla jsem s tím nic společného. Byla jsem zavřená na Sluneční akademii.“

Protáhl si jednu ruku na volantu, cítil, jak jím prochází chladné napětí. „Kéž bych se o něj mohl postarat.“

Abby se tvářila rozrušeně. „To je od tebe velice… milé.“

Usmál se. „Milé?“

„Nechtěla jsem tě urazit. Jenom mi ještě nikdy nikdo něco takového nenabídl. Jsem dojatá, opravdu. Takže, ehm, už jsi někdy něco takového udělal?“

„Většinou dávám přednost použití méně trvalých metod.“

„Jinými slovy udělal.“

„Možná.“

„Když jsi pracoval pro toho soukromého klienta, o němž ses zmínil? Toho, který spolupracuje s poštovním úřadem?“

„Jenom abychom si to ujasnili, o poštu tu nejde,“ prohlásil. „Je to jiná agentura.“

„Kdy jsi pro ně pracoval naposledy?“

„Asi před třemi měsíci.“ Odmlčel se. „Ale té noci, kdy byla Cassidy zavražděna, jsem pracoval na úkolu.“

„Ach,“ vydechla jemně. „Není divu, že nemáš žádné alibi.“

Na její poznámku nereagoval. Stačilo, že mu věřila, pomyslel si.

„Zajeď na tu štěrkovou cestu vpravo,“ nasměrovala ho.

Zpomalil SUV a zabočil na rozježděnou stezku vinoucí se mezi stromy. Končila na malé mýtince. Zchátralý dům a dvorek s obrovskými kamennými květináči střežil vysoký bezpečnostní plot. V nádobách však rostl zřejmě jenom plevel.

Zastavil vozidlo a prohlížel si místo před sebou. „Jsi si jistá, že jsme tu správně?“

„Říkala jsem ti, že je Thaddeus tak trochu podivín.“ Abby rozepnula pás a otevřela dveře.

„Spíš to vypadá, že je to zahradník.“

„Ty květináče a plevel jsou všechno pozůstatky experimentálního zahradničení před lety. Snažil se vypěstovat nějaké exotické bylinky, které koupil na internetu. Ty rostlinky měly mít nadpřirozené vlastnosti. Ale v tomhle klimatu se jim moc nedařilo.“

Sam vystoupil z auta. „Jak se ohlásíme?“

„Na bráně je telefon.“ Abby vykročila. „Dám Thaddeusovi vědět, že jsme tu. Vypne bezpečnostní systém a pustí nás dovnitř.“ Otevřela zadní dveře vozidla. „Tak pojď, Newtone. Jdeme navštívit Thaddeuse.“

Newton seskočil dolů, ale netvářil se nadšeně jako vždycky. Místo toho sklopil uši a přistoupil blíž k Abby.

„Možná to přece jen není venkovský pes,“ poznamenal Sam.

„Nerozumím tomu,“ uvažovala Abby. „Obvykle to tu zbožňuje.“

Samovi přejely po zátylku drobné úlomky ledu. Zapojil trochu smysly a rozhlédl se kolem sebe, aby zjistil, co mu tu vadí.

„Počkej,“ nařídil.

Abby se zarazila a ohlédla se na něho. „Co je?“

„Vypadá to, že brána je odemčená.“

„To není možné. Thaddeus ji vždycky zamyká.“ Podívala se pozorněji. „Dobrý bože, máš pravdu. To se Thaddeusovi nepodobá. Ohledně bezpečnosti je paranoidní a má k tomu důvod. Jedná s několika velice nebezpečnými sběrateli.“

Sam se vrátil k vozu, otevřel dveře od kufru a rozepnul tašku. Vytáhl malou pistoli, dveře zavřel a vrátil se k bráně.

„To je zbraň,“ hlesla Abby. Zněla podivně šokovaně.

„Dobrý postřeh.“

„Ale já si myslela, že pro sebeobranu používáš tu krystalovou věcičku.“

„Pistole někdy funguje líp. Lidé si jí všimnou rychleji.“

Opatrně do brány strčil. Snadno se otevřela. Vešel na dvorek, Abby ho rychle následovala. Newton se loudal za nimi. Tlumeně zakňučel.

„Něco je špatně,“ konstatovala Abby.

„Ano,“ potvrdil Sam. „Ale myslím, že tady už je po všem.“

„Ty takové věci poznáš?“

„Když jde o takovéhle situace, mám docela dobrou intuici.“ Zadíval se na Newtona. „Stejně jako tvůj pes.“

„Možná že Thaddeus onemocněl nebo upadl,“ řekla Abby zoufale. „Kdyby se mu podařilo zavolat pohotovost nebo nějakého souseda, pak by se vysvětlovalo, proč nezapnul bezpečnostní systém.“

„Možná.“ Ani však nemusel vystoupat po třech betonových schodech, aby věděl, že to, co se stalo uvnitř malého domku, neskončilo dobře.

Hlavní dveře byly pootevřené. Strčil do nich.

Abby otevřené dveře sledovala. „To není dobré.“

„Ne,“ souhlasil Sam. „To není.“

Sam znovu mrkl na Newtona. Uši měl sklopené k hlavě a ocas stažený. Držel se blízko u Abby, ale nezaujímal útočný postoj jako dříve, když Abby hovořila s Dawsonem.

Sam překročil práh. Přes smysly mu přejel příliš dobře známý, nepříjemný pocit. Věděl, že Abby ho cítí taky. Většina lidí, s nadpřirozenými schopnostmi nebo bez nich, dokázala vycítit smrt, když se k ní přiblížila.

„Dobrý bože,“ zašeptala. „Ne, Thaddeusi, prosím.“

Sam prošel krátkou chodbičkou. Dům působil prázdně, jako by ho naplňovala pouze smrt. Žádný jiný pocit se tomu nepodobal. Za sebou slyšel Abby a Newtona.

Místo vypadalo jako domov člověka, který rád shromažďoval majetek, ale Thaddeus Webber hromadil v životě jenom knížky. Na poličkách od podlahy až do stropu jich byly tisíce. Stovky se jich povalovaly po podlaze.

„Je tu spousta energie,“ poznamenal. „Psi energie.“

„Většina knížek v domě má paranormální původ,“ vysvětlila Abby. „Shromáždi dost takových svazků a ucítíš to. Jestli si myslíš, že je tu horko, pak bys měl vidět trezor.“

„Kde je?“

„Dole ve sklepě. Tam Thaddeus uchovává svoje nejvzácnější knihy.“

Na konci řady poliček zahnul Sam za roh a zastavil se při pohledu na zhroucenou postavu na podlaze.

„Thaddeus,“ vydechla Abby.

To jméno vyslovila s pochmurnou odevzdaností. Věděla, že to přijde, pomyslel si Sam.

Proklouzla kolem něho a pospíchala na konec uličky, aby si klekla vedle těla. Newton se držel za ní a mírně kňučel.

Abby přiložila prst k mužově krku. Sam věděl, že žádný pulz nenajde. Byl si jistý, že to tuší i Abby.

Odtáhla konečky prstů a vzhlédla k němu. V očích se jí zračil zoufalý smutek a Sam věděl, že na ten výraz jen tak nezapomene. Přistoupil k postavě a dřepl si vedle ní.

„Je mi to líto,“ řekl tiše.

„Není tu žádná krev,“ popotáhla Abby. „Nevidím žádná zranění. Možná zemřel na srdeční infarkt nebo mrtvici. Přece jen mu bylo osmdesát šest.“

„Policie dojde k závěru, že smrt nastala z přirozených příčin, ale víš stejně dobře jako já, že to se tu nejspíš nestalo.“

„Byl to jenom stařík, který miloval svoje knihy,“ hlesla.

Stařík, který miloval svoje knihy tolik, že byl kvůli nim ochotný jednat s velice nebezpečnými lidmi, pomyslel si Sam. Ale nahlas neřekl nic.

Obrátil Webbera tváří vzhůru. Tělo bylo překvapivě těžké. Vždycky je takové, uvědomil si. Už dlouho používaný výraz mrtvá váha měl své opodstatnění.

Neupravené šedivé vlasy a přerostlé, neudržované vousy rámovaly propadlé tváře a baňatý nos. Webber měl na sobě otrhaný župan a starobylé pyžamo.

„Zaslechl vetřelce v noci,“ uvažoval Sam. „Vyšel z ložnice, aby se podíval, co se děje.“

„Někdo se dostal přes jeho bezpečnostní systém.“ Abby vstala a rozhlédla se. „Muselo trvat dlouho, než tohle místo našli. Většinu práce prováděl anonymně přes internet.“

„Jak jsi poznamenala, když chceš někoho najít dostatečně silně, obvykle se ti to podaří. I ty nejsofistikovanější počítačové bezpečností systémy jsou zranitelné.“

„Já vím,“ přikývla Abby. „Thaddeus si pořídil za obrovské peníze ten nejmodernější systém, ale nestála za ním žádná velká korporace nebo armáda.“

„I do těchto systémů se, jak všichni víme, dá nabourat. Seznam podezřelých nám zužuje příčina smrti.“

„Jak to myslíš?“

„Už jsem něco podobného viděl, Abby. Tuhle smrt způsobily paranormální prostředky. To mnoho lidí nedokáže. Skoro vždycky je třeba fyzický kontakt.“

„Jsi si jistý?“

Vstal. „Tenhle druh zločinu vyšetřuju pro toho soukromého klienta, o nemž jsem ti povídal. Ne, zatím si nemůžu být absolutně jistý, ale smrt za nadpřirozených okolností je moje pracovní teorie, dokud se neprokáže opak. Srdeční infarkt by byla příliš velká náhoda.“

Abby se zhluboka, roztřeseně nadechla. „Možná k tomu někdo použil jednu z jeho zakódovaných knih, někdo s mým typem talentu.“

„To je možné, ale dost o tom pochybuju.“

„Proč?“

„Tak zaprvé neexistuje moc lidí, kteří by to dokázali. A zadruhé, zkratovat něčí auru na tak dlouho, aby dotyčný omdlel, je jedna věc. Ale zastavit paranormální energií něčí srdce je něco docela jiného. Na to by byla potřeba úplně jiná úroveň talentu.“

„Možná že ne.“ Abby si mnula paže, jako by jí bylo chladno. „Kdyby byla oběť stará a chatrného zdraví a měla problémy se srdcem, vážný šok smyslů by stačil.“

„Nebo tak. Pojďme se podívat do toho trezoru, o kterém ses zmiňovala.“

„Dobře.“

Vykročila do malé kuchyně s Newtonem v patách a otevřela dveře od nějaké komory. Sam zahlédl řadu kamenných schodů mizejících v temnotě. Abby rozsvítila a odhalila betonovou místnost plnou krabic, beden a poliček s knihami.

„Nevidím žádný trezor nebo sejf,“ namítl Sam.

„To proto, že se ho Thaddeus snažil skrýt. Dveře do trezoru jsou v podlaze.“

Sestoupila po schodech první a prorazila si cestičku přecpaným prostorem. Zastavila se s pohledem upřeným na betonovou podlahu. Odsunula těžký vozík s knihami a odhalila malý digitální zámek v zemi. Sklonila se, navolila kód a ustoupila.

„Webber ti dal kód?“

„Myslím, že jsem jediná osoba, které kdy věřil,“ řekla Abby.

Obrovská čtvercová část podlahy se zvedla na neviditelných pantech. Silná vlna psi energie vyvanula z podzemního slepení a přejela Samovi přes smysly. Newton na vrcholku schodiště znovu zakňučel.

„Už chápu, jak jsi to s tím horkem v trezoru myslela,“ podotkl Sam. „Projít tak nabitou atmosférou vyžaduje alespoň jistý stupeň talentu.“

„Thaddeus uchovával všechny svoje cennosti tady dole.“ Abby sestoupila po několika schodech a rozsvítila další světlo. Rozhlédla se kolem sebe. „Nemyslím, že se vrah dostal až sem. Všechno tu vypadá neporušené.“

„Ten, kdo Webbera zabil, se nezajímal o nic jiného než o ten laboratorní deník.“

„Který Thaddeus neměl.“ Abby zhasla a vrátila se po schodech nahoru. „Ten ničema ho zabil bezdůvodně.“

„Ne nutně. Vrah chtěl možná nějaké informace.“

Abby vložila do zámku trezoru další kód. S výrazem bolesti smíšené se vztekem sledovala, jak se část podlahy vrací zpátky na místo. „Například?“

Sam se pár vteřin snažil vžít do myšlení vraha. „Kdybych byl na jeho místě, přišel bych sem zjistit totožnost nejpravděpodobnějších obchodníků při dražbě.“

Abby se na něho zadívala s podivným výrazem v očích.

„Co je?“ zeptal se.

„Nic. Jenom to na chvilku vypadalo, jako bys doopravdy věděl, na co ten vrah myslel.“

Sam na to nic neřekl.

Abby zamrkala a rychle se vzpamatovala. „Správně. To je nejspíš rozumný předpoklad. Thaddeus znal všechny hráče. Jestli dojde k aukci, znal by všechny obchodníky, kteří by se jí účastnili.“

„Pak se tedy nabízí otázka, jestli mu tu informaci Webber před smrtí poskytl, nebo ne.“

„Neměl by důvod riskovat svůj krk, aby zachránil svoje konkurenty. V nebezpečné zóně kope každý sám za sebe. Ano, jestli byl vyděšený, dal vrahovi pár jmen a kontaktů. Jsem si jistá, že ta zrůda dostala, co chtěla, a pak Thaddeuse stejně zavraždila.“

„Jdeme.“

Rychle se otočila a vyběhla po schodech do přízemí domu. Sam ji následoval. Newton tam na ně čekal. Zdálo se, že se mu ulevilo, když se znovu vynořili z podzemí. Sam zavřel dveře do sklepení.

Abby si prohlédla přecpané poličky. „Nebude trvat dlouho, a všichni v branži se dozvědí, že skrýš plná nesmírně cenných knih zůstala opuštěná. Ale umístění tohoto domu zná jenom pár lidí.“

„Vrah Webbera našel,“ poznamenal Sam. „To znamená, že to tu objeví i další lidi.“

„Co budeme s Thaddeusem dělat? Nemůžeme ho tu přece jen tak nechat.“

„Ale ano,“ prohlásil Sam. „Můžeme a necháme. Jakmile se dostaneme k nějakému telefonu, zavoláme anonymně policii a povíme jim, že jsme znepokojení sousedé, kteří si dělají o Webbera starosti, protože už jsme ho dlouho neviděli vyjít z domu.“

Zamračila se. „Proč musí být ten telefonát anonymní?“

„V této fázi nechci, aby někdo věděl, že jsme to byli my, kdo tělo našel. Musíme jít. Hned.“ Vykročil k hlavním dveřím, ale zarazil se.

„Co se děje?“ zeptala se Abby.

Ohlédl se zpátky na tělo. „Co Webber v té uličce dělal, když zemřel?“

„Nejspíš se snažil vrahovi utéct. Dostal se až tak daleko a zhroutil se.“

„Ano, ale ta řada poliček končí u té zdi,“ namítl Sam. „Tohle byl jeho domov. Znal tu každý centimetr. Musel si uvědomit, že jestli se rozběhne tímhle směrem, bude v pasti.“

„Umíral. Nejspíš byl vyděšený. Přinejmenším strašně dezorientovaný. Pochybuju, že uvažoval jasně.“

„Tím si nejsem tak jistý.“ Sam schoval pistoli pod bundu a pomalu se vrátil do uličky. Zastavil se nedaleko těla a prohlížel si hřbety zaprášených, v kůži vázaných svazků na poličkách. „Předpokládám, že měl knížky uspořádané podle nějakého logického systému?“

„Samozřejmě.“ Abby se zastavila na vzdáleném konci uličky. „Thaddeus před lety vymyslel velice propracovanou metodu. Byla založená na alchymistických symbolech a číslech. Každá sekce je označená. Vidíš tu malou visačku na konci každé poličky?“

Zadíval se na nejbližší kousek zažloutlé lepenky. Byl na ní ručně psaný zápis. Kombinace starých symbolů a číslic, vypadající jako nějaká starobylá, nesrozumitelná alchymistická formule.

„Můžeš mi prozradit, jaké knížky uschoval v téhle části?“ zeptal se.

Abby prošla uličkou a pár vteřin studovala vybledlé písmo na lepence. „Tahle část je o historii. Odborné knihy zabývající se alchymií pozdního devatenáctého století. Všechno to jsou druhotné zdroje, pokud jde o sbírky. Některé jsou zajímavé, ale nic vzácného či cenného.“

„Žádné z nich nejsou paranormální povahy?“

„Ne. Většina se dá najít mezi starožitnými knihami nebo v univerzitních knihovnách.“

Sam si prohlížel malou mezírku na jedné z poliček. „Jedna z knih je pryč.“

„Nejspíš ji nedávno prodal.“

„Ne, podívej se na to, jak je prach na poličce setřený. Provedla to ruka, která šmátrala po knížce a vytáhla ji. Ten, kdo svazek vzal, měl hodně naspěch.“

Znovu se sklonil k tělu a místo si prohlédl z nižší pozice. Malý, v kůži vázaný svazeček ležel z dohledu ve stínu pod poslední řadou poliček. Vyndal knížku, otevřel ji a přečetl název nahlas.

„Krátká historie starobylého umění alchymie od L. Payntera.“ Vzhlédl k Abby.

„Paynter byl učenec z viktoriánské doby,“ prozradila. „Jeden z prvních historiků vědy.“

„Já vím.“

„Od té doby upadla alchymie v nemilost. Stala se doménou bláznů a podivínů. Každý, kdo se považoval za vážného vědce či výzkumníka, se pak věnoval chemii a fyzice. Ale Paynter byl toho názoru, že když se o alchymii zajímal i Isaac Newton, něco na ní muselo být.“

„Paynter měl pravdu.“ Sam jí podal knížku. V rychlosti ji prolistovala a zastavila se uprostřed.

„Tady chybí stránka,“ řekla. „Byla vytržená, ne vystřižená. K poškození došlo nedávno. Poznám to, protože okraje nejsou slisované tak, jako kdyby ležela na poličce neotevřená několik let.“

„Věděl jsem, že mi něco ušlo,“ prohlásil Sam.

Pocit, že se na ně snáší zlověstná temnota, sílil každou vteřinou. To už tak bývá, když je člověk v přítomnosti mrtvého těla, připomněl si. Tohle je důležité. Nenech se rušit a uvažuj. Musíš najít to, co ti tu uniká. Prohledal Webberovo pyžamo a župan. Bylo to nepříjemné, ale tohle není poprvé, co něco takového dělá. Když dlaní přejel přes kapsu županu, ucítil malý hrbolek. Nejspíš kapesník nebo něco takového. Ozval se tlumený šustivý zvuk. Sáhl do kapsy a vytáhl zmačkanou stránku.

„To je ono.“ Abby promluvila vzrušeným, zrychleným hlasem. „To je ta chybějící stránka. Vytrhl ji z Paynterovy knížky těsně předtím, než zemřel, a schoval ji do kapsy.“

„Věděl, že jsme na cestě a že ho nejspíš najdeme. Snažil se nám zanechat vzkaz.“

Opatrně rozbalil starou stránku a prohlížel si ilustraci. Chladný závan psi energie mu přebíhal přes smysly celé dopoledne a teď se proměnil v ledovou bouři.

„Co je?“ zeptala se Abby.

„Tenhle vzkaz není pro tebe. Je pro mě. Věděl, že budu s tebou, až přijedeme.“ Vložil stránku do vnitřní kapsičky bundy. „Jdeme.“

„Nerozumím tomu. Co ti má ta kresba říct?“

„Povím ti to v autě.“

Abby naštěstí jeho rozhodnutí nezpochybňovala. Rychle ho následovala z hlavních dveří. Newton klusal před nimi, nadšený z vidiny, že pochmurnou scénu opustí.

Sam usadil Abby a Newtona do auta, sedl za volant a rychle zamířil k hlavní cestě. Ledové mrazení na zátylku narůstalo.

„Proč tak pospícháme?“ nechápala Abby a rychle si zapínala pás.

„Ať se propadnu, jestli to vím.“ Jednu ruku sundal z volantu a promnul si zátylek. „Mám divný pocit.“

„Co je na té stránce, kterou Thaddeus vytrhl z knížky, že tě to tak vyděsilo?“

Sam sáhl do kapsy. Vytáhl vytržený list a podal jí ho. „Podívej se.“

Vzala si stránku a pozorně si ji prohlédla. „Je to umělecké ztvárnění alchymistické laboratoře. Je krásná, ale rozhodně nejde o Dürerovu Melancholii. Takže?“

„Podívej se na pozadí.“

„Je jiné než na většině alchymistických kreseb, protože je jasně viktoriánské,“ uvažovala Abby. „Scény tohoto typu jsou obvykle zasazeny na pozadí středověkých nebo renesančních krajin. Tohle vypadá spíš jako z Frankensteina. Trochu šílené. Ale je tu klasická směsice alegorických obrazů z egyptské a řecké mytologie.“ Vzhlédla od obrázku. „Co je na té ilustraci zvláštního?“

„Ten obrázek nesplňuje obvyklou představu alchymistické laboratoře. Podívej se pořádně na ten oheň v krbu.“

Abby sklopila pohled. Pak ztuhla. „Plameny mají podobu křídel fénixe. Ach bože, Same. Ten pták vypadá velmi podobně jako tetování na tvém rameni.“

„Kde myslíš, že jsem vzal námět pro to tetování?“

„Viděl jsi tuhle knížku?“

„Tuhle konkrétní ne, ale něco podobného. Říkal jsem ti, že když táta a jeho partneři našli ty krystaly, prostudovali všechnu dostupnou vědeckou literaturu. Snažili se najít zmínky o předchozích objevech podobných krystalů. Nenarazili na nic užitečného, jenom na pár starých, alchymistických textů. Ale našli několik zápisků od chlapíka na tom obrázku. Táta mi je dal.“

Abby přečetla nápis pod kresbou. „Scéna z laboratoře doktora Marcuse Daltona.“

„Dalton prováděl pokusy na kamenech, které nazval Fénixovými krystaly. Bohužel se dochovalo jen velmi málo z jeho práce. Vycítil sílu skrytou v těch kamenech, ale nepodařilo se mu zjistit, jak k ní získat přístup. Vytvořil však několik teorií o tom, že v rukou někoho, kdo se dokáže na energii v těch krystalech napojit, mohou být kameny použity mimo jiné i jako zbraně.“

„Jako ten krystalový paralyzér, který jsi použil na ubohého Nicka?“

Ubohého Nicka nechal bez poznámky. „Ano, ale v mnohem větším měřítku. Se svým přístrojem dokážu nanejvýš dočasně paralyzovat jisté proudy v auře. Je to nejspíš podobné tomu, co děláš ty, když nasměruješ energii v zakódované knížce do něčí aury. A potřebuju k tomu fyzický kontakt. Dalton věřil, že krystaly mají potenciál způsobit mnohem větší škody, a dokonce z dálky. Tvrdil také, že by se krystaly daly upravit i jako zdroj síly.“

„Proto nejspíš tvůj otec nechtěl zničit všechny záznamy o experimentech a proto nezahladil veškeré stopy po dolu Fénix.“

Sam se usmál. „Přesně. Svět bude v budoucnosti potřebovat nové zdroje energie. Pokud by byly správně upravené, mohly by být ty krystaly odpovědí na naše problémy.“

„Co se s Daltonem stalo?“

„Zemřel při explozi, k níž došlo, když se jeden z jeho pokusů vymkl kontrole. Všechny krystaly, na nichž pracoval v té době, zmizely, a většina záznamů se ztratila.“

„Stejně jako při výbuchu ve Fénixu,“ poznamenala Abby.

„Ano. Říkal jsem ti, že ty krystaly byly nebezpečné a vysoce nestabilní.“

Abby nad tím okamžik uvažovala. „Takže se tě Thaddeus snažil varovat, že někdo pátrá po tom laboratorním deníku. Ale to už přece víme.“

„Neřekl bych, že je to význam jeho posledního vzkazu.“

„A co tedy?“

„Myslím, že se mi snažil říct, že má někdo jeden z Fénixových krystalů a že zjistil, jak ho použít jako zbraň. Tak ho ten vrah zabil.“

„Ach bože,“ zašeptala Abby. „Lander Knox.“

„Možná. Věděl jsem, že Thaddeus Webber zemřel paranormálním způsobem. Teď znám i povahu zbraně. Musíme najít ten laboratorní deník, Abby.“

Vytáhla telefon. „Uvidíme, jestli některý z obchodníků z nebezpečné zóny odpověděl na moji předběžnou nabídku.“

Velice rychle projel po štěrkové cestičce a vyjel na hlavní cestu. V tu chvíli uviděl auto zaparkované napříč přes obě cesty. Nad volantem se hrbil nějaký muž.

Ledová bouře, která ho pronásledovala poslední hodinu, propukla s plnou silou v blížící se katastrofu.

„Počkej,“ řekl.

Abby vzhlédla od telefonu a uviděla auto. „Došlo tu k nějaké nehodě.“

„To si nemyslím.“

Dupl na brzdy a s kvílením pneumatik zastavil. Zaslechl psí drápy, jak se zabořily do zadního sedadla.

Rychle SUV otočil a zajel zpátky na štěrkovou cestu.

Manévr je dostal z dohledu blokujícího auta, ale věděl, že získali přinejlepším jen pár minut. Zezadu se muselo blížit druhé auto. Klasický obkličující chvat.

Znovu zabrzdil. „Ven. Do lesa. Rychle.“

Abby se na nic neptala. Vymanila se z pásu, otevřela dveře a vyskočila z auta, s telefonem stále v ruce. Sam ji následoval. Než vystoupil, Abby už vysvobodila ze zadního sedadla Newtona.

„Utíkej k těm skalám,“ nařídil Sam.

Rozběhli se k úpatí do úkrytu mezi stromy, mířili k hromadě balvanů, které vytvářely přírodní pevnost.

„Co se děje?“ zeptala se Abby funící vedle něho.

„Nejsem si jistý, ale řekl bych, že Webberův vrah za sebou nechal pár ničemů, aby dům sledovali.“

„Ale proč?“

„Někdo tě chce, Abby. Někdo tě hodně, hodně moc chce.“

18

Zatáhl Abby do krytu z masivních kamenů.

„Ať je Newton zticha,“ nařídil. „Nechci, aby prozradil naši pozici. Ať už se děje cokoliv, zůstaň tiše a nehýbej se.“

Přikývla a přitáhla Newtona vedle sebe. Položila mu ruku na čumák. Pes zřejmě pochopil, že tohle není hra.

„Co se děje?“ zašeptala Abby.

Rychle zhodnotil dostupné důkazy.

„Myslím, že nás chtěli přepadnout v autě a unést. Za pár minut si uvědomí, že se jim to nepodařilo. Nepotrvá jim dlouho, než zjistí, kam jsme utekli. Z tohohle místa je dokážu zpozorovat dřív, než nás najdou.“

„A co potom?“

Vyndal zpod bundy pistoli a uvelebil se na břiše, aby mohl vykouknout úzkou skulinkou mezi dvěma balvany. „Pak použiju tohle. S trochou štěstí nebudou čekat, že mám zbraň. Pro většinu lidí jsem jenom chlapík, který tráví příliš mnoho času v laboratoři a studuje šutry.“

„Mně to přijde jako úžasná kariéra.“ Abby stiskla Newtona pevněji. Pes se jí vrtěl v náručí a snažil se osvobodit.

V Newtonovi se hromadilo divoké, příliš známé napětí, které Sam poznával. Oba cítili přívaly ledové energie, jež doprovázela nebezpečí, pomyslel si, jedinečné druhy vln. Obrátil pozornost zpátky k ulici.

Zpoza rohu na silnici se vynořil běžící muž. Byl to ten chlapík, který se krčil nad volantem blokujícího auta. Druhý společník vystoupil z pronásledujícího vozidla a přidal se k němu. Společně si prohlíželi otevřené dveře SUV a pak obrátili pohledy ke stromům. Jeden z nich ukázal na hromadu žulových balvanů.

„Právě zjistili, že jsme tady,“ oznámil Sam.

„Ne že bychom měli moc na výběr, kde se schovat,“ zašeptala Abby.

Dole vytáhli oba muži zbraně a vyrazili k úpatí. Rozdělili se, postupovali ke kamenům a stromy využívali, aby se kryli. Bylo však jasné, že nejsou zvyklí pohybovat se silně zalesněným terénem. Jeden z nich se smekl po jehličí a kamenech a téměř upadl. Pod nohama jim křupaly suché větvičky.

Měšťáci, usoudil Sam. Takoví ničemové byli zvyklí obchodovat s drogami v zadních uličkách, vykrádat obchody a přepadat auta, prostě na zločiny hodící se do městského prostředí.

Dneska nebyli ve svém živlu a čelili obrovské strategické nevýhodě, ať už si to uvědomovali, nebo ne. Postupovali do kopce k protivníkovi, který se nacházel nad nimi, a ještě k tomu byl chráněný. A nevěděli, že je ozbrojený.

Sam zapojil smysly. Tohle zvládnu.

Druhý ničema znovu zavrávoral a upadl na koleno. „Sakra.“

V hlubokém tichu lesa se kletba ještě dlouho nesla.

Sam varovně vystřelil. Nad hlavou druhého muže praskla větev.

„K čertu,“ vyjekl chlapík znovu. Skočil do úkrytu za kmenem stromu. „Má zbraň.“

První muž hledal úkryt. „Jo, to vidim taky.“ Zvýšil hlas. „Vy tam nahoře, ty s tou zbraní, poslouchej mě, chlape. Taky máme bouchačky. Nemusí tady ale k ničemu dojít. O tebe nám nejde. Chceme tu ženskou. Pošli ji dolů a všichni budeme spokojení.“

Sam nechal rezonovat ticho. Lumpové z města nebyli zvyklí čekat. Byli nervózní a netrpěliví. Postrádali disciplínu nutnou pro tenhle typ lovu.

„Hej, nehodláme tý ženský ublížit, jestli máš starosti,“ zařval druhý muž. „O nic nejde, chlape. Jenom si ji na chvilku odvedeme. Najali nás, abysme ji přivedli, nic víc. Jeden chlapík chce, aby pro něho něco udělala. Až bude po všem, pustí ji domů, živou a zdravou. Nikomu se nic nestane.“

Nastalo další dlouhé ticho. První ničema to neunesl. Vyklonil se zpoza stromu a naslepo vystřelil. Většina kulek skončila neškodně v zemi. Několik jich škrtlo o jeden z větších balvanů.

Když už ticho nedokázali znovu unést, druhý muž zavolal na svého kumpána.

„Možná mu došla munice,“ prohlásil s nadějí v hlase.

„To určitě,“ odpověděl první ničema. „Počká si nahoře a odrovná nás ve chvíli, kdy se budeme snažit dostat k těm šutrům. K čertu, tohle nepůjde.“

„No jasně,“ zvolal druhý. „Za tohle jsme nedostali zaplaceno dost. Vypadneme odsud.“

„Ty tam nahoře,“ zavolal první. „Vyhrál jsi. Odcházíme. Nestřílej.“

Sam nechal ještě jednou působit ticho.

Oba muži opatrně vycouvali z ochrany stromů a napůl vkleče, napůl vestoje klopýtali zpátky z kopce k silnici. Sam vystřelil další dvě střely na povzbuzení.

Newton se vytrhl z Abbyina sevření. Vyrazil z popadaných balvanů a pustil se z kopce dolů.

„Newtone,“ zvolala Abby zděšeně. „Ne. Vrať se.“

„Věděl jsem, že ten tvůj gaučový psík bude dělat problémy,“ konstatoval Sam.

„Sakra,“ zařval druhý muž. „Mají psa.“

První už doběhl k autu. Skočil za volant a nastartoval. Druhý se snažil otevřít dveře na místě spolujezdce, ale Newtonovy čelisti se mu sevřely kolem nohy. Chlapík vyjekl. Podařilo se mu osvobodit a dveře zavřít.

Auto se namáhavě otočilo a rachotivě zmizelo za zatáčkou.

Sam vstal a opatrně sešel z kopce.

Abby ho rychle následovala. „Newtone, Newtone, pojď sem. Jsi v pořádku?“

Newton k ní přiklusal a uculil se na ni psím úsměvem. Klekla si k němu a pevně ho objala.

„Hodný pejsek,“ vydechla. „Statečný pejsek. Jsi ten nejlepší pejsek na celém světě.“

Newton ji nadšeně olízl.

„Vždycky jsem si myslel, že půjde po kotníku, a ne po krku,“ poznamenal Sam. „Jdeme.“ Pobídl ji k SUV. „Chci se ještě někde zastavit, než zamíříme zpátky na ostrov.“

„Kde?“

„V laboratoři Černá skříňka.“

„Nezapomeň, že musíme zavolat na policii a nahlásit nález Thaddeusova těla,“ připomněla Abby.

„Stavíme se na benzince cestou do Seattlu,“ slíbil Sam.

19

Jakmile prošla se Samem automatickými dveřmi laboratoře, ucítila horké proudy energie vířící uvnitř. Vnitřek zařízení Černá skříňka, oficiálně známé jako Výzkumná a rozvojová laboratoř Coppersmith a spol., zářil a jiskřil spoustou oceli a silného, zeleně zbarveného skla. Nástroje a supermoderní zařízení, včetně laserů, očividně nejmodernější výkřik vědy, byly seřazené na pracovních stolech. Počítačové obrazovky zářily na každém pracovním místě. Technici v bílých pláštích postávali nad hromadami surové rudy a vzorky krystalů a kamenů.

V místnosti byla spousta žáru, pomyslela si Abby, ale všechen nevycházel z kamenů. Byla si docela jistá, že většina, ne-li všichni technici a výzkumníci mají nějaký druh talentu.

Jeden z laborantů vzhlédl, když Sam zavedl Abby do místnosti bez oken. Sundal si bezpečnostní brýle z očí a vstal.

„Pane Coppersmithi,“ pozdravil. „Promiňte, pane, neviděl jsem vás přicházet. Už je to dlouho, co jste se tu zastavil.“

Sama si všimlo několik dalších členů personálu a začali ho zdravit se směsí překvapení a přátelského respektu. Zvědavě pokukovali po Abby.

„Vím, že jsem tu nebyl tak často jako v posledních pár měsících,“ řekl Sam laborantům. „Ale zkoumal jsem něco ve své soukromé laboratoři. Abby, tohle je David Estrada. Davide, Abby Radwellová.“

David kývl na Abby. „Rád vás poznávám, slečno Radwellová.“

„Prosím, říkejte mi Abby,“ podotkla. „Taky mě těší.“ Rozhlédla se. „Nikdy jsem takové místo neviděla.“

„Laboratoře, jako je tahle, nejsou moc k vidění,“ vysvětlil David. Ani se nesnažil skrýt hrdost v hlase. „Povídá se, že náš konkurent, Helicon Stone, pracuje na vlastní verzi Černé skříňky, ale pochybuju, že mají něco, co my nemáme.“

„Jestli někdy zjistíte, že mají víc než my, dejte mi vědět,“ řekl Sam. „Obstaráme vám to.“

David se zasmál. „To se mi na práci tady líbí. Dostanu všechny hračky, které chci.“

„Jak vám to jde?“ zeptal se Sam.

„Snažíme se,“ odpověděl David. „Dneska pracuju na velice zajímavém kousku jantaru. Rozhodně má spoustu síly. Chcete se podívat?“

„Rád bych, ale nemám čas. Jsme na cestě do knihovny. Jenom jsem vás chtěl pozdravit. Kde je doktor Frye?“

„Myslím, že ho najdete v knihovně,“ prozradil David. Usmál se, jako by znal nějaký tajný vtip. „Se slečnou O’Connellovou.“

V místnosti se ozvalo kradmé hihňání.

Sam vzal Abby v podpaží. „Zajdu za ním. Uvidíme se na setkání příští týden.“

„Nezmeškal bych ho za nic na světě,“ poznamenal David. „Děti už se nemůžou dočkat, až si znovu zajezdí na kajaku. Pořád vzpomínají na minulé léto.“

Sam provedl Abby řadou automatických ocelových dveří ven na chodbu. Prohlížela si kamenné, ocelové a skleněné zdi, podlahu a strop.

Sam její myšlenky uhodl. „Kámen, ocel a sklo jsou tři materiály, které dokážou zadržet psi záření a ultrasvětlo.“

„Kameni a oceli rozumím. Ale sklo?“

„Sklo je pořád tak trochu tajemstvím a víme, že je nepředvídatelné, pokud jde o paranormální energii, protože má vlastnosti jak pevné, tak proměnlivé látky. Ale tady ve Skříňce používáme speciální druh skla, který jsme si sami navrhli. Ne vždycky odblokuje psi energii nebo ultrasvětlo, ale naruší oscilující vzorce proudů většiny vzorků. Funguje to stejně dobře jako pevná bariéra, ve většině případů.“

Zastavil se před další řadou ocelových dveří a navolil kód bezpečnostního systému. Dveře nevydaly téměř žádný zvuk, když se otevřely, a proto si dva lidé na druhém konci místnosti neuvědomili, že už nejsou sami. Pár stál velmi blízko u sebe, jejich řeč těla prozrazovala intimní vztah.

Abby se rozhlédla s pocitem narůstajícího vzrušení, smysly jí tančily v rytmu žhavé energie v místnosti. Na rozdíl od křišťálového žáru v laboratoři byl tohle její šálek kávy.

Coppersmithova odborná knihovna připomínala sbírky vzácných svazků a rukopisů z obrovské univerzitní knihovny. V atmosféře se vznášel tichý klid. V kůži vázané hřbety zdobily police. Některé byly opravdu starobylé. Mnoho nejsilnějších knih bylo umístěno v prosklených vitrínách. Nebyla tu žádná okna a umělé osvětlení bylo ztlumené na minimum. Na lampičkách u stolů na čtení spočívala zelená stínítka. Rozdíl byl v tom, že spousta knih v této knihovně měla nadpřirozený původ.

Sam diskrétně zakašlal. „Doktore Fryei, Jenny. Omlouvám se za vyrušení.“

Osoby na druhém konci místnosti od sebe odskočily a rychle se otočily. Žena se tvářila rozpačitě. Vypadala, že je jí něco přes čtyřicet, a měla učený, akademický vzhled, který se sem hodil. Stříbřité vlasy měla stažené do hladkého drdolu. Na sobě měla modrý kostýmek a na očích zlatě rámované brýle.

„Pane Coppersmithi,“ zarděla se. „Omlouvám se. Nevšimla jsem si, že jste tu.“

„To je v pořádku, Jenny,“ řekl Sam a přistoupil s Abby k nim. „Jenom jsme se zastavili, abychom si ověřili pár věcí.“

Muž vedle Jenny se usmál. „Pane Coppersmithi. Rád vás tu zase vidím. Už je to dlouho.“

„Měl jsem plné ruce práce,“ vysvětlil Sam. Vzájemně je představil. „Doktor Gerald Frye, Jenny O’Connellová, rád bych vás seznámil s Abby Radwellovou.“

Gerald Frye byl očividně stejně starý jako Jenny, i když možná o pár let mladší, pomyslela si Abby. Třicet devět nebo čtyřicet, ačkoliv si nemohla být jistá. Zdálo se, že se dneska ráno neobtěžoval s česáním rozcuchané hřívy tmavých, stříbrem prokvétajících vlasů. Knírek a vousy potřebovaly zastřihnout. Na očích měl brýle se silnými obroučkami a přes oblečení přehozený rozepnutý laboratorní plášť s hojnými skvrnami, zřejmě od kávy.

Následovalo zdvořilé kolečko: Rád/ráda vás poznávám.

„Abby je odbornice na paranormální knížky,“ prozradil Sam.

„Opravdu?“ usmála se Jenny vřele. „Vždycky mě těší, když se setkám s kolegou. Není nás mnoho, kteří se specializujeme na vzácné tituly. Pracujete v jedné z dalších Coppersmithových laboratoří?“

A je to tu, pomyslela si Abby. Připravila se na nevyhnutelnou reakci.

„Ne, nepracuji v jiné laboratoři,“ odpověděla. Věnovala Jenny svůj nejoslnivější profesionální úsměv. „Jsem na volné noze.“

Jenny zamrkala. V jejím výrazu se mihlo pochopení spolu se špatně zakrývaným nesouhlasem.

„Aha,“ hlesla Jenny. „Pracujete na soukromém trhu?“

„Správně,“ přikývla Abby.

Soukromý trh bylo zdvořilé pojmenování světa knih prodávaných na paranormálním černém trhu a obě to věděly. Profesionální knihovníci a akademici, kteří si cenili své učené pověsti, se nepletli do černého trhu, nebo to alespoň nepřiznávali. Dávali by v sázku svou reputaci, a navíc to bylo nebezpečné.

„Abby pro mě teď pracuje,“ prohlásil Sam.

Jenny se ztuhle usmála, ale dál se chovala zdvořile. „Aha,“ řekla znovu.

Gerald Frye se na Sama zadíval ustaraným pohledem. „Nerozumím. Slečna Radwellová se snaží najít nějakou konkrétní knížku?“

„Ano, přesně tak,“ potvrdil Sam. „Chci ji získat do rodinné sbírky, ne do firemní knihovny. Ztratila se před několika lety, ale povídá se, že bude prodána v aukci. Abby se už vzpamatovala. Přišla sem dnes proto, aby zjistila pár informací.“

„No jistě,“ podotkl Frye. „V tom případě vás nechám o samotě. Musím se vrátit do laboratoře.“ Kývl hlavou na Abby. „Bylo mi potěšením, slečno Radwellová.“

„Doktore Fryei,“ zamumlala Abby.

Frye zmizel za ocelovými dveřmi. Jenny střelila po Samovi vlastní verzí profesionálního úsměvu.

„Jak vám mohu pomoci, pane Coppersmithi?“

„Hledám cokoliv, co napsal Marcus Dalton nebo co o něm bylo napsáno.“

Jenny se mírně zamračila. „O tom vědci z devatenáctého století, který byl posedlý alchymií?“

„To je on,“ přikývl Sam.

„Obávám se, že toho moc není. Nikdy nebyl považován za skutečného vědce. Literatura se o něm moc nezmiňuje, a jak si vzpomínám, většina jeho vlastní práce byla zničena při požáru nebo výbuchu. Detaily si nevybavuju.“

„Ukažte mi, co máte, Jenny,“ vybídl ji Sam.

„Jistě, pane.“

Vyčerpat zásoby knihovny na téma Marcus Dalton netrvalo dlouho. Během hodiny jim Jenny ukázala malou hromádku knížek, všechno druhotné zdroje, a Abby se Samem odešli z laboratoře a vrátili se na parkoviště k SUV.

„No, byla to ztráta času,“ konstatoval Sam. „Říkal jsem si, že to tak bude, ale chtěl jsem si být jistý.“

„Jenny O’Connellová měla pravdu,“ podotkla Abby. „Marcuse Daltona nebrali vážně ani za jeho života, ani historici devatenáctého století. Škoda že tolik jeho vlastní práce bylo zničeno při té explozi.“

Newton čekal tam, kde ho nechali, čenich přitisknutý k pootevřenému oknu u zadního sedadla SUV. Abby věděla, že tam nejspíš seděl a zíral na vchod do laboratoře Coppersmithů od chvíle, kdy se Samem zmizeli uvnitř. Přivítal je s obvyklým entuziasmem.

Sam usedl za volant a vyjel z parkoviště. „Ne že by to byla naše věc, ale měla jsi taky pocit, že se mezi Fryem a Jenny odehrává něco osobního?“

Abby se usmála. „Jo. Přerušili jsme kancelářský románek.“

Sam vypadal zamyšleně. „Doufám, že jim to bude fungovat. Jenny byla od manželovy smrti před několika lety sama.“

„A co doktor Frye?“

„Pokud vím, nikdy se neoženil.“ Sam zabočil na nájezd na dálnici a zamířil na sever k Anacortes. „Viděl jsem Jennyin výraz, když jsi jí vysvětlila, že pracuješ na soukromém trhu. Stává se ti to často?“

„Jenom když mluvím s lidmi, jako je ona, kteří pracují na akademické půdě.“

„Jak často to je?“

Usmála se. „Moc často ne. Pro ně je skoro nemožné, aby získali vhodné doporučení. Thaddeus neměl akademický svět v lásce, protože nebrali vážně jeho tvrzení, že paranormální jevy by měly být chovány v úctě. Následkem toho mi skoro nikdy nikoho z nich nedoporučil. Při vzácných příležitostech, když jsem souhlasila, že přijmu klienta z nějaké akademické instituce, jsme se zřídkakdy shodli na odměně.“

Sam se uculil. „Nemohli si tě dovolit?“

„Vždycky jsem zvedla ceny, když mě navštívil nějaký akademik. Je to ošklivé, já vím, ale všichni musíme dodržovat svoje zásady.“

„Asi bych si měl považovat za čest, že jsi souhlasila a přijala mě za klienta.“

„Mám pro tebe novinku, Same Coppersmithi. Ať se ti to líbí, nebo ne, pocházíš ze stejného světa jako já.“

„S tím nemám problém.“

20

Touha sdělit plný rozsah pohromy svému zvláštnímu příteli byla skoro nepřekonatelná, ale Orinda Stricklandová odolala, alespoň do dneška. O některých věcech by se prostě mimo rodinu mluvit nemělo. Ne že by Landeru Knoxovi nevěřila. Byl to velice diskrétní mladý muž. Byl jediný, kdo jí doopravdy rozuměl. Tolik se na společné obědy těšila. Každý má však svoji hrdost. Ztráta rodinného jmění a možnost, že Dawson stojí na pokraji bankrotu a snad i vězení, byly prostě příliš zničující, než aby o nich s někým hovořila. S takovými věcmi by se nikomu svěřovat neměla.

„Dneska vypadáš rozkošně,“ prohlásil Lander. Přidržel jí židli.

Podařilo se jí elegantně se zahihňat a pak se posadila ke stolu. „To říkáš vždycky. Ale přesto děkuji.“

„Říkám to, protože je to pravda.“ Lander se posadil proti ní. „Oplýváš vlastnostmi, které jsou v moderním světě výjimečně vzácné. Elegancí, stylem a důstojností. A co je největší div, dokážeš vést inteligentní konverzaci. Uvědomuješ si, jak málo žen jakéhokoliv věku to dnes dovede? Proto si našich obědů tolik cením.“

Bylo krátce po poledni, příliš brzy na oběd, ale výhodou bylo, že restaurace v centru zatím nepraskala ve švech. Zmenšovala se tak šance, že narazí na nějakého známého, pomyslela si Orinda. Raději by poobědvala ve svém klubu v Lake Washingtonu. Stricklandové byli členy už několik generací. Věděla však, že by všichni zvedali obočí a zvědavě po nich pokukovali, kdyby se ukázala s pohledným, elegantním mužem, který by mohl být jejím vnukem.

Samozřejmě neměla žádný důvod cítit se kvůli vztahu s Landerem rozpačitě. Byl to přítel, nic víc. Byli intelektuálními společníky s množstvím společných zájmů, kteří se bohužel rozcházeli věkem o několik desetiletí.

Seznámili se čirou náhodou na opeře během přestávky. Oba ten večer přišli sami. Od začátku bylo jasné, že je Lander dobře vychovaný a vzdělaný. Moc toho o sobě neprozradil, ale brzy vyšlo najevo, že pochází z nějaké starobylé rodiny z východního pobřeží. Slabý náznak bostonského přízvuku byl okouzlující.

Rozhovor, jenž následoval, patřil k těm nejúžasnějším za celé roky. Její manžel George nikdy na operu či symfonii nechodil. K jeho největším radostem patřily série jachet, každá větší než ta předchozí. Jí se na vodě nikdy nelíbilo. Jejich manželství se ubíralo paralelními cestami, které oběma vyhovovaly. Když ho před deseti roky ztratila, byl to pro ni šok, ale nijak zvlášť netruchlila.

Navzdory strachu, který ji požíral zevnitř, Orinda vykouzlila na rtech úsměv. Telefonický rozhovor s Dawsonem jí však otřásl. Vědomí, že Abby je klíčem k finanční záchraně rodiny, ji tvrdě zasáhlo. Musela si dokonce vzít prášek na uklidnění.

Dawson a Diana měli pravdu, Abby se na situaci dívala jako na jedinečnou příležitost, jak se rodině pomstít. Dawson ji informoval, že chtěla za své služby víc než jen finanční odměnu. Bezpochyby by požadovala, aby ji jmenovali jako legitimního příjemce rodinného svěřeneckého fondu. To bylo nemyslitelné. Ta ženská nebyla Stricklandová. Nic je nespojovalo. A byla duševně vyšinutá.

Ačkoliv se to zdálo nepochopitelné, Orinda začínala věřit, že Abby touží po tom, aby rodina přišla o všechno. Ta nevděčná potvora. Po tom všem, co jsem pro ni udělala. Brandon Radwell by si sám nikdy nemohl dovolit školné a poplatky na té speciální škole.

„Vidím, že tvůj zeť bude v pátek večer podepisovat svoji novou knížku,“ řekl Lander.

„Ano.“ Orinda si rozložila ubrousek. „Je to začátek jeho turné. Bude pryč skoro měsíc. Pochopila jsem, že nakladatelství domluvilo několik vystoupení.“

„Už jsi četla Dobrovolné rodičovství?“

„Prošla jsem si ho.“ Orinda si odfrkla. „Obávám se, že jsou to obvyklé psychologické žvásty, kterým chybí hlubší náhled a moudrá rada. Ale moje dcera říká, že se bude dobře prodávat, a dokonce povede k nějaké televizní show.“

V Landerově úsměvu se zračil soucit i blahosklonné pobavení. „Všechno závisí na marketingu a obalu, ne?“

„Obávám se, že ano. Můj zeť je v obojím velice dobrý.“

Orinda otevřela jídelní lístek a připomněla si, aby si dávala pozor na to, co o Brandonovi říká. Ne že by si Lander neuvědomoval její pocity. Nikdy nestrkal nos do osobních záležitostí, ale během posledních několika měsíců zjistila, že je velice snadné povídat si s ním o mnoha věcech.

Jejich obědy měly být vyhrazeny rozhovorům o opeře, literatuře a dalších kulturních událostech. Příliš často však zjistila, že se mu svěřuje s jistými věcmi, které by měly zůstat v rodině.

Znovu v duchu poděkovala, že může Landerovi důvěřovat. Navzdory rozdílu v jejich věku si byli tolik podobní. Dokázal jejich vztah popsat velice okouzlujícím, poetickým způsobem. Jsme staré duše, které našly jedna druhou.

21

Sam zíral do zářící obrazovky počítače s pochmurným výrazem alchymisty sledujícího plameny ohně.

„Nikde jsme nenašli známky toho, že by bylo z Webberova domu něco ukradeno,“ uvažoval. „Tamější policie došla k závěru, že zemřel přirozeným způsobem.“

„No, věděli jsme, že tak nejspíš případ uzavřou,“ řekla Abby.

Usadila se na rohovou masivní koženou sedačku a položila nohy stranou po vzoru mořské panny. Newton vyskočil k ní a uvelebil se vedle. Drbala ho za ušima, uklidněná fyzickým kontaktem s chlupatou srstí.

Omamná směsice adrenalinu a napětí, která následovala po objevu Thaddeusova těla a po pokusu o únos, se začínala pomalu vytrácet a nastupovala únava. Měla však pocit, že uklidňující spánek dnes v noci jen tak nepřijde.

„Tamní média zmiňují, že Webber byl nejspíš podivínem, který sbíral staré knížky zabývající se okultismem, magií a paranormálnem,“ prozradil Sam.

„To je naprostá hloupost,“ prohlásila Abby. „Webber se o okultismus nebo magii nezajímal. Ale na tom zřejmě nezáleží. Tolik lidí nechápe rozdíl mezi paranormálními a okultními jevy. Každopádně ty zprávy stačí, aby se novinky o jeho smrti roznesly mezi sběrateli. Mí konkurenti začnou pátrat po Thaddeusově domě.“

Sam vstal od počítače. „Policie to místo určitě uzavřela.“

„To jistě ano,“ přikývla. „Ale k čemu to bude. Myslím, že policie nemá ani tušení, jak cenné některé z těch knih jsou. Došli k závěru, že Thaddeus byl jenom další z výstředních postaviček.“

„Měl nějakou rodinu?“

„Žádnou, o které bych věděla,“ odpověděla Abby.

Sam přešel pokoj k místu, kde se v nádobě s ledem chladilo bílé víno. Nedaleko stály dvě sklenky a whisky. „Provedl nějaká bezpečnostní opatření pro svoji sbírku pro případ, že by se mu něco stalo? Napsal nějakou závěť?“

„Nemám tušení. Vždycky snil o tom, že založí knihovnu s paranormální literaturou pro všechny výzkumníky, ale nikdy neměl dost peněz, aby se do tak ambiciózního projektu pustil, a žádná odborná instituce by jeho knížky nepřijala.“

„Jestli sepsal poslední vůli, bude někde uložená. Řeknu někomu z právního oddělení naší společnosti, aby to ověřil.“ Sam vyndal telefon a vyťukal číslo. „Jestli najdeme závěť a právníka, který ji sepsal, možná bychom mohli Webberovy knížky ochránit, nebo alespoň ty v trezoru, než bude příliš pozdě.“

Krátce promluvil s někým na druhé straně linky a se sebejistou autoritou mu předal instrukce.

„Díky, Bille,“ uzavřel. „Dej mi vědět, až něco najdete.“

Sam rozhovor ukončil a sáhl pro lahev vína. Když si uvědomil, že ho Abby sleduje, nadzvedl obočí. „Copak?“

„Musí být fajn moci zvednout telefon a zavolat právníkovi, který pro tebe udělá všechno, co budeš chtít,“ poznamenala.

„Mít přístup ke zdrojům soukromé firmy má svoje výhody.“ Sam nalil víno do jedné ze skleniček. „Ale chlapi jako Bill nejsou levní a bohužel neudělají všechno, co chceš.“

Do druhé sklenky nalil trochu whisky a obě přenesl k místu, kde seděla Abby.

„Díky, že se snažíš ochránit Thaddeusovu sbírku,“ řekla. Upila trochu vína a sklonila sklenku. „Znamenala pro něho všechno.“

„Možná že jeho knížky zachráníme, alespoň prozatím, ale jestli existuje nějaký dědic a jestli si nebude cenit hodnoty sbírky, knížky nejspíš skončí někde v antikvariátu,“ varoval ji Sam.

„Nebo ve výprodeji.“

Sam se napil whisky a usadil se na pohovku vedle Newtona. Nepřítomně ho podrbal za ušima.

Abby se hrdě usmála. „Newton byl dneska opravdový hrdina, že?“

„Neměla bys mu přisuzovat lidské vlastnosti,“ namítl Sam. „Psi nepřemýšlí, jestli se chovají statečně nebo zbaběle. Rozpoznal hrozbu a následoval svoje instinkty.“

„Snažil se mě bránit.“

„Jsi jeho kámoška ze smečky. Jak jsem říkal, jednal na základě instinktů.“

Abby se znovu napila vína. „Ty mě taky chráníš. A jsi člověk. Mohu o tobě tvrdit, že jsi statečný a odvážný a hrdina dne?“

„Kdepak.“ Napil se whisky. „Já jenom dělám svoji práci.“

„Víš, takové věci říkají hrdinové vždycky.“

„V tomhle případě je to pravda. Najala jsi mě, abych našel člověka, co tě vydírá. Teď to vypadá, že mám proti sobě vyděrače, který se neštítí vraždy nebo pokusu o únos.“

„A ty sis mě najal, abych našla ten laboratorní deník. Což mi něco připomíná.“ Sáhla do kabelky, vytáhla telefon a zkontrolovala e-mail. „Mám tu pár zpráv. Podíváme se, jestli nejsou od obchodníků, kterým jsem psala.“

Proběhla nové e-maily. Byla tu zpráva od otce, v níž jí připomínal autogramiádu, a vzkaz od nevlastní matky s žádostí, aby jí okamžitě zavolala. První dva maily ignorovala a otevřela třetí. Navzdory vyčerpání ucítila další příval adrenalinu.

„Mám to,“ prohlásila, snažila se udržet profesionální tón. „Aukce je naplánovaná na příští týden. Žádné přednostní nabídky nejsou dovoleny, ale bylo zaznamenáno, že můj klient přebije jakoukoli cenu. Máme to zaručené.“

Sam se předklonil, z očí mu sálal žár. V atmosféře ševelila energie. Newton se zavrtěl a zvedl hlavu s ušima našpicovanýma.

Sam se zadíval na telefon. „Který obchodník tu dražbu povede?“

„Říká si Milton,“ prozradila Abby. „Ale to je jenom internetová přezdívka. Víc o něm nevím, kromě skutečnosti, že je to jeden z obchodníků, který jedná s těmi nejnebezpečnějšími sběrateli. Nikdy jsem s ním nespolupracovala, ale říká, že mou pověst zná a věří, že můj klient je důvěryhodný.“

„Zavolám lidem z IT oddělení.“ Sam sáhl po vlastním telefonu. „Uvidíme, jestli Miltona vypátráme.“

„Pochybuju, že ho dokážeš najít. Obchodníci jako Milton by nepřežili tak dlouho, kdyby si nepočínali velice opatrně.“

„Thaddeus Webber byl taky opatrný,“ poznamenal Sam. „A někdo ho přesto našel.“

22

Uvězněný ve tmě sledoval, jak prochází chodbou ke dveřím laboratoře. Zavolal její jméno, ale ve snu se neozval žádný zvuk. Pokusil se pohnout, zoufale se ji snažil zastavit dřív, než otevře dveře a vejde do místnosti, kde čekala smrt.

Podařil se mu jeden krok, pak další, ale temnota ho obestírala stejně pevně jako vězeňská cela. Věděl, že se k ní nedostane včas.

Na konci chodby se zastavila a ohlédla se na něho, s rukou na klice.

Ještě jednou zavolal její jméno, ale neodpověděla.

Cassidy.

Otevřela dveře a vešla do laboratoře. Vrah na ni čekal…

Sam se probudil jako vždycky po snu, zalitý potem a se srdcem zběsile bušícím. Odhodil přikrývku a posadil se na kraj postele. Přinutil se několikrát zhluboka nadechnout.

Po chvíli vstal, odhodil provlhlé tričko, natáhl si trenýrky a otevřel dveře ložnice. Okamžik stál v potemnělé chodbě a prohlížel si dveře na druhé straně. Abby byla v tom pokoji. Nepozvala ho, aby se k ní přidal. Nenaléhal na ni. Jeho intuice ho varovala, že potřebuje spánek a taky čas, aby si zvykla na to, co se mezi nimi minulé noci odehrálo.

Jedna noc žhavého, vášnivého sexu vztah nedělá, pomyslel si. No, pro něho ano, ale pochopil, že Abby má s tímto konceptem jisté potíže. Nejspíš bylo těžké soustředit se na soukromý život, když se vás lidé se zbraněmi snažili unést. Každá žena si musela stanovit priority. Stejně jako muž: a udržet Abby v bezpečí bylo teď jeho jedinou prioritou.

Vykročil tlumeně osvětlenou chodbou ke schodišti, ale zarazil se, když zaslechl cvaknutí psích drápů na druhé straně dveří do Abbyiny ložnice. Newton byl vzhůru a střežil její pokoj.

„To je v pořádku,“ zašeptal Sam. „Jdi zase spát.“

Sešel do kuchyně, rozsvítil a vyndal ze skříňky whisky. Nalil si panáka na uklidněnou a vypil ho, opřený o žulový pult. Žár alkoholu spálil poslední zbytky snu.

Když byla sklenička prázdná, uvažoval, že by se vrátil zpátky do postele, ale to by bylo zbytečné. Dneska v noci už neusne. Po snu se mu to nikdy nepodařilo. Do rána nezamhouří oka, a tak může dělat něco užitečného.

Zhasl, vyšel z kuchyně a sestoupil do sklepení. Prošel dlouhou chodbou, stejnou jako v tom zatraceném snu. Přízračné obrazy Cassidy kráčející po této cestě ke své záhubě nepocházely z jeho vzpomínek. Nebyl té noci v domě. Tolikrát si však představoval, jak se to muselo stát, že jeho rekonstruovaná verze událostí vypadala tak podrobně a živě jako fotografie.

Otevřel dveře a vešel dovnitř. Energie v místnosti zaútočila na všechny jeho smysly. Laboratoř se topila ve tmě, ale vzorky ve vitrínkách všechny zářily. Nejsilněji žhnuly právě v noci.

Zapojil svůj talent a prošel omamující mlhou paranormálního světla. Odstíny pokrývaly celé spektrum, od ledově ultračerné až po žhavou ultračervenou barvu, a pak tu byla stříbřitá ultrabílá energie, kterou staří alchymisté nazývali Hermetický pramen, voda, po které nemáš mokré ruce.

Kousky surového jantaru měly na jeho smysly zvlášť silné účinky. Zastavil se před vitrínou a prohlížel si měděnou a zlatou radiaci vyzařovanou vzorky uvnitř. Stejná barva jako Abbyiny vlasy, uvědomil si. Pousmál se a natáhl ruku, aby otevřel skříňku.

Na chodbě zazněly tiché kroky a klapání psích drápů. Odvrátil se od vitríny a uviděl Abby a Newtona ve dveřích. Abby svírala v ruce baterku. Paprsek prozkoumával laboratoř a ozařoval jednu vitrínu za druhou.

Newton vcupital do místnosti a okamžitě se pustil do průzkumu prostoru, čenich přilepený k zemi.

Sam se zadíval na Abby. Oblékla si župan a bačkory. Vlasy jí v divokých kudrlinách spadaly kolem tváře. Smysly se mu zapojily ještě víc.

„Nechtěl jsem tě probudit,“ řekl.

Pomalu vešla do místnosti. „Jsi v pořádku?“

„Je mi dobře.“ Přešel ke stolu a rozsvítil lampičku.

„Světla tu moc nemáš,“ prohlásila. Vypnula baterku. „Myslela jsem, že laboratoře jsou sterilní, jasně osvětlená místa, jako Černá skříňka.“

„Ve Skříňce často světla zhasínají. Paranormální energie je pro smysly výraznější ve tmě.“

„To ano.“

Pomalu přešla k němu, cestou nakukovala do vitrín, které míjela. Cítil chvění energie v atmosféře a věděl, že zapojila svůj talent. Poznal by její auru kdekoliv a v jakémkoliv světle, pomyslel si.

„Co vidíš, když se na ty kameny podíváš?“ zeptala se.

Zadíval se na ni, ne na drahokamy a krystaly, které je obklopovaly. Omamovala jeho smysly víc než ty nejvzácnější kameny v místnosti.

„Ohňostroj, duhy a tisíc odstínů světla,“ odpověděl.

„Cítím, že mají nadpřirozené vlastnosti. Každý s trochou talentu by to poznal.“ Zastavila se nedaleko od něj. „Ale ohňostroj, duhy a světla nevidím.“

„To proto, že se nedíváš na to, na co se dívám já.“

„A na co se díváš?“

„Na tebe.“

Přistoupila o krok blíž, pak ještě o jeden, až stála jen necelý metr od něho. Zvedla ruku a přejela mu konečky prstů po tetování, jež mu zdobilo rameno.

„Proč jsi nemohl spát?“ zeptala se.

„Probudil mě sen.“

„Špatný sen,“ řekla. Nebyla to otázka.

„Stále se vracející.“

„Byl o té ženě, s níž ses scházel? O té, která byla zavražděna tady v té místnosti?“

„O Cassidy Lawrenceové. Dobrý odhad.“

„Žádný odhad,“ namítla Abby. „Intuice. Co se té noci doopravdy stalo?“

„Ať se propadnu, jestli to vím.“ Pomalu vydechl. „Pracoval jsem na úkolu pro toho soukromého klienta, o němž jsem ti vyprávěl. Skončil jsem brzo a přepadl mě pocit, že bych se měl vrátit sem na Copper Beach, jak nejrychleji to půjde. Dorazil jsem někdy po půlnoci. Okamžitě jsem pochopil, že se tu stalo něco špatného.“

„Zlá energie?“

„Rozhodně ano, ale to nejhorší bylo, že bezpečnostní systém někdo vypnul.“

„Cassidy?“

„Nevím. Nikdy jsem jí neprozradil kód. Možná s tím měla zkušenosti. Ale řekl bych, že systém deaktivoval vrah. Vešel jsem do domu. Nezdálo se, že by bylo něco poškozené, ale cítil jsem paranormální pozůstatky, které po sobě zanechává vražda. Totéž jsem cítil dneska ve Webberově domě. Smrt zanechává stopy. Cassidyino tělo jsem našel tady. Nebyly tu žádné zřejmé známky násilí. Policie a všichni ostatní došli k závěru, že se předávkovala nějakou exotickou drogou.“

„Sebevražda?“

„Ne. Tím jsem si jistý. Věř mi, Cassidy nebyla ten typ.“

„Ale vraha jsi nikdy nenašel.“

„Ne.“

„Co myslíš, že se té noci stalo?“ zeptala se Abby.

„Neustále jsem si dokola procházel všechny možné scénáře a stále se vracím k jedinému, který dává smysl. Všechno to bylo od začátku naplánované.“

„Jak to myslíš?“

„Cassidy musela pomáhat s přípravou celé té věci. Nechci tomu věřit, protože pak vypadám jako naprostý pitomec, ale žádné jiné vysvětlení neexistuje. Patří mi to za to, že jsem porušil pravidla.“

„Jaká pravidla?“

„Nikdy se nescházet se zaměstnankyněmi.“

„Kde jste se seznámili?“

„Na výstavě drahokamů a minerálů v Arizoně. Každý rok navštěvuji spoustu větších událostí, protože nikdy nevíš, co můžeš objevit. Tu a tam se dá najít opravdu vzácný kámen. Na té výstavě měl jeden z obchodníků velice zajímavý kus křemene obdařeného psi energií. Bylo jasné, že netuší, co má. Vlastně jediná osoba v okolí, kdo povahu křemene rozeznala, byla krásná žena stojící vedle mě.“

„Cassidy.“

„Správně. Jedna věc vedla k druhé. Byla chytrá, pohledná a talentovaná. A byla těmi kameny posedlá stejně jako já. Chtěla získat práci u Coppersmithe. Představil jsem ji řediteli Černé skříňky. Frye ji okamžitě přijal. Talent, jaký měla ona, se jen tak nevidí.“

„Ale vy dva jste se dál scházeli,“ konstatovala Abby.

„Bral jsem ji sem na víkendy. Ale tu noc, kdy zemřela, na ostrově být neměla.“

„Proč sem přijela? Zjistil jsi to někdy?“

„Jediné logické vysvětlení je, že sem přišla se svým parťákem, aby ukradla Fénixovy krystaly.“

„Nerozumím,“ zamračila se Abby. „Proč by si myslela, že jsou tady ve tvé laboratoři? Říkal jsi, že ty kameny zmizely při explozi v tom dole.“

„To je pravda jenom napůl. Krystaly, které Ray Willis shromáždil pro další analýzu a pokusy, byly opravdu zničeny. Ale můj otec utekl z toho dolu s několika geodami obsahujícími paranormální krystaly. Kámen v mém prstenu je jedním z nich.“

Abby si fascinovaně prohlédla jeho prsten. „Tohle je jeden z Fénixových krystalů?“

„Ano. Táta rozbil jednu z geod a vyndal tři nejmenší krystaly. Nechal z nich vyrobit prsteny a jeden dal mé sestře Emmě, jeden bratru Judsonovi a jeden mně. Ale dosud sloužily většinou jako připomínky našeho závazku chránit ty kameny. Dokážeme do nich vtisknout trochu psi energie, ovšem žádný z nás nezjistil, jak získat přístup ke skryté energii v těch kamenech. A nejsme si jistí, že by to bylo moudré.“

„Ale tu energii cítíš?“

Zadíval se na prsten. „Ano. Ty tři krystaly jsou každý jiný. I když pocházejí ze stejné geody, nemají stejnou barvu a zřejmě oplývají odlišnými vlastnostmi. Emma, Judson a já na ně každý reagujeme odlišně. Všichni jsme si vybrali ten, který nás nejvíc přitahoval. Tenhle kámen nějak rezonoval se mnou.“

„Kde je zbytek Fénixových krystalů?“

„Jsou v trezoru tady v podzemí. A to je právě jeden z problémů se scénářem, který jsem si vypracoval. Nikdy jsem Cassidy o těch kamenech neřekl. Nikdy jsem jí ten trezor neukázal. Pokud vím, neměla tušení o Fénixově dolu nebo o kamenech, jež odtamtud táta vynesl.“

„Nějak se však dozvěděla vaše rodinné tajemství.“ Abby se na okamžik zamyslela. „Říkal jsi, že měla talent podobný tvému.“

„Správně.“

Abby se rozhlédla po místnosti. „Chodila sem do laboratoře s tebou. Možná je vycítila.“

„To pochybuju. Nevydávají moc energie, pokud nevíš, jak ji z nich získat. Mého prstenu si nikdy nikdo nevšiml. Stejně jako krystalů, které nosí Emma a Judson. Navíc jsou kameny v trezoru chráněny několikacentimetrovou ocelí. Ale možná že její komplic věděl víc než ona.“

„Jsi si jistý, že nějakého měla?“ zeptala se Abby.

„Je to jediná možnost. To on ji zabil.“

„Proč by to dělal?“

„To je jedna z mnoha věcí, které nevím,“ přiznal. „Jsem si jistý jen tím, že ať už tu byl té noci kdokoliv, trezor neotevřel. Kameny jsou stále uvnitř.“

„Její komplic se zřejmě v zámcích moc nevyznal,“ uvažovala Abby.

„Ani prvotřídní zámečník s velkým talentem by ten trezor neodemkl. Navrhl jsem ho sám.“ Zvedl ruku, aby jí ukázal kámen v prstenu. „Může ho otevřít jenom jeden z prstenů a ten, kdo to zkusí, musí do toho kamene poslat trochu energie.“

„A co výbušniny?“ zeptala se Abby.

„No jasně, sejf by se dal vystřelit do vzduchu, ale to by bylo nesmírně nebezpečné vzhledem k nepředvídatelné povaze kamenů uvnitř. Ten ničema zřejmě tušil, že tenhle přístup nepomůže.“

„Takže Cassidyin společník se té noci dostal až sem, uvědomil si, že se do trezoru nedostane, a rozhodl se zmizet,“ uvažovala Abby. „Pak se zřejmě vypořádal se svým komplicem, Cassidy, jedinou osobou, která by ho mohla prozradit.“

„Myslím, že proto to tak skončilo. Taky bych řekl, že je na čase, aby ses podívala, o co tu jde.“ Vykročil k druhému konci místnosti.

Abby ho následovala. „Ukážeš mi ten zámek?“

„Hodlám otevřít trezor a ukázat ti ty kameny. Jsi v tom po uši stejně jako já. Máš právo vidět, co moje rodina chrání posledních čtyřicet let.“

Přešel na druhou stranu a stiskl tlačítko ukryté ve zdi. Panel falešné zdi se odsunul a odhalil ocelová dvířka sejfu.

„Ten trezor vypadá novější než zbytek domu,“ přemýšlela Abby.

„To je. Táta používal celé roky nejmodernější bezpečnostní systém navržený ředitelem Černé skříňky, Paulem Lofgrenem. Byl to starý přítel mého otce. Lofgren ale před několika lety zemřel. Když jsem se nastěhoval do tohohle domu, chtěl jsem něco bezpečnějšího. Navrhl jsem si vlastní. Na objednávku mi ho zhotovila firma v Seattlu. Trochu jsem si pohrál s několika krystalovými přístroji, dokud jsem nevymyslel obsidiánový zámek a Fénixův klíč.“

Abby nad tím chvíli uvažovala. „Ví někdo mimo rodinu o tom, že jsi zámek změnil?“

„Ne. Další Coppersmithovo rodinné tajemství. Myslíš, že ten zloděj čekal, že najde starý zámek, že ano?“

„Mohlo by se tím vysvětlit, proč to dopadlo tak, jak to dopadlo.“

„Já mám stejný názor.“

Přiložil prsten ke kousku obsidiánu vsazenému do zdi a namířil do krystalu trochu energie. Černý kámen zazářil temným světlem. Silné ocelové dveře se pomalu otevřely. Do laboratoře vyvanuly jemné proudy přízračné energie. Newton zavrčel.

„Chápu, jak to myslíš,“ řekla Abby. Přistoupila blíž, aby lépe viděla. „To, co je uvnitř, moc energie nevydává. Vibrace jsou ale rozhodně zvláštní.“

Sam rozsvítil a světlo ozářilo vnitřek sejfu. Sledoval její výraz, když uviděla malé hromádky nevýrazných, šedivých kamenů v trezoru. Vypadala zklamaně. Usmál se.

„Nejsou moc vzrušující, že?“ zeptal se.

„Nejsou. Kdybych necítila trochu energie, ani bych si jich nevšimla.“

„Jsou to všechno geody. Krystaly jsou uvnitř. Táta rozbil jenom jednu a tři krystaly použil pro prsteny, pak usoudil, že nebude riskovat a rozbíjet ty další geody. Příliš mnoho neznámých.“

„Kterou otevřel?“

„Tuhle.“ Zvedl půlku rozbité geody a vyndal ji ze sejfu. „Zvenčí je to stará dobrá skála, ale podívej se, co je uvnitř.“

Otočil geodu a odhalil smysly oslňující vnitřek.

Abby s překvapeným údivem sledovala dech beroucí řadu pestrobarevných krystalků, které vyplňovaly střed kamene.

„Ach, bože,“ vydechla. „Tohle je přírodní verze Fabergého vejce, až na to, že ozdoby jsou uvnitř.“

„Myslíme si, že by to spíš mohla být přírodní verze silné pece,“ prozradil. „Problém je v tom, že netušíme, jak se bezpečně dostat k plné síle energie v těch geodách. Nemáme technologii potřebnou pro ovládnutí takového druhu paranormálních sil.“

„Dokážeš ovládnout krystal v prstenu, abys otevřel zámek na trezoru?“

„Jasně, dokážu do něho nasměrovat trochu psi energie, provést s ním pár triků.“ Položil geodu rozbitou stranou dolů zpátky do trezoru. „Ale nemám tušení, co by se mohlo stát, kdybych se dostal k plné síle ukryté uvnitř.“

Abby pozorně sledovala, jak zavírá dveře.

„Co v tom snu vidíš?“ zeptala se.

Znovu zamkl zámek. „Vidím Cassidy, jak prochází chodbou k této místnosti. Vím, že otevře dveře a setká se tváří v tvář s vrahem. Snažím se na ni zavolat, varovat ji, ale nemůžu se pohnout a ona mě neslyší.“

„Ošklivý sen,“ uznala Abby.

„Už se mi zdály lepší.“

„Vím, že to moc nepomůže, ale mohu ti prozradit, že se mi děje něco podobného,“ svěřila se.

Zadíval se na ni. „Zdají se ti noční můry?“

„Něco horšího. Začala jsem být náměsíčná. Gwen říká, že bych si s tím neměla dělat starosti. Tvrdí, že je to nejspíš jen dočasný stres způsobený incidentem v knihovně paní Vaughnové. Ale taky povídala, že by se mi moje intuice mohla snažit říct, že jsem přehlédla něco důležitého.“

„Co ve svém snu vidíš?“

„Nic, co by vypadalo jako nějaké vodítko, to je jisté. Vidím Gradyho Hastingse, toho šílence, který se vloupal toho dne do knihovny a mířil na nás zbraní. Natahuje ke mně ruku. Prosí mě o pomoc. Chci mu pomoct, ale nevím jak.“

Sam si ji přitáhl do náruče a pevně ji sevřel.

„Možná z toho vyplývá nějaké poučení,“ řekl.

„Jaké poučení?“

Políbil ji do vlasů a pak přesunul ústa k jejímu uchu.

„Možná bychom neměli spát sami,“ zašeptal.

Objala ho kolem krku. „Myslíš, že když budeme v jedné posteli, nebude se nám nic zdát?“

„Včera v noci to fungovalo.“ Políbil ji na krk. „A co u tebe?“

„No, ten sen se mi zdál, než jsme spolu skončili v posteli. Proto jsem se probudila. Ale potom jsem usnula, jako když mě do vody hodí. Nevzpomínám si na žádné sny.“

Přitulil se k jejímu krku. „Co říkáš tomu, kdybychom provedli stejný pokus dneska v noci a zjistili, jestli bude mít tytéž pozitivní účinky?“

Usmála se. „Takhle vy vědátoři mluvíte, když chcete dostat dámu do postele?“

„Přijde na to. Funguje to? Jestli ne, zkusím jiný přístup.“

„Nemusíš se obtěžovat.“ Přejela mu svými rty přes jeho. „Zabírá to.“

Milování bylo neodolatelné a intenzivní, stejně jako poprvé, ale dnešní noci se jí zdálo trochu jiné, pomyslela si Abby. Včera v noci cítila na vrcholku orgasmu jakousi metafyzickou stejně jako fyzickou intimitu. Krátký pocit důvěrnosti se nepodobal ničemu, co kdy prožila, ale říkala si, že je to následek paranormální energie. Včera v noci měli smysly rozevřené.

Tytéž znepokojivé a okouzlující pocity fyzické i psychické intimity ji však dnes v noci zaplavily znovu. Tentokrát však, když se třásla v Samově náručí a tiskla se k němu, zatímco se chvěl vyvrcholením, věděla, že ty emoce nejsou dočasné. S jejich souznícími aurami se dělo něco mnohem trvalejšího.

Než upadla do spánku, prolétlo jí hlavou, že i kdyby už Sama po zbytek života neviděla, spojení mezi nimi by přetrvalo.

Nevěděla, jestli být uchvácená nebo vyděšená.

23

Grady Hastings stál zahalený ve snové mlze. Natahoval se k ní. „Pomozte mi. Jste jediná, kdo mě může zachránit.“

„Prosím, musíte mi říct, co chcete,“ volala na něj.

„Pomozte mi.“

Snažila se ho chytit za ruku, ale nedokázala se k němu přiblížit. Chtěla k němu vykročit přes vířící mlhu energie, ale nějaká neviditelná síla ji zastavila…

„Abby, probuď se,“ řekl jí Sam. Jeho hlas byl tichý, ale plný důrazného příkazu. „Slyšíš mě? Něco se ti zdá.“

Kdesi zoufale zakňučel pes.

Probudila se obvyklým přívalem energie, vyděšená, že se nachází v půli cesty ke dveřím. Sam stál přímo před ní. Oběma rukama ji držel za ramena. Newton se jí tiskl k noze.

„Sakra,“ zamumlala. „Už zase. Tentokrát je to moje chyba. Zapomněla jsem nastavit budík.“

„Jaký budík?“

„Gwen říkala, že bych si měla nastavit psychický budík, abych sen dokázala ovládnout, kdyby se mi zase zdálo o Gradym Hastingsovi. Povídala, že silné talenty dokážou se sny manipulovat, jenom se musí soustředit. Poradila mi, že když ten sen ovládnu, mohla bych zjistit, co se mi moje intuice snaží říct.“

„Tolik tedy k mé teorii, že sex před spánkem zařídí, aby se ti nic nezdálo,“ prohlásil Sam.

„Musíme vymyslet něco jiného.“

„Hlavně se nesmíme unáhlit. Nepřestaneme přece v provádění pokusů kvůli jedinému neúspěchu.“

Zadívala se na něho. „Myslela jsem, že dělat totéž stále znovu dokola a očekávat jiný výsledek je definice šílenství.“

„Ach, ale sex není nikdy stejný.“ Přitáhl si ji do náruče. „Pokaždé je jiný. Navrhuju, abychom ten experiment opakovali, dokud nedosáhneme uspokojivých výsledků.“

Přitiskla se k němu. „Sen byl dneska v noci silnější, Same.“

Držel ji blízko u sebe. „Bylo na něm něco jiného?“

„Ne. Ale něco mě napadlo.“

„Co?“

„Nemyslím, že je v mém snu schovaný nějaký hlubší, skrytý význam. Řekla bych, že moje intuice se mi snaží poslat velice jednoduchý a přímý vzkaz.“

„A to je?“

„Musíme si promluvit s Gradym Hastingsem.“

24

Abby se s trhnutím probudila a uvědomila si, že v posteli nikdo není. Legrační, jak rychle si zvykla na přítomnost jiné osoby, pomyslela si. Celý život spala sama a měla pocit, že se jí to tak líbí. Dvě noci se Samem a spousta věcí se změnila.

K ruce se jí přitiskl studený, vlhký čumák. Otevřela oči a ocitla se tváří v tvář Newtonovi. Stál vedle postele a pozoroval ji soustředěným pohledem.

„Dobře, dobře, už jsem vzhůru. Přece jsem ti říkala, abys na mě nezkoušel ty psychické příkazy.“

Odhodila přikrývku, posadila se a rázně Newtona poplácala. Zavrtěl nadšeně ocasem, olízl jí ruku a pak, očividně spokojený, že splnil svou povinnost, se otočil a odklusal otevřenými dveřmi. Poznala, že míří po schodech dolů do kuchyně. Zvuky a vůně snídaně vanuly z přízemí.

Spát se Samem očividně přinášelo pár výhod, pomyslela si. Už druhý den za sebou připravoval snídani. Nevzpomínala si, kdy naposledy pro ni někdo něco uvařil. Zítra ráno by mu měla jeho laskavost oplatit.

Letní úsvit s sebou přinesl déšť a vypadal spíš jako svítání uprostřed zimy. Za oknem viděla ocelově zbarvenou hladinu moře, ale sousední ostrůvky se ztrácely v mlze.

Vyndala z kufříku zelenomodrý rolák a šedé kalhoty a zamířila do přilehlé koupelny. Zabalila si jenom pro kratší pobyt. Při další cestě do Seattlu se bude muset zastavit v bytě, zkontrolovat poštu a vyzvednout si další oblečení a pár nezbytností.

Popadla telefon a zkontrolovala e-maily. Dostala další zprávu od Nordstroma oznamující příchod letních výprodejů a milý vzkaz od svých dobrých přátel z obchodu Zappos, ve kterém jí sdělovali, že jedna z jejích nejoblíbenějších značek bot přišla s novou kolekcí. Žádné nové e-maily ohledně zmizelého laboratorního deníku nebo nadcházející dražby.

S telefonem v ruce vyšla na chodbu. Vůně čerstvě uvařené kávy a náznak skořice ovládly celou atmosféru v domě. Když dorazila do kuchyně, našla Sama u sporáku s vařečkou v ruce. Vlasy měl ještě vlhké ze sprchy. Velice zajímavé, tmavé strniště, kterého si všimla v pozdních hodinách noci, bylo pryč. Na sobě měl tmavé kalhoty a černý svetr.

Newton seděl na podlaze, uši našpicované, a sledoval každý Samův krok. Krátce se s Abby přivítal a pak se vrátil na své místo, aby dohlížel na přípravy snídaně.

Sam se otočil na Abby a oči se mu rozzářily. „Dobré ráno.“

„Dobré ráno,“ pozdravila. „Newton už snídal?“

Cítila se kvůli jejich vztahu rozpačitě, ne úplně nesměle, ale ani úplně klidně. Tohle bylo neznámé území, uvědomila si, na kterém se snadněji pohybovalo v noci než za dne. Jestli však měl Sam problémy s rychle se rozvíjejícím vztahem, nedal to nijak najevo. Choval se, jako by všechno od vášnivého sexu až po společnou snídani bylo úplně normální.

„Nakrmil jsem Newtona těmi luxusními granulemi, které jsi přinesla,“ oznámil Sam. „Stejně by si asi dal radši kousek francouzského toustu, který máme my.“

„Říkala jsem ti, že je to velice inteligentní pes. A nevadí, když si dá kousek francouzského toustu. Kafe už je hotové?“

„Nalej si. Hrníčky jsou tamhle.“ Sam kývl hlavou, aby ukázal na skříňku.

„Díky.“

Otevřela dvířka a vyndala si hrnek. „Chceš nalít ještě šálek?“

„Ano, díky.“ Pozorně si ji prohlížel. „Další sny?“

„Žádné o Gradym Hastingsovi, díkybohu.“ Zvedla konvici. „A ty?“

„Žádné o Cassidy. Povídal jsem ti, že musíme náš experiment jenom zdokonalit.“

„Mhmm.“ Nalila kávu a snažila se vymyslet, co dalšího by měla říct.

„V ranní konverzaci moc nevynikáš, že ne?“ zeptal se Sam. „Včera jsem na tebe bral ohledy, protože přišel tvůj bratr.“

„Nevlastní bratr,“ opravila ho automaticky.

„Ale dnes ráno máme čas si promluvit.“

Napila se kávy. „Myslela jsem, že muži nemají ranní konverzaci moc v oblibě.“

Střelil po ní uličnickým sexy úsměvem. „Záleží na tom, co se stalo noc předtím.“

Zčervenala. „V našem případě se noc předtím děje spousta věcí. Málem jsem založila požár kvůli rozžhavené knížce ve své ložnici. Pak ten půlnoční vetřelec. Ošklivé sny. Trezor plný nadpřirozených kamenů s neznámou silou. Nemluvě o stresu z několika meziher, jako byl například nález těla a útěk před únosci.“

„Náš vztah se rozhodně neubírá normální cestou. To uznávám.“

„Přesně,“ přikývla. „Možná proto si nejsem jistá, jak si s tebou ráno poté povídat. Nebo prostě nemám v téhle oblasti moc zkušeností. Měla jsem pár vztahů, včetně jednoho či dvou, o nichž jsem si myslela, že by mohly vydržet. Ale nikdy netrvaly dlouho. Z nějakého důvodu jsem si vždycky udržovala odstup tím, že jsem s nimi netrávila celou noc.“

„Pokud se s mužem nemusíš setkat u snídaně, můžeš si říkat, že šlo jenom o rande, ne o vztah, je to tak?“ zeptal se Sam.

„Ano, něco takového. Podle poradců na Sluneční akademii mám vážné problémy s důvěrou. Můj otec, psycholog, říká, že se bojím závazků. Taková kombinace je pro každý vztah smrtící.“

Sam nakládal na dva talíře obrovskou hromadu francouzských toustů. „No, poradci a tvůj otec se ve svých diagnózách rozhodně mýlili, ne?“

Zaskočil jí doušek kávy. „Cože?“

Položil pánev na smažení na sporák. „Nemáš problémy s důvěrou. Jenom si dáváš pozor na to, komu věříš. A závazky ti nevadí. Zavázala ses ke spoustě věcí a splnila je.“

„O čem to, pro všechno na světě, mluvíš?“

„Před lety jsi uzavřela pevné přátelství s Gwen Frazierovou a Nickem Sawyerem. A už jste přátelé několik let. Věříš jak Gwen, tak Nickovi. Spřátelila ses s Thaddeusem Webberem, samotářským, vysoce výstředním staříkem, který skoro nikomu nedůvěřoval. Ale svěřil se ti se svými tajemstvími a ty jsi je uchovala. Svědomitě se necháváš fotit na zadní obaly knih, abys otci pomohla udržet obraz moderní, dobrovolné rodiny, i když ty sis tu rodinu nevybrala. A v neposlední řadě jsi stoprocentně oddaná svému psovi.“

Zadívala se na Newtona. „Na sto deset procent.“

„Vidíš?“ Sam položil kousek toustu stranou, aby vychladl. „Dokážeš přijímat závazky. Čili psychiatři na Sluneční akademii a tvůj otec nikdy skutečně neporozuměli tvým problémům. Ale to už dávno víš.“

Zamrkala. „To jest?“

„To je takový technický termín.“ Sam přinesl talíře ke stolu. „Tím končím dnešní ranní přednášku. Pojďme se najíst.“

Přistoupila ke stolu, posadila se a prohlédla si francouzské tousty. Každý krajíček byl silný a nadýchaný a zlatě hnědý.

„Tohle je ten nejkrásnější francouzský toust, jaký jsem kdy viděla,“ konstatovala.

„Očividně máš hlad.“

„To ano. Vlastně hlady nevidím.“

Výhoda vztahu se Samem, uvažovala. Měla spoustu cvičení a spálila moře kalorií.

Bohatě si namazala toust máslem a nalila na něj trochu sirupu. Opatrně si kousek ukrojila a nabodla na vidličku. Vložila si ho do úst a polkla. Okamžitě se pustila do dalšího sousta. A dalšího.

Chvíli jedli v překvapivě družném tichu, nemuseli si nic říkat.

Abby nakonec odložila vidličku a zvedla hrnek s kávou. „A co ty?“ zeptala se.

Sam se zastavil s vidličkou na půl cesty k ústům a tázavě se na ni zadíval. „Já?“

„Ty očividně víš, co závazky znamenají. Zavázal ses uchovat tajemství Fénixových krystalů.“

„Takže?“ Snědl kousek francouzského toustu.

„Co Cassidy? Sám jsi říkal, že jste spolu chodili, dokonce si spousta lidí myslela, že jste buď zasnoubení, nebo se brzy zasnoubíte.“

Sam se opřel na židli a natáhl si nohy pod stolem. „Odpověď zní, že jsem na okamžik o svatbě opravdu uvažoval. Vztah s Cassidy se zdál dokonalý, možná až příliš. Ale něco chybělo. Čekal jsem na cinknutí, víš?“

„Na cinknutí?“

„Na ten pocit, že tohle je to pravé. S Cassidy nikdy nepřišlo. Mohu jen říct, že zatímco jsem pracoval na posledním úkolu pro toho soukromého klienta, došel jsem k závěru, že je na čase s ní všechno ukončit.“

„A místo toho jsi přišel domů a našel její tělo v laboratoři.“ Abby najednou všechno došlo. „A tehdy ses s ní doopravdy svázal. Slíbil sis, že najdeš jejího vraha.“

„Nezemřela by, kdyby se mnou nechodila,“ řekl Sam. „Kvůli našemu vztahu se ocitla v nebezpečí. Věděl jsem to od té noci, kdy byla zavražděna.“

„Ale jestli tě svedla kvůli krádeži těch kamenů…“

„Na tom nezáleží. To já jsem ji tehdy pozval na první schůzku na té výstavě drahokamů a minerálů. To já jsem ji představil Fryeovi. A já jsem se s ní dál scházel, ačkoliv se stala naší zaměstnankyní.“

„Rozumím.“

Sam ji dlouhou chvíli pozoroval.

„Ano,“ řekl. „Vidím, že ano. Ty jediná můžeš. Přinesu další kávu.“

Přistoupil k lince a zvedl konvici. Volnou rukou hodil plátek studeného francouzského toustu Newtonovým směrem. Newton hbitě vyskočil a chytil toust ve vzduchu.

Abby zazvonil telefon. Zvedla ho a zadívala se na neznámé číslo.

„Netuším, kdo by to mohl být,“ zamumlala.

Stiskla tlačítko, aby hovor přijala.

„Ano?“ ohlásila se.

„Abigail? Jsi to ty?“

Orinda Stricklandová mluvila stejným úsečným, chladným, pohrdavým tónem, který děsil už třináctiletou Abby. Orinda nebyla o nic méně hrozivá, i když jí bylo už osmdesát, ale v hlase se jí ozýval mírný chrapot, který prozrazoval její věk a něco dalšího. Abby trvalo pár vteřin, než našla to správné slovo. Panika. Byla to Orinda, kdo byl dnes vyděšený, a zoufale se to snažila skrýt.

Abby se zhluboka nadechla a v duchu si zopakovala svoji mantru. Neprojevuj žádnou slabost.

„Paní Stricklandová. To je ale překvapení. Nevěděla jsem, že máte moje číslo.“

„Dal mi ho Dawson.“

„Aha. Někdo snad zemřel?“

„To není vtipné.“

„Nemělo být. Jenom si nedovedu představit žádný důvod, proč byste se mnou chtěla mluvit.“

„Nesmysl,“ vyštěkla Orinda. „Patříš do rodiny. Proč bych s tebou neměla chtít mluvit?“

„Tušila jsem to.“ Abigail se opřela o opěradlo židle a zahleděla se do lesa za oknem. Newton se posadil vedle ní. Položila mu ruku na hlavu. „Jde o Dawsona a toho investora, jehož se snaží získat.“

„Dawson mi říkal, že s tebou mluvil o nalezení nějaké staré knížky, kterou potřebuje, aby tu smlouvu uzavřel. Říká, že jsi mu odmítla pomoct.“

„Tak jednoduché to není, paní Stricklandová.“

„Dawson mi povídal, že mu tu knížku nechceš najít, protože máš stále problémy vyrovnat se s minulostí.“

„No jistě, kdo nemá? Ale opakuju, že to tak jednoduché není.“

„Abigail, byla jsi velice problematická dívka. Udělali jsme, co jsme považovali pro tebe a pro tvoji rodinu za nejlepší. Teď jsi dospělá. Doufala jsem, že už sis do téhle chvíle uvědomila, že jsme neměli jinou možnost než poslat tě do té speciální školy. Potřebovala jsi léčbu.“

„Mhmm.“

„Máš vůbec tušení, kolik to stálo, poslat tě na tu Měsíční akademii?“

„Sluneční.“

„Cože?“ nechápala Orinda.

„Ta škola se jmenovala Sluneční akademie.“

„No, nemůžeš čekat, že si to po všech těch letech budu pamatovat.“

„Bože, to je komické,“ řekla Abby. „Já jsem na to nikdy nedokázala zapomenout. A ne, abych odpověděla na vaši otázku, nevím, kolik vás to muselo stát.“

„Za školné, pokoj, stravu a poradenství jsme utratili celé tisíce. Měla bys nám být vděčná za všechno, co jsme pro tebe udělali.“

„Ach, to já jsem,“ prohlásila Abby zdvořile. „Velice vděčná.“

Uvědomovala si, že ji Sam pozoruje. Opíral se o linku, upíjel kávu a poslouchal každé slovo. Newton si položil hlavu na její nohu a nabízel jí mlčenlivou útěchu.

„To nejmenší, co pro rodinu můžeš udělat, je najít pro Dawsona tu knížku,“ zakončila Orinda. „Tvrdí, že je absolutně nezbytná pro uzavření dohody s tím investorem.“

„Ano, o tom se mi zmínil. Ale budete mi muset věřit, když vám říkám, že ta knížka je nebezpečná.“

„Nesmysl. Je to jenom kniha, ani není moc stará. Nebavíme se tu o nějakém středověkém rukopisu. Ten investor je očividně posedlý tímhle konkrétním nesmyslem a dal jasně najevo, že je to cena za uzavření obchodu.“

„Spousta lidí po této knize pátrá a přinejmenším jedna osoba už kvůli ní zabíjela,“ prozradila Abby.

„Tomu ani na chvilku nevěřím. Nikdo kvůli čtyřicet let starému kusu papíru nezabíjí. Vymýšlíš si stejně, jako když jsi byla ještě malá. Jde tu o peníze, že?“

„Ne.“

„Samozřejmě že ano,“ odfrkla si Orinda. „Vždycky jsi záviděla Dawsonovi dědictví a svěřenecký fond, který jsem založila pro dvojčata, ačkoliv jsem ti vysvětlila, že na ty peníze nemáš sebemenší právo, protože nejsi se Stricklandy biologicky spřízněná.“

„Na ten rozhovor si pamatuju. Už tehdy jsem vám řekla a říkám vám to i teď, že se o vaše peníze nezajímám.“

„Vždycky jde o peníze,“ opáčila Orinda. V hlase jí zazníval vztek a jistota. „Myslela bych si, že po tom všem, co jsme pro tebe udělali, nám na oplátku pomůžeš. Jestli je však tvůj smysl pro rodinu tak chabý, máš moje slovo, že se ti tvoje úsilí vyplatí.“

Možná to bylo vzácnou ukázkou emocí nebo prostě vzrůstající panikou v Orindině hlase. Ať už to bylo jakkoliv, Abbyina intuice začala pracovat. Narovnala se na židli a opřela se lokty o stůl.

„V životě jsem vás neviděla takhle se ponižovat a žadonit, paní Stricklandová.“

„Já nežadoním, ty nevděčná ženská. Snažím se ti vysvětlit, že tvou povinností je pomoci bratrovi v téhle krizi.“

„Nevlastnímu bratrovi,“ opravila ji Abby automaticky. „Nejsme pokrevně spříznění, vzpomínáte?“

„Na tom teď nezáleží. Jsme rodina. Dawson říká, že mu hrozí vězení.“

„Podívejte, chápu, že čelí bankrotu, ale pokud nebyl tím, kdo to Ponziho schéma organizoval, pochybuju, že ho federálové obviní z nějakého zločinu.“

„Copak to nechápeš?“ zvolala Orinda. „Ten, kdo Dawsona do toho kontraktu nalákal, zajistil, že až se to všechno provalí, zaplatí za to Dawson.“

„Dobře, dobře, uklidněte se. Zdá se, že tu jde o peníze. Jestli bude Dawson nucen vyplatit svoje klienty, může si peníze půjčit ze Stricklandova fondu. Nebo od vás.“

Nastalo krátké, nepříjemné ticho.

„To nepůjde,“ řekla Orinda bezvýrazně. „Fond je skoro úplně vyčerpaný.“

„Cože?“

„Nechala jsem Dawsona investovat do toho zatraceného podniku skoro celou částku.“

„Ach, proboha. Nejsem žádná odbornice na spravování financí, ale copak si s vámi nikdo nepromluvil o diverzifikaci aktiv? A co přednáška na téma ‚jestli to vypadá příliš dobře, než aby to byla pravda, pak je to nejspíš příliš dobré, než aby to byla pravda‘?“

„Neodvažuj se mě poučovat, Abigail.“ Orindin hlas hřímal vztekem a napětím. „Co se stalo, stalo se. Není to Dawsonova chyba, že jsou peníze pryč. Dawson byl obětí toho podvodu. Teď však celá rodina čelí finančnímu krachu. Musíš tu knížku najít, Abigail. Je to to nejmenší, co pro nás můžeš udělat po všech těch problémech, které jsi nám způsobila.“

Telefon v Abbyině ruce ztichl. Zadívala se na Sama.

„Pokud ti to ještě nedošlo, byla to Dawsonova babička, Orinda Stricklandová.“

„Ta, která ti dala jasně najevo, že z jejích peněz nezdědíš ani cent?“ zeptal se Sam.

„Jo. Očividně už nezbyl žádný cent, který by se dal zdědit. Zdá se, že prakticky všechny Stricklandovy peníze investovala do toho Ponziho schématu.“

Sam tiše hvízdl a potřásl hlavou. Nic neřekl.

„Čekám, že další telefonát bude od Dawsonovy matky.“

„Tvé macechy.“

„Ano.“ Abby zabubnovala prsty na stole. „Ačkoliv je taky možné, že přinutí tátu, aby mi zavolal. Ne že by měl něco zdědit, protože podepsal předmanželskou smlouvu, ale dokud manželství trvá, může využívat spousty výhod plynoucích ze Stricklandových peněz. Jestli ví, že je teď kohoutek zavřený a že v sázce je dědictví dvojčat, určitě nějak zareaguje.“

„Myslíš, že se bude starat o svěřenecký fond tvých nevlastních sester?“

„Jessica a Laura jsou tátovy děti,“ vysvětlila Abby. „Část obrázku moderní rodiny. Navštěvují velice drahou soukromou univerzitu. Nebude chtít, aby o to školné přišly.“

„Tahle situace,“ uvažoval Sam, „je pro tebe čím dál komplikovanější.“

„Ano, to je.“ Vstala. „Jdu se projít. Potřebuju trochu čerstvého vzduchu, abych si pročistila hlavu.“

Newton při slově projít vyskočil.

„Půjdu s tebou,“ nabídl se Sam.

Abby se otočila ve dveřích. „Myslela jsem, že jsi říkal, že jsem tady na ostrově v bezpečí.“

„Jsi v bezpečí.“ Sam postavil prázdný hrnek na linku. „Jenom chci jít s tebou. Vadí ti to?“

„Jak chceš.“

„To je od tebe laskavé,“ zabručel. „Po tom všem, co jsem pro tebe udělal.“

Poprvé v životě Abby pochopila, co to znamená vidět rudě. Byla tak naštvaná, že sotva dokázala promluvit.

„Nesnaž se ve mně vzbudit vinu,“ vyštěkla. „Právě jsem strávila několik minut rozhovorem s celosvětovým odborníkem.“

Sam se uculil. „Nedokázal jsem odolat.“

Snažila se zůstat rozzlobená, ale neměla na to energii. Místo toho vybuchla smíchy.

„Tvůj smysl pro humor nezná hranic,“ lapala po dechu.

Déšť ustal a mlha se začala rozpouštět. Pomalu se oteplovalo, ale vzduch byl stále chladný a vlhký. Abby se zabalila do kabátu. Sam si vzal koženou bundu. Newton venku pobíhal jako šílenec, lítal od stromu ke stromu a užíval si nově nalezené svobody bez vodítka.

„Myslím, že slyší volání divočiny,“ poznamenala Abby.

„Na gaučového psíka se docela rychle adaptoval na venkovský život.“

Abby se podívala na tři další domy, sotva viditelné přes les. „Tohle všechno jsou tedy pozemky Coppersmithovy rodiny.“

„Jeden z nich. Další je v Sedoně.“

Abby ukázala na domy. „Kdo v nich žije?“

„Moje rodina si je postavila pro sebe.“ Ukázal na moderně vypadající domek shlížející na moře. „Mojí matce se starý dům nikdy nezamlouval. Judson a Emma používají ty druhé dva, když jsou na ostrově. Jsme si blízcí, ale máme rádi soukromí. Navíc mí rodiče si do budoucna představují rozvětvenou, širokou rodinu se spoustou vnoučat.“

„Ale nikdo z vás ještě do manželství nevstoupil.“

„Zatím ne. Mamka už na nás začíná naléhat. Myslím, že proto byli táta s mámou tak nadšení z mého vztahu s Cassidy. Byli si tak jistí, že je ta pravá. Jsou přesvědčení, že tu bloumám po ostrově se zlomeným srdcem.“

„Vím, že nemáš nic zlomeného, ale myslíš, že je možné, že když jsi tu vraždu nedokázal vyřešit, mohl ses stát posedlý pocitem selhání?“ zeptala se Abby jemně.

„Jasně.“ Sam se pomalu, chladně usmál. „Ale teď se všechno změnilo. Mám stopu, díky tobě.“

Přešli přes mýtinku a zastavili se na vrcholku skalnatého útesu shlížejícího na zátoku.

„Proč tvoje matka pojmenovala tuhle zátoku Copper Beach, Měděná pláž?“ zeptala se Abby.

Sam nadzvedl koutky úst. „Jednou to sama uvidíš.“

Nedaleko od pobřeží prořízly vodu ploutve kosatek. Mohutná černobílá stvoření vylétla z vln v ladných, akrobatických skocích a vzápětí zmizela zpátky v hlubinách.

„To je jedno z místních hejn,“ prozradil Sam. „Výzkumníci je mají všechny označené, pojmenované a zaevidované. Žádné dvě kosatky nemají stejné znaky. Každé hejno má svůj vlastní dialekt velrybího jazyka.“

„Jsou úžasné, když je vidíš takhle zblízka,“ vydechla Abby. „Vypadají, jako by tančily.“

„Jsou na lovu. Osmitunové zvíře sežere spoustu potravy. Vypadá to, že objevily hejno lososů. Pracují jako tým, naženou ryby proti jednomu z podvodních útesů tady u ostrova. Když se lososi ocitnou v pasti, kosatky vytáhnou nože a vidličky, jinak známé jako velice ostré zoubky.“

„Prostě příroda. Doslova. Já dávám přednost upečenému lososovi.“

„Mám pro tebe novinku, místní rybáři používají často stejnou techniku, aby chytili lososy, které pak jíš. Lovecké strategie se u jednotlivých druhů tolik nemění.“ Samův telefon zazvonil. Vytáhl ho z bundy a zkontroloval displej. Pak hovor přijal. „Promiň, tati. Nic moc nového nemám. Řekl jsem ti, že zavolám, až pro tebe budu něco mít.“

Nastala krátká pauza.

„To není nutné, tati,“ řekl Sam bezvýrazně. „Máte s mamkou v plánu dorazit příští týden na sjezd. Není potřeba, abyste přijeli dřív.“

Další pauza.

„Chápu,“ přikývl Sam. Zněl rezignovaně. Ukončil rozhovor a zadíval se na Abby. „To byl táta.“

„Špatné zprávy?“ zeptala se znepokojeně.

„Záleží na tvém úhlu pohledu. S mamkou jsou na cestě na ostrov. Přijedou dneska odpoledne.“

25

Restaurace Copper Beach byla skoro prázdná, když sem Abby dorazila. Než jí číšnice přinesla ke stolu kávu, místnost už se z poloviny zaplnila a každou minutou se trousili další místní.

„Jsme rádi, že jste tu, jste dobrým lákadlem pro podnik,“ sdělila jí číšnice tlumeně. „Mezi námi, šéf je nadšený. Problém je, že jediné, co si lidé objednávají, je kafe a koblihy.“

Servírka vypadala na devatenáct. Byla veselá, přátelská a nestydatě zvědavá. Světlé vlasy měla stažené do pevného culíku. Její uniforma sestávala z džínů a trička. Štítek se jménem nikde neměla. V městečku o velikosti Copper Beach nejspíš žádný potřeba nebyl, usoudila Abby. Zaslechla, jak někteří zákazníci oslovují číšnici jako Brendu.

„Nepodceňujte kafe a koblihy,“ řekla Abby podobně tlumeným hlasem. „Můžou být hlavním zdrojem zisku.“

„Jasně, pro šéfa. Jenomže lidi, kteří si objednají kafe a koblihy, nenechají moc spropitného.“

„Jo, to vím. Taky jsem tuhle práci dělala. Je mi to líto. Možná bych měla vztyčit transparent, na kterém by stálo: ‚Pokud chcete vidět cizince, musíte si objednat přinejmenším hamburger.‘ A extra poplatek by byl za toho psa venku.“

Brenda se zahihňala. Abby se rozhlédla po přecpané restauraci. Několik párů rychle odvrátilo oči stranou. Hučení strojené konverzace zesílilo. Většina se točila kolem rybaření a počasí.

„Je mi jasné, že tady na ostrově moc turistů nemáte,“ řekla Brendě, „ale to jsou tak vzácným druhem, že se za nimi otáčí celé město?“

Brenda se uculila a naklonila blíž, předstírala, že sbírá jídelní lístek. „Je pravda, že nejsme zrovna vysněnou destinací v San Juanu. Nejsme Friday Harbor, to je jasné. Většina lidí ani neví, že náš ostrov existuje, a místním obyvatelům to tak vyhovuje. Největší událost celého roku se koná příští týden, výroční sjezd Coppersmithů. Chaty a penziony zaplní zaměstnanci výzkumné a vývojové laboratoře s rodinami. Poslední noc se vždycky pořádá obrovské grilování. Pozvané je celé městečko.“

„Proč jsem tak zajímavá?“

Brenda na ni zamrkala. „Protože bydlíte u Sama Coppersmithe, samozřejmě.“

„Zřejmě nemívá moc hostů.“

„Děláte si legraci?“ Brenda se narovnala a obrátila oči v sloup. „Dámskou návštěvu si sem nepřivedl od chvíle, kdy jeho snoubenku zavraždili.“

„Slyšela jsem, že zasnoubení nebyli.“

„No, nebyli. Zemřela dřív, než to mohli ohlásit. Ale všichni na ostrově věděli, že se s ní Sam ožení. Ta ztráta mu zlomila srdce.“

„Aha.“

„Když se našlo tělo, kolovala tu spousta ošklivých řečí. Na internetu mu říkali Černovous. Tvrdili, že každá inteligentní ženská by se ho k smrti bála.“

„Modrovous,“ opravila ji Abby.

„Cože?“

„Modrovous je jméno toho šlechtice ze sedmnáctého století, který vraždil svoje ženy, a ne Černovous.“

„No jo. Jak chcete. Každopádně to, že vás sem přivedl, je velká věc. Znamená to, že se mu zlomené srdce uzdravuje.“

Abby Sama pozorovala, jak kráčí ulicí k restauraci. Vyšel právě z pošty, ale žádné obálky nenesl. Kýval na lidi, které míjel. Přátelsky ho zdravili.

Newton, uvázaný na vodítku, si všiml blížícího se Sama, a vyskočil, aby ho pozdravil.

„Tady nikdo nevěřil ani na vteřinu, že by měl Sam něco společného s vraždou té ubohé ženy, víte,“ zašeptala Brenda upřímně.

Abby se dívala, jak Sam drbe Newtona za ušima. „Rozumím. Věřili, že je nevinný, protože ho a jeho rodinu znají. Nedokázali si představit, že by spáchal vraždu.“

„No, jasně, všichni Coppersmithe známe. Patří jim většina ostrova. Ale to není ten důvod, proč jsme si všichni mysleli, že Sam svoji snoubenku nezabil.“

„Jaký byl ten důvod?“ zeptala se Abby zdvořile. Připravila se na odpověď, o níž věděla, že přijde.

„Jednoduchý,“ prohlásila Brenda triumfálně. „Jak říká můj taťka, kdyby se někdo z Coppersmithových rozhodl někoho zavraždit, můžete se vsadit, že by za sebou nenechali žádnou stopu, která by vedla k nim. Buď by to vypadalo jako nehoda, nebo by tělo prostě zmizelo. Což tady není tak těžké.“ Brenda kývla směrem k malému zálivu. „Tam venku je spousta hluboké vody.“

„Tuhle teorii už jsem slyšela,“ podotkla Abby.

„Jo, no, očividně si taky nemyslíte, že by tu ubohou ženu zabil. Nebyla byste tu, ne? Hups, musím jít.“ Brenda se ušklíbla. „Šéf se na mě dívá tím svým pohledem ‚vrať se do práce‘.“

Vrhla se směrem ke kávovaru.

Sam otevřel dveře a vešel do restaurace. Všechny hlavy se otočily jeho směrem. Následovalo několik veselých pozdravů. Sam odpovídal přátelsky s nenucenou srdečností člověka, který zná všechny osoby v místnosti.

Přešel ke stolu, kde seděla Abby o samotě s kávou, a usadil se na vinylové sedátko naproti ní.

Okamžitě přiběhla Brenda s hrnkem a konvicí s kávou v rukou.

„Dobré ráno, Same,“ pozdravila s tvářemi zrůžovělými vzrušením. „Kávu?“

„Ano, díky, Brendo. Jak se daří tvé babičce? Slyšel jsem, že měla nějaké potíže.“

„Zajela za specialistou do Seattlu, jak jí navrhovala tvoje mamka. Provedli pár testů a předepsali jí nějaké nové léky. Zdá se, že zabraly. Tlak už má zase pod kontrolou.“

„Dobře. To rád slyším.“

Brenda nalila kávu a šlehla po něm oslnivým úsměvem. „Můžu ti přinést ještě něco jiného?“

„Ne, kafe zatím stačí. Čekáme na moje rodiče. Dixon je přiveze z Anacortes. Měli by dorazit za pár minut.“

„Ráda je znovu uvidím,“ řekla Brenda.

Vrátila se zpátky za pult a začala nalévat kávu.

Hluk konverzace na pozadí, který na okamžik utichl, se vrátil s plnou silou. Sam zvedl hrnek, aby se napil černé tekutiny. Zarazil se, když uviděl, že se na něho Abby dívá.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla Abby hlavou.

„Fajn.“ Sam pokrčil rameny a napil se.

Abby ho dál probodávala pohledem. „Netvař se nechápavě. Uvědomuješ si, že všichni v téhle restauraci, a nejspíš i ve městě, předpokládají, že spolu něco máme?“

Sam s otázkou chvíli bojoval a pak se vzdal. „My spolu ale něco máme.“

„Možná, ale je to komplikované.“ Mírně naklonila hlavu, aby ukázala na přeplněnou restauraci. „Tví sousedé nechápou nuance. Myslí si, že máme osobní vztah.“

„Jo.“ Sam upil další doušek a postavil hrnek. Usmál se. „To taky.“

Předklonila se. „Bojím se, že tu dojde k nedorozumění, Coppersmithi. Tohle je tvůj domov, ne můj. Co klepy?“

„Co s nimi? Tohle je malé městečko a malý ostrov. Klepy jsou životní mízou téhle komunity.“

„Ty to nebereš vážně, že ne?“

„Co chceš, abych udělal? Vstal a oznámil, že spolu spíme, ale nechodíme?“

Opřela se a zabubnovala prsty o stůl. „Neříkej, že jsem tě nevarovala.“

„Jen klid. Nestaráš se o to, co si lidé kolem myslí. Až bude po všem, už je nikdy neuvidíš, ne?“

Zabušila další staccato a přimhouřila oči. „Správně.“

„Dobře. Jsem rád, že jsme si to vyjasnili.“

Ledově se na něj usmála. „Jak píše táta ve své knize o moderním manželství: komunikace je klíčem k dobrému vztahu.“

„Rozhodně. Dixonovo vodní taxi právě přijíždí.“ Sam postavil hrníček, vstal a vytáhl z peněženky peníze. Položil bankovky na stůl. „Je na čase seznámit se s mými rodiči.“

Abby vyklouzla zpoza stolu a zvedla kabelku. Po Samově boku prošla restaurací kolem zvědavých pohledů a zdvořilých pozdravů.

Brenda jim zamávala na rozloučenou. Abby pozdrav opětovala. Venku na chodníku je Newton uvítal se svou obvyklou radostí. Vysvobodila ho a obtočila si konec vodítka kolem zápěstí.

Přešli po Bay Street a sledovali, jak vodní taxi zastavuje u mola. Na palubě byli jenom dva pasažéři. Podobnost mezi Samem a mužem se stříbřitými vlasy a širokými rameny byla nezaměnitelná. Tytéž ostře řezané rysy, tytéž divoce odhodlané oči, pomyslela si Abby. Nebylo těžké uvěřit, že Elias Coppersmith přežil pokus o vraždu a unikl podzemní explozi se spoustou nebezpečných paranormálních krystalů. A že založil Coppersmithovo impérium.

Vedle Eliase Coppersmithe stála upravená, atraktivní žena s nenápadně obarvenými blond vlasy. Ruce měla zastrčené hluboko do kapes bundy.

Abby se zadívala na Sama. „Mají tvoji rodiče oba silné talenty?“

„Táta je určitě hodně citlivý na skrytou energii v krystalech. Ale není ani zdaleka tak dobrý jako Judson, Emma a já. Například dokáže poslat do kamenů trochu energie tak jako my.“

„A co tvoje matka?“

„Řekl bych, že mamka má nadprůměrnou intuici, ale která matka nemá? A řídí Coppersmithovu nadaci jako certifikovaná účetní. Ale nemyslím, že by se její schopnosti daly považovat za paranormální. Je jenom hodně, hodně dobrá, když jde o sledování peněz.“

„Kde jste tedy přišli ty a tvůj bratr a sestra k talentu na krystaly?“

„Táta říká, že musí pocházet od nějakého našeho předka. Coppersmithové se věnují hornictví už několik generací.“

„Zní to, jako bys tomu vysvětlení nevěřil.“

„Řekněme jen, že Judson, Emma a já máme vlastní teorii. Vymysleli jsme ji před několika lety, ale tátovi a mámě jsme o ní nikdy neřekli, protože je nechceme rozzlobit.“

„Dobrý bože. Přece si nemyslíte, že nejste otcovy děti. Máš jeho oči, rysy ve tváři…“

Sam se uculil. „Tuhle teorii nemyslím. Ale před čtyřiceti lety, když došlo k té explozi ve Fénixu, se uvolnila spousta paranormální radiace. Víme, že táta a Knox jí museli hodně schytat.“

„Ach bože.“ Abby spadla překvapením brada. S námahou ústa zavřela. „Chceš mi tu říct, že věříš, že spad z té exploze způsobil nějakou genetickou mutaci, která se projevila v tobě a tvých sourozencích?“

„Genetika je velmi komplikovaný obor, i když jde o normální věci. O paranormálních aspektech nic netušíme.“

„To je pravda.“

„Slib mi, že mamce nebo taťkovi o té teorii nic neřekneš. Emma říká, že by to nemuseli nést dobře.“

„Dobrá,“ přikývla Abby.

Sam vykročil na molo a popadl lano, které mu Dixon hodil. Pak chytil druhé. Přivázal vodní taxi několika efektivními, zručnými pohyby, narovnal se a vzal matku za ruku. Willow Coppersmithová lehce seskočila na molo. Krátce, mateřsky Sama políbila a pak se obrátila s vřelým úsměvem k Abby.

„Vy musíte být Abby,“ prohlásila.

Abby se usmála. „Ano, jsem.“

Začala k ní natahovat ruku, ale Elias seskočil z houpajícího se vodního taxi a přerušil představování. Přelétl ji pohledem od hlavy k patě. Pak se uculil, chladné uspokojení se mu zalesklo v očích.

„Získal jsi ji.“ Poplácal Sama po rameni. „Dobrá práce, synu. Jestli je jen z poloviny tak dobrá, jak si Webber myslel, pak ten zatracený zápisník konečně dostaneme.“

Abby mu věnovala svůj nejlepší profesionální úsměv rezervovaný pro ty nejpodivínštější klienty. „Také vás ráda poznávám, pane Coppersmithi.“

26

„Musíte mého manžela omluvit,“ řekla Willow Coppersmithová. „No, vlastně ho omluvit nemusíte, protože se chová, jako byste byla jenom užitečný zaměstnanec, se kterým může manipulovat podle svých vlastních záměrů. Ale pro jeho hrubost existuje vysvětlení.“

„Rozumím,“ přikývla Abby.

Seděli v obývacím pokoji domu Samových rodičů, který si sami postavili. Nejenže byl mnohem novější, ale také pohodlnější a útulnější než starý dům. Moderní vysoká okna poskytovala úchvatný výhled na moře a více přirozeného světla než ta ve starém kamenném domku.

„Mám-li být upřímná, myslela jsem, že Elias hledání toho starého zápisníku vzdal,“ povzdechla si Willow. „Možná by bylo přesnější říct, že jsem doufala, že to vzdal. Ale když mu zavolal jeho starý společník Quinn Knox, znovu ho hledání toho deníku posedlo.“

„Ano, také jsem získala ten dojem.“

„Jestli ho najde, vím, že neustane, dokud nenalezne krystaly, které se ztratily v téže době. Nikdy neuvěřil, že skončily pod hromadou suti při té explozi, a už vůbec ne teď, když se vynořil ten notes.“

„To je v pořádku, paní Coppersmithová,“ řekla Abby svým zdvořilým, profesionálním tónem.

„Prosím, říkejte mi Willow.“

„Willow. Jde o to, že jsem zvyklá pracovat pro posedlé, obtížné a výstřední klienty. Je to součástí mé práce.“

„Au.“ Willow se ušklíbla. „Nebavíme se tu jenom o Eliasovi, že? Myslíte si, že Sam je otci v mnoha ohledech podobný.“

„No…“

Willow si povzdechla. „Při popisu jejich vlastností dávám přednost spíše použití výrazů jako tvrdohlavý a odhodlaný, než posedlý a obtížný, ale máte pravdu. Jsou to dobří muži, ale přísahám, že když mají nějaký cíl, je skoro nemožné je přimět, aby od něho upustili.“

„Není třeba si dělat starosti, paní Coppersmithová,“ řekla Abby. „Už jsem pracovala s podivnějšími klienty, věřte mi. Sběratelé paraknih vždy poněkud vybočují z řady.“

Willow přimhouřila oči. „Stejně jako ti, kteří s nimi obchodují.“

Abby se dál usmívala. „Vrána k vráně sedá.“

Willow si ji zvědavě prohlédla. „Snažíte se mě přesvědčit, že váš vztah s mým synem je striktně obchodní, že?“

„Obchodní ujednání je základem naší spolupráce. Víte, Sam a já máme dohodu. Snaží se mě ochránit před tím, aby mě unesl nějaký další sběratel, který pátrá po tom deníku. Výměnou za to se snažím ten deník najít. Až dosud svoji část úmluvy plnil. Já stále pracuju na své půlce.“

„Jestli vás váže pouze obchodní vztah, překvapuje mne, že bydlíte v tom starém domě. Je to jeho soukromá rezidence.“

„Musel mě někde schovat,“ poznamenala Abby. „A moc možností nebylo. Někdo se mě snaží unést, víte.“

„Ano, slyšela jsem, co se stalo, poté co jste našli Webberovo tělo. Musela to být strašlivá zkušenost.“

Abby se kousla do rtu. „Musím přiznat, že na mém osobním strachometru se ta událost umístila docela vysoko. Tuto kategorii jsem rezervovala pro svou nevlastní babičku. Únos auta však rozhodně splnil všechna kritéria. Sam to ale zvládl úžasně. Jak jsem řekla, svou část dohody plní.“

Willow ji sledovala se zamyšleným výrazem. „Jste velice neobvyklá žena, Abby.“

„Jenom se snažím dělat svoji práci.“

„Prozradil vám Sam, že má jisté zkušenosti s vyšetřováním paranormálních zločinů?“

„Myslím, že říkal něco v tom smyslu, že pracuje pro poštovní úřad.“

Willow vykulila oči. „Poštovní úřad?“

„Ale to nic.“ Abby se usmála. „Takový osobní vtípek. Ano, zmínil se o své poradenské činnosti.“

„Vyprávěl vám o té práci?“

„Moc ne,“ přiznala Abby. „Mezi námi, myslím, že se mě snažil ujistit, že ví, co dělá. Tak nějak mi ukazoval svůj životopis.“

Willow si ji dál prohlížela dlouhým, zamyšleným pohledem. „Ani Sam, ani Judson nemají ve zvyku vykládat lidem o povaze svého poradenství. Vlastně bych se klidně vsadila, že Sam o tom nikdy žádné jiné ženě, s níž se v minulosti stýkal, nevyprávěl.“

„Sam a já se spolu vlastně nestýkáme, alespoň ne tak, jak myslíte.“

Willow mávla rukou. „Předpokládám, že jste slyšela o tom, co se stalo se ženou, s níž chodil naposledy.“

„Vzhledem k okolnostem je těžké to nevědět. První přednášku na toto téma jsem dostala od Dixona. Pak další od jedné své kamarádky, která si Sama vygooglila. Pak mi všechno vyprávěl Sam. A v neposlední řadě jsem si dneska vyslechla podobnou přednášku od číšnice v restauraci ve městě.“

Willow stiskla rty. „Nerada slyším, že o tom všichni stále mluví.“

„To chápu.“

„Vás ty staré klepy zřejmě neznepokojují.“

„Kdepak. Thaddeus Webber by mě za Samem nikdy neposlal, kdyby si myslel, že by mi tu hrozilo nějaké nebezpečí. A kamarádka Gwen se za Sama zaručila.“

„Kdo je Gwen?“

„Je to paranormální poradkyně. Umí číst aury.“

„Dobrý bože. Rozhodla jste se synovi věřit, protože vaše kamarádka tvrdí, že dokáže vidět jeho auru?“

„Gwen má opravdový talent a je hodně, hodně dobrá,“ prohlásila Abby chladně. „Ale vidím, že ačkoliv jste provdaná za muže, který má sám značný talent, a porodila jste dva syny a dceru s výjimečnými schopnostmi, stále v paranormálno nevěříte víc, než je absolutně nutné.“

Willow se ušklíbla. „Vždycky jsem si uvědomovala, že můj manžel, Sam, Emma a Judson jsou všichni neobvykle nadaní. Ale raději o jejich schopnostech uvažuji jako o velice silné intuici.“

Abby se usmála. „S konceptem intuice jste spokojená?“

„Ano, samozřejmě.“ Willow mírně mávla rukou. „Jsem si jistá, že většina lidí prožila v životě záblesk intuice. Bohužel ne vždy svému vnitřnímu hlasu naslouchají.“

Abby se pousmála. „To je pravda.“

Willowino obočí se spojilo do přísné linky. „Ale to neznamená, že je třeba uchylovat se ke konceptu paranormálních sil, jen abych si vysvětlila schopnosti manžela a dětí.“

„Dobře,“ přikývla Abby.

„Nechci s vámi diskutovat o existenci nadpřirozených jevů,“ řekla Willow tiše. „Chci se ujistit, že mého syna chápete. Cassidyina vražda jím hluboce otřásla. Neuvědomoval si, že je podvodnice a využívala ho, dokud nebylo příliš pozdě. Když našel tělo, zlomilo mu to srdce.“

„No…“

„Teď se obávám, že už nevěří vlastnímu úsudku či srdci. V posledních několika měsících jsem si o něho začala dělat starosti. Víc a víc se uzavíral do sebe a do toho starého domu. Z ostrova teď odjíždí jen tehdy, když musí zajít do laboratoře Černá skříňka, nebo kvůli jedné z těch strašných prací pro soukromého klienta. Myslím, že se prací snaží rozptýlit. Nežije plnohodnotný život, jestli víte, jak to myslím.“

„Hmm.“

„Co prosím?“ zeptala se Willow ostrým hlasem.

„Souhlasím s vámi, že se Sam víceméně uvěznil v domě na Copper Beach. Ale ne proto, že by měl zlomené srdce nebo se bál zamilovat.“

„Ne?“ Willow ji pozorně sledovala. „Proč tedy?“

„Musíte se na tu situaci podívat z jeho pohledu. Pokud jde o Sama, Cassidy byla obětí.“

„Byla to zlodějka.“ Willow pevně stiskla opěradlo křesla. „Svedla Sama, aby mohla ukrást Fénixovy krystaly.“

„On to tak nevidí. To on se s ní začal scházet a pak v tom pokračoval, ačkoliv porušil nějaké nepsané pravidlo o chození se zaměstnanci. Obviňuje se za to, že ji neprokoukl dřív. Nemá zlomené srdce. Ale je to čestný muž a má přemrštěný pocit zodpovědnosti. Navíc je prostě šílený.“

„Není šílený,“ vybuchla Willow. „Neopovažujte se něco takového říkat.“

„Promiňte, myslela jsem šílený vzteky. Špatná volba slov. Jde o to, že je pro něho nepřijatelné, že v jeho domě došlo ke zločinu. Truchlí nad Cassidyinou smrtí, protože nedokázal najít jejího vraha.“

„Dobrý bože.“ Willow se dlouho snažila vstřebat všechny informace. „Možná máte pravdu. Takhle jsme se na to nedívali. Všichni jsme si byli tak jistí, že mu Cassidy zlomila svou zradou srdce.“

„Nebojte se, jsem si jistá, že na zlomení Samova srdce by bylo potřeba mnohem víc. Upřímně řečeno, ani nevím, zda je to možné.“

„A to jsem si začínala myslet, že znáte Sama lépe než jeho vlastní rodina,“ podotkla Willow. „Také byste se o něm měla pár věcí dozvědět, Abby.“

27

Ve dveřích se zjevil Elias. „No? Nějaké další stopy vedoucí k tomu Miltonovi?“

Newton, ležící vedle Abbyina křesla, se zavrtěl, zvedl hlavu a upřel pohled na Eliase.

„Možná.“ Abby se odtrhla od zářící obrazovky počítače a vstala. „Ale jestli mě budete přerušovat každý pět minut, bude mi to trvat celé věky.“

Elias nadzvedl obočí. „Myslel jsem, že jsem dal jasně najevo, že nemáme moc času. Musíte toho Miltona najít předtím, než dražba začne. Nechci riskovat, že o tu zatracenou knihu přijdu.“

„Opravdu se snažím, pane Coppersmithi. Ale mezitím jsem Miltona ujistila, že přebijeme jakoukoliv nabídku, a on souhlasil, že nám to umožní.“

„Jestli se k němu dostane Lander Knox první, k žádné aukci nedojde. Zabije toho obchodníka tak jako Webbera a zápisník ukradne.“

„Uvědomuju si, že jsme v časovém presu. Proto bych raději pracovala bez toho, aby mi někdo nakukoval přes rameno. Ale když už jste mě vyrušil, zajdu do kuchyně pro trochu kávy.“

Vykročila k Eliasovi. Newton vyskočil a cupkal za ní. Tváří v tvář kráčející ženě a psovi Elias zdráhavě vycouval na chodbu. Abby proklouzla kolem něho s Newtonem v patách a zamířila do kuchyně. Elias je následoval.

„Co jste myslela tím ‚možná‘?“ zeptal se.

„Myslela jsem možná, jako že jsem možná našla pár stop.“ Abby vešla do kuchyně. „Musíte pochopit, že obvykle s obchodníky jako Milton nepracuju. Vím, jak ho kontaktovat, díky Thaddeusovi a svému příteli Nickovi, ale nic víc o něm nevím.“

„Thaddeus je pryč, ale co ten Nick, o kterém jste se zmínila? Spolupracuje s Miltonem?“

„Ano, ale o další informace ho požádat nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože je v současné době mým konkurentem. Také pátrá po tom deníku. Jak znám Nicka, už si našel nějakého klienta.“

„Knoxe.“

„To je možné, ale myslím, že nepravděpodobné,“ uvažovala Abby.

„Proč?“

„Klienti v nebezpečné zóně jsou mnohem nevypočitatelnější než ti, s nimiž obvykle obchoduju, ale Nick není hloupý. Určitě přijal bezpečnostní opatření. Landera Knoxe na černém trhu nikdo nezná. Není to stálý sběratel. Nick by ho za klienta nevzal, zvlášť kdyby měl jiné možnosti.“

„Haha. Možnosti, jako je Hank Barrett nebo jeho syn.“

„Majitelé Helicon Stoneu?“ Abby zvedla konvici. „To je mnohem pravděpodobnější. Mohu vám nalít šálek?“

„Jo, jasně.“

„Rádo se stalo,“ zamumlala otráveně.

Elias si sarkasmu nevšímal. Začal rázovat po kuchyni. „Možná jsem se příliš soustředil na Landera Knoxe. Není pochyb, že po tom deníku jde. Ale jestli se o něm doslechl i Hank Barrett, bude se ho se svým synem snažit taky najít. Mohli by představovat větší problém než Knox, i kdyby jen proto, že mají dost peněz, aby si mohli dovolit zaplatit nejvyšší cenu.“

Abby mu podala plný hrníček, když kolem ní pochodoval. „U takových dražeb se ještě mohou vyskytnout další problémy. Myslím, že Milton je spolehlivý, ale musíme počítat s možností, že zápisník, který hodlá prodat, je padělek.“

Eliasova tvář se zkroutila vztekem. „Chcete říct, že by nám někdo mohl podstrčit podvrh?“

„Šokující představa, že?“ Abby se suše zasmála. „Nerada vám to říkám, ale padělky jsou na trhu se vzácnými knihami docela časté.“

„Jestli si někdo myslí, že mě může podvést, radši by se mi měl rychle klidit z cesty.“

„Mhmm.“

„Co je?“ Elias se zastavil a probodl ji pohledem. „Myslíte, že nevím, jak zacházet s podvodníčky a ničemy?“

„Jsem si jistá, že zkřížit vám cestu může být velice nebezpečné, pane Coppersmithi,“ řekla zdvořile.

Elias si zřejmě konečně všiml, že mu něco uniká.

„Vysmíváte se mi?“ zavrčel.

„To bych se neodvážila. Jak jsem řekla vaší ženě, uznávám skutečnost, že tolerovat obtížné, výstřední a posedlé klienty je v mé práci nutností, ale měla bych vás varovat, že mám jisté hranice.“

Elias se několik vteřin tvářil zmateně. Pak mu v divokých očích zazářilo pochopení. „Říkáte o mně, že jsem obtížný, výstřední a posedlý?“

Sam se objevil ve dveřích. „Jen klid, tati. Po chvíli si na ni zvykneš.“ Zadíval se na Abby. „Bill, ten právník, vypátral jméno a adresu psychiatrické léčebny, kde je Grady Hastings na pozorování. Dnes večer musíme zajet do Seattlu na autogramiádu tvého otce. Zůstaneme přes noc u tebe a druhý den ráno si promluvíme s Hastingsem.“

„To zní jako dobrý plán,“ souhlasila Abby.

„Zbylo ještě trochu kafe?“

„Jo,“ přikývla Abby. Zvedla konvici.

Elias probodával Sama pohledem. „Myslí si, že jsme oba blázni.“

„Nic takového jsem nikdy neřekla.“ Abby se zamračila. „Kdybych si myslela, že jste skrz naskrz šílenci, nepřijala bych vás za své klienty. A rozhodně bych si Sama nenajala, aby mě chránil.“

„Jaký je rozdíl mezi mnou a Samem a párkem bláznů?“ zahřměl Elias.

Abby se téměř zakuckala smíchy. Zadívala se na Sama a věděla, že i on se musí kousat do rtu, aby potlačil smích. Odkašlala si.

„To je zajímavá otázka,“ prohlásila. Otočila se, aby nalila kávu. „Řekněme, že blázna poznám, když ho vidím.“

„Jsi si jistý, že to je ta správná Abigail Radwellová?“ zeptal se Elias Sama.

„Jo, určitě,“ odpověděl Sam vášnivě. „Dvě podobné na světě neexistují, to mi věř.“

Uličnická, důvěrná jistota v jeho slovech vzrušila Abbyiny smysly. Konvice v ruce se jí mírně zatřásla, když nalévala kávu.

„Nechápu to,“ zabručel Elias. „Jestli si myslíte, že jsme Sam a já obtížní klienti, proč jste souhlasila, že pro nás budete pracovat?“

„Vy a váš syn jste rozhodně na vrcholku mého osobního seznamu náročných klientů,“ odpověděla Abby. Vrátila konvici na hořák a obrátila se k mužům čelem. „Kromě toho jsem přesvědčená, že byste oba klidně spáchali i vraždu, kdyby si to okolnosti žádaly.“

„Jaké okolnosti?“ zahřměl Elias.

„Například kdybyste si mysleli, že musíte ochránit někoho z rodiny,“ navrhla Abby.

„K čertu, to jo,“ zamumlal Elias.

„Jistě,“ přikývl Sam. „Takže?“

„A to se mi na mužích líbí,“ konstatovala Abby.

28

„…abych svůj výklad shrnul, moderní, takzvaná smíšená rodina, dobrovolná rodina, není nic nového.“ Doktor Brandon C. Radwell přelétl zpoza pultu svoje publikum pohledem. „Vždy existovaly rodiny skládající se z dětí a dospělých, kteří nebyli nutně spojeni krví, ale složitou sítí sociálních vztahů. Hlavní rozdíl dnešní doby spočívá v tom, že zatímco dávné smíšené rodiny existovaly z nutnosti, dnešní smíšené rodiny jsou formovány na dobrovolném principu všech zúčastněných jedinců.“

„Dospělých zúčastněných jedinců,“ zašeptala Abby Samovi. „Děti do toho sotvakdy můžou mluvit. Je to máma a táta, kdo se rozhodnou rozvést a začít život s novou partnerkou či partnerem.“

„Jen klid,“ řekl Sam. Poplácal ji po koleni.

Několik hlav se na Abby otočilo. Kdosi sykl, aby mlčela.

Abby se koukla na hodinky. Už jenom chvíli, pomyslela si s úlevou.

Malý sál byl plný. Se Samem seděli v poslední řadě. Ze svého místa viděla na nevlastní matku Dianu, dvojčata Jessicu a Lauru a Dawsona v první řadě. Místnost byla přecpaná otcovými zbožňujícími fanoušky. Všichni svírali výtisk Dobrovolného rodičovství. Televizní štáb měl plné ruce práce s točením scény.

Její otec je možná sériový monogamista, pomyslela si Abby, ale s davem jednat umí. Není divu, že ho jeho nakladatelství s radostí poslalo na turné. Ten člověk uměl prodávat knížky. S pohlednou tváří, charismatem a nadáním na třicetivteřinové vtipné hlášky byl ideálním hostem jakékoliv talk show.

Z publika se zvedl obrovský aplaus. Abby poctivě zatleskala a naklonila se blíž k Samovi.

„Říkala jsem ti, že je dobrý,“ špitla.

„Měla jsi pravdu,“ uznal Sam. „Hodí se do televize.“

Vpředu v místnosti se Brandon na své publikum blaženě usmíval. „Než podepíšu knížky, které jste si všichni zakoupili u dveří, chci vám představit svoji vlastní dobrovolnou rodinu. Má milovaná žena Diana, můj syn Dawson, má nejstarší dcera Abby a dvě mladší dcery Jessica a Laura. Rád bych, aby přišli sem nahoru, abych jim před tímto publikem mohl říct, jak jsem na všechny hrdý a že jim děkuji za podporu tak vřelé a milující rodiny.“

„Tohle je ta nejhorší část,“ svěřila se Abby Samovi. Vstala. „Ale netrvá dlouho. Jenom pár minut.“

„Počkám,“ slíbil Sam.

Byla to jenom obvyklá poznámka, ale Abby se z nějakého důvodu cítila mnohem lépe. Nasadila svůj nejlepší profesionální úsměv. Pod pláštěm dalšího potlesku prošla uličkou. Než dorazila do přední části sálu, ostatní už se přidali k otci na pódiu. Vyšla tři schůdky a postavila se vedle Jessiky a Laury. Dawson ji horlivě ignoroval.

Jessica se naklonila k Abby. „Mamka říkala, že se nejspíš neukážeš. Ale já věděla, že přijdeš.“

„Ne že bych neměla dneska večer nic lepšího na práci,“ zašeptala Abby.

Laura a Jessica se zahihňaly. Abby se usmála. S dvojčaty moc času nestrávila. Krátce po jejich narození ji odeslali na Sluneční akademii. Rozdíl v jejich věku a dlouhé odloučení je od sebe oddělily. Abby však měla obě dívky ráda. Laura a Jessica se k ní chovaly spíš jako k tetě než k sestře, ale všem třem to tak vyhovovalo. Abby měla podezření, že ji dvojčata tajně obdivují, protože byla příslovečnou černou ovcí rodiny.

Za pultem vzal Brandon Dianu za ruku a zvedl ji nahoru, aby mohly na světle zazářit jejich snubní prstýnky. Znovu se usmál, ikona Dokonalého otce a Ideálního manžela. Abby a ostatní se pilně usmívali a ze všech sil se snažili vypadat jako šťastná rodinka.

„Takhle vypadá moderní dobrovolná rodina, mí přátelé,“ zaburácel Brandon. „Funguje tak, jak by měla rodina fungovat. Jistě, tu a tam se vyskytnou nějaké konflikty či nedorozumění. Vytvořit dobrovolnou rodinu není lehké. Ale nic na světě nestojí za to, pokud není vybudováno pilnou prací. Radwellovi to dokázali, stejně jako to můžete dokázat i vy.“

Místností otřásla další bouře potlesku. Abby a ostatní se dál usmívali.

Pod příkrovem aplausu se Laura naklonila k Abby.

„Mamka, babička a Dawson jsou na tebe vážně naštvaní,“ varovala ji Laura.

„Já vím,“ špitla Abby koutkem úst. „Ale táta dal jasně najevo, že tohle je jedno z těch povinných a nařízených představení.“

Jessica nakrčila nosík. „Nejsem si jistá, co se děje, ale myslíme si, že Dawson něco špičkově zvoral. Slyšela jsem, jak babička povídá mamce, že se snaží uzavřít nějaký důležitý obchod. Říkala, že bys mu mohla pomoct, ale nechceš, protože žárlíš, že nezdědíš žádné peníze. Je to pravda?“

„Není,“ hlesla Abby. „Není to pravda.“

„Haha.“ Jessica se tvářila spokojeně. „Věděla jsem, že je za tím něco víc.“ Okamžitě změnila téma. „Kdo je ten tvůj super nový objev?“

„Objev?“ zopakovala Abby bezvýrazně.

„Ten chlapík, co s tebou dneska večer přišel,“ sykla Jessica tlumeně. „Ten vzadu v místnosti v kožené bundě. Vypadá mnohem zajímavěji než Kane Thurston.“

Abby sledovala její pohled a zahlédla Sama. Stál s rukama zkříženýma, ramenem se opíral o zeď a sledoval ji.

„Ach, tenhle.“ Abby se vzpamatovala. „Jmenuje se Sam Coppersmith a je rozhodně mnohem zajímavější než Kane.“

„Hmmm,“ vydechla Jessica.

Abby se na ni zadívala. „Hmmm co?“

„Slyšely jsme, jak Dawson povídá mamce o někom jménem Coppersmith. Říkal, že Coppersmithové mají balík peněz. Dokonce vlastní i ostrov v San Juanu.“

Abby byla uchráněna odpovědi, protože na pódium přišel moderátor a oznámil, že pan spisovatel teď bude podepisovat knížku a že je k dispozici občerstvení.

Abby sestoupila z pódia, následovaná Laurou, Jessikou, Dawsonem, Dianou a Brandonem. Skončili v malém chumlu.

Brandon se tvářil potěšeně. Zadíval se na Dianu. „Myslím, že to šlo dobře, ne?“

Diana se usmála, ale v očích měla vzdálený výraz. „Zbožňují tě, drahoušku.“

Koordinátorka dnešního večera, drobná, štíhlá žena ve středním věku s brýlemi a neonově rudými vlasy, se zhmotnila u Brandonova loktu. Zářila jako semafor. „Odvedu vás ke stolu, doktore Radwelle.“

„Za okamžik, Lucy,“ řekl Brandon. „Rodina má přednost. Chci si promluvit s nejstarší dcerou, než začnu s podepisováním.“ Zamrkal. „Otcovské věci.“

Abby koutkem oka zahlédla, jak se Dawson ušklíbl. Jessica a Laura obrátily oči v sloup.

Lucy se netvářila moc nadšeně, ale ovládla se. „V tom případě nasměruji lidi ke stolu s občerstvením, než budete připraven.“

„Dobrý nápad.“ Brandon se na Abby usmál svým profesionálním otcovským úsměvem. „Co kdybys mě představila novému muži tvého života, drahoušku?“

Abby zaplavila vlna zoufalství. Při vzácných příležitostech, kdy se Brandon rozhodl hrát roli starostlivého otce, to většinou nedopadlo dobře.

„Sam je můj klient,“ řekla rychle. „Nic osobního mezi námi není.“

Brandon se uchechtl tak hlasitě, že ho lidé kolem zaslechli. „Svého tátu neoblafneš. Otec vždycky pozná, když se o jeho malou holčičku zajímá jiný muž. Podle toho, jak s tebou vkráčel do místnosti, ti mohu říct, že mezi vámi je opravdu osobní vztah.“ Rozhlédl se a trochu se zamračil. „Kam šel?“

Sam se zhmotnil z davu přímo za Brandonem.

„Jsem tady, pane,“ prohlásil. „Sam Coppersmith.“

Brandon se s lehkostí otočil, nasadil svůj charismatický úsměv a napřáhl ruku. „Brandon Radwell. Rád vás poznávám. Mám pár minut, než začnu s podepisováním. Co kdybychom si našli tiché místo na krátkou rozmluvu?“

„Jistě,“ souhlasil Sam. Zadíval se na Abby. „Nikam neodcházej.“

„Nemáme moc času,“ ucedila Abby semknutými rty. „Táta musí podepisovat svoje knížky.“

„Nepotrvá to moc dlouho,“ ujistil ji Brandon.

Oba muži prošli shromážděním do tichého rohu místnosti. Abby je znepokojeně sledovala. Když se otočila, uvědomila si, že Dawson zmizel.

„Hotovo,“ prohlásila Laura s evidentní úlevou v hlase. „Jessica a já už můžeme jít, že jo, mami? Říkala jsi, že musíme jen zahrát dokonalou rodinku.“

„Ano, můžete jít,“ přikývla Diana. Zadívala se na Abby. „Chci si s tebou promluvit.“

„Obávám se, že mám dnes večer spoustu práce,“ prohlásila Abby. „Mám už něco jiného.“

„Po tom všem, co jsem pro tebe udělala,“ podotkla Diana tlumeným a tvrdým hlasem, „a po tom, co jsem musela během těch let vytrpět, mi můžeš věnovat alespoň pár minut svého drahocenného času.“

Abby si povzdechla. „Věděla jsem, že sem dnes večer nemám chodit.“

29

Brandon vypnul oslnivý úsměv a s lehkostí vklouzl do otcovského znepokojeného modu. Vážný výraz byl přesně vypočítaný, pomyslel si Sam. Skládal se z mírně nakrčeného obočí, nepatrně přimhouřených očí a špetky otcovských obav.

„Moje dcera tvrdí, že jste jeden z jejích klientů,“ začal Brandon.

„Náš vztah je komplikovaný,“ odpověděl Sam.

Jedno Brandonovo obočí vylétlo vzhůru. „To jsou snad všechny?“

„Trefa.“

Sam sledoval, jak Abby s Dianou zmizely v chodbě. Z místa, kde stál, viděl, že je hala lemovaná dvojitou řadou kanceláří. Jedny z dveří byly pootevřené. Abby s Dianou vešly do místnosti. Světla se rozsvítila. Dveře zavřely. To není dobré, pomyslel si Sam. Abby však znala macechu už dlouho. Zvládne všechno, co se v kanceláři odehraje.

„Jak jste se vy dva seznámili?“ zeptal se Brandon.

„Přes jednoho Abbyina kolegu,“ odpověděl Sam.

„Pracuje v dosti neobvyklé branži.“

„Se vzácnými knihami, které se zabývají paranormálnem. Ano, já vím.“

Brandon si odkašlal. „Vy takové knížky sbíráte?“

„Pár jich mám.“

„Aha. Pověděla vám, že neobchoduje jenom s knihami o čarodějnictví, ale že doopravdy věří v okultismus?“

Sam rozzlobeně odtrhl pohled od zavřených kancelářských dveří. „Abby v okultismus nevěří. Jak jste na to, k čertu, přišel?“

„Nevím, co vám moje dcera napovídala, ale musíte se dozvědět, že zastává podivné teorie.“

„Věří v existenci paranormální energie, žádného okultismu.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“ podivil se Brandon suše.

„Okultní vědy se zabývají čarodějnictvím, démony a kouzly,“ prohlásil Sam netrpělivě. „Na druhé straně paranormální energie je prostě jenom energie. Žádná magie, černá nebo bílá. Ačkoliv existuje spousta falešných psychotroniků, médií a psychoanalytiků, kteří si vydělávají okrádáním důvěřivých lidí.“

Brandon už se nepokrytě mračil. „Neříkejte mi, že těm nadpřirozeným nesmyslům věříte taky,“

„Překvapuje mne, že to říkáte, doktore Radwelle. Vy sám se zabýváte psychoanalytickými žvásty. Jistě si uvědomujete, že podobné zájmy jsou základem každého trvalého vztahu.“

Brandonův výraz zostražitěl. „Četl jste mou knihu o manželství?“

„Ne. Jen tak střílím od boku.“

„Přestaňte s těmi nesmysly, Coppersmithi. Oba víme, že s mou dcerou chodíte.“

„Opravdu?“

„Zjistil jste, že je spřízněná se Stricklandovou rodinou, že? Nejste první chlap, který se s ní chce oženit kvůli jejímu dědictví. Jenomže žádné není. Ta stará mrcha, spíš známá jako Orinda Stricklandová, sedí na celém rodinném majetku. Věřte mi, že pomocí všelijakých právnických kliček zařídila, že Abby nedostane ani cent. Všechno připadne mé ženě, Dawsonovi a dvojčatům.“

„Slyšel jsem, že vás odstřihla taky.“

Brandon si znechuceně odfrkl. „Předmanželská smlouva. A já jsem byl tak pitomý, že jsem ty papíry podepsal. Myslel jsem, že až ta stará potvora odejde na věčnost, Diana změní názor a ty dokumenty roztrhá.“

„Ale?“

„Ale jak to tak vypadá, Orinda mě přežije, a já už mám čekání dost. Je čas jít dál.“ Brandon se zadíval přes místnost. „Lucy na mě mává. Musím jít podepsat pár knih. Nezapomeňte, co jsem vám říkal. Abby není s tou starou mrchou nijak pokrevně spřízněná. Vlastně Orindě je Abby trnem v oku. A to znamená nulové dědictví.“

„Myslíte, že mi jde o Stricklandovy peníze?“

„Rozhodně to měl za lubem ten ničema Kane Thurston.“

„Kdo je Kane Thurston?“

„Poslední muž, s nímž měla Abby vážný vztah,“ odpověděl Brandon.

„Ať se propadnu. Jste naprostý podvodník a pokrytec, Radwelle, nemluvě o prachbídném otci, ale svým podivným neobratným způsobem se přede mnou snažíte Abby ochránit, že je to tak? Asi bych vám měl připsat pár zásluh za otcovské instinkty.“

Brandonovi spadla brada. Pár vteřin zíral šokovaně do prázdna, ale podařilo se mu vzpamatovat.

„Abby je dospělá,“ zavrčel sevřenými rty. „Nemůžu jí říkat, co má dělat, ale hodlám ji ohledně vás varovat. Nemyslete si, že to neudělám.“

Rychle vykročil do davu. Než se usadil za stolem, aby se pustil do podepisování, nasadil si znovu svůj vřelý, otcovský úsměv.

30

„Jde o Dawsona a o ten obchod, který se snaží uzavřít, že?“ začala Abby. „Už jsem vysvětlila, že mu pomoct nemůžu.“

„Nezvyšuj hlas.“ Diana se ohlédla na zavřené dveře kanceláře. „Tohle je otcův jedinečný večer. Nedovolím, abys mu ho zničila.“

Abby si měřila vzdálenost ke dveřím. „Myslím, že tohle není dobrý nápad.“

Kancelář byla prakticky zařízená a přeplněná různými věcmi. Kovové kartotéky rámovaly celou jednu stěnu. Okno vedlo do ulice.

Diana zkřížila paže na prsou. „Přejdu rovnou k věci. Moje matka říká, že nechá přepsat Stricklandův fond, aby tě do něj zahrnula, když budeš souhlasit, že Dawsonovi tu knížku obstaráš.“

„Páni. Je vážně strachy bez sebe.“

„To je slabé slovo. A co víc, není jediná.“

„Vaše finanční situace je tak špatná?“

„Ano,“ přiznala Diana. „Tak špatná.“

„A co otcova nová kniha? Jestli se bude dobře prodávat, mohlo by to rodinným financím prospět. A jestli se rozběhne ta televizní show, budete na tom ještě líp.“

„Knížka a ten televizní projekt by si musely vést mimořádně dobře, aby vykompenzovaly Dawsonovy ztráty. I kdyby se nějakou náhodou stala ta kniha bestsellerem a ta realitní show prorazila, příjem z nich bude patřit Brandonovi, a ne mně. Předmanželská smlouva, kterou mě matka přinutila podepsat, ho chrání stejně jako mě. Nemusel by mi dát ani cent.“

„Ach bože. Není divu, že jste s Orindou tak vyděšené. Táta už ví, co se děje?“

„Ne,“ odpověděla Diana a pevně stiskla rty. „Nechci, aby to zjistil. Copak to nechápeš? Oženil se se mnou pro moje peníze a kontakty. Vím to už celé roky. Kdyby zjistil, že možná všechno ztratím, okamžitě by se vypařil.“

„To by mu bylo podobné,“ souhlasila Abby. „Jeho první žena musela odejít z univerzity, aby financovala jeho postgraduální studium. Opustil ji v den, kdy dostudoval. Jeho druhá žena byla jednou z jeho asistentek. To byla moje matka. Vypůjčil si spoustu její práce, kterou publikoval jako svoji vlastní. Rozvedl se s ní, aby se oženil s jednou ze svých bohatých klientek. To jsi byla ty.“

Diana vzteky zrudla. „Buď zticha. Znám jeho minulost lépe než kdokoliv jiný, včetně tebe. Proto vím, že má v úmyslu mě opustit, jakmile uzavře smlouvu na tu televizní show. Vlastně jsem si skoro jistá, že má poměr s ženskou, která natáčí pilotní díl.“

Abby nic neřekla. Sklopila pohled na své ruce.

Diana si znechuceně odfrkla. „Ty jsi to věděla?“

„Ne, ale nepřekvapuje mě to.“ Abby zvedla oči. „Když jsi věděla o jeho problému s monogamií, proč jsi za něho zůstala celé ty roky provdaná?“

Dianě zazářily oči těžko skrývaným vztekem a frustrací. „Ty nic netušíš, že ne? S prvním manželem jsem se rozvedla, protože to byl vulgární hulvát. Má matka mě varovala, abych si ho nebrala, ale já jsem neposlouchala. Ale po Dawsonově narození jsem si uvědomila, že se ho musím zbavit, abych ochránila jeho i sebe. Za tvého otce jsem se provdala, protože jsem si myslela, že se o mě skutečně zajímá, a protože jsem věřila, že bude dobrým vzorem pro mého syna. Pak přišla dvojčata. Několik let bylo všechno v pořádku, ale pak jsem zjistila, že Brandon má bokem řadu milenek. Naučila jsem se jeho nevěry tolerovat.“

„Kvůli Dawsonovi a dvojčatům?“ podivila se Abby. „Nechtěla jsi, aby zažili rozvod? To od tebe bylo velice obětavé, Diano. Přiznávám, že bych si nikdy nemyslela…“

„Nebuď směšná. Nezůstala jsem s tvým otcem kvůli Dawsonovi a dvojčatům. Rozvod by zvládli. Polovina jejich spolužáků ve škole byly děti rozvedených rodičů.“

„Správně.“ Abby znovu zkontrolovala hodinky. „Dobře, už to chápu. Konečně jsi připravená se s tátou rozvést, ale najednou jsi v pasti. Nemůžeš ho opustit, protože nemáš Stricklandovy peníze, o které by ses opřela. A myslíš si, že on chce z manželství vycouvat, dřív než jeho vlastní hvězda začne stoupat.“

„Teď chápeš, proč je pro Dawsona tak důležité vzpamatovat se z těch finančních ztrát? Přisahám, že jestli mu pomůžeš sehnat tu knížku pro jeho investora, zajistím, abys dostala spravedlivý podíl z matčiných peněz.“

„Předpokládáš, že jí je Dawson vrátí.“

„Vrátí,“ slíbila Diana.

„Jenomže já peníze tvé matky nechci,“ řekla Abby tiše.

„Protože si myslíš, že máš jistotu v Samu Coppersmithovi? Nebuď blázen, Abby. Nepotrvá to dlouho.“ Diana přešla ke dveřím a otevřela je. Zastavila se ve vchodu a ohlédla se přes rameno. „Peníze se nedrží jen vlastní krve. Pokud jde o manželství, obvykle se drží jiných peněz. Existuje pár vzácných výjimek, ale ty jen zřídka skončí dobře. Podívej se na moje manželství s tvým otcem.“

Abby se na ni zadívala. „To je jedna z věcí, kterou tu nechápu. Jestli jsi chtěla tátu opustit a neměla pocit, že bys měla manželství udržet kvůli Dawsonovi a dvojčatům, proč už jsi, pro všechno na světě, nepožádala dávno o rozvod?“

Dianina ústa se zkroutila hořkostí. „Jedno slovo? Matka.“

„Proč kvůli ní? Stejně tátu nikdy neschvalovala. Myslela bych si, že bude ráda, když se s ním rozejdeš.“

„Ach ano,“ povzdechla si Diana. „Byla by nadšená. Chceš pravdu? Neopustila jsem Brandona, když jsem měla, protože jsem jí nechtěla poskytnout to zadostiučinění, že měla celou tu dobu pravdu. Znovu.“

Diana vyšla na chodbu. Abby naslouchala vzdalujícímu se klapotu vysokých podpatků na dlaždicích.

Ve dveřích se objevil Sam. „Je tu všechno v pořádku?“

„Jistě,“ přikývla Abby. „Jenom jsme si trochu povídaly. Ale něco jsem se dneska večer naučila.“

„Co je to?“

„I u Stricklandů nejde vždycky jenom o peníze.“

„To je legrační, že to říkáš. Právě jsem mluvil s tvým otcem a došel jsem k závěru, že ani jemu nejde jenom o peníze.“

„Jak to myslíš?“

„Chtěl mi vysvětlit, že ze Stricklandova fondu nezdědíš ani cent. Snažil se tě ochránit před tím, aby ses vdala kvůli neexistujícím penězům.“

„Ach.“ Překvapené Abby chvíli trvalo, než to pochopila. „Hm.“

„Můžeme už jít?“

„Ano,“ potvrdila Abby. „Můžeme jít. Vlastně se nemůžu dočkat, až odsud vypadneme.“

31

Sam usedl za volant, ale nenastartoval hned. Zahleděl se do osvětlených oken sálu na druhé straně ulice. Uvnitř se stále tísnila spousta lidí.

„Pověz mi o Kaneu Thurstonovi,“ řekl.

Abby se na něho překvapeně zadívala. „Není moc co říct.“ Zapnula si bezpečnostní pás. „Nebyl to první muž, s nímž jsem chodila a který si myslel, že dostanu podíl ze Stricklandových peněz. Lidé se tak mýlí neustále.“

„Protože všichni předstírají, že jste jedna velká, šťastná rodina?“

„Lidé naletí všemu.“

„Kdo Kaneovi řekl, že nejsi předurčená k tomu, zdědit Stricklandovo rodinné jmění?“

„Já,“ prozradila Abby. „Jakmile jsem si uvědomila, o co mu jde. Chvíli jsem se cítila jako pitomec, protože obvykle rozpoznám podvodníka na první pohled. Musím ale Kaneovi přiznat, že je to hodně dobrý podvodník. Gwen a Nicka však neobalamutil. Viděli do něho od okamžiku, kdy se s ním seznámili, a varovali mě před ním.“

„Ty jsi jejich verdikt nezpochybňovala?“

„Ne, ačkoliv jsem si chvíli namlouvala, že se mýlí. Nakonec mi došlo, že musím Nickovi a Gwen věřit. A když jsem se na Kanea podívala bez růžových brýlí, uvědomila jsem si, že měli pravdu. Je mi líto, že ti otec udělal přednášku. Snažila jsem se jim dát najevo, že jsi jenom klient, ale všichni zřejmě předpokládají to nejhorší.“

„Tím nejhorším myslíš skutečnost, že bych si tě chtěl vážně vzít?“

Trhla sebou. „Takhle jsem to nemyslela. Promiň. Byl to těžký večer.“

„Předpokládám, že macecha s tebou chtěla probrat Dawsonovy finanční problémy.“

„Co jiného? Zoufale touží po tom, aby se jim rodinný majetek vrátil, částečně proto, že se chce s tátou rozvést. Myslí si, že otec už je jednou nohou ze dveří, což je logický předpoklad. Jestli se knížka a ta televizní show povedou, nejspíš zkusí štěstí jinde.“

„Něco v tom smyslu říkal. Myslím, že se vzdal plánu A.“

„Což bylo?“

„Doufal, že Orinda Stricklandová zaklepe bačkorama jako první. Zřejmě si myslí, že kdyby zmizela ze scény, nejspíš by Dianu přesvědčil, aby roztrhala předmanželskou smlouvu.“

„Možná že kdysi by se mu to povedlo. Tátovi se tu a tam podařilo využít své znalosti psychologie, aby zmanipuloval ostatní. Má v téhle oblasti spoustu zkušeností. Ale teď už je příliš pozdě. Diana s ním chce skoncovat. Jediný důvod, proč váhá, je ten, že nechce skončit na mizině.“

„Proč s ním vydržela tak dlouho?“ podivil se Sam.

„Nechtěla matce poskytnout tu radost, aby mohla tvrdit, že jí to říkala.“ Abby potřásla hlavou. „Chápeš to? Strávit skoro dvacet let s mužem jen proto, že nechceš připustit, že měla tvoje matka pravdu?“

Sam nastartoval. „Rodina.“

„Neustálý zdroj zábavy.“

„Dělají život zajímavým. Opravdu si myslíš, že tvůj otec s ní vydržel tak dlouho kvůli Stricklandovým penězům?“

„Určitě. I když není dědicem, jistě žije pohodlný život se spoustou zajímavých kontaktů.“ Abby se odmlčela. „A když si pomyslím, že ještě ani neví, že je všechno pryč. Kdy mu tak asi sdělí ty špatné zprávy?“

„Dobrá otázka.“

Sam vycouval z parkovacího místa a vyjel na ulici směrem do centra. Světla kancelářských budov, hotelů a bytových komplexů zářila za deštěm smáčeným okýnkem jako vodnaté drahokamy.

„Ještě jedna otázka na Kanea Thurstona,“ řekl.

„Jaká?“

„Zůstal u tebe někdy do snídaně?“

„Ne. I když jsme se několikrát sešli na brzký oběd v restauraci. Počítá se to?“

„Ne,“ prohlásil. „Oběd v restauraci se nepočítá.“

Abby zazvonil telefon. Sáhla do kabelky, vyndala přístroj a zadívala se na číslo volajícího.

„To je Nick,“ prozradila. Najednou mluvila o trochu veseleji. Přijala hovor. „Ahoj, Nicku.“

Sam zaslechl v jejím hlase nenucenost a lásku a ucítil bodnutí pradávné žárlivosti. Vědomí, že je Nick gay, jeho reakci nijak neumenšilo. Abby měla s přáteli pevné vazby. Vztah mezi Gwen a Nickem se tvořil celé roky. Zatímco byl v jejím životě nový a vztah s ním nedokázala tak snadno definovat. Spojovala je vášeň, ale věděl, že Abby ještě plně nevěří intimitě, která z ní vyplývala. Všechno se to dělo příliš rychle.

Potřebovala čas, aby pochopila a přijala pouto mezi nimi, uvažoval. Ale mezitím se mu nelíbila skutečnost, že hraje druhé housle vedle zlodějíčka a psychotroničky, která se živí čtením aur, nemluvě o psovi.

„Jsi si jistý?“ Abbyin tón se najednou změnil. V hlase se jí ozvalo znepokojení. Předklonila se na sedadle s telefonem přitisknutým k uchu. „Nicku, počkej, nezavěšuj. Rudý kód… Ano, je se mnou… Ano. Deset minut. Slibuju.“

Ukončila rozhovor a ztuhle se opřela s telefonem v ruce. Byla napjatá celý večer, ale teď vyzařovala obrovské množství stresu.

„Co se stalo?“ zeptal se Sam.

„Ve vedlejší ulici půl bloku od Broadwaye je jeden bar,“ řekla naléhavě. „Není odtud daleko. Musíme tam hned zajet. Nick čeká.“

„Co znamená ‚rudý kód‘?“ chtěl vědět Sam.

„Byl to starý signál, který jsme my tři používali, když jsme byli na Sluneční akademii. Znamená to, co rudý kód vždycky znamená. Stalo se něco hodně špatného.“

32

Lander Knox si prohlížel fotografii na zadním obalu výtisku Dobrovolného rodičovství, zatímco čekal v řadě. Usmívající se tváře Radwellovy rodiny způsobily vzedmutí kyseliny hluboko uvnitř jeho těla. Stálo ho nezměrné úsilí, aby knížku nehodil autorovi na hlavu. Prostě jedna velká, šťastná rodinka.

Vytáhl malou lahvičku pilulek a jednu si vhodil do pusy. Ten obrázek byl klamný, připomněl si. V Radwellově rodině už nebylo všechno tak dokonalé díky jeho finančním hrám. Vědomí, že jim způsobil vážné škody, ho uklidňovalo.

Získat laboratorní deník a psychotroničku, která by rozluštila kód chránící jeho dědictví, bylo stále prioritou číslo jedna. Ale ztráta Stricklandových peněz začínala otřásat celou rodinou. Bylo jasné, že ne všichni členové už věděli, co se stalo. Ale během posledního společného oběda vycítil v Orindě Stricklandové paniku a bezmocný vztek. Ta stará ženská byla vyděšená. A dnes večer zahlédl napětí v očích Diany Radwellové. Už jenom chviličku, uvažoval. Brzy budou všichni čelit velikosti jejich finanční zkázy.

Bude zajímavé sledovat, co se stane, až jim bankrot spadne na hlavu. Ta stará dáma nejspíš dostane infarkt. A bylo všeobecně známé, že vážné finanční problémy často způsobují rozvody. Radwellovo manželství bude bezpochyby další obětí. Dawson už se dávno topil v sebeobviňování a nemyslel si o sobě nic dobrého. Je jasné, kam by to mohlo vést. Nebylo by neobvyklé, kdyby muž, který všechno ztratil, spáchal sebevraždu. Ta pěkná blonďatá dvojčata už si nebudou moci dovolit přemrštěné školné na soukromé univerzitě, kterou navštěvovala. Nakonec se obrázek dokonalé Radwellovy rodiny rozpadne.

Žhavá kyselinka se vrátila na dno studny. Lander se najednou cítil mnohem lépe. Člověk ve frontě před ním poděkoval Radwellovi za podepsanou knížku a odešel. Doktor Brandon C. Radwell se usmál.

„Komu mám knížku věnovat?“ zeptal se Brandon.

„Nevadilo by vám napsat: ‚Landerovi, který si jednou vybere vlastní rodinu‘?“

„Samozřejmě.“ Brandon větu rychle napsal a knížku podepsal. „Hodně štěstí, Landere. Nezapomínejte, že rodina je všechno. Vybírejte moudře.“

„To udělám, doktore Radwelle.“

33

Zvenčí vypadal noční klub jako mizerná putyka. Připomínal spoustu dalších klubů ve čtvrti Capitol Hill. Dveře a okna do ulice byly natřené černě. Ale když Sam pobídl Abby dovnitř, uvítal je útulný, luxusní prostor vytápěný obrovskými kamennými krby. Zadní bar zářil naleštěným dřevem a sklem.

Klavír zabíral jeden roh místnosti. Jakási žena ve středním věku, oblečená ve zdobené róbě, s vlasy vysoko vyčesanými, hrála klasickou melodii. Měla dokonalý make-up. Náušnice, náhrdelník a náramek byly zhotoveny z napodobeniny drahokamů.

Klientela sestávala z překvapivé směsice žen a mužů, ale z řeči těla bylo jasné, že u stolů posedávají jenom přátelé, ne milenci. Oblečeni byli vybraně, do značkových džínů a košil a drahých bund. Popíjeli většinou martini nebo cosmopolitan.

Když Sam s Abby vešli do místnosti, otočilo se pár hlav, ale po krátké, kradmé prohlídce se všichni vrátili ke svým drinkům a rozhovorům.

Nick seděl sám v boxu v zadní části místnosti. Na stole před ním stálo modré martini, ale zdálo se nedotčené. Abby vklouzla na židli proti němu. Sam se posadil vedle ní. Nick se na něj znuděně zadíval.

„Vidím, že jste tu ještě,“ odfrkl si Nick.

„Jistě,“ prohlásil Sam. „Žiju v naději, že jednoho dne budeme vy a já přáteli.“

„Na to nespoléhejte.“

„Jsem zdrcen, samozřejmě,“ zabručel Sam. „Ale určitě se přes to přenesu.“

Abby se předklonila. „Co se děje, Nicku?“

„Od půl šesté dneska odpoledne už nejsem tvůj konkurent,“ prozradil Nick. „Pustil jsem svého klienta k vodě a přestal jsem tu zakódovanou knihu hledat. Jestli máš trochu rozumu, uděláš totéž.“

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Benny Sparrow dostal infarkt a zemřel ve svém obchodě včera v noci.“

„Ne, Benny taky,“ zašeptala Abby.

„Jo.“ Nick ochutnal drink a skleničku zase položil. „ Byl jsem ochotný přehlédnout Webberův infarkt. Byl to přece jen stařík se špatným zdravím. Takové věci se stávají. Ale když teď Benny skončil stejným způsobem, je tu najednou příliš mnoho souher náhod.“

„Kdo byl Benny Sparrow?“ zeptal se Sam.

„Jeden ze tří obchodníků z nebezpečné zóny, je možné, že používal přezdívku Milton,“ prozradil Nick.

„Vrah musel získat Bennyho jméno od Thaddeuse,“ uvažovala Abby.

„Vypadá to tak,“ přikývl Nick.

„Myslíte, že měl Benny ten deník u sebe?“ zeptal se Sam.

„Jestli jo, má ho teď vrah,“ konstatoval Nick. „Nedozvíme se to, dokud nezjistíme, zda aukce nebyla zrušena. Nic nového zatím nevím.“ Obrátil se k Abby. „Tahle situace je čím dál nebezpečnější. Nebezpečnější než Mariánský příkop. Je na čase zvednout plachty, kamarádko.“

„Nemůžu, Nicku,“ hlesla Abby.

„Poslouchej mě, Abby. Musíš se na Coppersmithe vykašlat a vypadnout odsud. Hned. Já odjíždím z města dnes večer. Můžeš jet se mnou.“

„Jestli je ten zápisník zamčený psi kódem, pak odjezd z města nic nevyřeší,“ poznamenala Abby. „Pokud vrah ten deník našel a rozhodl se, že mě potřebuje, půjde za mnou. Nemůžu utíkat navždycky.“

„Můžu ti obstarat novou totožnost,“ navrhl Nick. „Před nedávnem jsem tobě a Gwen vytvořil nové identity, jen pro jistotu.“

„Díky, ale bylo by pro mě těžké zmizet napořád,“ řekla Abby. „S rodinou si možná nejsme blízcí, ale věř mi, spousta příbuzných by si všimla, kdybych dneska v noci prostě odjela.“

„Nemluvě o mně,“ podotkl Sam. „Já bych si toho taky všiml.“

Nick ho probodl pohledem. „Pořád si myslíte, že se o ni dokážete postarat?“

„Jsem v lepší pozici, abych ji mohl ochránit, než vy,“ řekl Sam.

Abby se na Nicka znepokojeně zadívala. „Kam odjíždíš?“

„Na Havaj, za Gwen. Zamluvil jsem si na poslední chvíli letenku. Vezmu si prodlouženou dovolenou, než bude po aukci.“

„Kdo byl tvůj klient?“ zeptala se Abby.

„Pan Anonym,“ řekl Nick. „Už jsem pro něj něco dělal. Podívej, určitě nechceš odletět dneska večer se mnou, Abby?“

„Nemůžu,“ zavrtěla Abby hlavou.

„Mohla bys tu být v opravdovém nebezpečí.“

Abby se opřela o polštáře. „Budu v pořádku.“

Nick střelil po Samovi nesouhlasným pohledem a obrátil se k ní. „Jsi si jistá?“

„Ano.“ Abby se usmála. „Jsem si jistá.“

„Zavoláš mi, kdybys změnila názor?“ zeptal se Nick.

„Zavolám,“ slíbila Abby.

„V tom případě odcházím.“

Nick do sebe hodil zbytek modrého martini a zvedl se. Zadíval se na Sama.

„Nezapomeňte, co jsem vám říkal, Coppersmithi. Jestli se Abby něco stane, budete se mi zodpovídat.“

„Postarám se o ni,“ slíbil Sam.

Nick se otočil na patě a zmizel směrem ke dveřím označeným Toalety.

Sam pohlédl na Abby. „Předpokládám, že si nezaskočil na pány?“

„Ta chodba vede k východu do uličky,“ prozradila Abby. „Nick musí být opravdu vyděšený, když se bojí vyjít hlavními dveřmi.“

34

Samovi přejel mráz po zádech, když s Abby vystoupili o chvíli později z výtahu před jejím bytem.

„Dej mi klíč,“ řekl tiše.

„Něco je špatně, že?“ zašeptala Abby.

„Jo.“

Podívala se na zavřené dveře, jako by očekávala, že na druhé straně najde kobru. „Nejsem si jistá, že je to dobrý nápad.“

Vzal si od ní klíč. „Zůstaň tady,“ nařídil jí.

„Same?“

„Neřekl bych, že je teď někdo uvnitř,“ uklidnil ji. „Už je dávno pryč.“

Vytáhl pistoli zpod bundy, jen pro jistotu, a otevřel dveře.

Ven se vyhrnuly stíny a zneklidňující energie, nezachytil však jemné vibrace, jež by naznačovaly přítomnost osoby skrývající se v bytě.

„Ať už tu byl kdokoliv, je pryč,“ prozradil.

„Možná to byl Ralph, vrátný.“

„To si nemyslím.“

Vešel do krátké chodby a zahnul za roh. Světla velkoměsta ozařovala chaotickou scénu v obývacím pokoji. Na technice prohledání bytu nebylo nic profesionálního. Malý prostor byl vyrabován někým, kdo musel v té době dostat záchvat vzteku.

Knížky z poliček byly vyházené na podlahu. Vetřelec rozřezal nožem polštáře na pohovce a křesle. Obsah zásuvek stolu byl rozházený po zemi.

Sam rychle prohlédl ložnici a koupelnu. Oba pokoje vypadaly, jako by se jimi prohnalo tornádo.

Zamířil zpátky do obýváku a snažil se vymyslet, jak Abby ty špatné zprávy sdělit. Tlumený výkřik z hlavní chodby mu napověděl, že už tu pohromu zahlédla.

Obešel roh a uviděl ji. Stála na chodbě a šokovaně a nevěřícně se dívala na zpustošený obývák. Sam narovnal lampu a rozsvítil.

„Proč by někdo něco takového dělal?“ Sevřela ruce do pěstiček. „Byl to můj domov.“

Všiml si minulého času, ale rozhodl se, že ho nebude komentovat.

„Otázka zní, co hledal?“ řekl jemně.

„Očividně pátral po tom zatraceném laboratorním deníku nebo něčem, co by mu napovědělo, kdo ho má.“ Pomalu prošla tou zkázou a nakoukla do ložnice. „Dobrý bože, dokonce prohledal i zásuvku se spodním prádlem. Jak se mohl opovážit?“

„Můžeme zavolat policii,“ navrhl Sam. „Ale neveřím, že to k něčemu bude. Pro ně to bude jenom další bezvýznamná vloupačka. A ani to ne, protože pochybuju, že něco doopravdy chybí.“

„Protože to, co chtěl, tu nebylo. Máš pravdu. Policie by to odložila jako vandalismus. Zeptali by se mě, jestli znám někoho, kdo je na mě naštvaný. Jak bych jim měla vysvětlit, že nějaký šílenec s paranormální schopností spáchat vraždu jde po čtyřicet let starém deníku, který je zakódovaný para-šifrou? Mysleli by si, že jsem zešílela. Pak by se dozvěděli o době strávené na Sluneční akademii a byli by si jistí, že jsem cvok.“

Sam přešel k posuvným proskleným dveřím a prohlédl si je. „Stále zamčené zevnitř. To znamená, že se sem dostal hlavními dveřmi. Tím se to potvrzuje: tahle budova rozhodně potřebuje modernější bezpečnostní systém.“

„Nezvládnu to,“ hlesla Abby. Hlas se jí podivně třásl.

Sam se rychle otočil a přistoupil k ní. „Co nezvládneš?“

„Nezvládnu skutečnost, že byl tady, v mém domově,“ řekla Abby. „Už nikdy tady nebudu moct spát. Zítra předám byt nějakému makléři k prodeji.“ Rozhlédla se. „Ne, počkej, nejdřív sem musím poslat nějakou firmu na úklid. Řeknu jim, ať všechno posbírají a věnují charitě.“

„Hej, hej, hej, jen klid.“ Přitáhl si ji do náruče a snažil se vymyslet něco uklidňujícího. „Bude to v pořádku. Ten ničema rozřezal pár polštářů a nadělal trochu nepořádku, ale žádné vážné škody.“

„Dotýkal se mých věcí.“ Abby napětím ztuhla. Zřejmě si jeho objetí vůbec neuvědomovala. „Byl v mé ložnici. V koupelně. A v kuchyni.“

„Já vím. Zaplatí za to, slibuju.“

„Nejde tu o peníze, zatraceně.“

Trhl sebou. „Špatná volba slov. Nemyslel jsem, že ti zaplatí finančně. Chtěl jsem říct, že ho dostanu.“

Abby se zhluboka nadechla a narovnala se. „Tak dobrá. Díky.“ Vymanila se z jeho náručí a vykročila ke dveřím. „Vypadneme odsud.“

„Nechceš si s sebou vzít nějaké čisté oblečení?“

„Ne.“ Ani se neohlédla. „Nemohla bych si obléknout nic, co tu bylo, když se sem vloupal. Už bych znovu nemohla použít žádné nádobí nebo stříbro nebo povlečení nebo svoje nové ručníky. Všechno poskvrnil.“

Už stála venku a tiskla tlačítko na přivolání výtahu. Sam zhasl lampu. Chvíli tam stál a pozoroval znesvěcený byt.

„Ať už jsi kdokoliv, právě sis koupil jednosměrný lístek do pekla,“ řekl stínům. „Nikdy ses neměl jejích věcí dotýkat.“

35

Abby vystoupila z výtahu do tlumeně osvětlené kobky, jež byla podzemní garáží. Svářily se v ní různé pocity. Dokázala myslet jen na to, aby se dostala do auta a odjela co možná nejdál od svého zničeného domova. Ne, už to není můj domov. Spaloval ji takový vztek, že si ani nevšimla strašidelného mravenčení na zátylku, dokud nebylo příliš pozdě.

Než si uvědomila, že se v garáži děje něco špatného, Samova silná ruka jí pevně sevřela paži. Otočila hlavu, aby na něho pohlédla.

„Co –?“ začala.

„Ticho,“ hlesl jí Sam přímo do ucha.

Rychle ji zatáhl za masivní SUV zaparkované v rohu. Šedé zdi garáže je chránily ze dvou stran. Veliké vozidlo poskytovalo další krytí.

Ve tmě zaševelila zlověstná energie. Abby byla najednou promrzlá na kost. Parkovací garáže byly v noci vždycky strašidelné a navzdory bezpečnostním opatřením v budově tahle nebyla výjimkou. Kroky se tu děsivě rozléhaly. Mezi zaparkovanými auty zůstávalo příliš mnoho temných míst. Šedým betonovým podzemím vždycky procházela tak rychle, jak jen to šlo, s klíči v ruce a všemi smysly zbystřenými. Ale dneska v noci byla příliš rozrušená.

V garáži panovalo podezřelé ticho. Žádné kroky či hlasy, ale intuice ji varovala, že se Samem nejsou sami. Ve tmě někdo číhal. Sam ji pustil. Sledovala, jak vytahuje zpod bundy pistoli a kousek stříbřitého křemene, který vypadal jako křišťálové zrcadlo. Uvažovala, k čemu kámen slouží, ale usoudila, že teď není správný čas na to, aby se vyptávala. Sam ztuhle čekal jako lovec připravený k akci. Vypadal soustředěně. A nebezpečně.

Nevěděla, co má čekat, možná hrozbu nebo rozkaz od ozbrojeného střelce. Panovalo však podivné, nepřirozené ticho, jež se každou vteřinou prohlubovalo. To nebylo dobré. Bledá záře fluorescentního světla nad hlavou ještě zeslábla. V garáži to začínalo vypadat jako v nějakém podivném snu.

„Zapoj smysly,“ nařídil Sam tiše. „Všechny.“

Už je dávno používala, normální i paranormální, ale nesnažila se je zaostřit. Soustředit paranormální energii na delší dobu mělo jeden háček. Nepříjemný stres a nakonec vyčerpání byly to nejmenší, čeho se obávala. To zvládne. V tomto okamžiku ji však k smrti děsilo, že garáž začínala připomínat snový výjev z nočních můr o Gradym Hastingsovi. Už tak bylo hrozné probudit se a zjistit, že stojí vedle postele. Co kdyby zapojila talent ještě víc a ocitla se ve snu natrvalo?

Sam vycítil její váhání a střelil po ní netrpělivým pohledem.

„Hned,“ vybídl ji.

Garáž procházela bizarní proměnou. Prostor kolem začal nabývat čím dál nereálnějšího vzhled, jako by se propadal do jiné dimenze. Řady aut se protáhly až do nekonečna. Betonové sloupy připomínaly Möbiovy pásky.

„Je to jenom mnou, nebo to tu začíná vypadat jako v ošklivém snu?“ zašeptala.

„I mně to tak připadá.“

Ta zpráva ji uklidnila. Nebyla v tom sama. Chtěla vysvětlit důvod, proč tak váhala s uposlechnutím jeho příkazu, ale nezdál se vhodný čas ani místo na delší konverzaci. Najala si ho jako poradce na takovéto situace. Nemělo smysl zaměstnávat prvotřídní talent, když jste neposlouchali, co říká. Opatrně zapojila smysly na maximum.

Přízračný svět značně vybledl, když její parasmysly začaly fungovat. Garáž se však do normálu nevrátila. V takovémhle stavu dokázala vnímat světlo i z neviditelné části spektra. Scéna byla nyní osvícena září ultrasvětla.

V tomto děsivě osvětleném prostředí byly lidské aury ještě viditelnější. Žhavá energie zářící ve tmě mezi dvěma zaparkovanými auty potvrdila to, co už vycítila. Někdo tu na ně čekal.

Smysly omamující energie najednou vybuchla odnikud. Jako by někdo hodil paranormální granát přímo před SUV, jež je chránilo. Abby zavřela instinktivně oči, ale strašnou záři tím neumenšila. Exploze pronikavého ultrasvětla napadla její parasmysly víc než normální zrak.

„Neplýtvejte časem a energií, abyste to potlačil, Coppersmithi.“ Temný hlas vyrazil ze tmy. Byl mužský, ale podivně pokroucený. „Můj malý světlomet pohání krystal. Vyzařuje víc energie než jakýkoliv člověk. Za chvíli vaše smysly přemůže. Radím vám, abyste vypnuli talent, než vám ho spálí.“

„Světlomet je vám k ničemu,“ zavolal Sam. „Už jsem náš malý problém vyřešil.“

„K ničemu vám to nebude. Ale pokračujte a pokuste se ho přemoci, jestli chcete. Až vám dojde, že je přístroj silnější než vy, budeme se moci domluvit. Tedy za předpokladu, že budete ještě vzhůru. Jistě si uvědomujete následky vážného popálení psi energií.“

„Zkusím dneska v noci zůstat dlouho vzhůru,“ slíbil Sam.

Abby vycítila další příval žhavé energie v jeho auře a věděla, že cosi provedl se zrcadlovým křemenem. Uvědomila si, že vysílá do kamene ohromné množství energie.

Ozvalo se jasné cvaknutí, jak nějaký předmět upadl na betonovou podlahu. Ultrabílá záře, jež náhle naplnila prostor, zablikala a zhasla. Když se jí smysly vyjasnily, Abby si uvědomila, že se garáž vrátila do normálu.

„Sakra.“ Kletba byla doprovázena bolestivým zalapáním po dechu.

Cizincův hlas už nezněl pokrouceně. Místo toho vypadal rozčileně. „Jste opravdový ničema, Coppersmithi. Jak jste to, k čertu, dokázal?“

„Vyladěný krystal dokáže generovat mnohem stabilnější energii než jakákoliv osoba, ale je třeba lidské mysli, aby ho aktivovala. Nezrušil jsem účinek vašeho světlometu. Použil jsem ho proti vám.“ Nastala krátká pauza, než Sam zdvořile dodal: „Zvládl jsem to, zatímco jste blábolil o svém úžasném přístroji.“

„Naštěstí mám zálohu.“

„Skutečnou zbraň?“ zeptal se Sam. „Chytrý tah.“

„Předpokládám, že vy taky jednu máte?“

„Co myslíte?“

„Že ano?“ V cizincově hlase se ozvaly rezignace a vztek. „Zničil jste můj světlomet. Byl to prototyp, první a zatím jediná verze, která opravdu fungovala.“

„KEP technologie?“

„Jasně. Máte vůbec tušení, jak dlouho trvá vyrobit další? Vyprodukovat krystal dostatečně velký, aby poháněl tu zatracenou věc, zabere celé měsíce, a to předpokládám, že se během té doby nic nepokazí. Víte, jak křehké parakrystaly jsou.“

„Jak ty krystaly produkujete?“ zeptal se Sam.

„Mohl bych vám to prozradit, když mi povíte, čím poháníte zbraň, kterou jste si přinesl na náš večírek.“

Abby došlo, že se konverzace ubírá nesprávným směrem.

„Proboha,“ sykla. „Teď není čas pouštět se do odborné diskuse.“

„Má pravdu,“ zavolal Sam.

„Ano, to má. Nerad to přiznávám, ale možná jsem vás podcenil, Coppersmithi. Moje chyba. Varovali mě, že byste mohl představovat problém.“

„Snažím se,“ opáčil Sam. „Občas se mi daří.“

„To vidím. Jde o to, že potřebuji slečnu Radwellovou. Dám vám svoje slovo, že se jí nic nestane.“

„Tak proč se ji pokoušíte odvést násilím?“ zeptal se Sam.

„Protože ji bohužel v tomto okamžiku máte v rukou vy a já pochybuju, že se jí vzdáte bez boje.“

„Trefil jste do černého.“

„Dobře tedy, zkusme se dohodnout. Řekněte si její cenu. Dám za ni mnohem víc.“

„Není na prodej,“ zvolal Sam.

Abby by je nejradši oba uškrtila. „Přestaňte o mně mluvit, jako bych byla vzácná knížka v dražbě, slyšíte mě?“

„Na svou obranu chci uvést, že se snažím domluvit civilizovaným způsobem, slečno Radwellová,“ řekl cizinec. „Doslechl jsem se o vašem neobvyklém talentu, ale bylo mi dáno jasně najevo, že pracujete pouze na základě osobního doporučení. Nemohl jsem vás kontaktovat obvyklým způsobem, protože se blížeji neznám s žádným z vašich dalších klientů a Thaddeus Webber mě odmítl doporučit. A tak jsem zkusil nepřímý přístup.“

„Herbář,“ pochopila Abby. „To vy jste mi ho poslal.“

„Byl to dar, který vás měl ujistit, že jsem způsobilý stát se vaším klientem. Ale vy jste neodpověděla.“

„Měla jsem v poslední době trochu moc práce.“

„Rozumím. Snažil jsem se najít vlastního obchodníka, aby mi tu knížku našel. Je v téhle práci dobrý, ale neumí luštit kódy. Rozhodl jsem se, že vás zkusím zaměstnat, až se knížka stane mým vlastnictvím. Ale dnes odpoledne jsem dostal zprávu od toho obchodníka, v níž mi sděloval, že rezignuje. Mohu jen předpokládat, že ho odradily nedávné vraždy. Došel jsem k závěru, že nemám jinou možnost než přistoupit k drastičtějším činům.“

„Ano. No, jak vidíte, vaše drastické činy moc nefungují,“ zavolala Abby.

„Čistě ze zvědavosti: přišel za vámi Coppersmith s řádným doporučením?“

„Ano, přišel,“ odpověděla Abby chladně. „A mimochodem, není to jen můj klient, ale najala jsem si ho, aby mě chránil, dokud nenajdu jistou knížku.“

„Čtyřicet let starý laboratorní zápisník, který bude vydražen v aukci. Ano, já vím. Vaše volba ochránce je trochu podivná, mírně řečeno. Jako byste najala vlka, aby hlídal ovečky, ne?“

„Sam a já máme dohodu.“

„Dám vám dvakrát tolik, co on.“

„Je mi líto, musím si dávat pozor na svou pověst,“ řekla Abby.

„Dám vám své slovo, že vám ode mě nehrozí žádné nebezpečí.“

„Správně,“ zvolal Sam. „Proto právě postáváme v téhle garáži uprostřed noci a povídáme si s několika parazbraněmi v rukou.“

„Zdá se, že jsme tu uvízli na mrtvém bodě,“ řekl druhý muž.

„Kdo jste?“ zeptala se Abby.

„Myslím, že s formálním představením ještě počkáme. Možná se domluvíme jindy.“

Abby ucítila příval vzteku. „To vy jste se mi vloupal do bytu a zničil ho, že ano? Tak abyste věděl, to vám nikdy v životě neodpustím. A rozhodně nebudu pracovat pro ničemu, který naruší soukromý prostor jiné osoby. Nechám vás zatknout.“

„Uklidněte se, slečno Radwellová. Přiznávám, že jsem se ve vašem bytě dnes odpoledne krátce porozhlédl, ale bylo jasné, že se tam dostal někdo přede mnou. Nebo máte hodně špatnou hospodyni.“

„Proč bych vám měla věřit?“

„Kdybych váš byt prohledal já, slečno Radwellová, počínal bych si mnohem diskrétněji. Nezanechal bych za sebou žádné očividné známky své přítomnosti.“

Sam se mírně posunul. „Tušíte, kdo se mohl do bytu dneska v noci vloupat?“

„Nevím, ale vypadá to, že byl vzteky bez sebe, nejspíš duševně vyšinutý. V zájmu slečny Radwellové navrhuji, abyste předpokládal, že tatáž osoba zavraždila Webbera a Sparrowa. Víte, že jsou mrtví, ne?“

„Jo,“ hlesla Abby. „Chcete nám namluvit, že za ty dvě vraždy nejste zodpovědný?“

„Ano, přesně to vám říkám.“

„Oba zemřeli paranormálními prostředky,“ namítla Abby. „Vypadá to, že vy máte čirou náhodou talent na výrobu přístrojů, které mohou být pro člověka smrtící.“

„Stejně jako váš bodyguard. Když už jsme u toho, Coppersmithi, asi byste mi neprozradil, čím jste zničil můj světlomet?“

„Jistě. Hned jak mi povíte, čím jste proměnil tuhle garáž ve snový výjev.“

„Je mi líto, tajemství výrobce. Víte, jak to chodí v obchodním světě. Všude samí podvodníci. Nikomu se nedá věřit. Abychom se vrátili k tématu Sparrow a Webber, tušíte, kdo je zabil?“

„Po tom notesu jde i chlapík jménem Lander Knox,“ prozradil Sam. „Snažíme se ho najít dřív, než ho vypátrá.“

„Webber a Sparrow byli oba dobří v tom, co dělali. Jejich profesionální služby mi budou chybět. V této chvíli se však obávám především o slečnu Radwellovou. Také o ni nechci přijít. Její talent je velice výjimečný. Ale to už asi víte, že? Dobře se o ni starejte, Coppersmithi.“

„To si pište,“ zavolal Sam.

„Jak milé, že se tolik lidí zajímá o moje blaho,“ zabručela Abby.

„Jen málo osob dokáže to, co vy, slečno Radwellová,“ prohlásil cizinec. „Kdybyste z jakéhokoliv důvodu potřebovala nového ochránce či klienta, prosím, neváhejte a kontaktujte mne.“

„Moc se na to nespoléhejte,“ opáčila Abby.

„Nikdy nevíte. Věci se mění. Protože to však vypadá, že dnes v noci ke změně nedojde, prozatím se s vámi rozloučím. Těším se na budoucí setkání.“

„Předpokládám, že chcete ten herbář zpátky,“ ozvala se Abby napjatě.

„Nechte si ho jako suvenýr. Já se o parfémy moc nezajímám. Ale rád se dozvím, zda Kleopatřin recept fungoval.“

Ve tmě zazněly kroky. Abby cítila, jak Sam zapojil téměř vyčerpaný talent. Věděla, že se snaží zachytit auru druhého muže.

Dveře do uličky se zavřely s těžkým, kovovým cvaknutím, jež se rozeznělo v temnotě. Garáž ztichla.

Sam vstal. „Ty ses ho zeptala, jestli chce ten herbář zpátky. O co tu, k čertu, šlo? Abby, ta zatracená kniha byla úplatek. Úplatky se nevrací.“

Rychle vyskočila. „Říkala jsem ti, že musím myslet na svou pověst.“

„A to ses na mě naštvala, když jsem se s ním bavil o našich přístrojích.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se. „Schytal jsi hlavní nápor z toho světlometu.“

„Přežiju.“

„Musel to být hrozný zásah. Ani si nedovedu představit, kolik energie jsi musel použít na co, co jsi udělal s tím křemenem. Určitě ti nic není?“

„Přestaň zbytečně panikařit,“ odsekl Sam. „Nemáme čas. Brzy se sesypu.“

„Správně. Ano. Promiň. Předpokládám, že to byl Nickův pan Anonym.“

„Nejspíš, ale pokud jde o Coppersmithe a spol., anonymní není. Máme pro něho jméno.“

„Jaké?“

„Konkurence.“

„To byl někdo z Helicon Stoneu?“

„Mám pocit, že jsme se právě setkali s Gideonem Barrettem, synem Hanka Barretta. Říkal jsem ti, že táta a Hank se nenávidí už celé roky.“

„Páni. No, alespoň že naše strana dnes v noci vyhrála.“

„Naše strana?“ Sam zněl pobaveně.

„Jenom takový obrat,“ odsekla stroze. „A co teď?“

„Teď najdeme místo, kde bych si mohl několik hodin odpočinout. Zapomeň na to, že bychom jeli zpátky do Anacortes. Když se zhroutím, je to obvykle těžké.“

„Můžu řídit.“

„Já vím, ale byla bys příliš zranitelná, kdybych ležel v bezvědomí na zadním sedadle. Nechci riskovat další pokus o únos.“

Abby ztěžka polkla a připravila se na nejhorší. Neprojevuj žádnou slabost. Sam dnes v noci spotřeboval spoustu energie. Musí se prospat, a to hned. Měla by se chovat dospěle.

„Můžeme se vrátit do mého bytu,“ navrhla. „Tam je nejbližší postel.“

„Ne,“ řekl překvapivě jemně. „Do bytu ne.“

36

Vybral jeden z obrovských, anonymních hotelů o několik bloků dál ve středu města a požádal o pokoj bez spojovacích dveří. V úzkém prostoru výtahu si uvědomoval, že neprožívá jen následky spálení ohromného množství energie. I z Abbyiny aury vyzařovala nervózní síla. Nezasáhl ji plný úder světlometu, protože byl namířený proti němu, ale trochu z výbuchu schytala. I ona byla na pokraji sil.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„To bude dobré,“ odpověděla Abby. „Jsem jenom trochu napjatá. Víš, jak to chodí. Nejspíš je dobře, že jsi mě teď v noci nenechal řídit zpátky do Anacortes.“ Zadívala se na jeho tašku. „Ale jestli to takhle půjde dál, začnu cestovat s věcmi na přespání jako ty. Alespoň že hotel poskytuje to nejzákladnější.“

Zadíval se na malý balíček, který svírala v ruce. Dal jí ho recepční za stolem. Obsahoval kartáček na zuby, pastu a několik dalších nezbytností. Ze zničeného bytu si odmítla vzít třeba jen spodní prádlo a věci na převlečení. Dnešní noc s sebou měla jen to, co obvykle nosila ve své kabelce.

Dveře výtahu se otevřely. Vyšel za Abby na chodbu. Musí se soustředit, aby zajistil, že bude přes noc v bezpečí, než se zhroutí, aby jí nic nehrozilo.

„Co to bylo za světlomet, který na tebe použil?“ zeptala se Abby.

„Ať se propadnu, jestli to vím. Barrettovi mají svá tajemství stejně jako Coppersmithové. Dal bych ale hodně za to, abych se dozvěděl, jaký druh krystalu použil na pohánění té věcičky.“

Abby se usmála.

„Copak?“ zeptal se.

„Když se na to tak dívám, ten souboj kdo s koho v garáži byl docela zábavný.“

„Ano? Nevšiml jsem si, že by se někdo smál. Mně do smíchu rozhodně nebylo.“

„Myslím na to, jak jste si začali povídat o krystalech, zatímco jste na sebe mířili zbraněmi,“ vysvětlila Abby.

„Připadalo ti to zábavné?“

„Asi bys to musel slyšet.“

„Já jsem to slyšel.“

Soustředil se na rutinní zabezpečení, ale nebylo pochyb, že část z něj byla stravována rostoucím napětím, jež bylo první fází syndromu popálení smyslů. Tohle už jsi zažil, pomyslel si. Zvládneš to.

Biochemie silného vyčerpání byla komplikovaná a ne úplně pochopená. Muži se museli potýkat se spoustou adrenalinu a testosteronu, takže se dalo očekávat sexuální vzrušení. Hladový, napjatý neklid však v minulosti nikdy nebyl tak strašný. Nebylo třeba žádných zvláštních schopností, aby porozuměl tomu, proč jsou dnes ty pocity tak silné. Měly cíl a tím cílem byla Abby.

Přinutil se projít rutinní bezpečnostní opatření. Do paměti si zapsal umístění nouzových východů a vymyslel dvě možné únikové cesty. Ruka se mu trochu třásla, když vkládal kartu do zámku. Jestli si toho Abby všimla, byla natolik ohleduplná, že nic neřekla.

Uvnitř místnosti zajistil dveře a krátce pokoj prohlédl. Žádné spojovací dveře, jak mu slíbili. Zavřená okna vedla z dvanáctého poschodí na Šestou avenue.

Spokojeně rozepnul koženou tašku a vyndal dva malé krystaly.

„Co to je?“ zeptala se Abby.

„Uvažuj o nich jako o paranormálním nástražném drátu. Jestli se někdo pokusí projít těmi dveřmi nebo oknem, poznám to.“

„Další KEP technologie?“

„Ano.“

„Vždycky s sebou nosíš tyhle věcičky a zbraň mezi nejnutnějšími potřebami?“

„Ano.“

Když se přesvědčil, že učinil všechna bezpečnostní opatření, otočil se a podíval se na Abby. Stála před postelí, paže složené na hrudi. Ta její očividná nejistota ho zlobila.

„Co je?“ zeptal se.

Odkašlala si. „Nic. Já, ehm, myslela jsem, že tu budou dvě postele, nic víc.“

Z nějakého důvodu ho vědomí, že s ním nechce sdílet postel, zasáhlo silněji než ten zatracený světlomet. A pak se naštval, ne na Abby, ale na sebe. To byl další problém se smyslovým vyčerpáním. Všechno, i ty nejnormálnější logické myšlenkové procesy, bylo složitější. Jako by jezdil na horské dráze.

„Promiň.“ Věděl, že mluví stroze, ale bylo to o hodně lepší, než kdyby ji prosil, aby se s ním vyspala. „Jiný pokoj bez spojovacích dveří neměli. Žádný problém. Lehnu si na křeslo nebo na zem.“

„Ne, to rozhodně ne.“ Obočí se jí spojilo v jedinou linku. „Potřebuješ se pořádně vyspat. Na křesle nebo na podlaze to nepůjde.“

„Věř mi, dneska v noci si ani nevšimnu, kde zalehnu.“

„Zapomeň na to. Promiň, že jsem o tom začala mluvit. Jsem trochu napjatá. Jsi vyčerpaný. Myslela jsem, že bys měl radši spát sám.“

„Neupadnu do kómatu.“ Vyndal z tašky věci na spaní, čisté tričko a trenýrky. „Jenom se potřebuju trochu prospat.“ Zamířil do koupelny.

„Mimochodem, co to je KEP technologie?“ zeptala se Abby.

„Cože?“ Musel se na její otázku hodně soustředit. Touha přitáhnout si ji do náručí a ztratit se v jejím žhavém, měkkém těle, aby uhasil sálající plameny, byla stále silnější. Co se to s ním k čertu dělo? Málem se přestával ovládat, to se mu nikdy nestalo. Možná že měl Barrettův paranormální světlomet pár vedlejších efektů.

„KEP technologie,“ zopakovala. „Použili jste ten termín s Gideonem Barrettem.“

Stál ve dveřích a zíral do bíle vykachlíčkované koupelny. „Znamená to krystaly vyzařující psi energii. Paranormální ekvivalent diody vyzařující světlo a displeje z tekutých krystalů.“

„Něco podobného jako LED a LCD?“

„Ano, ale vyzařovaná energie pochází z oblasti mimo normální pásmo spektra a má odlišné vlastnosti. Je to druh technologie, na níž pracuje Coppersmith v laboratoři Černá skříňka.“ Vešel do koupelny a odhodil věci na pult. „Nevadilo by ti, kdybychom si vědeckou přednášku nechali na zítra? Jsem zničený. Nejsem zrovna ve stavu, kdy bych ti mohl vysvětlovat fyziku parakamenů. Potřebuju sprchu.“

„Jenom jsem byla zvědavá.“

A bylo to. Teď se cítil jako naprostý hulvát. Raději zabouchl dveře koupelny.

Vynořil se o chvíli později v čistém spodním prádle a kalhotách, které už měl na sobě předtím. Abby čekala, stále plně oblečená. Hotelový balíček s toaletními potřebami držela v ruce.

Došlo mu, že s sebou nemá noční košili.

„Mám náhradní tričko,“ navrhl.

„Děkuju.“ Vypadala, že se jí ulevilo. „Vezmu si ho.“

Beze slova vyndal z tašky černé tričko a podal jí ho. Proklouzla kolem něho a zmizela v koupelně. Dveře se za ní pevně zavřely. Zaslechl vodu tekoucí do umyvadla. Tekla hodně dlouho. Uvědomil si, že si nejspíš přepírá oblečení v ruce. Ráno možná najde kalhotky přehozené přes sušák. Ta představa mu rozehřála krev o něco víc.

Zvažoval svoje možnosti a přešel k polstrovanému křeslu v rohu u okna. Když zahlédl otoman, podivným způsobem ho to rozveselilo.

„Perfektní,“ zamumlal. „Jenomže ti to moc nepomůže, Coppersmithi? Máš vyčerpané smysly. Abby je jen pár metrů od tebe, připravuje se do postele a ty si musíš lehnout do křesla. Ale budeš si moct natáhnout nohy. Super.“

Dveře od koupelny se pootevřely. „Same, říkal jsi něco?“

„Jenom si tu povídám pro sebe.“

„Chápu. Taky to občas dělám. No, vlastně mluvím na Newtona. Možná by sis měl pořídit psa.“

Uvědomil si, že zatíná zuby. „To bych měl rozhodně uvážit.“

Dveře se zavřely.

Otevřel minibar, vybral dvě malé lahvičky, whisky a brandy. Vzal z postele polštář, zhasl všechna světla kromě toho u postele a svalil se do křesla. Opřel si nohy o otoman, rozšrouboval uzávěr lahvičky a napil se whisky. Pozoroval zavřené dveře koupelny, zatímco polykal léčivý alkohol. S trochou štěstí bude v bezvědomí, než Abby vyjde ven.

Dveře se tiše otevřely o pár minut později. Abby se vynořila v jeho tričku. Bylo jí příliš veliké. Okraj jí sahal až ke stehnům. Ve tmě vypadala zatraceně sexy. Zaplavil ho primitivní chtíč. Napil se trochu whisky.

„Už spíš?“ zeptala se jemně.

„Snažím se.“

„Řekla jsem ti, abys šel do postele.“

„Příkazy moc neposlouchám.“

„Nemusíš se kvůli tomu chovat naštvaně,“ řekla mu. „Jenom jsem chtěla, aby se ti dostalo odpočinku, který potřebuješ.“

„Tady se mi bude spát dobře.“ Nakonec.

„Ty něco piješ?“

„Jo.“ Otevřel druhou lahvičku. „Pomáhá to otupit ostří vyčerpání.“

„To máš z minibaru?“

„Mhmm.“ Upil trochu brandy.

„Taky bych si dala sklenku vína.“

„Posluž si. V baru je i pár lahviček s vínem.“

Přešla pokoj, otevřela minibar a prohlížela si zásobu. Pak se podívala na vytištěný lístek s cenami položek v baru.

„Ježíši, podívej se na ty ceny,“ zhrozila se.

„Klidně si vyber.“ Zasalutoval jí miniaturní lahvičkou whisky. „Užij si to. Za pokoj platím já, vzpomínáš?“

„Dobře, díky.“

Zvolila si malou lahvičku bílého vína, otevřela ji a posadila se na kraj postele.

Chvíli popíjeli mlčky. Neviděl žádný důvod proč by se měl snažit konverzovat. Jenom by se tím všechno zkomplikovalo.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Abby.

„Začínám se uklidňovat. Konečně.“ Byla to pravda, uvědomil si. Alkohol a čas zapracovaly. Za chvíli usne.

„Než odpadneš, chci ti ještě jednou poděkovat. Tohle už je podruhé, co jsi mě zachránil před někým, kdo mě chtěl unést.“

Zavřel oči. „Už jsem ti říkal, že jenom dělám svoji práci. Ale musím přiznat, že podle mého by tě Gideon Barrett neunesl proti tvé vůli. Jenom mě chtěl dostat na chvíli z cesty, aby tě mohl přemluvit ke spolupráci. A že by ti ta spolupráce stála za to, to mi věř.“

„Mně to přišlo jako normální pokus o únos. Je to trošku děsivé pomyšlení, že se mě lidé snaží unést.“

„Já vím,“ řekl, tentokrát jemněji. Měla všechny důvody k obavám, pomyslel si. „Zvládáš to dobře. Spousta lidí na tvém místě by se z toho už zbláznila.“

„Jestli to zvládám dobře, pak proto, že mi kryješ záda. Takže opravdu děkuju.“

Otevřel oči. „I když mám svoje vlastní plány?“

Usmála se. „Každý má vlastní plány. S tím se dokážu vypořádat, pokud je ta osoba upřímná. A ty jsi mi všechno vysvětlil už na začátku. No, skoro na začátku.“

Poslední věc, po níž toužil, byla její vděčnost.

„Dopij víno, zhasni a běž spát, Abby,“ řekl.

„Dobře.“

Odložila prázdnou lahvičku na noční stolek, zhasla lampičku a lehla si do postele.

Sam pozoroval malou brandy a rozhodl se, že ji nedopije. Příliš mnoho alkoholu by mohlo prodloužit uzdravovací fázi. Položil lahvičku na stůl vedle křesla, opřel se a chvíli sledoval stíny na stropě. Uvažoval o lidech, kteří se snaží získat Abby a ten laboratorní deník.

„Něco mi tu uniká,“ zamumlal po chvíli.

„Cože?“ zeptala se Abby ze tmy.

„Nevím. Dneska v noci mi to nemyslí jasně. Ale ráno se vrátím na začátek tohohle případu a podívám se na všechno z jiného úhlu.“

„Chceš říct zpátky k té první vyděračské zprávě?“

„Ne, zpátky k tomu, co se stalo v knihovně paní Vaughnové.“

„Myslíš, že to začalo právě tam?“

„Odpověď je někde tady.“

„Možná že nám zítřejší rozhovor s Gradym Hastingsem poskytne nějakou stopu.“

„Nikdy jsem nevyslýchal šíleného psychotronika,“ uvažoval Sam. „Bude to zajímavé.“

Vzápětí upadl do hlubokého spánku.

37

Žena kráčela nekonečnou podzemní chodbou. Věděl, že otevře dveře od laboratoře, věděl, že na druhé straně na ni čeká vrah.

Snažil se rozběhnout za ní, ale byl uvězněný ve tmě. Chtěl na ni zavolat, zoufale toužil ji varovat, ale její jméno mu nepřešlo přes rty.

U dveří se zarazila s rukou na klice. Ohlédla se na něho. Poprvé uviděl její tvář. To není Cassidy.

„Abby.“

„Same, něco se ti zdá. Probuď se. Všechno je v pořádku. Jsem tady.“

V atmosféře zaševelila energie a vytrhla ho z noční můry. Probudil se na přívalu adrenalinu, vědom si tepla Abbyiny ruky na své nahé paži a její uklidňující energie.

Otevřel oči a zjistil, že se nad ním sklání. Její zoufalství bylo téměř hmatatelné. Nejspíš ji vyděsil k smrti. Osobní strážci by neměli při práci spát a rozhodně by neměli trpět nočními můrami. Na takové věci existovala jistá pravidla.

Sundal nohy z otomanu, posadil se a promnul si tvář. Silou vůle se zcela probudil.

„Abby,“ vydechl znovu.

„Jsem tady.“

Byla v bezpečí. Nebloudila nekonečným bludištěm toho zatraceného snu.

Automaticky zapojil parasmysly a s úlevou zjistil, že okamžitě zareagovaly. Netušil, kolik času uplynulo, ale bylo jasné, že se zotavil ze silného vyčerpání, jež následovalo po popálení smyslů. Zadíval se na hodinky. Černá křišťálová čísla zářila. Spal skoro tři hodiny.

„Promiň,“ hlesl. Hlas mu zněl drsně, jako by ho vytáhl z mlhy noční můry. „Muselo se mi něco zdát.“

„Ano. Volal jsi moje jméno.“

Snažil se přemýšlet. „Byl to ten opakující se sen, o kterém jsem ti vyprávěl večer. Tentokrát byl ale trochu jiný. Promiň. Nechtěl jsem tě probudit.“

„Už jsem byla vzhůru.“

Vstal. „Nemohla jsi spát?“

„Ne.“ Ustoupila mu z cesty. „No, vlastně jsem se ani nesnažila. Dělala jsem si trochu starosti, když jsi usnul. Přišlo mi, že máš horečku, a tak jsem se rozhodla zůstat vzhůru, dokud nepřekonáš vyčerpání a nebudeš normálně spát.“

Nejdřív se musel vypořádat s její vděčností. Teď se k němu chovala, jako by byl invalida. Jejich vztah se řítil do propasti.

„Jenom horečka po vyčerpání,“ namítl chladným hlasem plným sebeovládání, jako muž, který svoji práci zvládne. „Nejsem nemocný. Vždyť už jsi vyčerpání smyslů taky zažila. Víš, jaké to je.“

„Vím, jak se cítím, ale nikdy jsem nebyla nablízku někomu, kdo tím prochází, takže jsem netušila, jak to vypadá. Neuvědomila jsem si, že ten proces vykazuje určité symptomy vysoké horečky.“

„Přehřátí aury.“

„Ano, ale ty jsi vyzařoval spoustu energie,“ namítla. „Musím ti říct, že to bylo trochu zneklidňující. Bála jsem se, že ti ten světelný nesmysl způsobil nějaký opožděný psychický stres.“

„Říkal jsem ti, že jsem v pořádku.“ Skvěle. Teď na ni znovu štěká. „Nemusíš si hrát na ošetřovatelku.“

„Jenom jsem na tebe dávala pozor, zatímco jsi spal.“ Začínala znít naštvaně. „Nechtěla jsem se dotknout tvého mužského ega. Vždycky se probouzíš v tak špatné náladě?“

„Ne. Ale s tebou vypadá všechno jinak.“

„Nezapomínej, že i já jsem měla špatný den, a na rozdíl od tebe jsem ještě nespala. Nemám náladu na tvůj sarkasmus.“

Chvíli nad tím uvažoval. „Nezdá se ti, že se dneska hádáme kvůli ničemu?“

„Ano.“ Zkřížila paže na hrudi. „Tušíš, proč tomu tak je?“

„Jasně. Chci se s tebou milovat, ale pokaždé, když se dneska v noci otočím, mi buď děkuješ, nebo se o mě snažíš starat. A tak vždycky vyprovokuju hádku, protože se pak naštveš. Chápeš, jsem radši, když se na mě zlobíš, než když neustále naznačuješ, jaký jsem špatný bodyguard.“

Nastalo několikavteřinové překvapené ticho. Abby konečně došla slova.

„Dobrý bože,“ vydechla. „To je… velice vnímavý postřeh.“

„Myslíš na muže?“

„Na kohokoliv. Jsem ohromena.“

Začala se hihňat. Zakryla si ústa rukama a odvrátila se k oknu. Hihňání přešlo v tlumený smích.

„Teď se mi vysmíváš,“ vzdychl rezignovaně. „Víš, dokážeš mužské ego pěkně poničit.“

Nadechla se, spustila ruce a obrátila se zpátky k němu. Oči jí zářily slzami smíchu.

„Dobře že to tvoje není moc křehké,“ podotkla.

„Každý chlap má svoje hranice.“

„Stejně jako každá žena. Víš, měl jsi pravdu jenom napůl.“

„Jo?“

Smutně se usmála. „Ty hádky nejsou jenom tvoje chyba. I já jsem trochu nervózní.“

„Proč?“

„Ze stejného důvodu,“ prozradila.

Ztuhl. „Vážně?“

„Chtěla jsem se s tebou vyspat, ale jedna moje část si myslí, že je to opravdu špatný nápad.“

„Proč?“

„Protože se děje něco podivného, když spolu my dva…“ Odmlčela se a diskrétně si odkašlala. „Když spolu ty a já máme sex.“

„Definuj slovo podivné.“

Rozhodila rukama. „Nevím, jak to mám vysvětlit, ale mám pocit, že jde o naše aury. Jako by moje vlnové délky nějak souzněly s tvými. Je to velice intimní pocit. Nejspíš jenom výplod mojí bujné fantazie. Ale uvažovala jsem…“

„O čem jsi uvažovala?“

Povzdechla si. „Když to musíš vědět, uvažovala jsem o tom, jestli to není nějaký následek paranormálního stresu, který jsem prožívala, když jsem prolomila kód na knížce v knihovně paní Vaughnové. Možná že trocha energie ze snového stavu ovlivňuje moje normální smysly nebo tak něco.“

„Ach,“ hlesl. Usmál se.

Zamračila se. „Co to mělo znamenat?“

„Přemýšlíš, jestli ze sexu se mnou nezešílíš,“ řekl. Teď se uculoval on. „To je zajímavá otázka, která si zaslouží spoustu výzkumu a experimentů.“

„Vysmíváš se mi, že ano?“

„Jo. Souznění našich aur? Taky to cítím.“

Rozzářila se. „Opravdu?“

„Jestli se z tebe stává blázen, pak ze mě taky. Ale na rozdíl od tebe mi to starosti nedělá.“

„Už jsi něco takového během sexu zažil?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Ne.“ Usmál se a přistoupil k ní blíž. „Možná proto je to tak hezké. Musím ti říct, že bych si to nenechal ujít ani za nic.“

„Ale co se podle tebe děje?“ zeptala se. „Chci říct z parafyzického hlediska. Přece to není normální.“

„Chceš pravdu? Celá zatracená parafyzika je mi ukradená.“

„Vážně?“

„Ano.“

Položil jí ruce na ramena. Pod látkou černého trička cítil její teplou a jemnou kůži. Její vůně mu zastírala smysly, byla omamná a vzrušující. Pevně Abby stiskl a přitáhl k sobě. Nevzpírala se.

Rty měla částečně pootevřené. Zapojil svůj talent a uviděl, že jí oči září troškou psi světla. Cítil také žár v její auře. Sexuální energie byla tak prudká, že planula přes celé spektrum, od normálního až po paranormální. Byla to čirá energie života. A on se nikdy necítil tak naživu jako právě teď.

„Abby,“ vydechl.

„Ty jsi tu vědec,“ podotkla. „Když se nebojíš, asi bych také neměla.“

„Líbí se mi tvoje logika.“

Zabořil prsty do jejích vlasů a zmocnil se jejích úst.

Objala ho kolem krku a polibek mu oplatila s ženskou touhou, která v něm rozpoutala ničivý požár. Stálo ho všechnu sílu vůle, aby se ovládl.

Odtrhl svá ústa od jejích a políbil ji na hrdlo. Její ruce ho hladily po krku a pak vklouzly pod tričko. Opřela dlaně o jeho hruď, horkou a jemnou.

„Znovu máš horečku,“ zamumlala.

„Bezpochyby. I ty celá hoříš.“

„Je to příjemné.“

„Ano,“ přikývl. „Je.“

Vyhrnula mu tričko ke krku. Přetáhl si ho přes hlavu a odhodil. Políbila ho na tetování na rameni, ústa měla teplá a vlhká. O krok poodstoupil a zbavil se kalhot a trenýrek. Když se k ní obrátil, usmívala se na něho. Už cítil intimní souznění jejich aur.

„Ano,“ vydechl. „Máš pravdu, je to zatraceně příjemné.“

Stáhl jí tričko, které měla na sobě, zvedl ji do náruče a položil na postel. Lehl si na záda a přitáhl si ji na hruď. Milovala se s ním v temnotě, pokrývala ho polibky od krku až po břicho a pak se odvážila níž. Zasténal, když ho prsty sevřela. Jakmile ho vzala do úst, zalapal po dechu a zajel rukama do husté změti kudrlinek.

Laskala ho jazykem a on myslel, že z toho zešílí. Když mu jemně zatlačila na ultracitlivé místečko, věděl, že dosáhl svého limitu.

„Teď je řada na mně,“ vydechl.

Přetočil ji na záda a lehl si na ni. Byla vlhká stejně jako on. Líbal její pevná, líbezná ňadra, dokud se proti němu nevzpínala a nesvírala ho. Spokojeně se pomalu propracovával níž, vychutnával si její chuť a vůni.

Když dosáhl ohnivého středu mezi jejíma nohama, vykřikla a zaryla mu nehty do ramen. Ucítil, jak se v ní shromažďuje napětí, a přikládal pod oheň, dokud neležela úplně bez dechu. Sevřel její roztomilý zadeček do obou rukou a uvěznil ji, aby nemohla uniknout jeho ústům.

Vyvrcholení ji zaplavilo v bouři energie, jež mu omámila všechny smysly.

„Same. Same.“

„Jsem tu,“ vydechl.

Změnil pozici a vzepřel se nad ní na loktech. Uvěznil její tvář ve svých dlaních a jazykem jí pronikl do úst v tutéž chvíli, kdy se vnořil do jejího dosud sevřeného středu. Křeče z jejího uvolnění ho okamžitě strhly do propasti.

Poddal se pulzující svobodě vyvrcholení s chraplavým, tlumeným zasténáním, které jako by se od stěn odráželo navěky.

Teprve po chvíli si Abby začala uvědomovat váhu Samova stehna na svém těle. Paži měl přehozenou přes její ňadra. Otočila hlavu na polštáři a zjistila, že má zavřené oči. Zdálo se, že hluboce spí. Opatrně se snažila vymanit zpod jeho roztaženého těla. Pevně ji sevřel, uvěznil ji, ale oči neotevřel.

„Ty jsi vzhůru,“ obvinila ho.

„Teď jsem.“ Zdráhavě se překulil na záda. „Víš, tohle bychom měli dělat častěji.“

„Co? Scházet se s podivnými chlápky v garáži, kteří se tě snaží odrovnat nějakými světelnými věcičkami, aby mě mohli unést?“

„Musíš se vždycky soustředit na ty negativní věci? Narážel jsem na vášnivý sex.“

Usmála se. „Ach, tohle.“

Složil ruce za hlavou. „Jo, tohle.“

Otočila se na břicho a nadzvedla se na loktech. „V čem to bylo dneska odlišné?“

„Sex?“ Zvedl pohled do stropu. „Takže abych popsal všechny způsoby…“

„Ne sex. Ten sen.“

„Ten, který jsi přerušila?“

„Ano, ten.“ Odmlčela se. „Volal jsi moje jméno.“

„Nejspíš proto, že jsi v něm neměla být.“

„Co jsem tam dělala?“

„Vyděsila jsi mě k smrti,“ odpověděl.

„Vysvětli mi to.“

„Je to tentýž sen, o kterém jsem ti vyprávěl.“

„Ten, v němž ubohá Cassidy projde chodbou a otevře dveře do laboratoře?“

„Ano. Obvykle to vypadá jako nějaká zatracená smyčka na videu. Stále se to opakuje znovu a znovu. Pořád totéž. Až do dnešní noci.“

„Co bylo dnes večer jinak?“

Zadíval se na ni, oči mu ve tmě mírně zářily. „Dnes v noci jsi byla tou ženou kráčející chodbou a chtěla jsi otevřít dveře. Volal jsem na tebe. Snažil jsem se tě zastavit. Ale ty jsi mě nemohla slyšet.“

„Bojíš se o mě a ta obava se proměnila v novou verzi snu.“ Naklonila se nad něj a přejela mu ústy přes rty. Pak se odtáhla. „Ale to je v pořádku. Já nejsem Cassidy. Kdybys mě volal nebo se mě snažil varovat, dokonce i ve snu, uslyším tě.“

„Opravdu?“

„Ano,“ přikývla. „Dneska v noci jsem tě slyšela, ne?“

Pohladil ji hřbetem prstu po tváři. Otočila hlavu a políbila ho do dlaně. Objal ji jednou rukou a přitáhl si ji znovu k sobě.

38

„Jak jsi to včera v noci myslel, když jsi mi říkal, že se musíš vrátit na začátek tohohle případu?“ zeptala se Abby. „Tvrdil jsi, že ti něco uniká na tom incidentu v knihovně paní Vaughnové.“

Snídali právě omelety a popíjeli kávu v hotelové restauraci. Abby se cítila překvapivě odpočatě. Což jenom potvrzovalo, že když má žena čisté spodní prádlo, kartáček na zuby a sexy bodyguarda, zvládne cokoliv, usoudila.

Ani Sam nevykazoval žádné známky vyčerpání. Vypadal nasyceně a spokojeně. A také plný energie.

„Vyprávěla jsi mi, že když se Grady Hastings vloupal do domu, pátral po nějaké konkrétní zakódované knížce,“ uvažoval Sam.

„Ano. Po Morganově Klíči ke skryté síle kamenů.“

„Podle toho mála, co jsem o něm našel na internetu, se nezdá, že by měl Hastings nějaké vazby na černý trh s knihami. Především na ně nemá peníze.“

„Tvrdil, že Klíč potřebuje ke svému výzkumu. Očividně se zajímal o krystaly.“

„Jako já,“ dodal Sam.

Abby se usmála. „Jako ty bez Coppersmithových peněz, které by financovaly tvou práci.“

„A bez Coppersmithových kontaktů na trhu se vzácnými knížkami. A přesto nějak zjistil, že se jakási téměř neznámá zašifrovaná knížka o krystalech nachází v knihovně soukromého sběratele. Jak je to možné, pokud se nějak nedostal na černý trh s knihami?“

Abby odložila vidličku a zamyslela se. „Tvrdil, že mu hlas v krystalu napověděl, kde knížku najít, a že je zakódovaná.“

„Ten hlas mu řekl i o tobě?“

„Ano.“

„Myslíš, že je to blázen? Mohl si vyfantazírovat, že slyší v krystalu nějaký hlas, ale ta informace o tobě a o knížce je přesná. Musel ji odněkud získat. Napadá tě něco?“

„Nevím. Rozhodně na sebe nijak neupozorňuju a paní Vaughnová nezveřejnila obsah své knihovny na internetu. Ta žena není nijak nebezpečná, ale je velice tajnůstkářská jako všichni sběratelé, s nimiž jsem kdy pracovala.“

„Ale sběratelé, obchodníci a zprostředkovatelé na volné noze jako ty znají alespoň pár cenných knih v její sbírce, ne?“

„Ach, ano. Takové věci se neutají. Všichni sledujeme informace o aukcích, prodejích a nedávných nákupech. Na co myslíš?“

„Tvoje intuice měla s tím snem celou tu dobu pravdu. Myslím, že je nejvyšší čas promluvit si s Gradym Hastingsem.“

39

„To hlas v krystalu mi poradil, že se Klíč nachází v knihovně paní Vaughnové,“ prozradil Grady Hastings. „Nejdřív jsem tomu nevěřil, ale opakoval to stále znovu a znovu, takže jsem pochopil, že to musí být pravda. Nechtěl jsem nikomu ublížit. Alespoň si to teda myslím. Mám-li být upřímný, moc si toho nepamatuju. Doktoři mi říkají, že si na tu část musím vzpomenout, ale nejde to.“

„Proč jste po Klíči tolik toužil?“ zeptala se Abby. „Vzpomenete si?“

Seděli v prostém, praktickém pokoji v psychiatrické léčebně, určeném pro návštěvy pacientů. Nedaleko stál ošetřovatel a tajně kontroloval e-maily na svém mobilu. Nebo si možná něco hrál, pomyslela si Abby. Každopádně se nezdálo, že by ho jejich rozhovor zajímal. Žena, která zavedla před chvílí Abby a Sama do návštěvního pokoje, jim vysvětlila, že jsou zatím jediní, kdo přišel Gradyho navštívit.

Abby a Sam seděli na jedné straně širokého stolu. Grady byl naproti nim. Už nevyzařoval divokou, chaotickou energii, která kolem něho vířila v den, kdy se vloupal do domu paní Vaughnové. Stále vydával vibrace osoby, jež žije ve svém vlastním světě, ale už nepůsobil děsivě. Abby zjistila, že je jí ho líto. Zdál se znepokojený a velice mladý a osamělý. Na sobě měl nemocniční oděv, volné kalhoty, košili a bačkory.

„Potřeboval jsem Klíč k dokončení svého experimentu,“ vysvětloval Grady. Výraz v tváři mu poprvé ožil. Napřímil se na židli. „Byl jsem tak blízko výsledku, víte, a ten hlas mi říkal, že odpověď je v tom Klíči.“ Jeho nadšení se vytratilo tak rychle, jako se objevilo. Poraženě se znovu nahrbil. „Nemůžu uvěřit, že jsem si myslel, že slyším v jednom ze svých krystalů hlas. Musel jsem zešílet, přesně jak všichni říkají. Všechno jsem zpackal a teď se nikdy nedozvím, jestli jsem byl na správné cestě, nebo ne.“

Sam se na něho zadíval. „O jaké experimenty šlo?“

„Snažil jsem se vypěstovat krystaly, které by se daly používat jako naslouchátka. Moje matka byla hluchá. Od dětství jsem byl zvyklý na znakovou řeč. Ještě jako dítě jsem si slíbil, že jednoho dne najdu způsob, jak jí pomoct, aby slyšela. Věřila mi. Umřela, když mi bylo čtrnáct, ale přinutila mě, abych jí slíbil, že se svého cíle vynalézt nový druh naslouchátka nevzdám. Jenomže oni mi nedovolí, abych si tu zařídil laboratoř. Když jsem je požádal o pár krystalů, na kterých jsem pracoval doma, doktor prohlásil, že jestli věřím, že mají ty krystaly výjimečné schopnosti, je to jenom známka toho, že potřebuju delší léčbu.“

„Váš lékař si nemyslí, že by se v krystalech ukrývala síla?“ zeptal se Sam.

„Kdepak.“ Grady se ušklíbl. „Tvrdí, že je to všechno nějaký čarodějnický nesmysl.“

„Připomněl jste mu, že díky technologii tekutých krystalů s sebou může nosit osobní počítač a telefon, který má přístup na internet?“ zeptal se Sam. „Zmínil jste se o laserech? LCD monitorech?“

„No jasně,“ přikyvoval Grady. „Ale já jsem pracoval s krystaly, které mají paranormální vlastnosti, a to doktor pochopit nedokáže.“

„Není jediný,“ prohlásila Abby.

Sam se opřel lokty o stůl a zadíval se na Gradyho s výrazem zaujetí v očích. „Pracoval jste s krystaly, abyste vynalezl naslouchátko?“

„Jo.“ Grady znovu ožil. „Podle mé teorie by ho mohl používat skoro každý. Nemusel byste mít moc talentu. Jestli se nemýlím, bude potřeba jenom trochu psi energie, aby ta naslouchátka fungovala. Každý člověk vyzařuje nějakou energii. Jenomže mi něco důležitého unikalo. Věděl jsem, že jsem narazil na nějaký zádrhel, ale nemohl jsem na něj přijít. Znáte ten pocit?“

„Ano,“ přikývl Sam. „Znám ho moc dobře.“

„Jednoho dne jsem začal slyšet ten hlas. Tvrdil, že potřebuju Klíč.“ Grady si promnul čelo. „Zní to šíleně, já vím. Ale prostě jsem měl pocit, že když tu knížku a ženu, která ji rozluští, najdu, mohl bych konečně dospět k výsledku, který potřebuju.“

„Říkal jste, že ten hlas vycházel z krystalu?“ zeptal se Sam. „Z vaší sbírky?“

„Ano.“ Grady se zmateně zamračil. „Myslím, že ano. Ale nemůžu si vzpomenout, z kterého. Ani nechápu, proč si na to nepamatuju.“

„Jakou barvu měl ten krystal?“ zeptal se Sam.

„Já…“ Grady se zarazil. „Počkejte. Byl zelený. Jsem si skoro jistý, že to byl jeden z mých zelených kamenů.“

„Ten hlas v zeleném krystalu vám pověděl, že Klíč je v knihovně paní Vaughnové?“ zeptala se Abby.

Grady se na ni žalostně zadíval. „Myslím, že jo. Říkal jsem, že si přesně nevzpomínám. Ale jak jinak bych to zjistil?“

„Než jste přišel do domu paní Vaughnové pro Klíč, nikdy předtím jste se s ní nesetkal?“ zeptal se Sam.

„Ne.“ Grady si odfrkl. „Neblázněte. Jak by mohl chlapík jako já potkat někoho takového? Neznám nikoho, kdo by měl takové prachy.“

„Kde jste vzal zbraň?“ pokračoval Sam.

„Cože?“ Grady se znovu zatvářil zmateně. „Nejsem si jistý.“

„Koupil jste ji?“ otázala se Abby.

„Ne.“ Grady si promnul čelo. „Myslím, že jsem ji někde našel. Možná na předním sedadle svého auta. Nevzpomínám si.“

„Řekl vám hlas, kde zbraň najdete a že ji máte použít, abyste dostal Klíč?“ zeptal se Sam.

„Možná.“ Grady Hastings sebou trhl. „Je to čím dál šílenější, že jo?“

„Ne,“ zavrtěl Sam hlavou. „Čím dál víc vypadáte jako člověk, kterého někdo zmanipuloval.“

Abby se na něho zadívala. „Myslíš, že byl Grady nějak zhypnotizovaný, aby se toho dne vloupal do domu paní Vaughnové?“

„Tak to rozhodně vypadá,“ přikývl Sam.

„Ale proč? Klíč je zajímavá knížka, ale to jediné, co je na ní opravdu cenného, je psi kód.“

„Obsah knížky nebyl důležitý,“ namítl Sam. „Cílem bylo otestovat tvoje schopnosti, jestli ten kód rozluštíš.“

„Dobrý bože,“ vyjekla Abby. „Začíná to dávat smysl.“

„Ty a Grady jste byli bezděčnými účastníky v něčím experimentu,“ prohlásil Sam. „Experiment se vydařil a ten, kdo ho provedl, jde teď po tobě.“

„Ty vyděračské zprávy,“ vydechla Abby.

„Počkejte,“ vyhrkl Grady. „Nerozumím tomu.“

„Ani já,“ přiznal Sam. „Ne všemu. Ale myslím, že jsme konečně uhodili hřebíček na hlavičku.“

Abby se zadívala na Gradyho. „Sam je odborníkem na paranormální krystaly.“

Grady pokýval hlavou. „Už mě to napadlo.“ Podíval se na Sama. „Jste jeden z těch Coppersmithů, že jo? Jste spřízněný s rodinou, která vlastní Coppersmith a spol.“

„Správně,“ potvrdil Sam.

„Vaše laboratoře musí být parádní,“ rozplýval se Grady toužebně. „Nejmodernější vybavení.“

„Přesně tak,“ souhlasil Sam. „Taky trochu zkoumáme paranormální kameny.“

„Myslíte krystaly, že jo?“

„Ano.“

„Paráda. Dal bych všechno, co mám, za přístup do takové laboratoře.“ Grady se rozhlédl po prostém pokoji, jeho skleslost se ještě prohloubila. „Ale budu mít štěstí, když se odsud někdy dostanu, a z mé laboratoře stejně už nic nezbyde. Budu muset začít od začátku.“

„Proč to říkáte?“ nechápala Abby.

„Moje zařízení a krystaly jsou v přístřešku vzadu za domem, který si pronajímám,“ prozradil Grady. „Smlouva končí příští měsíc. O nábytek a oblečení mi nejde, ale jakmile podnájem skončí, majitel moje věci vystěhuje. Moje krystaly a laboratorní přístroje nejspíš prodá někde ve výprodeji. Všechny moje věci budou pryč.“

„Vím, jaké to je, když se vám někdo hrabe ve věcech,“ hlesla Abby. Předklonila se. „Jestli chcete, Sam a já můžeme vaše kameny a laboratorní zařízení sbalit a uložit.“

Grady se zatvářil překvapeně. „To byste pro mě udělala po tom, co jsem na vás mířil zbraní?“

„Ano, protože nemyslím, že jste na mě tou zbraní opravdu chtěl mířit. Mimochodem, Sam není jen odborníkem na krystaly, ale také na bezpečnost.“

„Jo?“ Grady teď vypadal zvědavě.

„Vyšetřuje, co se vám a mně stalo v knihovně paní Vaughnové,“ vysvětlila Abby. „Pracuje pro mě pár dní a odteď i pro vás. Není to tak, Same?“

Sam se na ni zadíval se zdviženým obočím. „Je.“

Abby se obrátila zpět na Gradyho. „Považujte se za jednoho ze Samových klientů.“

Grady chvíli nové informace zpracovával. Na pár vteřin se mu v očích objevila naděje. Pak opět posmutněl. „Nemůžu si dovolit najmout soukromého vyšetřovatele.“

„Naštěstí pro vás jsem levný,“ řekl Sam. „Jak Abby říkala, považujte se za mého klienta.“

„Jo?“ Grady opět vypadal plný naděje. „Jenom tak?“

„Jenom tak,“ potvrdil Sam.

„A zabalíte moje věci, než je domácí prodá?“ zeptal se Grady naléhavě.

„Nedělejte si starosti,“ ujistila ho Abby. „O vaše věci se postaráme.“

„Všechno jako součást služeb,“ dodal Sam. Vstal. „Nepředpokládám, že byste měl stále klíče od domu?“

„Nemám,“ zavrtěl Grady hlavou. „I ty mi vzali. Ale zámek na dveřích od verandy není nijak výjimečný. Neměl byste mít potíže dostat se do domu. Horší bude ten přístřešek vzadu. Nainstaloval jsem tam vlastní dveře a bezpečnostní systém, hlavně abych udržel z dosahu domácího.“

„Dejte mi kód,“ řekl mu Sam.

„Víte, je to složitější,“ prozradil Grady. „Není to obyčejný systém. Je založený na POK technologii.“

„Ano?“ Sam vypadal zaujatě.

Grady se rozhlédl po pokoji a pak ztlumil hlas. „Potřebujete krystal, abyste ho odemkl.“

„Jaký druh krystalu?“

„Na tom nezáleží. Jenom musíte být schopný nasměrovat do něj trochu energie. Najděte shodnou frekvenci a zámek se otevře.“

Sam pohnul rukou, aby upoutal pozornost na kámen v prstenu. „Bude to stačit?“

Grady si prohlédl měděný kámen. Abby ucítila, jak v atmosféře krátce zahučela energie.

„Jasně, bude stačit,“ přikývl Grady. „Hezký kámen. Nepoznávám ho.“

„Je umělý,“ zalhal Sam jednoduše. „Vznikl v jedné z Coppersmithových laboratoří.“

„Paráda.“

Abby vstala, než se mohl Grady začít vyptávat. „Ozveme se, jakmile budeme mít nějaké informace.“

„To by bylo super,“ rozzářil se Grady. „Nemám moc návštěv. Vlastně jste jediní, kteří sem přišli.“

Abby se zamračila. „Nemáte žádnou rodinu?“

„Ani ne. Myslím, že mám někde pár příbuzných z matčiny strany, ale od chvíle, kdy umřela, jsem o nich neslyšel.“

„A co váš otec?“ zeptala se Abby.

„Zmizel, než jsem se narodil.“

Abby ucítila bodnutí intuice. „Šel jste po matčině smrti do pěstounské péče?“

„Na chvíli,“ přikývl Grady. „Ale všichni usoudili, že jsem blázen, a tak jsem skončil na zvláštní škole pro cvoky.“

Abby přestala na pár vteřin dýchat. Talent se jí rozzářil. Uvědomovala si, že se Sam nehýbá. Oči mu mírně žhnuly.

„Nejmenovala se ta škola náhodou Sluneční akademie?“ zeptala se Abby.

„Jo.“ Grady vykulil oči. „Jak to víte?“

„I já jsem tam studovala.“

„Děláte si legraci?“ Grady si povzdechl. „No, myslím, že jsme oba přežili.“

„Ano,“ přikývla Abby, „přežili. A až bude po všem, představím vám pár dalších studentů. Můžete se přidat do našeho absolventského klubu, jestli chcete.“

Grady se začal usmívat. Úsměv se protáhl od ucha k uchu. „Klub pro absolventy Sluneční akademie? To by bylo parádní.“

Venku na parkovišti Abby nastoupila do SUV a zapnula si bezpečnostní pás. Počkala, dokud se Sam neusadil vedle ní.

„Vzhledem k tomu, co víme o zákonech parafyziky, jaká je pravděpodobnost, že jsme Grady Hastings i já navštěvovali Sluneční akademii?“ zeptala se.

„Realisticky vzato docela vysoká, s ohledem na vaše paranormální profily a diagnózy, které jste získaly jako teenageři,“ uvažoval Sam. „Pochybuju, že je v oblasti Seattlu hodně internátních škol, které přijímají studenty s neobvyklými problémy.“

„Dobře. Jaká je pravděpodobnost, že jsme tehdy skončili v knihovně paní Vaughnové čirou náhodou?“

Sam nastartoval SUV a vyrazil. „Nulová.“

„Myslím si totéž. Co to pro nás znamená?“

„Že hledáme psychotronika, který ví, jak najít ostatní skutečné psychotroniky v oblasti Seattlu. Někoho, kdo má přístup k záznamům Sluneční akademie.“

„Jestli má ty údaje k dispozici,“ uvažovala Abby, „pak bude mít spoustu informací o profilech studentů a jejich rodinné situaci. Vsadím se, že si ten ničema vybral Gradyho proto, že věděl, že má talent, a navíc je na světě úplně sám. Nemá žádnou rodinu, která by si o něho dělala starosti a ochraňovala ho.“

„Ten bídák taky věděl, že ty máš s rodinou velice komplikovaný vztah. Řekl bych, že by raději využil někoho, jako je Hastings, aby kód rozluštil, ale neměl moc na výběr. Po severozápadě neběhá moc lidí s tvými schopnostmi. Ten deník by mu mohlo najít pár dalších osob, ale sehnat někoho jiného, kdo by rozluštil kód, je skoro nemožné.“

„Jinými slovy jsem mu zbyla jenom já.“

„Ano, něco takového.“

„Vždycky je milé, když někdo oceňuje tvůj talent.“

40

Dům, který si Grady Hastings pronajímal v západním Seattlu, byl omšelý bungalov. Vypadal stejně smutně a deprimovaně jako Hastings zamčený v nemocničním pokoji v psychiatrické léčebně, pomyslel si Sam. To místo zoufale potřebovalo čerstvý nátěr. Krátký trávník byl vyschlý a plný plevele. Špinavá okna zakrývaly stažené zažloutlé žaluzie.

Sam vystoupal po betonových schůdkách a odložil hromadu stěhovacích krabic, které koupil v obchodě. Zkontroloval zámek. Grady měl pravdu. Byl standardní, zřejmě původní vybavení domu. Trvalo mu třicet vteřin, než ho otevřel.

„Vypadá to, že Gradyho domácí dům moc neudržoval,“ poznamenal. Vzal za starodávnou kliku a dveře otevřel.

„To ne.“ Abby ho následovala po schodech. V podpaží držela širokou roli bublinkové fólie. „Proč taky? Pochybuju, že byl Grady náročný nájemce. Zajímal se jenom o svoji práci s krystaly.“

„To je pravda. Pokud měl svoji laboratoř, byl spokojený.“

Abby se se zvláštním výrazem pousmála.

Podezřívavě ji sledoval „Copak?“

„Ale nic. Jenom mě napadlo, že Grady není jediná osoba v okolí, která je spokojená, pokud je zalezlá ve své laboratoři.“

„Jo, no, já ale nesedím v psychiatrické léčebně.“

„To je fakt.“ Abby ho následovala do domu, odložila roli bublinkové fólie a zavřela dveře. Když se otočila a uviděla téměř prázdný prostor, ztuhla. Vzplál v ní vztek.

„Nezbyl tu skoro žádný nábytek,“ vyjekla. „Někdo ukradl Gradyho věci.“

„To je možné,“ připustil Sam. „Prázdné domy přitahují zloděje jako magnet. Ale myslím, že spíš majitel neztrácel čas a začal Gradyho věci vyklízet.“

„Ten ničema. Doufám, že se nedostal do přístavku vzadu. Grady bude zničený, jestli jeho věci z laboratoře zmizely.“

Sam prošel kuchyní a otevřel zadní dveře. Přístřešek stál na dvorku a vypadal jako polorozpadlá dřevěná pevnost. Jediné okno bylo zabedněné. Zářící nové kovové dveře byly zavřené.

Přešel přes zaplevelený dvorek a prohlédl si zámek na dveřích. Abby mu byla v patách.

„Nezdá se, že by se někdo dostal dovnitř,“ usoudil. „Ale nejspíš je dobře, že jsme přišli. Mám tušení, že majitel si na ty dveře přinese letlampu, až zjistí, že je obyčejný zámečník neotevře.“

Přiložil prsten k matnému šedému krystalu vsazenému v kovu na zdi vedle dveří. Opatrně vyslal do Fénixova kamene špetku energie. Ucítil známé drobné proudy síly. Krystalický zámek začal žhnout fialově zbarveným ultrasvětlem.

Ozvalo se ostré cvaknutí, jak zámek povolil. Sam otevřel dveře.

„Ten kluk je šikovný,“ zamumlal. „Hodně, hodně šikovný.“

„A určitě není šílenější než ostatní, včetně mě,“ dodala Abby.

„Možná ne.“

Našel vypínač na zdi. Světla se rozzářila a odhalila otlučený kovový stůl a několik starých železných skříněk. Betonová podlaha byla holá.

Prohlížel si laboratoř s profesionálním zájmem. Malý prostor se neleskl ocelí a naleštěným zařízením jako Coppersmithovy laboratoře. Nikde nestály žádné supermoderní počítače. Chemické zařízení na stole vypadalo, jako by bylo sestaveno z několika vědeckých souprav a pak různě upraveno. V rohu stál starý hořák na zahřívání obsahu zkumavek. Těžkopádný, očividně podomácku vyrobený laser zabíral druhý konec stolu.

„Víš,“ řekla Abby, když se rozhlížela po přecpané místnosti. „Kdyby tohle místo viděl někdo jiný, řekněme novináři nebo psychiatři z léčebny, tak první, co by je napadlo, by byla slova šílený vědátor.“

„Právě jsem začínal uvažovat o tom, že tahle laboratoř připomíná tu moji,“ prohlásil Sam.

Abby si odkašlala. „Mhmm.“

Přistoupil ke stolu, aby si prohlédl laser. „Není tak špičkový, ale svůj účel splní.“

„Mhmm.“

Ohlédl se a zjistil, že jí oči září pobavením. Povzdechl si. „Přines ty krabice a bublinkovou fólii. Chci se tu rozhlédnout, než vybavení zabalíme.“

„Dobře.“ Abby se otočila a pospíchala zpátky ke schodům.

Když odešla, pomalu, metodicky přístřešek prozkoumal, nakoukl do všech skříněk a šuplíků. Objevil několik kamenů a krystalů, kterých by si většina průměrných geologů ani nevšimla. Ale se smysly mírně zapojenými vycítil, že několik z nich má nadpřirozené vlastnosti.

Když se Abby vrátila, držel právě půlku rozřízlé geody a prohlížel si zářící krystaly uvnitř.

„Našel jsi něco zajímavého?“ zeptala se.

„Zatím nic, co by vysvětlovalo hlasy, které Grady slyšel.“ Položil geodu a znovu se rozhlédl. „Říkal, že ten hlas přicházel z nějakého krystalu.“

„Ze zeleného krystalu.“

„Našel jsem několik druhů zeleného křemene, malý kousek zeleného turmalínu a několik zelených andraditů, ale nic, co by vyzařovalo dostatek energie, která by vysvětlila hlasy.“

„Mám začít balit vybavení, než to tu prozkoumáš?“

„Fajn. Ale ten laser nejdřív radši rozeberu.“

Usmála se. „Vypadá to, že ho našel na dvorku mezi smetím.“

„Nejspíš koupil jednotlivé části na internetu a pak ho sám sestavil.“

Sam vykročil zpátky k pracovnímu stolu. Když zaslechl tlumené zasyčení energie, zarazil se uprostřed kroku. Mírně zapojeným smyslům to znělo, jako by někde nedaleko bzučel drobný hmyz. Otočil se na patě, aby se poohlédl po zdroji, a koutkem oka zachytil záblesk něčeho zeleného. Když se snažil podívat pozorněji, zjistil, že se nemůže na předmět vyzařující energii pořádně soustředit.

„Copak je?“ zeptala se Abby.

„Ještě si nejsem jistý.“ Přestal se snažit prohlédnout si předmět normálním zrakem a zapojil talent na maximum. Nevýrazná šeď betonové podlahy a vybledlá malba na zdech se náhle proměnily. Místnost byla najednou zalitá ultrasvětlem. Kameny a krystaly z Gradyho sbírky zářily a koupaly se v paranormální duze.

Bzučivý zvuk zesílil, ale ne moc.

„Mám ho,“ prohlásil Sam.

„Cože?“ nechápala Abby. „Kde? Já nevidím nic kromě kamenů a zařízení, které jsi už zkontroloval.“

„Zapoj smysly. Ucítíš to taky.“

V atmosféře vzplála energie, jak zapnula parasmysly.

„Dobrý bože,“ vydechla. „Máš pravdu. Zní to jako nějaká stará skřípavá audionahrávka.“

„Přesně to to taky je.“ Sam přistoupil ke kartotéce a prohlédl si řadu pečlivě seřazených předmětů na vrcholku. „Nějaká nahrávka. Vyzařuje z jednoho z těch kousků.“

„Nejsou to kameny nebo krystaly. Vypadají jako moderní skleněné sošky.“

„To jsou hranoly,“ prozradil. „Velice výjimečné hranoly. Grady je nejspíš používal, aby jimi soustředil energii stejně jako světlo.“

„V jednom z těch hranolů je uložena ta nahrávka?“

„To je jediné vysvětlení, které by odpovídalo faktům,“ uvažoval. „Musela tam být vtisknutá paranormální energií a nejspíš naladěná na Gradyho vlnové délky. Proto rozeznáváme jenom tlumené bzučení, nikoliv zřetelná slova.“

Zvedl těžký zelený skleněný hranol. Chvění energie zesílilo, ale ne o mnoho. „Našim smyslům připadá slabé, ale pro Gradyho to zřejmě stačilo.“

Abby přistoupila blíž. „Nikdy jsem takový hranol neviděla.“

„Říká se mu odrážeč záření, trojstranný hranol. Je navržený tak, aby odrážel energii nebo paprsek světla zpátky k jeho zdroji, bez ohledu na směr. V laboratořích je to standardní vybavení. Jestli byl vyladěný na Gradyho auru, soustředil se na něj, kdykoliv se ocitl v jeho blízkosti.“

„A když získal cíl, spustil tu nahrávku?“

„Myslím, že ano. Hranol zaregistroval naši přítomnost a začal přehrávat paranormální vzkaz, když jsme vešli do místnosti, ale protože na nás není naladěný, sotva jsme si té nahrávky všimli. Grady nebyl schopen říct, odkud ten hlas vycházel, protože pokaždé, když se pokusil na ten hranol zaměřit, odrážel jeho vlastní vlnové délky zpátky k němu a oslepil ho, zatímco zároveň přehrával ten vzkaz.“

„Proboha. Z toho by se každý časem zbláznil.“

„Myslím, že by bylo vhodnější říct, že to mělo na Gradyho hypnotické účinky. Podej mi kus té bublinkové fólie.“

Abby vzala nůžky, které si přinesla, a rozstřihla obal. „Nikdy jsem o psi nahrávce neslyšela. Netušila jsem, že je něco takového možné.“

„Ta technologie je v testovací fázi. Tenhle hranol pochází z velice sofistikované, špičkové laboratoře.“

Podala mu fólii a rozhlédla se po místnosti. „A co ta zbraň? Kde myslíš, že ji Grady vzal?“

„Ten, kdo vložil hypnotický vzkaz do téhle věci, se nejspíš postaral o to, aby byla zbraň příhodně po ruce, až se Grady vydá toho dne do domu paní Vaughnové.“

„Ubohý Grady. Ta věc vypadá draze.“

„Jistí lidé by za ni dali celé jmění.“

Abby se zamračila. „Myslíš, že pochází z laboratoře vašeho konkurenta?“

„Ne.“ Sam odtrhl kousek lepicí pásky a zabalil hranol do fólie. „Tohle není z laboratoře Helicon Stoneu.“

„Určitě?“

„Věř mi.“

„Tak kdo další řídí výzkumnou a vývojovou laboratoř, která by mohla vymyslet něco jako tenhle hranol?“

Sam se na ni zadíval. „Tipni si.“

„No jasně. Coppersmith a spol.“

„Jo.“

„Ach bože. To není dobré.“

„Ne,“ souhlasil Sam. „To není dobré.“

„Říkal jsi, že je ten hranol cenný. Proč si pro něj asi člověk, který ho Gradymu dal, nepřišel?“

Sam zabalený hranol zvedl. „Možná proto, že se nedostal přes krystalový zámek na dveřích přístřešku.“

Sam zajistil poslední bednu a uložil náklad do kufru SUV.

„Kde všechny ty věci uskladníme?“ zeptala se Abby.

„Odvezeme je do domu na Copper Beach, dokud nezjistíme, jak dostat Gradyho z léčebny.“

Abby se na něho zadívala. „Dostaneme ho odtamtud, že jo?“

„Ano. Ale teď je ve větším bezpečí tam, kde je.“

„Jak to myslíš?“

Sam zabouchl dveře od kufru. „Dokud si všichni myslí, že je blázen, není pro toho, kdo ho využil, nijak nebezpečný.“

„Ach,“ vydechla Abby. „Chápu, jak to myslíš.“

Sam vykročil k přístřešku. „Hned budu zpátky.“

„Kam jdeš?“

„Chci se podívat, jestli bych mohl vyndat krystal ze zámku, kterým Grady zabezpečoval dveře laboratoře. Je to pěkný kousek, nerad bych ho tu nechával.“

„Dobrý nápad.“

Následovala ho kolem domu, a zatímco si prohlížel zámek, zkontrolovala e-maily. Musel by rozebrat celý mechanismus, usoudil, a k tomu by potřeboval šroubovák a několik dalších kousků nářadí.

Právě začínal rozebírat zámek, když zaslechl Abbyin ostrý výkřik.

„Same, máme ho.“

Vyndal zámek ze dveří. „Co máme?“

„Ten laboratorní deník.“

„Ale aukce se bude konat až za dva dny.“

„Už ne,“ zvolala. „Naše přednostní nabídka byla přijata.“

Vzal zámek do ruky a vykoukl zpoza dveří. „Jsi si jistá?“

„Ne, dokud ho doopravdy neuvidím.“ Abby zářila nadšením a vzrušením. „Ale dostala jsem zprávu od Miltona, který tvrdí, že se chce deníku zbavit tak rychle, jak to jen půjde, a jako prvního se ptá mého klienta. Vlastně jsme jediní, koho oslovil. Chce vědět, jestli máme stále zájem.“

„Jak to, že máme takovou kliku?“

„Zkrátka díky mně. Říkala jsem ti, že mám dobrou pověst. Jde o to, že Milton je vyděšený a chce se toho zápisníku zbavit, a to rychle a bezpečně.“

„Myslí si, že já budu nejspolehlivější, protože bys se mnou nepracovala, kdyby sis myslela, že mi nemůžeš věřit.“

„Zdá se,“ potvrdila. „Rozhodl se ti věřit, protože věří mně. Ale chce všechno provést rychle. Mám dojem, že je velice nervózní. Věř mi, když ti říkám, že znervóznit někoho, jako je Milton, není jen tak.“

Sam vyndal mechanismus zámku ze zdi. „Sežeň detaily. Řekni mu, že peníze převedeme na účet, který si zvolí, jakmile ověříme pravost toho deníku.“

Odeslala zprávu. Za okamžik vzhlédla od displeje.

„Hotovo. Milton právě poslal souřadnice pro vyzvednutí a číslo bankovního účtu.“

Sam zamířil ke dveřím. „Kam máme jet?“

„Na místo, kde se nikdo nebude divit, když si přijdeme vyzvednout nějaký balíček.“

41

„Před několika hodinami jsem si tu nechala nákupní tašku,“ prohlásila Abby. Ukázala lísteček, který našla v květináči u chodníku před muzeem.

Žena za pultem šatny se usmála. „Hned budu zpátky.“ Vzala si lísteček a zmizela v zadní místnosti.

Sam se rozhlédl. „Není to trochu riskantní?“

„Lepší než stará klasika v podobě skříněk na autobusovém nádraží,“ namítla Abby.

Sam si prohlížel monumentální prosklenou halu, v níž stáli. Všude se nacházely obrazy, některé visely z vysokého stropu. „Rozhodně je to tu luxusnější.“

Žena se znovu objevila. Podala jí tašku se známým logem na boku. „Tady je.“

„Díky,“ usmála se Abby.

Vzala tašku a pootevřela smysly. V atmosféře zavířily proudy energie. Předmět uvnitř byl rozhodně nadpřirozeného původu. Zadívala se na Sama a věděla, že ten žár zachytil. Beze slova jí nákupní tašku vzal. Společně vyšli hlavními dveřmi na První avenue a zabočili vpravo směrem k Pike Place Marketu.

„Hlavně ať je to ten správný deník,“ poznamenal Sam.

„Jsem si tím jistá.“

„Kde asi je Milton? Myslíš, že nás sleduje?“

„Ne,“ zavrtěla Abby hlavou. „Řekla bych, že teď už sedí někde v letadle. Povídala jsem ti, že byl vyděšený.“

„Stejně jako všichni v tomhle případu.“

„Kromě nás, samozřejmě,“ dodala hrdě.

„Mluv o sobě.“

„Haha. Sama Coppersmithe nic nevyděsí.“

„To se pleteš. Od prvního dne, co jsi za mnou přijela na ostrov, bojuju s návaly paniky.“

„Tomu nevěřím ani na minutu.“

„Věř tomu,“ řekl.

„Proč?“

„Protože jsem od začátku věděl, že jsi v nebezpečí.“

Ohlédla se na něho. „A to tě děsí?“

„Jako nic, s čím jsem se kdy v životě setkal.“

„Ach,“ zamumlala Abby. Nebyla si jistá, co si o tom má myslet. „Znám pár lidí, kteří se báli mě, ale ne o mě. Kromě mé mamky, samozřejmě. Ale ta už je dávno mrtvá.“

„Věř mi, já se o tebe bojím. A proto míříme zpátky na ostrov.“

„Dobře,“ souhlasila Abby. „Tedy prozatím. Cením si toho, ale nemůžu tam zůstat navěky. Až rozluštím kód tohohle zápisníku, moje práce bude u konce. Mám toho před sebou hodně. Musím najít nový byt, někde, kam budou moct psi. Musím prodat starý byt. A pak se musím vrátit do práce.“

„Vezmeme to všechno jedno po druhém.“

Ostrý vítr pocuchal Abby vlasy. Nad Elliott Bay se vznášela zlověstná tmavá mračna.

„Brzy bude pršet,“ poznamenala.

„To se tu zřejmě děje často.“

Bylo jasné, že Sam na počasí nemyslí.

„Jak to poznáme?“ zeptala se Abby po chvíli.

„Co?“

„Jak poznáme, že je po všem? Bude snadné rozhlásit, že laboratorní deník koupil nový majitel a kód byl rozluštěn. K čertu, vsadím se, že už to všichni vědí. Ale nemůžeme si být jistí, že už ta záležitost skončila. Co když se ten únosce rozhodne, že ti ten notes ukradne?“

„Nemyslím, že by se vrah odvážil ukrást ten deník z mého sejfu. Ví, že se přes zámek nedostane.“

„Stále jsi přesvědčený, že ten, kdo po tom zápisníku jde, je vrah Cassidy, že ano?“

„Jsem si tím jistý.“

„A co teď?“

„Teď půjdeme domů. Nesmím zmeškat výroční sjezd a velké grilování.“

„Netušila jsem, že se na něj těšíš.“

„Víkend bude tenhle rok mnohem zajímavější než jindy.“

„Jak to?“

„Vrah tam přijde taky.“

42

Pozemky Coppersmithovy rodiny zářily planoucími ohni. Výroční sjezd Černé skříňky byl u konce a závěrečné grilování v plném proudu. Počasí jim vyšlo vstříc, svítilo sluníčko a teploty se pohybovaly kolem pětadvaceti stupňů. Dlouhý letní den se chýlil k závěru, ale na večerní obloze zbývalo stále trochu světla.

Abby stála na okraji davu, sklenku vody v ruce, a snažila se setřást mrazení, při němž se jí zježily vlasy na zátylku. Všechno vypadalo normálně. Před otevřeným barem v obrovském stanu stála dlouhá fronta. Elias a Willow Coppersmithovi si povídali s hosty. Smích a útržky konverzací se vznášely do korun stromů. Všechno vypadalo tak, jak by mělo, až na jednu věc. Sam před pár minutami zmizel.

Odpoledne provedl několik exkurzí svou laboratoří a odpovídal na nekonečnou řadu otázek. Abby udivovala jeho trpělivost s dětmi a teenagery. Poté splnil svoji povinnost a popovídal si se zaměstnanci a jejich rodinami. Ale teď byl pryč.

Napila se vody. Celé odpoledne si nedala nic silnějšího, ačkoliv by se jí hodila trocha alkoholu na uklidnění nervů. Na okrajích jejích smyslů se hromadila podivná temnota. Pokaždé, když se na ni pokusila soustředit, jí děsivé stíny zmizely z dohledu. Avšak pocit, že se děje něco špatného, stále sílil. S jistotou věděla jen to, že se týká Sama. Nastražil svoji past a teď čekal, až do ní vrah padne.

Předpokládala, že nástraha souvisí s kamerou v laboratoři. Ale teď o tom pochybovala.

Z davu se vynořila Jenny O’Connellová. V jedné ruce držela sklenku s vínem.

„Hledala jsem vás, Abby,“ prohlásila. „Chtěla jsem se omluvit za své chování ten den, kdy jste se Samem přišli do knihovny Černé skříňky. Mám-li být upřímná, byla jsem trochu zaskočená nebo prostě jednoduše uražená, že Sam Coppersmith najal na nalezení toho deníku do rodinné sbírky obchodníka na volné noze.“

„Rozumím,“ přikývla Abby. „To je v pořádku. Vím, co si knihovníci a akademici myslí o těch z nás, kteří pracují na černém trhu.“

„Je těžké získat skutečné akademické vzdělání a přitom mít tolik talentu, aby člověk věděl, že paranormální jevy jsou skutečné. Většina z nás v této kategorii musí předstírat, že doopravdy nevěří v existenci mimosmyslového vnímání, nadpřirozené energie nebo dalších věcí. Říkáme lidem, že studujeme pomatené osoby, které v to věří, a zkoumáme účinky takových bizarních myšlenek na kulturu a společnost.“

„Rozumím,“ přitakala Abby znovu. Nedokázala vymyslet nic jiného.

„Na rozdíl od mnoha svých kolegů jsem měla štěstí a získala práci v odborné knihovně, jako je Coppersmithova firemní sbírka, kde berou paranormálno vážně. A co jsem udělala? Chovala jsem se k vám, jak by se mí staří akademičtí kolegové chovali ke mně, kdyby tušili, že věřím v nadpřirozeno.“

„Chápu,“ podotkla Abby. Usmála se. „Můj otec tráví spoustu času v akademickém světě. Vím, jak to tam chodí. Prosím, nedělejte si starosti. Vaši omluvu přijímám.“

„Děkuji vám.“ Jenny vypadala vděčně a uklidněně. „Opravdu bych se ráda dozvěděla víc o vašem světě. Musím připustit, že jsem se vždycky zajímala o trh soukromých sběratelů. Tolik zajímavých tajemství. Možná bychom si o tom mohly někdy popovídat?“

„Jistě,“ souhlasila Abby.

„To je úžasné. Budu se moc těšit.“

Jenny odešla směrem k baru. Abby ji sledovala a pak se odvrátila, aby znovu propátrala dav. Po Samovi stále ani památky.

Ještě něco ji trápilo. Jenny O’Connellová strávila většinu večera po boku Geralda Frye. Teď byla sama.

43

Sam seděl na židli, nohy opřené o roh stolu, a poslouchal, jestli uslyší na chodbě zvuky kroků. Zbraň ležela na stole. Stejně jako zelený hranol.

Byla to jenom otázka času. Před pár minutami sledoval, jak vrah přešel na okraj skupinky lidí. Dříve či později se ukáže v laboratoři.

Lampa na stolku byla vypnutá, ale Sam zapojil talent. Krystaly a kameny ve vitrínách zářily v temnotě a vrhaly podivné stíny, jež mohlo vytvořit pouze ultrasvětlo.

Kroky, na které čekal, se konečně rozezněly na chodbě, nejprve vzdálené a pak hlasitější, jak se blížily ke dveřím. Nastala krátká pauza.

Dveře se pomalu otevřely. Objevila se jakási postava a zaplnila vchod. V atmosféře zazářila omamná směsice strachu, paniky a zoufalství.

Vetřelec zaváhal, pak pomalu vešel do místnosti a zavřel dveře. Ozvalo se ostré cvaknutí. Temnotu pročísl paprsek tužkové baterky a zastavil se na krabicích v rohu.

„Nemusíte je všechny procházet, doktore Fryei,“ ozval se Sam. „To, co jste sem přišel hledat, leží tady na stole.“

Gerald Frye ztuhl. „Same.“

„Tušil jsem, že to budete vy, kdo sem dnes v noci přijde, ale chtěl jsem si být jistý.“

„Hledal jsem vás, Same. Vaše matka si všimla, že jste odešel z večírku. Dělala si starosti, protože jste byl v poslední době tak sklíčený. Požádala mě, abych se podíval, jestli jste se vrátil sem do laboratoře. Říkal jsem jí, že jste chtěl být nejspíš na chvíli sám, ale že se ujistím, že jste v pořádku.“

„Přestaňte s těmi nesmysly,“ okřikl ho Sam. „Přišel jste si sem pro hranol, kterým jste zmanipuloval Gradyho Hastingse. Musel to pro vás být dneska šok, když jsem se během prohlídky zmínil, že jsem sem přivezl věci z laboratoře podřadného výzkumníčka jménem Hastings.“

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Ten hranol je jediná věc, která vás s Gradym Hastingsem spojuje. Uvědomil jste si, že jestli si ji pořádně prohlédnu, poznám, že nejspíš pochází z laboratoře Černá skříňka. A nemýlil jste se.“

„Vaše slova nedávají smysl,“ prohlásil Frye.

„Okamžitě jsem poznal, kdo ho vyrobil. Věděl jsem, že musí být z jednoho z našich zařízení. Ale v Černé skříňce pracuje spousta lidí. Chvíli mi trvalo, než jsem si prošel seznam podezřelých. Tušil jsem však, že jste to byl vy, kdo vytvořil tu hypnotickou nahrávku a naladil ji na auru Gradyho Hastingse. Jste jeden z mála lidí v laboratoři s potřebnými odbornými znalostmi a talentem. Ale to neznamená, že jste vrah. Pořád existovala možnost, že váš přístroj použil někdo jiný. Věřte mi, vím, jaké to je být obviněný neprávem. Nechtěl jsem se dopustit chyby, a tak jsem dnes v noci provedl tenhle malý experiment.“

„Opravdu nevím, o čem to mluvíte.“ Frye zacouval ke dveřím.

„Útěk nemá smysl. Je po všem. Jenom bych si chtěl ještě vyjasnit pár věcí. Koho napadlo ukrást ty krystaly? Vás, nebo Cassidy?“

„Nehodlám odpovídat na žádnou z vašich otázek. Jestli na mne vztáhnete ruku, budu křičet jako o život. Venku je několik stovek lidí.“

„Jsme v betonovém sklepení. Tady vás nikdo neuslyší.“ Sam sundal nohy ze stolu, narovnal se a jednu ruku položil na zářící zelený hranol. „Ale já na vás sahat nebudu. Jenom si promluvíme.“

„Proč bych měl chtít?“

„Protože mi toužíte vysvětlit, jak úžasný a talentovaný jste.“

Nastalo překvapené ticho. Na Frye se snesl obrovský klid. Přešel k nejbližší vitrínce a prohlížel si rozřízlou geodu uvnitř. Modré ultrasvětlo ze zářícího krystalu vrostlého do kamene vrhalo na jeho tvář děsivé stíny.

Frye si odfrkl. „Všichni tvrdili, že máte zlomené srdce, ale já jsem věděl, že jste jenom naštvaný, protože jste Cassidy pustil tak blízko k vašim rodinným tajemstvím.“

„Do jisté míry ano.“ Sam vstal a obešel stůl. Opřel se o okraj a složil paže na hrudi. „Tak čí to byl nápad ukrást ty krystaly?“

„Můj. Poznal jsem, že Cassidy Lawrenceová je jenom prospěchářka, v okamžiku, kdy jsem ji uviděl poprvé. Byli jsme si podobní. Prohodil jsem před ní pár poznámek o Fénixových krystalech. Představte si mé překvapení, když jsem zjistil, že už o nich ví. Proto se vás snažila svést na té výstavě drahokamů a minerálů.“

„Tím se asi pár věcí vysvětluje.“

„Cassidy si samozřejmě myslela, že ona využívá mě. Byla zvyklá manipulovat s každým mužem, kterého potkala. Vás rozhodně okouzlila.“

„Jak se dozvěděla o těch krystalech?“

„Řeči o dole Fénix měly čtyřicet let na to, aby se proměnily v legendu. Cassidy pocházela z dlouhé řady krystalových talentů. Takových věcí si všímala. Klepy o Fénixu zaslechla asi tak před rokem a pustila se do vážného průzkumu. Nastražila vaše setkání na té výstavě kamenů. Za chvíli už jste jí ukazoval svoji laboratoř a ona vyplňovala žádost o zaměstnání.“

„Vy jste pro nás začal pracovat ještě před Cassidy. Kde jste se dozvěděl o dole Fénix a o těch krystalech?“

„Ray Willis vlastnil víc než jen jeden deník záznamů o svých experimentech,“ prozradil Frye. V hlase se mu ozývalo chladné zadostiučinění.

„Ať se propadnu. Willis měl víc než jeden zápisník?“

„Existovaly dva, ten, který ukazoval vašemu otci a Knoxovi, a druhý, do něhož si zaznamenával soukromé poznatky. Krátce před explozí v dole poslal ten druhý mé matce, aby ho schovala.“

„Proč by ho posílal vaší matce?“

„Byli milenci v době, kdy váš otec a ten druhý objevili žílu s krystaly,“ vysvětlil Frye. „Okamžitě rozpoznal skutečnou hodnotu těch kamenů a chtěl ukrýt výsledky svých experimentů před svými partnery.“

„Tušila vaše matka, jak nebezpečné ty kameny jsou?“

„Ne, samozřejmě že ne. První laboratorní deník nebyl zakódovaný, ale pokud jde o ni, klidně mohl být. Záznamy jsou všechny zapsané ve formě parafyzických rovnic a v odborném žargonu. Našel jsem ho, když jsem po matčině smrti před několika lety procházel její věci. O přesném umístění Fénixu však v zápisníku nic nebylo.“

„Ale když jste ten zápisník našel, věděl jste, kdo by tu informaci mohl znát, že? Partneři vašeho otce, Elias Coppersmith a Quinn Knox.“

„Knoxe se mi podařilo vypátrat snadno,“ prozradil Frye. „Tehdy už vězel po krk v chlastu a drogách. Zeptal jsem se ho, ale moc jsem toho z něj nedostal. Mozek už měl na kaši. Vyprávěl mi za vlasy přitaženou báchorku o Fénixu, ale souřadnice dávno zapomněl, nebo to předstíral. Dostal jsem z něj jen to, že je někde v Nevadě.“

„Nevada je docela veliká.“

„Knoxovi vyklouzla jedna docela zajímavá informace. Pověděl mi, jak spolu s vaším otcem unikl z toho dolu, když se je Willis pokusil zavraždit. Tvrdil, že oba skoro umřeli, protože váš otec trval na tom, že si odnesou zásobu těch kamenů.“

„Uvědomil jste si, že má rodina ty krystaly nejspíš stále ještě má.“

„Rozhodl jsem se, že nejlepší bude začít pracovat pro Coppersmith a spol.,“ přikývl Frye. „S mým talentem nebylo těžké dostat se až do Černé skříňky.“

„Stal jste se důvěryhodným zaměstnancem, ale nedokázal jste najít to, po čem jste nejvíc toužil, nezjistil jste polohu Fénixu. A nikde nebyly záznamy o geodách, které můj otec vynesl z dolu toho dne, kdy došlo k explozi.“

„Protože se ty kameny nenacházely v laboratorním trezoru, tušil jsem, že jsou pravděpodobně někde tady na ostrově nebo v Sedoně,“ potvrdil Frye. „Říkal jsem si, že by je Coppersmithové určitě nespustili z dohledu. Po několika návštěvách jsem si uvědomil, že vaše soukromá laboratoř je tím nejpravděpodobnějším místem, kde se nacházejí.“

„Ale můj bezpečnostní systém je příliš dobrý a vy jste ani nevěděl, kde je trezor schovaný. Potřeboval jste dostat někoho dovnitř. A pak se na scéně objevila Cassidy a vy jste poznal svoji příležitost. Jak našla ten trezor ve zdi?“

„Tady na severozápadně není moc firem, které by se specializovaly na špičkové trezory a sejfy. Nakonec jsem našel jednu společnost, která si zaznamenala instalaci jednoho zařízení tady na ostrově před několika lety. Moc detailů neznali, ale dodavatel připsal pár ručně psaných poznámek o tom, že trezor byl nainstalovaný do podzemní zdi.“

„Když byla Cassidy u mě, mohla se volně pohybovat po celém domě. Ale pořád nechápu, jak našla ten trezor. Nikdy jsem jí ho neukázal.“

„Nebylo to tak těžké,“ vykládal Frye. „Věděl jsem, že tu někde musí být falešná zeď a že sejf bude za ní. Půjčil jsem Cassidy jeden z moderních detektorů kovu, které používáme v laboratoři. Netrvalo dlouho a našla páky, jež odsunují zeď.“

„A pak jste jen čekali, až nebudu doma. Nebáli jste se, že se nedokážete dostat do trezoru. Vzhledem k vašemu laboratornímu vybavení a talentu jste předpokládali, že to bude hračka. Zvolili jste noc, kdy jste věděli, že nebudu na ostrově.“

„Když jste odjížděl na jednu z těch cest, obvykle jste se nevrátil několik dní,“ potvrdil Frye. „Věděli jsme, že máme spoustu času.“

„Spolu s Cassidy jste připluli na ostrov v soukromém člunu. Zakotvili jste ho na jedné z izolovaných pláží, aby si vašeho příjezdu nevšiml nikdo z městečka. Pak jste došli k domu a deaktivovali můj domácí bezpečnostní systém.“

„Vždycky jsem měl talent na zámky, a ten váš pocházel přímo z Coppersmithovy laboratoře,“ ušklíbl se Frye. „Tahle část byla snadná. Cassidy a já jsme sešli sem do sklepa. Ukázala mi mechanismus, který otevírá falešnou zeď.“

„Odsunuli jste zeď, ale pak jste zjistili, že sejf chrání nový zámek, který nedokážete odemknout.“

„Ten zatracený krystalový zámek je váš vynález, že jo?“ Ve Fryeově hlase a auře se zableskl vztek. „Okamžitě jsem pochopil, že ho nedokážu otevřít. Jediná možnost byla vyhodit ho do povětří. Přesně to chtěla Cassidy. Ale na to jsem nebyl připravený. A moc dobře jsem věděl, jak jsou ty krystaly nestabilní. Poslední, co jsem chtěl, bylo použít nějaké výbušné zařízení. Začala na mě křičet.“

„Takže jste ji zavraždil, abyste ji umlčel.“

„Musel jsem ji zabít,“ vysvětlil Frye. „Neměl jsem jinou možnost. Byla nepříčetná, rozezlená, že jsem se nedostal do toho trezoru. Křičela na mě, že jsem k ničemu, a jsem si docela jistý, že mě chtěla zabít. Tak jsem ji předešel.“

„Plán B, krádež krystalů, se nepovedl. Vrátil jste se k plánu A a snažil se vypátrat Fénixův důl. Tentokrát jste se rozhodl použít vědecký přístup. Strávil jste spoustu času ve firemní Coppersmithově knihovně. Dokonce jste si začal i s knihovnicí, Jenny O’Connellovou.“

„Jenny toho ví o trhu s nadpřirozenými knihami hodně,“ vysvětlil Frye. „Mezi námi, je jimi fascinovaná. Dokonce navštěvuje i některé chatovací místnosti černého trhu. Požádal jsem ji, aby mi pomohla najít čtyřicet let starý laboratorní deník s jistými pokusy na horninách ze starého dolu v Nevadě. Byla to pro ni opravdová výzva.“

„Ví, proč jste chtěl ten deník najít?“

„Ne. Samozřejmě jsem jí o Fénixu či o svém spojení s ním nic neřekl. Musel jsem si počínat nanejvýš opatrně. Jenny je velice loajální a oddaný zaměstnanec. Šla by rovnou za Coppersmithovými, kdyby měla podezření, že strkám nos do rodinných tajemství.“

„To rád slyším,“ prohlásil Sam.

„Jenny najednou zaslechla zvěsti o čtyřicet let starém notesu, který se měl prodávat na soukromém trhu. Povídalo se, že obsahuje záznamy o pokusech na nějakých krystalech a že je zakódovaný. Věděl jsem, že se ho musím zmocnit. Jenny však neměla dostatek kontaktů potřebných pro jednání s obchodníky na černém trhu.“

„Na tom ale stejně nezáleželo, protože jste neměl peníze na koupi zašifrované knihy. Jsou pěkně drahé. Musel jste na to jít jinak.“

„Ano,“ potvrdil Frye. „Potřeboval jsem někoho z černého trhu, kdo by ten zápisník nejen našel, ale dokázal rozluštit i kód.“

„Takže jste se vydal hledat vlastního zprostředkovatele. Měl jste kliku a narazil na Abby.“

Frye se lehce zhoupl na patách. „Jak jste si to dal dohromady?“

„Udělal jste jednu zásadní chybu. Použil jste záznamy o studentech Sluneční akademie, abyste našel talent z této části státu, který jste potřeboval.“

„Vy o tom víte? Přiznávám, že mě překvapujete.“

„Očividně jste tušil, že mezi absolventy Sluneční akademie existuje značný počet talentů, protože obtížně zvladatelní teenageři s jistým parapsychologickým profilem tam často skončili. Jak jste na to přišel? Také jste na té akademii studoval?“

„Ne,“ zavrtěl Frye hlavou. „Má matka pracovala na té škole léta jako poradkyně. Sama měla jistý talent, dostatečný na to, aby si uvědomila, že několik takzvaných obtížných teenagerů na škole má opravdu výjimečný dar. Chtěla je sledovat a studovat. Dokonce zašla tak daleko, že sestavila přijímací kritéria, aby zajistila, že rodiny, jejichž děti vykazují jisté problémy, budou posílat své potomky právě na tuto akademii.“

„Mezitím vytvořila velice praktickou databázi talentů z celého severozápadu.“

„Byla to záslužná činnost,“ prohlásil Frye. „Většina skutečných talentů se jí po škole ztratila z dohledu nebo odmítla spolupracovat na jejím výzkumu.“

„Ale vy jste díky těm záznamům našel Abby.“

„Materiály byly naprosto kompletní,“ vyprávěl Frye. „Našel jsem jména a adresy a jméno univerzity, na kterou chodila. S tím vším neměl detektiv, kterého jsem si najal, žádné problémy ji najít. Navíc stále žila v Seattlu.“

„Než jste ji však kontaktoval, chtěl jste se ujistit, že opravdu umí rozluštit psi kódovaní.“

„Rozhodně jsem nechtěl riskovat další katastrofu jako s Cassidy Lawrenceovou,“ potvrdil Frye.

„Takže jste provedl experiment, abyste otestoval Abbyiny schopnosti.“

„Když začala pracovat na katalogizaci Vaughnovy knihovny, uvědomil jsem si, jak lze test provést. Díky Jenny jsem věděl, že má Hannah Vaughnová i malou sbírku zašifrovaných knih včetně Klíče.“

„Pro svůj experiment jste potřeboval další talent, někoho, koho byste mohl zmanipulovat pomocí hranolu. Vybral jste Gradyho Hastingse, také ze záznamů Sluneční akademie. Jak jste dostal ten hranol do jeho laboratoře?“

Frye si odfrkl. „To bylo snadné. Poslal jsem mu ho poštou a napsal mu, že jde o vzorek zdarma od internetové společnosti, která vyrábí vědecké a výzkumné zařízení. Slečna Radwellová prošla beze ztráty kytičky.“

„Věděl jste však, že si ji nemůžete dovolit, i kdybyste sehnal někoho, kdo by vás doporučil, a tak jste jí začal posílat ty vyděračské vzkazy. Abby ale okamžitě kontaktovala Webbera. Ten už v té době zaslechl zvěsti o laboratorním deníku. Uvědomil si, že by Abby mohla být v nebezpečí. A tak ji poslal za mnou.“

„Nemohl jsem tomu uvěřit,“ sykl Frye. Praštil pěstí do nejbližšího stolu. „Jako by se proti mně všechno spiklo.“

„Byla to klasická ukázka starého přísloví. Může-li se něco pokazit, pokazí se to, a to v tom nejhorším možném okamžiku.“

„Ne, byla to vaše chyba, vy parchante,“ vyštěkl Frye. „Štěstí vždycky stálo na vaší straně. Měl jste být zatčený pro vraždu, když jste našel Cassidyino tělo. Ale nic se vám nestalo. Když se roznesly řeči o tom laboratorním deníku, ke komu Abby utekla pro ochranu? K vám. Já jsem pečlivě a opatrně připravil experiment, ale vy jste na to přišel, protože jste uvěřil ztřeštěné historce nějakého kluka, kterého klasifikovali jako blázna.“

„Pro vaši informaci, Gradyho ještě za blázna neprohlásili. Stále je na pozorování. Ale ano, přišel jsem na to. Jak moc je to pravděpodobné?“

„Neopovažujte se mi vysmívat, vy bastarde,“ odsekl Frye. „Mám na ty krystaly stejné právo jako kdokoliv z Coppersmithovy rodiny.“

„V tom případě jste k nám měl přijít a vznést svoje nároky, místo abyste skrýval svoji skutečnou identitu, pronikl do Coppersmith a spol. a zavraždil nevinnou mladou ženu.“

„Cassidy Lawrenceová nebyla nevinná, ale to je jedno, stejně jsem neměl jinou možnost. Věděl jsem, že byste mi nikdy nedali podíl na těch krystalech, ani byste mi neprozradili umístění toho dolu.“

„Protože ty kameny jsou nebezpečné.“

„Ať se propadnu.“ Frye se tvářil pobaveně. „Vy se jich bojíte, že jo? Vy a zbytek Coppersmithů byste je nechali ležet v tom trezoru navěky, místo abyste zkoumali jejich vlastnosti a zjistili, co dovedou.“

„Nebojíme se jich. Jenom jsme opatrní. Potřebujeme mnohem pokročilejší technologii a nástroje, než se odvážíme je zkoumat.“

„Vaše rodina si ty krystaly nezaslouží.“ Frye sáhl do kapsy a vytáhl nějaký předmět. „Takže si je vezmu já. Hned.“

„Pistole, Fryei? To je snad trochu příliš.“

„Není to pistole. Něco mnohem zajímavějšího. Je to zbraň, kterou můžu používat jenom já, protože jsem ji vyrobil. Nezanechá žádnou stopu. Vy Coppersmithové nejste jediní, kdo dokáže zacházet s krystaly.“

Z předmětu ve Fryeových rukou vyšlehla oslepující energie. Ledová šoková vlna zaplavila Samovy smysly. Pokusil se pohnout a zjistil, že nedokáže ani spustit ruce. Zářící kameny a krystaly ve vitrínách nepohasly, ale atmosféra kolem získala strašidelný, mlhavý vzhled.

„Proč se domníváte, že jsem vyrobil jenom jeden hranol?“ zeptal se Frye. „Ten, který jste našel v domě Gradyho Hastingse, byl jednodušší verze, již jsem zhotovil pro předání hypnotického příkazu. Tenhle je však mnohem sofistikovanější. Uvrhne oběť do transu podobného snovému stavu. Budete vědět, co se děje, ale nedokážete neuposlechnout mé příkazy. Otevřete mi ten trezor a pak si vezmete život pomocí vlastní zbraně. Jen abyste věděl, tohle jsem použil na Cassidy. Zatímco byla uvězněná ve snovém stavu, vpíchl jsem jí injekci rychle účinkující drogy, která jí zastavila srdce, ale nezanechala v těle žádné stopy.“

Krystaly a kameny ve vitrínách teď proplouvaly paranormální mlhou. Sam se usilovně snažil zaměřit svoje parasmysly a zjistil, že už je nemůže ovládat. Slyšel každé Fryeovo slovo, ale nedokázal na ně reagovat.

„Rozdíl mezi skutečným snovým stavem a vaším současným postavením je ten, že pod vlivem tohoto hranolu jste si vědom, že jste chycený ve snu.“ Frye pomalu prošel bludištěm zářících vzorků. „Jste si vědom, že nic nezmůžete.“

Sam sledoval jeden ze světélkujících kamenů v galerii, jak se propadl do plamenů. Oheň nebyl skutečný. Věděl to. Ale v tomto snovém stavu se to zdálo velice skutečné.

„Mám s sebou i zbraň,“ prozradil Frye. „Ale tentokrát použijeme tu vaši.“

Obešel stůl a zvedl pistoli. Sam ho pozoroval, neschopný ho zastavit.

Fryeova slova se mu odrážela v hlavě. Jste si vědom, že jste chycený ve snu…

Tohle byla definice živého snu. Podle Abbyiny kamarádky Gwen mohly silné talenty s živými sny manipulovat, jenom se musely opravdu soustředit.

Vypětím vůle se mu podařilo odtrhnout pozornost od hořícího kamene. Paranormální plameny náhle uhasly. Teď ho však temně zářící vnitřek jedné z geod uvrhl do nekonečné kosmické černé díry. V dálce zaslechl těžkopádné buch-buch-buch. Jeho vlastní srdce. Vynaložil obrovské množství energie, aby překonal účinky hranolu.

Koutkem oka zachytil záblesk ohně. Podařilo se mu sklopit pohled a zjistil, že kámen v jeho prstenu hoří. Skutečná energie. Žádná součást snu.

„Teď mi otevřete ten trezor,“ přikázal Frye.

Pomalu, bolestivě začal Sam uvolňovat paže. I ten sebemenší pohyb vyžadoval obrovské úsilí. Jako by se topil v pohyblivém písku.

A pak zaslechl lehké kroky venku na chodbě. Žena.

Abby.

„To je zřejmě slečna Radwellová, aby se podívala, co vás zdrželo,“ uvažoval Frye. „Tohle jsem neplánoval, ale nevadí. Až vaše nová přítelkyně projde těmi dveřmi, ozářená světlem, stane se velice snadným terčem. Zastřelíte ji a pak otevřete ten trezor. Poté obrátíte zbraň proti sobě. Vzhledem k vaší nedávné depresi to nikoho zvlášť nepřekvapí.“

Kroky se blížily. Teď slyšel známé cvakání. Psí drápy. Abby má s sebou Newtona.

Sam se snažil zavolat Abbyino jméno, ale nedokázal promluvit.

Ta zatracená opakující se noční můra byla pravdivá.

Kroky a klepání ustalo. Frye vyšel zpoza stolu a namířil zbraň na dveře.

Sam zalarmoval všechny svoje smysly. Tenhle sen skončí jinak.

A najednou intuitivně věděl, jak ten trans prolomit. Všechnu sílu, co mu zbyla, soustředil do Fénixova krystalu. Nic víc mu nezbývalo, jediná šance, jak zachránit Abby.

Našel souznící frekvenci ukrytou hluboko v srdci kamene, skrytou sílu, jejíž existenci si vždy uvědomoval. V tom okamžiku mu byla všechna k dispozici.

Fénixův krystal zazářil temným ohněm a pohltil energii, kterou Frye udržoval snový stav. Sam se vynořil z paralýzy na vlně čiré síly.

Z prstenu vyšlehl paranormální blesk a zabodl se do Fryeovy aury. Obklopily ho plameny nadpřirozeného ohně. Frye otevřel ústa v němém výkřiku. Jeho tělo ztuhlo, jako by dostalo zásah elektrickým proudem. Zbraň a hranol mu vypadly z rukou. Tělo mu roztřásly divoké křeče.

Zhroutil se a bez jediného zvuku. Paranormální oheň pomalu uhasl. Stejně jako Fryeova aura.

Dveře místnosti se prudce rozletěly. Ve dveřích však nestála Abby. Do tmy vlétl Newton, přikrčený k zemi, tichý a nemilosrdný. Zakousl se do Fryeova pravého kotníku.

„Abby,“ křikl Sam. „Odvolej svého psa.“

Objevila se Abby. „Newtone. Stačilo.“

Newton pustil kotník a odklusal zpátky k ní.

„Vidíš?“ prohlásil Sam. „Vždycky jde po kotníku.“

Abby ho ignorovala. „Je tu všechno v pořádku?“

Sam sklopil oči na prsten. Krystal už neplápolal.

Podíval se na ni. „Už ano.“

44

„No, jistě jsi tušil, že bych neprovedla něco tak hloupého, abych otevřela dveře a udělala ze sebe dokonalý terč,“ prohlásila Abby. Pohladila Newtona po hlavě. „Sleduju televizi jako všichni ostatní. Člověk nemůže vpadnout do místnosti, když neví, co ho čeká. Ale Newton je mnohem menší než já. Věděla jsem, že nikdo nebude tušit, že se těmi dveřmi prožene nejdřív pes.“

Newton jí olízl ruku. Podala mu další pamlsek, už asi čtvrtý nebo pátý, pomyslel si Sam. Přestal to počítat.

Zvedl sklenku. „Tak na Newtona.“

„Na Newtona,“ zopakovala Willow.

„Na Newtona,“ přidal se Elias.

Všichni čtyři seděli v obývacím pokoji obrovského domu. V širokém kamenném krbu plápolal jasný oheň. Zaměstnanci s rodinami už se rozešli do svých příbytků na ostrově, aby se připravili na ranní odjezd. Oblastní šerif a jeho zástupce odvezli tělo Geralda Frye.

Všichni si zřejmě mysleli, že Frye zemřel na infarkt. Nic nenasvědčovalo, že by tomu tak nebylo, pomyslel si Sam. Podíval se na prsten a uvažoval o čiré síle, kterou povolal z drobného Fénixova krystalu. Tolik energie v tak malém kamínku.

„Ne že bych chtěla snižovat Newtonův bravurní výkon,“ prohlásila Abby, „Ale je jasné, že Sam už měl situaci pevně v rukou, když jsme s Newtonem dorazili.“

„Tím si nebuď tak jistá.“ Sam se napil whisky a odložil sklenku na opěrku křesla. Zadíval se do plamenů. „Je to zvláštní, ale myslím, že mi právě vědomí, že přicházíš tou chodbou a otevřeš dveře, dodalo sílu, kterou jsem potřeboval, abych se vytrhl z toho transu.“

„Z toho snového stavu bys unikl se mnou nebo beze mě,“ konstatovala Abby přesvědčeně.

Willow se usmála. „Máte v mého syna velikou důvěru.“

Abby zvedla sklenku. „Další profík.“

Elias si ji se zájmem prohlížel. „Jak jste to věděla?“

„Co jsem věděla?“ nechápala Abby.

„Že je Sam v nebezpečí?“

Abby podrbala Newtona za ušima. „Prostě věděla. A to vědomí bylo velice naléhavé. Tušila jsem, že nastražil v laboratoři past, takže bylo jen logické zajít tam.“ Probodla Sama pohledem. „Myslela jsem, že jsi tam nastavil kamery, aby nahrály vraha, až si půjde pro ten hranol.“

Willow se zamračila. „Ano, tak to bylo v plánu.“

„Ten plán jsem změnil,“ prozradil Sam. Odtrhl pohled od plamenů a zadíval se na Abby. „Věděla jsi, že je Frye v té laboratoři se mnou?“

„Nebyla jsem si jistá, ale tušila jsem, že tam bude, protože Jenny O’Connellová byla sama. Frye s ní strávil většinu dne, ale najednou ji opustil. Když jsem si uvědomila, že jsou dveře odemčené, přitiskla jsem se zády ke zdi, jako policisté v televizi, a poslala dovnitř Newtona.“ Usmála se, ani se nesnažila skrýt svou hrdost. „A fungovalo to skvěle. Až na to, že ty už jsi Frye zneškodnil, takže to nakonec bylo zbytečné.“

„Věř mi, z mého pohledu to rozhodně zbytečné nebylo,“ ujistil ji Sam. Znovu se napil whisky. Stále cítil působení adrenalinu, ale brzy se zhroutí do postele.

Elias se na něho zamračil. „Proč jsi nám neřekl, že to nejspíš bude Frye, kdo vleze do tvé pasti?“

„Neřekl vám to, protože se nechtěl unáhlit,“ řekla Abby tiše. „Sam ví, jaké to je, být falešně obviněný.“

Willow si povzdechla. „Rozumím. A Elias také. Ale bylo to příliš velké riziko, Same.“

„Riziko jsem měl spočítané,“ prohlásil Sam. Znovu se napil alkoholu. „Jenom jsem do rovnice zapomněl připočítat možnost, že si s sebou Frye přinese další hranol. Taky jsem nezapočítal Abby.“

„Nebo Newtona,“ dodala Abby.

„Nebo tak,“ přikývl Sam. Usmál se a opřel si hlavu o opěradlo křesla. Začalo se ho zmocňovat vyčerpání. „Ani Newtona jsem nevzal v úvahu.“

Elias znechuceně potřásl hlavou. „I já jsem zapomněl vzít v úvahu pár faktorů. Celé ty roky jsem dával pozor, jestli se někde neobjeví ten laboratorní deník. S Knoxem jsme mysleli, že existuje jenom jeden. Nikdy nás nenapadlo, že by Ray Willis sepsal druhý zápisník s výsledky svých experimentů, které v tajnosti prováděl.“

„Otázka teď zní,“ uvažoval Sam, „kam Gerald Frye schoval ten druhý deník?“

„S trochou štěstí bude mezi jeho osobními věcmi,“ řekl Elias. „Musíme hned někoho poslat k němu domů, aby to tam prohledal.“

„Já se o to můžu postarat, až se trochu vyspím,“ navrhl Sam.

„Na to zapomeň,“ odsekl Elias. „Zítra ráno to zařídím. Podle Fryeových osobních záznamů neměl žádnou blízkou rodinu. Nikdo se nebude divit, když se jeho zaměstnavatel ujme jeho osobních věcí, dokud si je nepřevezme nějaká oprávněná osoba.“

„Což se možná nikdy nestane,“ dodal Sam.

Elias potřásl hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsme si několik posledních dní mysleli, že ta hrozba pochází od Landera Knoxe. Zatímco Gerald Frye proti nám v Černé skříňce osnoval spiknutí.“

„Myslím, že problém s Landerem Knoxem neskončil,“ namítl Sam.

„V tom máš pravdu,“ přikývla Abby. „Pořád ještě tady zůstává spousta nezodpovězených otázek. Zabil Gerald Frye Thaddeuse Webbera a toho druhého obchodníka s knihami?“

„Ne,“ zavrtěl Sam hlavou. Spojil prsty do věžičky a pozoroval plameny. „Neměl kontakty na černém trhu, aby ty obchodníky identifikoval, a už vůbec ne, aby je našel. Ty dva zabil někdo jiný.“

„A co ti ničemové, co se mě snažili unést? Myslíš, že je najal Frye?“

„Ne. Ty dva poslala stejná osoba, která zavraždila Webbera.“

„Lander Knox,“ konstatoval Elias pochmurně. „Pořád je někde venku.“

„Souhlasím,“ potvrdil Sam. „Najdeme ho. Další skládání puzzle však musí počkat do rána. Dneska v noci už mi to nemyslí.“

„Musíš se vyspat,“ ozvala se Willow.

Abby přikývla. „Ano, musíš.“

„Já se s vámi nepřu.“ Sam se zvedl z křesla. „Jestli mě omluvíte, jdu do postele.“

Vykročil ke schodišti vedoucímu do ložnice.

„Ještě jedna věc, než odejdeš,“ zarazil ho Elias.

Sam se zastavil a otočil. „Jaká?“

„Říkal jsi, že Fryeova matka měla s Rayem Willisem poměr a že jí Willis svěřil ten druhý zápisník.“

„Ano,“ potvrdil Sam. „Willis nechtěl, abyste se s Knoxem dozvěděli o těch experimentech.“

„A co chybějící krystaly?“ zeptal se Elias. „Ty, které použil pro svoje testování? Knox a já jsme je po explozi hledali, ale nikdy jsme je nenašli.“

„Na tuhle otázku odpověď neznám,“ přiznal Sam. „Mohu jen říct, že Frye dal jasně najevo, že je nemá. Proto se tak zoufale snažil zmocnit Coppersmithových krystalů. Měl pocit, že byl připraven o svoje dědictví.“

„Svoje dědictví?“ Willow vykulila oči. „Chceš říct…“

„Samozřejmě,“ podotkla Abby tiše. „Teď to dává všechno smysl, včetně paranormální genetiky. Ray Willis byl otcem Geralda Frye, otcem, kterého nikdy nepoznal.“

45

Abby se probudila s vědomím, že Sam už v posteli není. Otevřela oči a uviděla ho, jak stojí u okna. Jeho silná, nahá ramena se rýsovala v měsíčním svitu. Drsnou tvář ukrýval ve stínu. Nebyl sám. Vedle něho stál Newton, přední packy opřené o okenní parapet. Společně sledovali temnotu.

Abby se opřela o polštáře a objala rukama kolena.

„Měl jsi další ze svých nočních můr?“ zeptala se.

„Ne.“ Sam se na ni ohlédl. „Probudil jsem se před chvílí a nemohl znovu usnout.“

„Měl jsi těžký večer. My všichni, ale ty jsi prošel tím snovým stavem a skoro přitom zemřel. Takový stres jen tak nezmizí.“

„To není důvod, proč nemůžu spát. Začal jsem uvažovat nad některými chybějícími odpověďmi.“

„Říkal jsi, že můžou počkat do rána. Hlavním úspěchem dnešního večera je skutečnost, že jsi vyřešil vraždu Cassidy Lawrenceové. Alespoň něco se tím uzavřelo.“

„Uzavřelo. Dobré slovo,“ souhlasil Sam. Odvrátil se od okna a přistoupil k posteli. „Jako by se někde uzavřely nějaké dveře, tentokrát v dobrém. Ale jiné jsou stále pootevřené. Myslím, že na druhé straně stojí tvůj nevlastní bratr.“

„Dawson?“

„Musíme najít investora, který se ho snaží dotlačit k tomu, aby pro něj ten laboratorní deník našel.“

„Myslíš si, že ten investor je Lander Knox, že?“

„Ano, je to vysoce pravděpodobné.“

„I kdybys měl pravdu, Knox musí vědět, že hon skončil a že prohrál. Ten zápisník už není na prodej.“

„Jestli zabil dva lidi, aby ho dostal, pravděpodobně se teď jen tak nezastaví. Musíme ho najít.“

Abby se otřásla. „Můžu Dawsonovi ráno zavolat a říct mu, co se děje. Možná mi uvěří a pomůže nám toho investora najít.“

„Dobře.“

Newton seskočil na podlahu a přeběhl ke dveřím.

„Chce jít ven,“ vysvětlila Abby.

„A pak bude chtít zpátky.“

„Tak to u psů chodí.“

Sam přešel ke dveřím a otevřel je. „Připomeň mi, abych nechal tenhle týden nainstalovat dvířka pro psy.“

Abby sledovala, jak Sam s Newtonem zmizeli v potemnělé chodbě.

Připomeň mi, abych nechal nainstalovat dvířka pro psy. Usmála se. Zaplavil ji hřejivý pocit. Dvířka pro psy zněla jako dlouhodobý plán, jako by si Sam představoval budoucnost, jež zahrnovala ji i Newtona.

Zaslechla, jak se dveře kuchyně otevřely a zase zavřely. Sam se vrátil do ložnice sám, sundal si kalhoty a sáhl po Abby, aby si ji přitáhl k sobě.

„Dnes večer, v té laboratoři,“ řekl, „když jsem zaslechl, jak přicházíš po té chodbě, a uvědomil si, že tě nemůžu zastavit, myslím, že jsem málem zešílel.“

Uvěznila jeho tvář mezi dlaněmi a pevně ho políbila, aby ho umlčela. „Ne, to se nestalo. Musíš si ty události vybavit správně. Stalo se, že v naléhavém případě jsi povolal paranormální energii, o které jsi ani nevěděl, že ji máš, protože jsi ji nikdy předtím nemusel použít. Z toho transu ses probral včas. Kdybych byla natolik hloupá a otevřela ty dveře, nic by se mi nestalo, protože jsi Geralda už dávno zneškodnil.“

Položil jí prsty na ústa. „Nenechala jsi mě domluvit.“

Vycítila jeho pobavení a trhla sebou.

„Promiň,“ špitla. „Co jsi tedy chtěl říct?“

„Že když jsem málem zešílel, abych se z toho transu vysvobodil, najednou jsem si uvědomil, že k tomu můžu použít svůj prsten.“

„Opravdu?“ Zvedla se na loktech a zadívala se na prsten. Ve tmě ho neviděla, a tak trochu zapojila talent a prohlédla si slabou záři energie, jež z kamene prosakovala. „Zjistil jsi, co dokáže?“

„Myslím, že funguje jako určitý paranormální laser.“ Sam zvedl ruku, aby na prsten viděl. „Alespoň to se stalo dnes v noci. Dokázal jsem přes něj přesměrovat vlastní energii a soustředit ji způsobem, který jsem nikdy předtím nesvedl. Cítil jsem, jak ty proudy Frye zajaly a narušily jeho auru.“

„Rodičům jsi ale o použití prstenu nic neřekl.“

„Protože si pořád nejsem jistý, co se stalo. Ráno si ale promluvím s tátou. Musíme provést pár pokusů.“ Sam se odmlčel. „Velice opatrných pokusů. A musím zavolat bratrovi a sestře, varovat je, že se ty prsteny chovají jako lasery a mohou mít smrtící účinky.“

„Možná se dozvíš víc, až prolomím kód na tom laboratorním deníku.“

„To ano.“ Sam jí zabořil prsty do vlasů a shrnul jí je z tváře. „Musíme si o něčem promluvit.“

„O tom zápisníku?“

„Ne, o tom zatraceném zápisníku ne. Skutečný důvod, proč jsem v sobě dokázal najít dodatečnou sílu, abych se dneska vytrhl z toho transu, jsi byla ty.“

„Já? Ale já byla venku na chodbě.“

„Věděl jsem, že tam jsi. A používala jsi parasmysly. Mezi námi existuje spojení, Abby.“

„Já vím. Je to divné, že ano?“

„Ne, je to láska.“

Ztuhla. V ústech jí vyschlo. „Same.“

„Potřeboval jsem další sílu a získal jsem ji ze spojení mezi námi.“

„Uvědomuju si, že je tu určité pouto. Ale jistě existuje nějaké jednoduché vysvětlení souznějících frekvencí našich aur. Nebo tak něco.“

Pohladil jí koutek úst. „Já jsem tu odborník. Kdybych chtěl parafyzické vysvětlení toho, co se mezi námi děje, vymyslel bych si ho. Ale já žádné nepotřebuju. Miluju tě. Miloval jsem tě od okamžiku, kdy jsi vystoupila z toho Dixonova vodního taxi. Jako bych na tebe čekal celý svůj život a ty ses konečně rozhodla ukázat.“

Zaplavily ji teplo a údiv. „Ach Same.“

„Byla jsi jako nějaký úchvatný nový krystal, zářící neznámým ohněm a tajemstvím. A byla jsi v nebezpečí a já se topil v tolika problémech.“

„No, upřímně řečeno, i já měla spoustu problémů.“

„Já vím. Někdo se tě snažil unést.“

„Tenhle druh problému jsem nemyslela,“ řekla. „Mluvím o mnohem závažnějších potížích.“

„Co je, k čertu, závažnější, než když se tě někdo snaží unést?“

Odkašlala si. „Nikdy jsem nebyla ochotná riskovat, pokud šlo o romantické vztahy.“

„No jo, správně. Ty problémy s důvěrou a závazky.“

„Ano. Ale vždycky jsem si říkala, že se psychiatři a poradci mýlí. Byla jsem si docela jistá, že jenom čekám, až mi do života vkráčí ten pravý muž. Věděla jsem, že ho poznám, víš.“

Sam obkreslil prstem její spodní ret. „A poznala?“

„V okamžiku, kdy jsem se otočila a uviděla tě přicházet tehdy po tom molu. Poznala jsem tě, ale říkala jsem si, že jsem to špatně pochopila. Tolik se toho kolem nás dělo. Všechno se odehrávalo příliš rychle. Proboha, vyspali jsme se spolu první noc, kdy jsme se potkali. Takové věci nikdy nedělám.“

„Milovali jsme se první noc. To je velký rozdíl.“

„Jistě, ale v té době jsem dokázala uvažovat jenom nad tím podivným pocitem, že se mezi námi vytváří nějaký zvláštní typ paranormálního pouta. Bála jsem se věřit tomu, co mi říkaly moje smysly. Ale teď už vím, že se dělo jenom to, že jsem se do tebe bezhlavě zamilovala.“

Přitáhl si její ústa ke svým. Abby cítila, jak rozevřel smysly. Oplatila mu stejně a zapojila vlastní talent. Polibek byl hluboký a temný, jako by stvrzoval přísahu.

Rychle je zachvátil žár. V místnosti zazářila energie. Sam překulil Abby na záda a položil se na ni. Přitáhla si ho k sobě, vychutnávala jeho váhu tlačící ji do matrace. Síla, jež nabíjela jejich auru, ji vzrušovala způsoby, které nedokázala ani vysvětlit, natož jim porozumět. Věděla však, že je stejně uchvácený její energií jako ona tou jeho.

Sam zvedl hlavu tak, aby jejich ústa dělilo jen pár centimetrů. Ve tmě mu žhnuly oči.

„Ty a já,“ zašeptal. „Navěky.“

Objala ho kolem krku. „Navěky.“

Znovu uchvátil její ústa. Noc kolem nich se rozzářila. Stejně jako Fénixův prsten.

Probudilo ji tlumené kňučení netrpělivého psa.

„Newton,“ probrala se.

„Teď jsi na řadě ty,“ zamumlal Sam do polštáře. „Pusť ho ven.“

„Dobře, dobře. Ale rozhodně musíme pořídit ta dvířka.“

„Určitě. Tenhle týden.“

Vstala z vyhřáté postele, zabalila se do županu a vklouzla studenýma nohama do bačkor. Vyšla z ložnice, zamířila do kuchyně a otevřela dveře.

Newton přelétl přes práh a zastavil se, v očích výraz plný naděje.

„Tak dobře,“ povzdechla si Abby. „Jsi hrdina. Asi si zasloužíš nějakou dobrotu.“

Otevřela sáček s psími pamlsky, vyndala jeden a hodila ho Newtonovi. Chňapl po něm ve vzduchu a ihned ho spolkl.

Když dokončil potřebu, vystoupali společně po schodišti. Jakmile došla ke dveřím ložnice, zaslechla zvonění svého telefonu.

„Kdo to, pro všechno na světě, je?“ podivila se.

Sam se nadzvedl na lokti. „Tvůj telefon.“

„Ano, to mi taky došlo.“

Popadla mobil z nočního stolku a zadívala se na svítící displej.

„Tomu nevěřím,“ vydechla. „Je to Diana.“

„V tuhle hodinu?“ zabručel Sam. „Jsou čtyři ráno.“

Abby hovor přijala.

„Jestli jde o Dawsona a o ten zápisník, který chce, abych našla pro jeho klienta…,“ začala.

„Abby, zmlkni a poslouchej mě.“ Diana promluvila téměř hysterickým hlasem. „Dawsona unesli.“

„Cože?“ Abby se sevřel žaludek. „Prosím, řekni mi, že jde o nějaký hodně špatný vtip.“

„Právě volal únosce a požadoval výkupné.“

„Nech mě hádat. Ten laboratorní deník?“

„Pokud mu ten zatracený zápisník nedáš, Dawsona zavraždí. Dawsonův život je ve tvých rukou.“

„Říkal jsi přece, že potřebujeme plán,“ prohlásila Abby. „Právě jsem jeden vymyslela.“

„Ale to je mizerný plán,“ namítl Sam.

„Máš snad lepší?“

„Ne. Ale ten tvůj by mohl vyjít, když ho trochu vylepšíme.“

46

Dawson se krčil na židli v hlavní kajutě jachty. Zápěstí měl spoutaná za zády. Nohy měl přivázané k židli. Vzhlédl, když Abby vstoupila na palubu. Nevěřícně vykulil oči.

„Co tu, k čertu, děláš, Abby?“ zvolal překvapeně. „Tvrdil jsem mu, že nepřijdeš.“

Pohledný muž s vlasy barvy písku se uchechtl. „Ale já věděl, že přijde. Je to přece vaše sestra.“

„Nevlastní sestra,“ prohlásil Dawson bezvýrazně. „Vysvětlil jsem vám, že nejsme pokrevní příbuzní. Ani mě nemá ráda.“

„Ale všichni jste součástí moderní, smíšené rodiny doktora Radwella, jeho dobrovolná rodina. Přiznávám, že ty věci kolem loajality moc nechápu, ale rozhodně mohou být užitečné.“

Abby stanula v kajutě se zabaleným laboratorním deníkem v ruce. Zadívala se na muže se zbraní. Byl skvěle upravený, ten typ člověka, který má peníze a je na ně zvyklý. Jeho upřímné, klasicky pohledné rysy vzbuzovaly důvěru. Od hlavy k patě byl oblečený do tradičního jachtařského obleku – tmavě modrá košile, skvěle střižené bílé kalhoty a pohodlné boty. V prstenu na jeho ruce byl vsazený obrovský diamant. Hodinky byly zlaté, takové, které se podle reklam předávaly z generace na generaci. Reklamy už se obvykle nezmiňovaly o tom, že v dobách nouze mohly hodinky zaplatit letenku na nejmenovaný ostrov, pokud na dveře zaklepali federálové.

„Vy musíte být Lander Knox,“ prohlásila Abby.

„Takže už vám to došlo, že?“ Lander se tvářil pobaveně.

„Sam Coppersmith zjistil vaši skutečnou totožnost.“

„Aha. No, žádná škoda. Až bude po všem, znovu zmizím, jako před několika lety, kdy jsem nechal všechny, aby uvěřili, že jsem mrtvý.“

Dawson potřásl hlavou. „Neměla jsi sem chodit, Abby. Je to naprostý blázen. Teď nás zabije oba.“

„Ale kdepak,“ opáčil Lander. „Nikoho nezabiju, pokud mě ovšem nepřinutíte přijmout extrémní opatření.“

„Kecy,“ zamumlal Dawson.

„Proč bych měl vás nebo vaši sestru zabíjet?“ zeptal se Lander dokonale rozumným hlasem. „Dneska poslechla všechny moje příkazy. Přišla sama, jak jsem jí řekl. Zaplatila soukromému dopravci, aby ji sem dovezl. Ví, co by se stalo, kdybych zaslechl nebo uviděl jiný člun nebo kdyby se tu objevil hydroplán, že ano, Abby?“

„Ano,“ přikývla. „Zabil byste Dawsona.“

„Přesně.“ Lander se na ni souhlasně usmál. „Ale pokud se budeme všichni držet plánu, oba odsud odejdete živí a zdraví a já pak odpluju. Už mě nikdy neuvidíte.“

„Proč ta zbraň?“ zeptala se Abby. „Zabil jste přinejmenším dva obchodníky pomocí paranormálních prostředků a vsadím se, že ty ostatní jste zavraždil stejně.“

„Zjistil jsem, že zbraně berou lidé vážněji než paranormálno. Zbraň přitahuje pozornost.“

„Sam říkal něco podobného.“

„A ti lidé, o kterých tvrdíte, že jsem je zavraždil, se všichni stali oběťmi srdeční příhody. S jejich úmrtími mě nic nespojuje.“ Zadíval se na zbraň. „Rozhodně ne tenhle přístroj.“

„Přístroj?“ Abby si znovu prohlédla zbraň v jeho rukou.

„Vypadá jako pistole, ale není to tradiční zbraň. Je poháněná krystalem. Zabije bez jediné stopy.“

„Vymýšlí si, že nás nechá jít,“ prohlásil Dawson vyčerpaně. „Je to zatracený psychopat. Lže stejně snadno, jako dýchá. Sleduje tě celé měsíce a využívá k tomu babičku a mě. To on nastražil to Ponziho schéma a přiměl nás, abychom do něho investovali.“

Lander věnoval Abby vřelý, okouzlující úsměv. „Nechci nikoho zabíjet. Jde mi jenom o ten zápisník. Až prolomíte to šifrování a já ověřím, že je to ten správný deník, vydáme se na krátkou plavbu. Vysadím Dawsona a vás na pobřeží jednoho z neobydlených ostrovů tady v San Juanu. Možná to chvíli potrvá, ale dříve či později se vám podaří upoutat pozornost projíždějícího člunu. Já budu mít spoustu času na to, abych zmizel.“

„Co když půjdeme na policii?“ zeptala se Abby.

Lander pokrčil rameny. „Neuvěří vám. Nezaplatili jste žádné výkupné. Žádné peníze. Přinejlepším se na vaši historku o únosu budou dívat jako na senzaci pro veřejnost, abyste zvýšili prodejnost knížky svého otce. Když už mluvíme o knihách, ukažte mi ten Willisův zápisník. Chci si být jistý, že jste přinesla ten správný.“

„Bojíte se, že bychom vás podvedli, tak jako jste podvedl Dawsona?“ zeptala se Abby.

„To byste se neodvážili,“ mávl Lander rukou. „Víte, že by to stálo vašeho bratra život, a vás taky. Ale po všech těch potížích si chci být jistý, že jste našla ten správný deník. Víte, jak to chodí na sběratelském trhu, spousta podvodů a padělků.“

„To je pravda.“ Abby položila balíček na stůl a začala rozvazovat pásku, která zajišťovala balicí papír. „Jak poznáte, jestli je to ten správný deník?“

„Poznám,“ ujistil ji Lander. Přistoupil blíž ke stolu, aby na balíček lépe viděl. „Vlastně už teď vnímám jeho energii.“

„Kódovací energii.“ Abby knížku rozbalila. V kajutě se trochu oteplilo, ale Abby věděla, že žár nevychází jenom z té knížky. Lander zapojil svůj talent. Byl silný. Podivná zbraň v jeho ruce náhle zlověstně zezelenala. Po zádech jí přejel mráz.

„Pro pohánění té zbraně používáte krystal z Fénixova dolu,“ pochopila.

Sledoval její pohled a znovu se na ni souhlasně usmál. „Velice dobrý postřeh. Můj otec si prozřetelně schoval jeden krystal jako suvenýr. Provedl jsem s ním spoustu pokusů, než jsem konečně zjistil, co dovede.“

„Tak jste zabil Thaddeuse Webbera a toho druhého obchodníka.“

„Ano. Znám trh s knihami na východním pobřeží docela dobře. Už nějakou dobu na něm anonymně obchoduju. Ale bohužel postrádám kontakty tady na severozápadě.“

„Ovšem vaši spolupracovníci na východě věděli, jak najít Thaddeuse.“

„Chvíli to trvalo, ale když jsem ho našel, dokázal jsem z něj dostat jména nejpravděpodobnějších zprostředkovatelů aukce, než utrpěl infarkt.“

„Chcete říct, než jste ho zavraždil. A pak jste poslal ty dva muže, aby mě unesli.“

„Doufal jsem, že se vyhneme násilí, ale když se ukázalo, že pracujete pro jiného klienta a že vás drahý bratříček nedokáže přesvědčit, abyste mu pomohla, uvědomil jsem si, že budu muset přistoupit k drastičtějším činům. Nebyl jsem si absolutně jistý, že se u Webbera ukážete, a tak jsem najal ty dva, aby zajali jakoukoli ženu, která na to místo přijede. Očividně odvedli velice špatnou práci. Předpokládám, že Coppersmith byl tehdy s vámi?“

„Ano.“

„Tím se vysvětluje, proč vzali nohy na ramena,“ přikývl Lander. „Nevadí, co se stalo, stalo se, vše nakonec dopadne tak, jak mělo. Podívejme se na ten laboratorní deník.“

Otevřel kožený obal a prohlédl si první stránku.

„Je tu Willisovo jméno,“ prohlásil. „Data jsou správná.“ Otočil další stránku a pak další. Oči mu ztvrdly. „Tohle je záznam experimentů provedených na vzácných zeminách a krystalech z nějakého dolu, ale nejsou tu žádné zmínky o paranormálních vlastnostech nebo o umístění toho dolu.“

„Ten zápisník je stále zakódovaný,“ připomněla mu Abby. „Nebude vám dávat žádný smysl, dokud kód nezruším.“

S bouchnutím deník zavřel. „Udělejte to hned teď.“

„Slibujete, že nás necháte jít?“

„Slibuji,“ přikývl Lander. V chladných očích mu vzplál vztek. „Říkal jsem vám, že nemám důvod vás zabíjet.“

„Lže, Abby,“ zvolal Dawson.

Lander na něj namířil zbraň. „Zdá se mi, že když jsem teď získal vaši sestru, už mi k ničemu nejste.“

V atmosféře zavířily nebezpečné proudy. Dawson se začal potit. Zalapal po dechu.

„Ne.“ Abby popadla laboratorní deník. „Říkal jste, že mu neublížíte. Zruším pro vás tu šifru.“

„Pusťte se do toho,“ vyštěkl Lander.

Zapojila smysly, našla správnou frekvenci a podala mu deník.

„Fajn,“ řekla. „Hotovo. Tady, vezměte si ten notes a nechte nás jít.“

Lander se pro něj natáhl, její žádost ignoroval. Jeho prsty se sevřely kolem hřbetu. Abby uchopila kódovací energii a vyslala ji do jeho aury.

Lander ztuhl. Vytřeštil oči pochopením.

„Ne,“ zařval. Snažil se zápisník odhodit, ale nepodařilo se mu to. „Tohle mi nemůžete udělat. Zabiju vás první, přísahám.“

Levou ruku měl stále přimrzlou k deníku. Abby cítila, jak energie uvolňujícího se kódu proudí přímo do jeho aury. Byl však mnohem silnější, než se domnívala. Podařilo se mu notes pustit. Posbíral zbytky sil a namířil na ni pistoli.

„Ty mrcho,“ vyjekl.

Hlaveň pistole se rozžhavila. Srdce jí sevřely ledové proudy.

Sam prošel dveřmi, Fénixův prsten v jednom ohni. Malým prostorem šlehl paranormální blesk a zabodl se do Landerovy aury. Ultrasvětelné plameny vyšlehly ke stropu. Lander sebou škubal, svíjel se a kroutil.

Zíral na Sama ze samého pekla. „Ne. Takhle to nemůže skončit. Ty krystaly jsou moje.“

V dalším okamžiku se zhroutil na podlahu. Jeho aura a psi oheň zhasly se strašlivou konečností.

Sam zvedl krystalovou zbraň a zadíval se na Abby.

„Říkal jsem ti, že je to špatný plán,“ prohlásil.

„Řekla bych, že se docela povedl,“ opáčila. Její hlas zněl příliš vysoko a slabě.

Vrhla se do Samovy náruče. Pevně ji k sobě přitiskl.

47

„Já to nechápu,“ řekl Dawson Samovi. „Jak se vám podařilo proklouznout na Knoxovu loď? Sledoval Abbyin příjezd dalekohledem a ujistil se, že je jediná, kdo vystoupil z hydroplánu na břeh. Ten ostrov nebyl větší než kus skály. Zaslechli bychom i ten nejmenší přívěsný motor.“

Všichni už seděli v domě na Copper Beach. Sam zavolal telefonem letadlo, které čekalo připravené, aby je vyzvedlo. Pilot byl obyvatelem malého městečka. Na neobvyklý let se jich nijak nevyptával.

Abby seděla v křesle nedaleko krbu. Newton jí ležel u nohou. Willow jim všem připravila kávu. Spolu s Eliasem pozorně sledovali konverzaci, aby jim neuniklo jediné slovo.

„Část cesty jsem se svezl na jednom z člunů pozorujících velryby,“ prozradil Sam. „Říkal jsem si, že kdyby si Knox všiml v dálce člunu plného turistů, nemuselo by ho to znepokojit.“

„Rozumím,“ přikývl Dawson. „Ale co zbytek cesty na ostrov?“

„Kajak,“ vysvětlil Sam. „Nedělá žádný hluk. Dopádloval jsem k pobřeží na vzdálené straně ostrova a zbytek cesty ušel pěšky. Držel jsem se z dohledu a sledoval všechno zpoza stromů. Domluvili jsme se, že dorazím, jakmile se Abby pustí do luštění toho psi kódu. Věděli jsme, že i kdyby ho tou energií nezlomila, nejspíš ho zabaví na tak dlouho, než se dostanu na palubu.“

Dawson zavrtěl hlavou. „Pořád té věci s kódováním nerozumím. Knox neustále vykládal, že Abby potřebuje nejen kvůli tomu notesu, ale taky aby mu ho odemkla. Nejdřív jsem předpokládal, že mluví o skutečném kódu, o číslech a písmenech. Když jsem si uvědomil, že se domnívá, že je ten deník zašifrovaný nějakým druhem paranormální energie, myslel jsem, že je to naprostý blázen.“

„Svým způsobem asi byl,“ ozvala se Abby.

„Ale ty nejsi.“ Dawson se na ni zadíval. „Nikdy jsi nebyla. Rodina se v tobě pletla. Na tom paranormálnu něco je, že ano?“

Abby se usmála. „Proč si to myslíš?“

„Cítil jsem, že se stalo něco divného, když na mě Knox obrátil tu strašnou zbraň, a pak znovu ve chvíli, kdy jsi mu podala ten notes. Jako by se v kajutě rozpoutala nějaká neviditelná bouře. Vzduch byl tak nějak nabitý.“ Dawson se zadíval na Sama. „Když jste dorazil vy, bylo to ještě tisíckrát horší. Nikdy jsem nic takového nezažil. Kromě jednoho případu.“

„Kdy to bylo?“ zeptala se Abby.

„Ten den, kdy jsi zapálila knížku ve vaně a mamka usoudila, že ses pokoušela podpálit dům.“

„Když se na to teď dívám, musím přiznat, že měla k obavám své důvody,“ připustila Abby. „Zrovna se u mě začínal rozvíjet talent. Neměla jsem tušení, co dělám.“

„Mamku nejvíc vyděsilo to, že jsi zřejmě doopravdy věřila, že jsi tu knížku zapálila nějakým druhem mentální energie. Ale přesně tak se to stalo, že?“

Abby si povzdechla. „Ano, stalo.“

Elias se zadíval na Sama. „Musíme najít ty chybějící krystaly. Máme jeden deník, snad objevíme i ten druhý, jestli je mezi Fryeovými věcmi, a máme Knoxovu krystalovou zbraň. Čeká nás spousta práce.“

„Pořád toho zbývá hodně,“ uznal Sam. „Budeme potřebovat Judsonovu a Emminu pomoc. Jsou jediní, komu můžeme věřit a kdo dokáže rozpoznat Fénixovy krystaly.“

Willow zvedla svůj šálek kávy. „Co jste udělali s tělem Landera Knoxe a jeho jachtou?“

„Zařídil jsem, aby na palubě nezůstalo nic, co by nás s ním mohlo spojovat, a pak jsem loď potopil,“ odpověděl Sam. „Moře u toho ostrova je hodně hluboké. Pochybuju, že se někdy trosky lodě nebo Landerovo tělo objeví, ale pokud ano, nic se nestane. Prostě jenom další tragická nehoda lodě v San Juanu.“

Abby se na něho zadívala přes okraj šálku.

„Co je?“ zeptal se.

„Jenom jsem uvažovala nad tím, co mi o tobě Dixon řekl, když mě poprvé vezl na ostrov.“

Sam nadzvedl obočí. „A co to bylo?“

„Vysvětlil mi, že kdyby ses někdy musel zbavit nějakého těla, zmizelo by navěky,“ prohlásila. „Vykládal něco o hlubokých vodách v těchto končinách a inteligenci Coppersmithů.“

„Zatracená pravda,“ zavrčel Elias.

Sam to nekomentoval. Otočil se k Dawsonovi. „Povíte své babičce, že prozrazovala detaily o rodinných financích vrahovi?“

„Nemyslím, že se zmíním o tom, že to byl vrah.“ Dawson poklepal prstem o opěrku křesla. „Tím by se všechno zkomplikovalo.“

„Ano,“ přikývl Sam. „To je pravda.“

„Stejně pochybuju, že by mi uvěřila, kdybych jí řekl celou pravdu,“ pokračoval Dawson. „Ale rozhodně jí prozradím, že chlapík, se kterým se několik posledních měsíců pravidelně scházela u oběda, vymyslel to Ponziho schéma, do kterého chtěla, abychom do něho investovali všechny peníze. A taky dám jasně najevo, že to nebyla Abbyina chyba, že byl Knox podvodník a ničema.“

Willow si vyměnila pohled s Eliasem. Abby si byla jistá, že zahlédla, jak si předali nějaký tichý vzkaz. Willow se podívala na Dawsona.

„Snad by bylo možné získat zpět zbytek peněz, které jste s Knoxem investovali, tedy za předpokladu, že je všechny neutratil,“ řekla.

„Neměl čas rozházet takovou částku,“ prohlásil Sam. „Soustředil se na získání toho deníku a rozluštění kódu. Připravit Stricklandy o rodinné jmění byla spíš náhoda. Účel světí prostředky.“

„V tom případě uvidím, co se dá dělat,“ slíbila Willow.

Elias se hrdě uculil. „Moje žena má skutečný talent na sledování peněz,“ prozradil Dawsonovi. „Jestli jsou peníze vaší babičky někde schované, najde je.“

Dawson se podíval na Willow. „To je od vás velice milé. Pomůžu vám. I já jsem v této oblasti docela dobrý.“

„Výborně,“ usmála se Willow. „Pustíme se do toho jako tým.“

Mlčky dopili kávu. V krbu vesele plápolal oheň. Venku se dlouhý letní den chýlil ke svému konci. Na ostrov se snášel soumrak.

„Říkal jsem Knoxovi, že se přepočítal,“ prozradil Dawson Abby. „Snažil jsem se mu vysvětlit, že nesprávně zhodnotil vztahy v naší rodině. Tvrdil jsem, že nemáš důvod riskovat pro mě vlastní krk. Byl ale přesvědčený, že přijdeš. Ačkoliv to byl inteligentní psychopat, měl svoje slabé stránky. Doopravdy věřil obrazu na té fotce na zadní straně Dobrovolného rodičovství. Myslel si, že šťastná Radwellova rodina je skutečnost.“

Abby se usmála. „Jak táta vždycky říká, rodina je všechno.“

48

Abby stála se Samem na útesu nad malou zátokou. Sam právě telefonoval. Newton prozkoumával nedaleké skály.

Sam rozhovor ukončil a strčil mobil do kapsy kožené bundy. „To byl právník, kterého jsem pověřil, aby se postaral o majetek Thaddeuse Webbera. Našla se závěť.“

„Takže Thaddeus zajistil, aby se jeho nejcennější svazky dostaly do knihovny?“ Abby se usmála. „To je úžasné.“

„Neodkázal svoji sbírku knihovně. Všechno, včetně obsahu svého trezoru, zanechal jediné osobě.“

„Měl tedy přece jen nějakou rodinu?“

„Podle závěti odkázal sbírku osobě, kterou považoval za svoji dceru, ačkoliv vzhledem k vysokému věkovému rozdílu by se dalo říct spíš vnučku. Všechno přenechal tobě, Abby.“

„Cože?“

Sam se usmál.

Abby chvíli trvalo, než se jí vrátila řeč. „Ale některé svazky v té sbírce stojí celé jmění.“

„Všechny jsou teď tvoje. Právník se postará o to, aby byla sbírka v bezpečí, dokud ji nepřevezeme sem na Copper Beach. A budeš muset otevřít Webberův trezor. Jsi jediná, kdo zná kód.“

„To je úžasné. Nemůžu tomu uvěřit. Nejdřív tvoje matka a Dawson vypátrali větší část Stricklandova majetku v té zahraniční bance a dostali ho zpátky. Pak se jednomu z tvých exkluzivních právníků podařilo dostat Gradyho Hastingse z ústavu. Od pondělí začne pracovat pro laboratoř Černá skříňka.“

„Dobrý talent se jen tak nevidí,“ dodal Sam. „Nechci, aby přišel vniveč.“

„A teď jsem zjistila, že jsem zdědila všechny Thaddeusovy knížky. A k tomu mi ještě dneska volala Orinda Stricklandová, aby mi oznámila, že mě zahrne do svěřeneckého fondu Stricklandových.“

„Řekla jsi jí, že o to nestojíš, že ano?“

„Jak jsi to uhodl?“

„Znám tě, Abby. Peníze pro tebe nejsou důležité. Chtěla ses jen stát součástí rodiny. Neboj se, až se za mě provdáš, budeme mít tak početnou rodinu, jak jen budeš chtít.“

Pozdně letní slunce už zapadalo za obzor, vrhalo přes mraky rudé paprsky a proměňovalo povrch vody v měděný plát. Abby pozorovala nádherný západ slunce a uvědomovala si úžasný pocit štěstí a jistoty.

„Teď už chápu, proč se tomu tady říká Copper Beach,“ vydechla.

Sam ji vzal do náruče. Oči mu zářily. „Říkal jsem ti, že to jednou pochopíš. Myslíš, že bys mohla tenhle ostrov považovat za domov?“

„Domov je tam, kde jsme my dva spolu,“ opáčila. „No a samozřejmě taky Newton.“

„A taky Newton,“ souhlasil Sam.

Políbil ji v teplém, měděném světle letního večera. Abby rozevřela smysly před silnou energií lásky, o níž věděla, že je bude spojovat po celý život.

Fénixův krystal se rozzářil.