Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Oči plné snů

Vydání první

Copyright © 2013 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1826. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dream Eyes

vydaného nakladatelstvím G. P. PUTNAM’S SONS,

a member of Penguin Group (USA) Inc. v roce 2013

Český překlad © 2013 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-816-3

BARONET

Praha 2013

Amanda Quick

Oči plné snů

Pro Franka, jako vždy s láskou.

Poděkování

Velice děkuji Stephenu Castlovi, vedoucímu kurzů v National Association of Underwater Instructors (NAUI), instruktorovi z Public Safety Diving Association (PSDA) a instruktorovi z TDI. Vlastní společnost AAI Neptune Divers v Las Vegas a je v tomto oboru nejlepší. Jsem mu vděčná za jeho technické rady a pomoc. Také mohu s hrdostí prohlásit, že je to můj bratr. Opravdu se hodí mít v rodině takového odborníka. Veškeré chyby, které v textu najdete, padají jen a jen na mou hlavu.

1

Mrtvý potápěč byl zaklíněn jako kost v kamenném hrdle podvodní jeskyně, které se říkalo Zrůda. Tělo – stále s kyslíkovou bombou a regulátorem, ploutvemi, kompenzátorem vztlaku a maskou – se mírně hýbalo v jemném proudu. Jedna ruka v rukavici stoupala a padala v přízračném varování.

Vrať se.

Pro Judsona Coppersmithe však nebylo návratu.

Místní obyvatelé ostrova tvrdili, že zatopená jeskynní nestvůra polyká potápěče po tuctech. Adrenalinoví nadšenci, kteří byli natolik hloupí, že ignorovali značky před vstupem, se v nezmapovaném labyrintu podvodních chodbiček nikdy nedostali daleko. Ti chytřejší se vrátili včas. Avšak exploze v suché části jeskyně uzavřela venkovní východ a tuto možnost úniku zrušila. Jeho jedinou nadějí bylo pokusit se proplavat Zrůdou až do moře.

Neexistovala větší neprostupná temnota než uvnitř podvodní jeskyně. Voda však byla neskutečně průzračná. Paprsek baterky prořezával hlubokou noc jako laser a zastavil se na tom těle.

Připlaval blíž a sundal mrtvému muži kyslíkovou bombu. Ulevilo se mu, když zjistil, že se vrazi neobtěžovali vypustit oběti vzduch. Sundal ji z nateklého těla, strčil si ji do podpaží a zabavil také potápěčovu baterku. Celou dobu ho zpoza masky vyčítavě sledovaly mrtvé oči.

Promiň, kámo, ale tobě už ta výstroj není k ničemu. Mně možná taky nepomůže, ale aspoň získám trochu času navíc.

Pomalu proplul kolem těla a namířil ostré světlo do kroutící se kamenné chodby. Touha plavat co nejrychleji ho skoro přemohla. Ale impulzivní rozhodnutí by ho mohlo zabít stejně jistě jako nedostatek kyslíku. Přiměl se pár vteřin jen se tak vznášet.

A pak to ucítil, slabý, ale vytrvalý tah proudu. Buď to bude záchranné lano, nebo falešná naděje, která ho přivede do náruče smrti. Vklouzl do proudu ultračisté vody a nechal ji, aby ho zavedla hlouběji do bludiště.

Ostrované tvrdili, že existuje nějaký východ do moře. Že před lety prokázali jeho existenci pomocí jednoduchého testu s barvou. Do jeskynního jezírka totiž nalili jakousi barvicí látku, která se pak objevila nedaleko na pobřeží. Ostrov byl však protkaný jeskyněmi a nikdo nedokázal najít místo, kde by se dalo vyjít z podzemí. Spousta potápěčů při tom hledání utonula.

V první kyslíkové bombě, kterou popadl, když se musel potopit do vody, mu začínal docházet kyslík, dýchalo se mu těžce. Byla skoro prázdná. Sundal ji a velice opatrně ji položil na kamenný převis. Poslední, co teď potřeboval, bylo zvířit usazeniny na zemi. Kdyby se tak stalo, vyplýtval by drahocenný čas čekáním, až proud pročistí ten nepořádek. Čas znamenal spotřebování kyslíku. A toho neměl nazbyt. Ve skutečnosti existovala značně obrovská pravděpodobnost, že mu vzduch nevystačí bez ohledu na to, jak pečlivě bude hospodařit s tou jedinou komoditou, jež znamená život či smrt.

Nasadil si dýchací přístroj toho mrtvého muže a čekal, vyplul trochu výš. V zaplavených jeskyních býval občas proud silnější právě v horní části tunelu.

Pak to znovu ucítil, jemný neviditelný tah, jenž ho vedl hlouběji do vodního labyrintu.

O něco později – odmítal se podívat na hodinky, protože by to stejně k ničemu nevedlo – začala slábnout baterka. Používal ji tak dlouho, jak jen to šlo, ale paprsek rychle mizel. Kolem něho se sevřela nekonečná noc. Až do této doby neměl s tmou nikdy žádný problém. Paranormální noční zrak mu umožňoval vidět i bez pomoci normálního světla. Za jiných okolností by přirozené parazáření ze skal stačilo osvětlit okolí. Avšak podivná záře, jež se objevila v jeskyni, a exploze, která následovala, mu popálila smysly a oslepila ho. Netušil, jestli jsou ty účinky trvalé, a nemělo smysl si s tím teď dělat hlavu. Na ztrátě talentu nezáleží, jestli se nedostane ze zaplavených katakomb živý.

Zápasil s baterkou, kterou sundal z mrtvého těla, a skoro ji upustil, jak se ji snažil rozsvítit. Z ledové vody byl celý neohrabaný. Tenké třímilimetrové oblečení mu poskytovalo jen omezenou ochranu. Ačkoliv se ostrov nacházel v Karibiku, voda v jeskyni byla sladká a teplota v této hloubce nepříjemně nízká.

O deset minut později zahnul za roh a zjistil, že kamenná chodba, kterou proplouval, se drasticky zužuje. Musel si sundat bombu a prostrčit ji otvorem. Sám se jím protlačil jen tak tak. Z děsivé představy, že by se tam zasekl – neschopný pohybu tam nebo zpátky – se mu rozbušilo srdce. Náhle spotřebovával kyslík ještě rychlejším tempem.

A pak se ocitl na druhé straně. Chodba se zase rozšiřovala. Postupně dostal dýchání opět pod kontrolu. Škoda už však byla vykonána. Spotřeboval spoustu kyslíku.

První znamení, že ho proud unáší správným směrem, zaregistroval ve chvíli, kdy si všiml, že kdysi křišťálově průzračná voda začíná být trochu zakalená. Byla to známka, že došel do bodu, kdy se sladká voda z řeky na povrchu setkává s mořem. Stále však zbývala spousta věcí, která se mohla pokazit. Pořád bylo docela dobře možné, že najde východ, jen aby zjistil, že se jím neprotáhne. Pokud se tak stane, stráví své poslední minuty jako odsouzenec zírající přes kamenné mříže svého vězení do letního slunce prosvítajícího tropickým mořem.

Druhá baterka pomalu umírala a zanechávala ho napospas absolutní temnotě. Instinktivně se pokusil zapojit svůj talent. Bez úspěchu. Stále byl slepý.

Mohl jen následovat proud. Pomalu plaval, s rukama nataženýma, aby se nedostal do blízkého kontaktu s kamennými zdmi jeskyně.

V jednu chvíli, aby se trochu povzbudil, si vyndal regulátor z úst na tak dlouho, aby ochutnal vodu. Nebylo pochyb o tom, že je slaná. Už se ocitl v mořské jeskyni.

Když zahlédl první tlumenou záři prosvítající nekonečným královstvím noci, zauvažoval, jestli nemá halucinace. Byla to opodstatněná obava vzhledem ke smyslové dezorientaci způsobené naprostou tmou a faktem, že vdechuje poslední zbytky kyslíku. Možná že je to to tajemné jasné světlo, jež popisují ti, kteří přežili svou smrt. V tomto případě bude následovat smrt skutečná.

Jedno bylo jisté. Jestli přežije, už nikdy nebude považovat sluneční paprsky za samozřejmé.

Slabá záře postupně narůstala. Plaval rychleji. Už neměl co ztratit.

2

„Jdeš pozdě,“ oznámil duch v zrcadle. „Už jsem mrtvá.“

Z těch slov nezaznívalo žádné obvinění, jen klidné konstatování faktu. Doktorka Evelyn Ballingerová byla za svého života vždy logická a klidná, nejhlubší vášně si schovávala pro práci. Nebyl důvod, proč by jí smrt změnila osobnost. Toto vědomí však nijak neupokojilo hrůzný strach a pocit viny, které zamrazily Gwen Frazierovou až do morku kostí. Kdyby jen ten e-mail otevřela včera v noci místo dnes ráno.

Kdyby. To nejzoufalejší slovo ve všech jazycích.

Přešla přecpanou místnost s tlustými závěsy, kterou Evelyn proměnila v kancelář. Ve všech pokojích v domě byla tma. Evelyn sluneční světlo moc nemilovala. Tvrdila, že ji ruší při práci.

Gwenin pohyb po místnosti rozvířil nehybný vzduch. Křišťálové zvonečky visící ze stropu se otřásly a vykouzlily děsivou melodii, jež jako by vycházela přímo ze záhrobí. Při tom zvuku se Gwen zježily chloupky na zátylku.

Ve dveřích za ní zoufale zamňoukal Max, Evelynina urostlá šedá kočka, jako by se dožadoval, aby Gwen tu situaci spravila. Smrt se však spravit nedala.

Tělo leželo na podlaze vedle stolu. Evelyn bylo krátce přes sedmdesát, byla to vysoká žena značných proporcí, která se oblékala podle staré módy jako spousta dalších obyvatel malého městečka Wilby v Oregonu. S dlouhými šedými vlasy, bohatými batikovanými sukněmi a křišťálovými šperky byla vzorem výstřední osoby, jíž Gwen soukromě přezdívala hippie styl.

Evelyniny modré oči zíraly bez života do stropu. Brýle na čtení ležely na podlaze. Vedle ruky se nacházela nějaká fotografie. Dírka nahoře na obrázku naznačovala, že pochází z korkové nástěnky nad stolem. Na těle nebyly žádné známky krve či pohmoždění.

„Žádné zranění, jak sis jistě všimla,“ konstatoval zrcadlový duch. „Co nám to napovídá?“

„Vždycky v roli učitele,“ prohlásila Gwen. „Nemůžeš si pomoct, že?“

„Už nemá smysl se měnit, nemyslíš, drahá? Zopakuji svou otázku. Co nám napovídá nedostatek známek po zranění?“

„Může jít o přirozené příčiny. Bylo ti sedmdesát dva let, byla jsi diabetička, která neustále jedla to, co neměla, a pokud šlo o léky, tak sis s nimi hlavu nedělala. Odmítala jsi zhubnout a jediné cvičení byly občasné procházky podél řeky.“

„Ach, ano, řeka,“ pronesl duch tiše. „Nezapomeneš na řeku či na vodopády, že ne, drahá?“

„Ne,“ hlesla Gwen. „Nikdy.“

Věděla, že není naděje, ale přesto se přiměla zkontrolovat pulz. Nahmatala jen strašlivý chlad a absolutní klid smrti. Pomalu se zvedla na nohy.

„Ta scéna vypadá strašlivě povědomě, že?“ nadhodil duch. „Připomíná to události před dvěma lety.“

„Ano,“ souhlasila Gwen. „Připomíná.“

„Další osoba zapojená do výzkumu je mrtvá a zřejmě z přirozených příčin. Trochu náhoda, nemyslíš?“

Gwen se zadívala na zjevení v zrcadle. Duchové vypadali vždy jako vznášející se chomáčky dýmu – nikdy neměli ostré a jasné kontury jako fotografie. Ve většině případů byly přízraky, s nimiž se setkala, cizinci, ale pár z nich znala příliš dobře. Evelyn Ballingerová se nyní k tomu krátkému seznamu přidala. Evelyn byla její učitelka a zároveň přítelkyně.

„Omlouvám se,“ řekla Gwen duchovi. „Tvůj e-mail jsem si přečetla až dnes ráno. Okamžitě jsem ti zavolala. Když jsi telefon nezvedala, věděla jsem, že se něco stalo.“

„Samozřejmě že ano, drahá.“ Duch se uchechtl. „Jsi psychotronička.“

„Skočila jsem do auta a odjela hned za tebou. Ale ze Seattlu jsou to čtyři hodiny.“

„Nesmíš se obviňovat, drahá,“ prohlásil duch. „Nemohla jsi nic udělat. Stalo se to včera v noci, jak vidíš. Pracovala jsem tady v kanceláři. Vzpomínáš, že jsem byla vždy noční sova.“

„Ano,“ přikývla Gwen. „Vzpomínám si. Tvůj e-mail dorazil asi kolem druhé ráno.“

„Ach, ano, samozřejmě. To už jsi spala.“

Jenomže nespala, pomyslela si Gwen. Přecházela po malém bytě a snažila se zaplašit obrazy ze snu. Od smrti Zandera Taylora už uběhly dva roky, ale každé léto na konci srpna se jí zdály noční můry. Její talent na lucidní snění jí umožňoval ovládat sny do jisté míry, ale nedokázala je potlačit úplně. Pokaždé když sledovala ty strašlivé obrazy z jeho smrti, probudila se se stejným nervy drásajícím pocitem, že Taylorovým pádem do vodopádů to neskončilo.

„Byla jsem vzhůru,“ prozradila Gwen. „Ale e-mail jsem nekontrolovala.“

Odstoupila od těla a vyndala z kabelky telefon. Max znovu zamňoukal a máchl ocasem.

„Promiň, Maxi. Nemůžu nic udělat. Je příliš pozdě.“

Zdálo se, že Maxe její odpověď neuspokojila. Pozorně ji sledoval svýma zelenozlatýma očima.

Soustředila se na vyťukávání čísel na pohotovost a snažila se nedívat do zrcadla. Povídat si s duchy nebylo moc dobré. Ostatní lidé – potenciální milenci stejně jako přátelé – z toho byli nanejvýš nervózní. Duchové přece neexistovali. Povídala si jen sama se sebou a snažila se rozluštit vzkazy, které její podivná forma intuice zachytávala na místě násilné smrti.

Obvykle se takovým konverzacím snažila vyhnout, protože byly neuvěřitelně frustrující. Přece jen nemohla mrtvým nijak pomoct. To byl úkol pro policii.

Před lety si uvědomila, že když vidí duchy v zrcadlech, oknech, na vodních hladinách a dalších reflexních površích, znamená to, že se nachází na jistém tmavém místě na světě, jež je plné silné energie zanechané v okamžicích násilné smrti. Jak říkalo staré přísloví, vražda po sobě zanechá skvrnu. Nebyla však polda nebo školený vyšetřovatel. Byla jen paranormální poradkyně, která interpretovala sny klientů a přivydělávala si bokem sepisováním scénářů pro nízkorozpočtové televizní seriály. Nemohla udělat nic, čím by zajistila mrtvému spravedlnost.

„Až se Wesley Lancaster dozví o mé smrti, nejspíš bude chtít, abys o tom napsala scénář do jeho pořadu,“ řekl duch v zrcadle. „Už to úplně vidím. Byla tato samotářská paranormální vyšetřovatelka zavražděna nadpřirozeným způsobem? Existuje nějaké spojení mezi tajemnými úmrtími, jež se v tomtéž městečku odehrála před dvěma roky?“

„Rušíš mě,“ prohlásila Gwen. „Snažím se zavolat policii.“

„Proč se vůbec obtěžuješ? Obě víme, kam to povede. Policie usoudí, že jsem zemřela z přirozených příčin.“

„Což je klidně možné.“

„Ale tvoje intuice ti napovídá, že jsem byla zavražděna stejně jako ostatní.“

„Má intuice už mě kdysi poslala špatným směrem,“ namítla Gwen.

„Přemýšlíš nad tím, co se stalo před dvěma lety, že?“

„Samozřejmě. Myslela jsem na to celou noc i při jízdě ze Seattlu.“

Gwen se otočila k duchovi v zrcadle zády a soustředila se na rázný hlas operátorky.

„Z jakého důvodu voláte?“ zeptala se žena.

„Právě jsem našla tělo své staré přítelkyně,“ oznámila Gwen. „Doktorky Evelyn Ballingerové.“

„Ballingerové? Té bláznivé stařenky, která žije na Miller Road?“

„Jsem si jistá, že vaše profesionalita bude inspirací pro všechny operátory po celém světě,“ odsekla Gwen.

Oddrmolila holá fakta a potvrdila adresu.

„Vozy už jsou na cestě,“ prohlásila operátorka. „Vaše jméno, madam?“

„Gwendolyn Frazierová.“

„Prosím, zůstaňte na místě, madam.“

„Nikam nejdu.“

Gwen ukončila hovor a uvažovala, jestli dorazí i Harold Oxley, náčelník policie ve Wilby. Nejspíš ano. Je to přece jen malé městečko.

Když se obrátila zpět k zrcadlu, paranormální vidina zapískala.

„Nikdo kromě tebe a vraha neví, že jsem byla zavražděna, nemluvě o tom, že jsem byla zabita paranormálními prostředky. Pachatel nebude nikdy dopaden, pokud s tím něco neuděláš.“

Přesně jako posledně, pomyslela si Gwen.

„Já nic nezmůžu,“ namítla. „Nejsem policista ani soukromý vyšetřovatel.“

„Ne, ale dlužíš mi to, nemyslíš? Když jsi byla zavřená na Sluneční akademii, naučila jsem tě, jak zacházet se svým talentem. A byla jsem to já, kdo ti našel práci na scénářích pro Noci mrtvých. Byly jsme přítelkyně. A tentokrát je to jiné, že? Před dvěma lety jsi neznala žádné paranormální detektivy. Ale teď víš o jisté bezpečnostní poradenské firmě, jež se specializuje na paranormálno, není-liž pravda?“

Na povídání si s duchy bylo protivné, že se to spíš podobalo samomluvě, pomyslela si Gwen. A právě to se teď dělo.

Zaklapla telefon a hodila ho zpátky do kabelky. Poprvé si všimla, že je na stole nějaké prázdné místo. Vrstvička prachu lemovala prostor, kde předtím ležel notebook.

„Vzal tvůj počítač,“ oznámila. Uvažovala o tom. „Možná šlo o vloupačku.“

„V tom případě bych nejspíš byla zabita mnohem tradičnějším způsobem, nemyslíš?“ zeptal se duch. „Možná zbraní nebo nožem nebo ranou do hlavy.“

„Došlo tady k nějakému násilí, to cítím, ale nejsou tu žádné známky po boji, a ty by ses přece bránila.“

„Ne kdyby mě někdo zaskočil,“ podotkl duch.

„Došlo tu k násilí, ale je možné, že smrt nastala následkem infarktu nebo mrtvice z šoku nad vloupáním.“

Duch se usmál. „Ale jediná věc, která chybí, je můj počítač. Víš stejně dobře jako já, že to nebyl nijak zvlášť cenný a moderní přístroj. Na židli leží můj starý batoh. Proč se nepodíváš, jestli mi zloděj nevzal peníze a kreditní karty?“

Gwen přistoupila k židli a zvedla opotřebovaný drobný batůžek. Křišťálové zvonečky se znovu rozezvučely a vydaly další sérii strašidelných tónů. Max se přikrčil ve dveřích, sklopil uši a znovu zamňoukal.

V Evelynině peněžence bylo padesát dolarů a dvě kreditky. Gwen vrátila batoh na židli. Tolik tedy k teorii vloupání.

„Pokud jde o další motivy, tak mě přece znáš,“ pokračoval duch. „Neobchodovala jsem vzadu za domem s drogami. Nepěstovala jsem v lesíku za dvorkem marihuanu. Měla jsem ráda své šperky z křišťálu, ale nic z toho není nijak cenné.“

„Taky jsi měla telefon.“ Gwen se otočila na patě a propátrala pokoj. „Ale nikde ho nevidím.“

„Zmizel jako můj počítač.“

„Mobily jsou malé. Může být kdekoliv. Možná je v kuchyni nebo v ložnici.“

V dálce zahoukaly sirény. Znělo to, jako by operátorka vyslala do terénu celou skupinu vozidel. Gwen si uvědomila, že na pátrání po ztraceném mobilu nemá moc času.

Prošla pracovnu a rychle pozotvírala zásuvky. Po telefonu ani stopa.

Sirény se blížily. Gwen zabouchla poslední zásuvku a prošla kolem Maxe na chodbu. Kočka pospíchala za ní.

Zastavila se ve vchodu do kuchyně a krátce ji prolétla pohledem. Starobyle obložená kuchyňská linka byla prázdná až na řadu keramického nádobí a starodávný kávovar.

Otočila se a vyběhla schody, s Maxem v patách, a rychle prolétla dvěma menšími ložnicemi. Když na příjezdové cestě zaburácelo první hlídkové auto, scházela právě dolů.

Pospíšila si zpět do kanceláře. Zvonečky nervózně řinčely, jako by byly netrpělivé, že se nic moc neděje.

„Do poledne bude má smrt největší novinkou v městečku,“ poznamenal duch. „Takový rozruch tu nebyl od chvíle, kdy před dvěma lety zemřeli Mary, Ben a Zander.“

„Mezi tvou smrtí a tím, co se stalo před těmi roky, nemůže být žádná souvislost,“ namítla Gwen.

„Jsi si tím jistá?“

„Už jsou to dva roky.“

„Ale tobě se o tom pořád zdá, zvlášť v téhle části roku, že? Celou dobu víš, že jeden kousek skládačky stále chybí.“

Gwen odtáhla jeden ze závěsů. Srdce jí pokleslo, když uviděla, jak Harold Oxley vyprošťuje svou obrovskou zakulacenou postavu zpoza volantu jednoho z hlídkových vozidel. Oči mu stínily tmavé sluneční brýle, poznala však, že uplynulé dva roky si na tom muži vybraly svou daň. Drobné úsilí dostat se z vozu stačilo, aby jeho široká kulatá tvář nabrala nezdravého odstínu rudé. Košile se mu napínala přes zaoblené břicho. Pohyboval se ztuhle, jako člověk, kterého trápí klouby. Zbraň na boku však byla velká jako vždy a nic nenasvědčovalo tomu, že by přijal paranormální vysvětlení tohoto úmrtí otevřeněji než před dvěma lety.

Gwen nechala závěs spadnout zpátky na místo a otočila se. Zarazila se při pohledu na fotografii na podlaze. Nespadla jen tak z korkové nástěnky, pomyslela si. Vypadá to, jako by ji Evelyn strhla v okamžiku smrti, když se hroutila na podlahu.

„Je to důležité, drahá,“ řekl duch. „Proč by jinak ležela přímo vedle mé ruky?“

Gwen ten snímek zvedla a zadívala se na sedm lidí na skupinovém snímku. Ona stála jako třetí od konce v dolní řadě. Obrázek byl pořízen před dvěma lety, krátce předtím, než začaly ty vraždy. Mary Hendersonová a Ben Schwartz tam byli taky. Stejně jako Zander Taylor. Všichni se usmívali do objektivu.

„Měla jsi tu fotku přišpendlenou na nástěnce,“ řekla. „Proč je teď na podlaze?“

„Zajímavá otázka,“ prohlásil duch.

Na hlavní dveře autoritativně zabušila těžká pěst. Gwen schovala fotku do kabelky a prošla chodbou. Max ťapkal za ní.

Otevřela dveře.

„Náčelníku Oxley,“ pozdravila zdvořile.

Harold Oxley si strhl sluneční brýle a zadíval se na ni s výrazem, kterým dal jasně najevo, že není jejich setkáním o nic nadšenější než ona.

„Cindy říkala, že na pohotovost volala Gwendolyn Frazierová,“ prohlásil Oxley. V nabručeném hlase se ozývala pochmurná rezignace. „Doufal jsem, že to byla jen souhra náhod.“

„Evelyn byla má přítelkyně,“ prozradila Gwen. Usilovně se snažila mluvit chladným, klidným a nevinně znějícím hlasem. „Zůstaly jsme v kontaktu.“

„Před dvěma lety jsme se my dva sešli nad třemi mrtvými těly. Vy jste odjela z města a za celou dobu, co jste byla pryč, nedošlo k žádným nevysvětleným úmrtím. Vrátíte se do města a zase je tu další tělo. Co s tím mám podle vás dělat?“

„Před dvěma lety jste usoudil, že všichni ti tři lidé zemřeli přirozeným způsobem,“ prohlásila. Snažila se ovládnout, věděla však, že to vypadá, jako by mluvila zpoza zaťatých zubů. Tolik tedy k té nevinnosti.

„Ne v případě Taylora.“ Oxley podezíravě přimhouřil hnědé oči. „Skočil do vodopádů a utopil se.“

„Tvrdil jste, že to byla sebevražda.“

„Mhmm. Dneska budu chtít vaši výpověď.“

„Samozřejmě.“

Za Oxleym přišli ke dveřím mladý strážník a dva lékaři. Ti s sebou nesli nástroje a lehátko.

Oxley nakoukl do chodby. „Kde je?“

„Ve své pracovně.“ Gwen uhnula z cesty a otevřela dveře. „Je to vpravo.“

Oxley, mladý strážník a lékaři prošli kolem ní a Maxe a zmizeli za rohem.

Gwen stála na chodbě a pozorovala lehký letní deštík padající rovnoměrně na stromy kolem domu. Poslouchala ruch a tlumené hlasy vycházející ze vzdáleného konce chodby.

Max přitiskl své velké tělo k její noze. Shýbla se a podrbala ho za ušima.

„Vím, že ti bude chybět,“ řekla jemně. „Mně taky.“

Po chvíli si vzpomněla na fotografii, kterou našla na podlaze. Otevřela kabelku a obrázek vyndala. Znovu si prohlédla všechny tváře na obrázku. Nešlo si to nespočítat. Tři z lidí, na něž se dívala, zemřeli před dvěma lety, a teď byla mrtvá i fotografka, tedy Evelyn.

Gwen fotografii otočila a uviděla, že na zadní straně jsou naškrábaná dvě slova. Zrcadlo, zrcadlo.

3

Proč si Gwen myslí, že Ballingerová byla zavražděna paranormálními prostředky?“ zeptal se Judson Coppersmith.

Seděl na verandě malé chatky, houpal se v dřevěném křesle opřeném o dvě zadní nohy. Paty v běžeckých botách měl na zábradlí. Telefon si pevně tiskl k uchu, aby slyšel svého bratra přes tlumené dunění příboje narážejícího na dlouhou pláž.

K oregonskému pobřeží se blížila bouře a malé městečko Eclipse Bay jí stálo v cestě. Těšil se na to. S trochou štěstí ho energie vichřice rozptýlí, alespoň na chvíli. A rozptýlení potřeboval. V poslední době mu dny přišly nekonečné a noci ještě delší.

Vrstvy šedi, jež ho obklopovala – od ocelové oblohy až po větrem ošlehaná prkna chaty – skvěle ladily s šedivou náladou, jež se na něho snesla, když se mu podařilo dostat se ze zaplavených jeskyní. Moc toho nenaspal, což bylo dobře, protože když usnul, trápily ho nepříjemné sny. A stále se to zhoršovalo.

„Gwen má talent,“ řekl Sam trpělivě. „Jako my, vzpomínáš?“

Hm, jo, vzpomínám si na tebe. Oči plné snů, uvažoval Judson. Setkal se s ní jen při jedné příležitosti – asi před měsícem, když zajel do Seattlu, aby se seznámil se Samovou snoubenkou, Abby Radwellovou – ale na Gwen Frazierovou nejspíš nezapomene.

Všichni čtyři si vyšli na společnou večeři do restaurace v moderní čtvrti South Lake Union. Když se poprvé zadíval do Gweniných kouzelných zelenozlatých očí, okamžitě začal uvažovat o dlouhé žhavé noci strávené mezi prostěradly zvlhlými potem. Přesvědčil sám sebe, že ta přitažlivost je oboustranná. Nemohl se splést v energii, jež mezi nimi té noci vířila v atmosféře. Prostě nemohl. Ani na okamžik o tom nepochyboval a Gwen byla přesně to rozptýlení, které potřeboval, aby dostal z hlavy ten zatracený sen.

Ale vidina noci plné sexuálního uvolnění se rozpadla v prach, když se na něj Gwen zadívala a řekla pouhá čtyři slůvka. Dokážu zahnat zlé sny.

V té chvíli si uvědomil, že si pohled v jejích tajemných očích vysvětlil úplně špatně. Nedívala se na něho jako na potenciálního milence. Považovala ho za potenciálního klienta – zranitelnou osobu, jež potřebuje její odbornou pomoc.

Nyní měl nové čtyřslovné pravidlo. Nerandit s paranormální poradkyní.

„Gwen dokáže vidět aury, že?“ zeptal se do telefonu. „Mrtvá těla nemají žádné aury, takže nechápu, jak toho dokáže na místě činu tolik objevit.“

„Abby říká, že Gwenin talent je mnohem složitější, než dává najevo,“ namítl Sam. „Nezapomínej, že se ty dvě znají od chvíle, kdy spolu byly zavřené na střední škole.“

„Zavřené?“

„Když se začal projevovat jejich nadpřirozený talent, Abby a Gwen skončily na internátní škole pro zvláštní případy, na Sluneční akademii,“ vysvětlil Sam. „V Abbyině případě se její rodina domnívala, že je psychicky narušená. Gwen tam skončila poté, co jí zemřela teta, která ji vychovala. Je to dlouhý příběh, a ne zrovna veselý. Abby tvrdí, že na oknech byly dokonce i mříže.“

Judson pomalu vydechl. „To muselo být drsné.“

„Abby a Gwen mě přiměly k myšlence, že ty a já a Emma jsme si ne vždycky cenili, jak zatracené štěstí máme, když nás vychovali rodiče, kteří se dokázali vypořádat s paranormálními stránkami našich povah.“

Seznámení s Abby Radwellovou jeho bratra hodně změnilo, pomyslel si Judson. Sama Abby naprosto uchvátila, když si ho najala, aby vyšetřil případ zahrnující vraždu, pomstu a zakódovanou knihu.

Nedávno oznámili, že se chtějí okamžitě vzít. Willow Coppersmithová propadla panice. Jako matka ženicha oznámila, že má svá práva, a přiměla Sama a Abby, aby počkali, dokud nenaplánuje formální svatbu.

Došli tedy ke kompromisu. Svatba byla stanovena na konec srpna, za necelé tři týdny ode dneška. Judson si byl docela jistý, že za vyjednáváním stojí Abby, ne Sam. Abby se celý život snažila najít skutečnou rodinu. Když se teď chystala připojit ke Coppersmithově klanu, chtěla ve vztahu se svou novou tchyní vykročit tou správnou nohou.

Oslava se měla konat na rodinném pozemku, v Copper Beach na ostrově. Normálně samotářský San Juan nyní překypoval aktivitou, když Willow a svatební koordinátorka, kterou najala, procvičovaly své obdivuhodné talenty na organizaci, aby v krátké době připravily tu obrovskou událost.

Judson měl podezření, že na celé planetě nejspíš není víc než pět lidí, kteří by si užívali rozruchu spojeného s plánováním obrovské svatby. Sam mezi těmi pěti nebyl, ale byl to ženich, a tak se musel vypořádat s přívalem neustále pobíhajících dodavatelů, fotografů a květinářů.

Judsonovi ho bylo tak trochu líto, ale věděl, že to Sam všechno zvládne. Každopádně mu bylo jasné, že v současném rozpoložení by nebyl moc dobrým společníkem. A v tomto stavu bylo také moudřejší vyhýbat se Willow. Její mateřská intuice byla bezchybná. Kdyby se dozvěděla o tom opakujícím se snu a probdělých nocích, zbláznila by se starostí. A to bylo to poslední, co všichni – zvlášť Sam a Abby – potřebovali.

„Podívej, chápu, že si chceš dát pauzu, než se rozhodneme, co provedeme s Coppersmithovým poradenstvím,“ prohlásil Sam. „Ale tady jde o rodinu. Abby tvrdí, že Gwen je smrtí paní Ballingerové opravdu rozrušená. Gwen to chce vyšetřit, a od místní policie se toho nedočká. Žádáme tě jen, aby sis udělal krátký výlet do Wilby a zjistil, co se té Ballingerové stalo.“

„Co když se ukáže, že byla Evelyn Ballingerová zavražděna paranormálními prostředky? Co, k čertu, Gwen čeká, že s tím udělám? Nejde přece o jeden z našich starých úkolů agentury, že se tam prostě porozhlédnu, prozkoumám místo činu a celý problém předám Spaldingovi, aby se o to postaral. Obyčejní poldové a žalobci si o těchhle nadpřirozených věcech nemyslí nic dobrého. Pro otevření případu potřebují jasné důkazy, a ty nejsou vždy k dispozici.“

„To si uvědomuju,“ potvrdil Sam.

„Proto nebereme práci pro soukromé osoby, vzpomínáš?“

„Já vím, ale tohle spadá do kategorie přátel a rodiny,“ namítl Sam.

„To chápu, ovšem pořád tu zůstává jedna otázka. Co Gwen Frazierová čeká, že udělám, když zjistím, že byla její přítelkyně zavražděna, ale nenajdu pro to žádný použitelný důkaz?“

„Ty už něco vymyslíš,“ prohlásil Sam. „Jako vždycky. Pro Abby je to moc důležité. Říká, že to Gwen potřebuje uzavřít.“

„Co potřebuje uzavřít?“

Sam si odkašlal. „Gwen má z Wilby očividně spoustu zážitků.“

„Tahle věc je každou minutou komplikovanější.“

„Před dvěma lety se Gwen účastnila jako jeden ze sedmi subjektů výzkumu, který pořádala ta mrtvá žena. Studie se snažila zjistit, jak dokázat existenci paranormálních schopností.“

„Jistě to bylo k ničemu,“ prohlásil Judson. „To, co se nedá vědecky změřit, se nedá ani dokázat. Výzkumná laboratoř Coppersmithů na tomhle problému pracuje už celé roky.“

„Jasně. Ale to není to hlavní na tom, co se ve Wilby před dvěma lety odehrálo.“

„Je toho víc?“

„Ukázalo se, že jeden z výzkumných subjektů paní Ballingerové, chlapík jménem Zander Taylor, byl sériový vrah, jenž pronásledoval a zabíjel lidi, kteří tvrdili, že mají paranormální schopnosti. Dokud nedorazil do Wilby, většina z jeho obětí byli nejspíš podvodníci – směsice pouličních jasnovidců, vykladačů tarotů, médií a rozličných podfukářů.“

Judsonovi krátce přejelo přes smysly pochopení. Ucítil cosi, co připomínalo zvědavost. Bylo to poprvé, co vnímal něco jiného než tíži šedi od chvíle, kdy se vrátil z ostrova. Sundal nohy ze zábradlí a vstal.

„Nech mě to dokončit,“ prohlásil. „Tenhle Zander Taylor toužil po dobrodružství. Nabídl se k výzkumu, aby našel nějaké skutečné psychotroniky, které by mohl zamordovat.“

„Ty víš, jak zločinci uvažují,“ řekl Sam. „Trefil jsi to přesně. Podařilo se mu zabít dva členy výzkumu, než se pokusil zavraždit Gwen. Očividně se mu to nepovedlo, ale bylo to jen o fous, a Abby tvrdí, že Gwen byla z toho útoku hodně otřesená. A smrt Evelyn Ballingerové teď vyplavila na povrch spoustu ošklivých vzpomínek.“

Judson ucítil další bodnutí zvědavosti. Pohlédl na křišťál barvy jantaru ve svém prstenu. Kámen zářil drobnou energií v odezvě na jeho mírně zapojený talent.

„Jak to, že jsme o Taylorovi nikdy neslyšeli?“ zeptal se. „Něco takového mělo být ve všech zprávách. Jako bych viděl titulky. Sériový vrah pronásleduje psychotroniky.“

„Taylor to do zpráv nedotáhl, protože si nikdy nikdo neuvědomil, že ty lidi zabil,“ prozradil Sam. „V případě vražd ve Wilby byla první dvě úmrtí přičtena přirozeným příčinám. Taylorova smrt se považovala za sebevraždu.“

Judson pozoroval neklidný šedý oceán. „Co tvrdili o těch úmrtích místní policajti?“

„Dověděl jsem se, že náčelník policie ve Wilby – chlapík jménem Oxley – měl jistá podezření, ale nepodařilo se mu nic dokázat. Naštěstí pro Gwen.“

„Pročpak?“

„Protože Gwen nahlásila všechna ta tři úmrtí,“ odpověděl Sam. „Víš, jak to muselo vypadat před maloměstským poldou? Osoba, která najde a nahlásí nález těla, je obvykle na vrcholku seznamu podezřelých.“

„A dneska ráno našla další tělo.“ Judson tlumeně zapískal. „Jaká je pravděpodobnost, že je nevinná, hm?“

„Chápeš Oxleyho úhel pohledu.“

Judson položil ruku na dřevěný sloupek a pozoroval, jak se přes oceán žene letní bouřka. „Dobře, musím přiznat, že to vypadá docela zajímavě.“

„Když ráno Oxley dorazil na místo činu, očividně se netajil skutečností, že nemá rád souhry náhod.“

„Opravdu věří, že by Gwen mohla být za všechny ty vraždy zodpovědná?“

„Nikdy nedokázal, že šlo opravdu o vraždy, ale ano, podezírá ji. Gwen nehrozí, že by ji zatkli, ale pro vlastní klid duše musí zjistit, co se děje. Zná Abby, takže ví, že ty a já provádíme paranormální vyšetřování.“

„Prováděli jsme, než jsem nás z téhle branže vyšoupl,“ namítl Judson.

„Najdeme si jiného klienta. Tam, odkud tenhle přišel, jich musí být víc.“

„Fakt vtipné.“

„Myslím to vážně,“ prohlásil Sam. „Ztratit našeho hlavního zákazníka není žádná hrůza vzhledem k tomu, co o něm už víme.“

„Až na to, že kromě bezpečnostních prací, které děláme pro Coppersmith a spol., to byl náš jediný klient. A neztratili jsme ho. Zničil jsem celou tu zatracenou agenturu.“

„Žádný problém,“ prohlásil Sam. „Najdeme někoho jiného. Podle oficiálních zdrojů existují stovky různých vládních agentur, oddělení a úřadů zabývajících se zpravodajskou službou – a několik tisíc soukromých dodavatelů. Jsem si jistý, že najdeme jednoho, který by se zajímal o služby poradenské firmy specializující se na paranormální vyšetřování. Ale teď potřebujeme pohnout s případem Gwen Frazierové.“

Vítr zesílil. Stejně jako Judsonovy smysly. Tentokrát to bude jiné, pomyslel si. Tentokrát ho Gwen potřebuje. Nebude se k němu moct chovat jako k jednomu ze svých klientů.

„Dobře, zajedu do Wilby a omrknu to,“ souhlasil.

Na druhém konci linky nastala krátká odmlka.

„Ještě bys měl o Gwen Frazierové vědět jednu věc,“ řekl Sam nakonec.

„Jo?“

„Vidí duchy,“ prozradil Sam.

„Cože, proboha?“

Ale už bylo pozdě. Sam telefon položil.

Judson tiše stál a nechal si energií blížící se bouře a vidinou setkání s Gwen vyburcovat smysly.

Po chvíli se otočil a vešel do chatky, aby se sbalil na dlouhou cestu do Wilby.

Duchové nebyli žádný problém. Pár jich vídával každou noc ve svých snech.

4

Gwen seděla u malého stolečku v prostoru čajovny v penzionu U Řeky a pozorovala tmavovlasého muže s očima dravce, jak vchází do vestibulu. V atmosféře kolem Judsona Coppersmithe zářila přízračná bouře jantarových blesků. Znepokojivý žár v jeho auře od toho katastrofálního večera v Seattlu nezmizel. Jeho sny nabíraly na síle.

Nezmenšil se ani účinek, který měl Judson na všechny její smysly. Téměř násilný příval uvědomění a výbušné vzrušení se mísily s obavou a podivným pocitem pochopení. Znovu ji zasáhla stejná intuitivní jistota, jež ji té noci v Seattlu děsila i přitahovala. Tohle je on.

Paranormální oheň, jenž Judsona obklopoval, zahřímal v útulném vestibulu starého viktoriánského penzionu. Ale Gwen věděla, že ona je jediná, kdo ty plameny vidí. Hrstka hostů usazených v křeslech ani nevzhlédla od svých knížek a časopisů. Riley Duncan, recepční, nezvedl oči od obrazovky počítače.

Trisha Montgomeryová, majitelka penzionu U Řeky, seděla u stolku naproti Gwen. Ani ona si ho nevšímala.

„Mezi námi, měla by ses držet z cesty Nicole Hudsonové, zatímco budeš ve městě,“ prohlásila Trisha. Ztlumila hlas do spikleneckého šepotu. „Ta ženská to nemá v hlavě v pořádku. Víš stejně dobře jako já, že před dvěma lety to s ní bylo špatné. Můžu jen potvrdit, že její duševní zdraví se za tu dobu nijak nezlepšilo.“

„Neboj se,“ řekla Gwen. Potlačila drobné zachvění. „Nemám v úmyslu se s Nicole scházet, pokud se tomu můžu vyhnout.“

„To nebude možné, ne pokud tu zůstaneš další den nebo dva,“ opáčila Trisha suše. „Wilby je hodně malé městečko.“

Trishe bylo hodně přes třicet, byla to atraktivní žena s krátkými kudrnatými hnědými vlasy, jež rámovaly tvář ve tvaru srdce. Gwen se s ní seznámila před dvěma lety, na počátku Evelynina výzkumu. Tehdy byla Trisha ve Wilby nová, čerstvá multimilionářka, která si vydělala jmění ve světě technologií. Odešla na odpočinek v raném věku, aby dělala to, o čem vždy snila – vedla starobylý penzionek v oregonských lesích. K překvapení všech v městečku slavila se starým domem celoroční úspěch.

Gwen se snažila Trishu poslouchat, ale oči se jí neustále vracely do vestibulu, kde se Judson blížil k recepci. Věděla, že bouře jantarového světla vířící kolem něho byla jen vidinou vykouzlenou jejími paranormálními smysly. Normálně udržovala svůj talent na minimu, když se nacházela mezi dalšími lidmi. Dnes však byla napjatá a nervózní, a tudíž se tak dokonale neovládala. Druhý zrak jí naskočil před chvílí, když Judson otevřel dveře. Ačkoliv jeho příjezd očekávala, když ho uviděla poprvé po měsíci, kdy na něho myslela příliš často, než by bylo vhodné, smysly se jí zbláznily.

Co se to, pro všechno na světě, v Judsonových snech dělo, že vypadal takhle – jako tvrdý, ke všemu odhodlaný muž kráčející bouří žhavého jantarového světla?

Měla talent na analyzování snů, ale potřebovala kontext, aby pochopila, co se jí intuice snažila sdělit. Judson pro ni byl stále spíše hádankou, a vzhledem k jeho reakci, když mu tu noc v Seattlu nabídla terapii snů, měla pocit, že tou záhadou hodlal zůstat.

Zřejmě musel vycítit, že ho někdo sleduje, protože se zarazil ještě před recepcí a přejel vestibul jediným pohledem, hodnotil hrstku hostů, jako by dravec zvažoval potenciální kořist.

Věděla, že zapojil trochu talentu, protože v té chvíli si hosté podvědomě uvědomili, že se mezi nimi objevilo nějaké nebezpečí. Několik z nich zvedlo oči od časopisů či přerušilo konverzaci na tak dlouho, aby se kolem sebe rozhlédli, instinktivně pátrali po důvodu, proč se jim ježí chloupky na zátylku.

Velice často se však rozhodli ignorovat tento prvotní vzkaz, který jim vysílaly jejich smysly. Přece jen se nacházeli na příjemném, bezpečném místě a nový příchozí byl dobře oblečený, klidný a pod dokonalou kontrolou. Netvářil se nijak nebezpečně.

Hosté se vrátili ke svým časopisům a rozhovorům. Možná jim jejich intuice napovídala to, co bylo Gwen naprosto jasné, když Judson prošel dveřmi. Byli v bezpečí. Žádný z nich nebyl Judsonovou dnešní obětí. Přišel za ní.

S vypětím vůle se přiměla ztlumit svůj zrak do normálního pásma. Nadpřirozené ultrasvětlo zamrkalo, ale pocit pochopení byl stejně silný jako vždy. Tohle byl muž, na něhož čekala – nejen od chvíle, kdy zavolala Abby – ale celý svůj život. Pulz se jí zrychlil. Prsty pevně sevřela šálek s čajem.

Seber se, ženská. Vždycky byla snílek, ale už dávno se naučila, aby se svými vlastními sny nenechala příliš unášet.

V tom okamžiku se na ni Judson podíval otevřenými francouzskými dveřmi čajovny. Přes smysly jí přejela další znepokojivá vlna uvědomění. Byla si docela jistá, že v jeho topazových očích zahlédla záblesk žáru.

Kývla mírně hlavou. Doufala, že tím dala chladně a zdvořile najevo, že ví o jeho přítomnosti. Oplatil jí to malé gesto – stejně chladně a zdvořile – a pokračoval k recepci, aby se ohlásil.

Gwen obrátila pozornost zpět k Trishe.

„Nicole pořád pracuje v tom květinářství?“ zeptala se Gwen.

„Ach, ano,“ potvrdila Trisha. „Docela se jí daří, i když je trochu praštěná. Zajišťuje květiny na všechny svatby, pohřby a promoce v okolí. A každý týden dochází i sem do penzionu.“ Trisha kývla jemnou bradou ke květinové výzdobě na kulatém stolku ve vestibulu. „Ale minulý měsíc jsem se u ní zastavila v obchodě, abych s ní probrala změny ohledně výběru květin, které zdobí pokoje. Dveře do její kanceláře byly otevřené. Říkám ti, že uvnitř to vypadalo jako v nějaké podivné svatyni muže, s nímž se scházela před dvěma roky, s tím, co skočil do vodopádů.“

Gwen ucítila příval nervozity.

„Pořád truchlí pro Zandera Taylora?“ zeptala se, aby si byla jistá.

„Obávám se, že ano.“ Trisha se ušklíbla. „A pořád z jeho smrti viní tebe. Pokud vím, se Zanderem Taylorem prožila jediný vážný vztah, který kdy měla. S květinami a zvířaty to umí skvěle, ale s lidmi ne. Říkala jsem si, že bys to měla vědět. Měla by sis na ni dát pozor.“

„Cením si tvého varování,“ přikývla Gwen.

„Všimla jsem si, že sis tu zamluvila týden pro sebe a toho Judsona Coppersmithe,“ prohlásila Trisha zkusmo.

„Potřebuju zařídit Evelynin pohřeb a nějaké právní a obchodní záležitosti,“ odpověděla Gwen. „Judson mi s tím pomůže.“

Trisha se zamračila. „Bez urážky, ale proč ty? Evelyn neměla žádnou rodinu?“

„Ne. Všechno odkázala mně.“

„Aha. To jsem netušila.“ Trisha se soucitně usmála. „S prodejem domu, ve kterém tu žila, nejspíš žádné potíže mít nebudeš, ale co, pro všechno na světě, provedeš s tou starou chatou u vodopádů, s místem, kterému říkala výzkumná laboratoř?“

„Nemám tušení,“ odpověděla Gwen po pravdě. „Předpokládám, že najmu někoho, kdo by odnesl zařízení a nástroje, které tam nainstalovala, a pak to zkusím prodat. Doufám, že všechny věci sbalím do týdne, ale je toho hodně.“

„Tenhle Judson Coppersmith, na kterého čekáš, je tvůj přítel?“

„Ne tak úplně, spíš finanční poradce,“ řekla Gwen. Byla pyšná, že to vyslovila tak klidně. Celé ráno vymýšlela, jak by Judsona uvedla. „Má s těmito věcmi jisté zkušenosti, vyřizování pozůstalosti a tak.“

Trisha se rozzářila. „To je dobře, protože budeš potřebovat pomoc. Pochybuju, že si Evelyn nějak zvlášť všímala svých obchodních záležitostí. Starala se jenom o svůj výzkum.“

„Já vím.“

„Byla to skutečná podivínka v městečku plném podivných lidí, ale bude mi chybět.“

„Mně taky,“ přikývla Gwen.

Trisha si odkašlala. „Sara, jedna z mých hospodyň, říká, že máš v pokoji obrovskou kočku.“

„Vlastně je Evelynina. Max. Nemohla jsem ho nechat v tom domě. Není tam nikdo, kdo by ho nakrmil. Nevěděla jsem, co s ním mám dělat, a tak jsem ho přivedla s sebou. Doufám, že to není problém. Přinesla jsem mu i jeho záchod. Pro něco k snědku mu zajdu později.“

„To je v pořádku.“ Trisha se usmála. „Domácí mazlíčci jsou tu povoleni.“

Judson skončil u recepce. Prošel dveřmi čajovny s koženou taškou v ruce. Jeho profil odpovídal jeho jestřábím očím, pomyslela si Gwen, samé ostré rysy. Krok měl jistý a elegantní. Na sobě měl khaki kalhoty, šedý svetr a nízké boty. Na pravé ruce mu zářil prsten s neobvyklým jantarovým krystalem zasazeným v černém kovu. Blyštil se na letním slunci dopadajícím oknem. Na okamžik by přísahala, že se celý rozzářil, jako by se v něm skrývala nějaká energie. Stejně jako jeho oči, pomyslela si.

Judson se zastavil u stolu a přišpendlil ji svým dravčím pohledem.

„Ahoj, Gwen,“ řekl.

„Judsone. Ráda tě zase vidím.“ Podařilo se jí vykouzlit oslnivý úsměv. „Zvládl jsi to rychle. Tohle je Trisha Montgomeryová. Tenhle penzion je její.“

„Vítejte v penzionu U Řeky,“ přivítala ho Trisha srdečně.

„Díky,“ řekl Judson.

„Pochopila jsem, že s námi zůstanete pár dnů, než pomůžete Gwen vyřídit záležitosti Evelyn Ballingerové,“ pokračovala Trisha.

Gwen ucítila příval paniky. Neměla ještě čas seznámit Judsona s vymyšlenou historkou, se kterou přišla.

Judson se podíval na Gwen, naprosto bez výrazu, a mírně nadzvedl obočí. „Správně.“

Gwen úlevně vydechla a pochvalně se na něho usmála. Zvládl tu situaci bez problémů. To je přece jasné, pomyslela si. Je to poradce ohledně bezpečnosti.

Trisha vstala a z opěrátka křesla sundala brašnu s počítačem. Přehodila si ji přes rameno. „Pokud mě vy dva omluvíte, musím si promluvit se svou kuchařkou. Prosím, dejte mi vědět, kdybychom vám já či někdo z personálu mohli pomoci.“

„Jistě,“ přikývl Judson.

Trisha rázně vykročila do kuchyně. Judson se usadil do křesla naproti Gwen. Koženou brašnu položil na podlahu vedle nohy.

„Takže, sešli jsme se tu, abychom vyřídili záležitosti paní Ballingerové?“ promluvil neutrálním tónem. „To je tvoje vymyšlená historka?“

„No, nemohla jsem tu přece rozhlásit, že chceme vyšetřit možnou vraždu, ne?“ opáčila Gwen. Promluvila rázně, autoritativně. Nepotřebovala paranormální intuici, aby věděla, že s mužem, jako je tenhle, musí žena už na začátku vytyčit hranice a mít věci pevně v rukou. Chlapíci jako Judson Coppersmith byli příliš zvyklí vydávat rozkazy.

„Možná bude nejlepší se zatím o vraždě nezmiňovat,“ souhlasil Judson. „Překvapilo by tě, jak to lidi dokáže rozčílit.“

„Chápu, že o tom nemůžeme diskutovat na veřejnosti. Pokoj, který jsem ti zamluvila, je hned vedle mého ve třetím pochodí. Jsou tam spojovací dveře, takže si můžeme soukromě promluvit, aniž by někdo viděl, že přecházíme sem a tam.“

„Páni,“ prohlásil stále dokonale neutrálním hlasem. „Spojovací dveře.“

Začínala být nervózní. „Tenhle penzion je trochu dražší než zbylé dva motely v městečku, ale stojí za to, když uvážíš, že máme v ceně snídani a odpolední čaj.“

„Odpolední čaj?“ zopakoval Judson zamyšleně. „S čajovými koláčky a smetanou?“

Přimhouřila oči. „Tvoje výdaje samozřejmě uhradím.“

V očích se mu mihlo cosi, co podezřele připomínalo pobavení. „Budu všechno sledovat a dám pozor, abys dostala podrobné vyúčtování, až ti pošlu účet.“

Nebylo pochyb o tom, že se jí posmíval.

„Je mi jasné, že tenhle případ nepovažuješ za tak úplně zajímavý ve srovnání s tím, co jsi prováděl pro jistou nejmenovanou vládní bezpečnostní agenturu. Ale Abby mě ujistila, že vzhledem k určitým nešťastným okolnostem při tvém posledním úkolu momentálně nemáš žádného klienta a že se budeš moci plně věnovat tomuto vyšetřování.“

Judsonův úsměv byl pomalý a nebezpečný. „Ujišťuju tě, že máš mou plnou pozornost, Gwen Frazierová.“

U stolu se objevila žena středního věku v bílé zástěře. Na štítku stálo jméno Paula. Podala Judsonovi lístek a přísně zvedla obočí.

„Jsou skoro čtyři hodiny,“ varovala ho. „Čajovna zavírá ve čtyři. Už nemáme sendviče a dorty. Myslím, že zbylo pár koláčků, ale to je všechno.“

„Jenom kávu, prosím,“ požádal Judson.

„Hm.“ Paula byla očividně zklamaná, že se s ní Judson nehádal o zavírací době, ale rychle se vzpamatovala. „Mléko a cukr?“

„Černou,“ řekl Judson.

Přirozeně, pomyslela si Gwen. Jak jinak by chlap jako Judson Coppersmith pil kafe?

Paula se zadívala na Gwen. „Ještě trochu zeleného čaje?“

„Ano, prosím,“ přikývla Gwen.

„Slyšela jsem, že máte nahoře v pokoji kočku Evelyn Ballingerové,“ nadhodila Paula.

„Správně,“ potvrdila Gwen.

„Odvedete ji do útulku?“

„Ne, nejspíš si Maxe vezmu s sebou zpátky do Seattlu.“ Gwen se zarazila. „Pokud nevíte o někom, kdo by si chtěl vzít milou kočku.“

„Kdepak. Už tak se tu potuluje spousta zvířat. Lidi z Portlandu sem vždycky zajedou a vyhodí nechtěné kočky a psy u silnice. Navíc podle Sary, naší hospodyně, není Evelynina kočka vůbec milá. Sara tvrdí, že na ni syčela zpod postele, když vám dneska uklízela pokoj.“

Paula odkráčela do kuchyně.

Judson počkal, dokud nebyla z doslechu. „Vypadá to, že sis pořídila kočičku.“

„Zřejmě ano,“ povzdychla si Gwen. Znovu ztlumila hlas a trochu se předklonila. „Jak dlouho myslíš, že ti potrvá, než vše vyšetříš?“

„Záleží na tom, jak daleko chceš, abych zašel.“ Judson se snažil mluvit normálním konverzačním tónem.

Zamračila se. „Co to znamená?“

„Stačí mi asi tak pět vteřin na místě činu, abych zjistil, jestli byla tvoje přítelkyně zavražděna.“

„Vážně? Tvůj bratr říkal, že jsi profesionální vyšetřovatel a že máš na takové věci talent, ale pět vteřin na místě mi nezní jako důkladné vyšetřování.“

Judson odbyl její obavy drobným mávnutím silné ruky. „Vražda je vražda. Zanechává po sobě vizitku, i když ta osoba použije paranormální prostředky. Ale to už víš, ne? Musela jsi něco vycítit, když jsi našla tělo své přítelkyně – něco, kvůli čemu jsi pojala podezření.“

Zabubnovala prsty o stůl. „Dobře, mám podezření, ale můj talent je trochu riskantní, když jde o takové věci.“

„Riskantní?“

„Umím číst sny a vidím aury. Nevyšetřuju vraždy. Podívej, jde o to, že si potřebuju být absolutně jistá v tom, co se Evelyn stalo. To znamená, že potřebuju vyšetřovatele, který je ochotný strávit víc než pět vteřin na místě činu.“

„Opravdu?“ Judson se opřel v křesle a nohy si natáhl přímo pod stůl. Palce si zahákl za široký kožený opasek. „Co přesně ode mě chceš?“

„No, očekávám, že pro začátek zjistíš příčinu smrti.“

„Takže chceš vědět, jestli byla paní Ballingerová zabita paranormálními prostředky.“

„Ano. Přiznávám, že vzhledem k jejímu zdraví není tak úplně nemožné, že dostala infarkt nebo mrtvici. Chci si být jistá.“

„Co dál?“ zeptal se Judson.

„Jestli dojdeš k závěru, že byla zavražděna, chci samozřejmě, abys našel vraha.“

„Jasně, tohle už by mohlo být poněkud – co jsi to použila za slovo? Hm, jo, riskantní.“

Přimhouřila oči. „Komplikované?“

„Velice komplikované.“

„Protože nejsi nijak zvlášť dobrý, když jde o identifikaci vrahů?“ zeptala se sladkým tónem.

„Ne. I v tom jsem dobrý.“

Odmlčel se, když se Paula vrátila ke stolu s kávou a účtem pro Gwen, aby ho podepsala. Paula se nad nimi tyčila, zatímco Gwen psala své jméno a dala spropitné na úzký proužek papíru.

Paula převzala podepsaný lístek a zmizela směrem do kuchyně.

„Nezdála se ohromena výší spropitného, které jsi jí nechala,“ poznamenal Judson.

„No, měla by. Bylo to dobré spropitné. Pracovala jsem jako číšnice. Všichni vědí, že bývalí číšníci a současní číšníci vždy dávají hodně, i když služby za nic nestojí.“

„Já jen říkám, že nevypadala ohromeně.“

„A nemá ani ráda kočky. Zapomeňme na Paulu. Vraťme se zpátky k našemu tématu. Říkal jsi, že dokážeš najít a identifikovat zločince, že jsi v tom dobrý. Tak co je pro tebe ta těžší část vyšetřování?“

Judson zvedl hrnek s kávou. „Komplikované je najít ten druh důkazu, který můžeme předat místní policii, aby mohli někoho zatknout a obžalovat.“

„Neděláte snad s bratrem právě tohle?“

„Ne tak úplně,“ namítl Judson. „Většinou pracujeme mimo záznam.“

„Mimo záznam?“

„Nevysvětlila ti Abby, čím se Coppersmithovo poradenství zabývá?“

Gwen zaváhala. „Tvrdila, že provádíte bezpečnostní vyšetřování pro nějakou vládní agenturu, kterou nedávno zavřeli kvůli snižování nákladů.“

Judson vypadal dotčeně, ale neopravil ji.

„To je pravda,“ prohlásil. „Ale to hlavní na práci pro našeho bývalého klienta bylo to, že chlapík, který tomu velel, se nijak zvlášť nestaral o různé právní stránky, s nimiž se potýká normální policie. Sam a já jsme byli najati, abychom shromažďovali informace a činili bezpečnostní opatření. Nesnažili jsme se nikoho zatýkat.“

„Chápu.“

„Je v tom problém?“ zeptal se Judson.

„To ještě nevím. Varoval tě bratr, že jestli se nám podaří dokázat, že byla Evelyn Ballingerová zavražděna, bude mě místní náčelník policie nejspíš považovat za hlavní podezřelou?“

Judson upil trochu kávy a sklonil šálek. „Myslím, že Sam se o téhle možnosti zmínil, to ano.“

„Něco si tu vyjasníme, Judsone. Najímám tě, abys našel osobu, která zavraždila Evelyn Ballingerovou, tedy za předpokladu, že zavražděna byla. Očekávám, že to uděláš tak, abych nemusela do vězení.“

„Za takovou práci si obvykle účtuju příplatek.“

Pár vteřin na něho zírala neschopná slova. Judson toho času využil, aby se znovu napil kávy.

„Myslíš to vážně?“ podařilo se jí ze sebe nakonec vypravit.

„Ne.“ Jeho úsměv byl ledově chladný a v očích mu žhnulo. „Neboj se, dostaneš sazbu pro rodinu a přátele. To znamená, že nebudeš hradit žádné doplňkové služby jako třeba to, že dám pozor, aby tě nezatkli za vraždu. To budeš mít zdarma.“

„Bože, díky.“ Hrozilo, že ji přemůže vztek, ale podařilo se jí ho zkrotit. Ne že by měla spoustu možností, pokud šlo o vyšetřovatele, připomněla si. „Do čeho bychom se podle tebe měli pustit nejdřív?“

„Podle příručky Paranormální vyšetřování pro natvrdlé je prvním krokem návštěva místa činu.“ Podíval se na hodinky. „Pustím se do toho dneska v noci, až se tam budu moct dostat, aniž by mě někdo viděl.“

„Není třeba se tam plížit. Čirou náhodou mám klíče.“

„Skvělé, život je hned jednodušší. Můžu se zeptat, proč máš čirou náhodou klíče od domu oběti?“

Gwen se připravila. „Evelyn toho moc neměla. Celý život strávila studiem paranormálna.“

„Což není zrovna výnosná činnost, pokud nejsi podvodník.“

„To ne,“ souhlasila Gwen. „Ale to, co Evelyn měla, odkázala mně.“

Judson mírně nadzvedl obočí. „Tenhle případ je každou minutou zajímavější. Uvědomuješ si, že v jistých kruzích by mohl být fakt, že jsi jedinou dědičkou paní Ballingerové, považován za motiv vraždy?“

„Věř mi, tohle už mě dneska napadlo víc než jednou.“

5

Judson vešel do svého pokoje ve třetím patře a odhodil černou tašku na stolek u nohou velké čtyřsloupkové postele. Jedna věc teď byla naprosto jasná. Pokud šlo o jeho reakci na Gwen, vůbec nic se nezměnilo. Když ji uviděl v té čajovně, zažil stejný příval sexuálního hladu – stejné vzrušení až do morku kostí – který ho zasáhl před měsícem, když se s ní poprvé setkal v Seattlu.

Zaútočila té noci na jeho smysly jako omamná droga. Dneska dostal stejný šok.

Pokud něco, tak byla jeho reakce tentokrát ještě silnější, nejspíš proto, že na ni poslední měsíc neustále myslel.

Na ženu byla vysoká, ale pro něho tak akorát, pomyslel si Judson. Atraktivní, ale ne nijak výrazná. Ovšem něco na ní rozhodně bylo.

Tmavé vlasy nosila učesané do elegantního uzlu, který zdůrazňoval její královský nos, vysoké čelo a hluboko posazené, pozorné, okouzlující oči.

Křivky měla jemné, ale stoprocentně ženské. Jeho smysly se jí opájely.

Což okamžitě vzbuzovalo očividnou otázku. Kde je chlap jejího života? Podle Sama a Abby se v Gwenině světě nevyskytoval nikdo významný. Ale to se zdálo nepravděpodobné. Koho musím zabít, abych tě získal,Gwendolyn Frazierová?

Když přecházel pokoj, stará prkna mu skřípala pod botami. Penzion pocházel z konce osmnáctého století. Podle černobílých fotografií na zdech byl původně vybudován jako soukromé sídlo. Dřevařský král, který ho postavil, ho používal jako letní domek, aby pobavil své hosty a pracovní partnery.

Zastavil se u okna, aby se pokochal výhledem. Za hustým lesíkem probleskovala řeka. Z místa, kde stál, vodopády neviděl. Uvažoval nad tím, co se mu podařilo zjistit ohledně událostí před dvěma lety. První dvě úmrtí dělily méně než tři týdny. Obě těla našla Gwen. O pár dnů později skočil Zander Taylor do vodopádů, očividná sebevražda. A zase to byla Gwen, kdo zavolal při té příležitosti policii.

Byl v tom pěkný zmatek, ale zvláštní bylo, že série tajemných úmrtí po Taylorově sebevraždě ustala. Podle Sama byli přeživší členové výzkumného projektu paní Ballingerové stále naživu. Alespoň do dnešního rána.

Teď byla ale vedoucí projektu mrtvá. A znovu to byla Gwen Frazierová, která to tělo objevila.

Chvíli pozoroval hustě zalesněnou krajinu. Pohoří Oregonu obklopovala divočina. Každý rok jezdili sem na severozápad Pacifiku výletníci na túry, aby tu zmizeli navždy. Drsný terén poskytoval spoustu skrytých míst pro všechny druhy predátorů, včetně těch lidských. Vrah mohl spáchat zločin a zmizet v lesích na tak dlouho, jak se mu zachtělo.

Odvrátil se od okna a sundal si svetr. Otevřel koženou brašnu a vyndal čistou košili v trochu jiném odstínu šedi, popadl soupravu s nejnutnějšími potřebami a vešel do grandiózní koupelny ve viktoriánském stylu, aby se trochu osvěžil. Nebyl zvyklý pracovat pro soukromé klienty, ale předpokládal, že mu neuškodí, když se upraví, zvlášť v případě klientky jako Gwen. Dole v čajovně mu dala jasně najevo, že má o jeho talentu a schopnostech své pochyby. Radši se dá dohromady, než s ním vyrazí dveře.

Musí mít na paměti pověst Coppersmithova poradenství, kladl si na srdce. Ne že by si mohl dovolit ztratit dalšího klienta.

Trvalo mu půl vteřiny, než poznal chlapíka v zrcadle. Jeho oči nevypadaly tak prázdné a pochmurné jako posledních pár týdnů. V jedné věci měl pravdu. Gwen Frazierová byla rozptýlení, které potřeboval.

Zastrkal si čistou košili za khaki kalhoty a vyšel z obrovské koupelny.

Zastavilo ho tlumené zamňoukání. Otočil se ke spojovacím dveřím. Byly zavřené a zamčené na jeho straně, ale na prahu zahlédl stíny čtyř pacek. Kočka znovu zamňoukala, tentokrát zněla zvědavě, a začala přecházet sem a tam na druhé straně dveří.

Judson odemkl dveře na své straně, ale když vzal za kliku, zjistil, že jsou stále zabezpečené na straně Gwen.

„Promiň, kocoure,“ prohlásil. „Teď ti nepomůžu.“

Z druhého pokoje se ozvalo další tlumené zamňoukání. Tentokrát znělo naštvaně.

„Vyřiď si to se svojí paničkou,“ řekl mu Judson.

Přešel přes místnost a opřel pravou botu o postel. Vytáhl nohavici a zkontroloval pistoli v koženém pouzdru připnutém ke kotníku.

Spokojený, že je slušně oblečený na práci – nejspíš až příliš – vyšel na chodbu a vrátil se dolů do přízemí. Když zjistil, že na něho Gwen nečeká ve vestibulu, ucítil nepříjemné bodnutí.

Recepční vzhlédl od toho, co právě dělal, a přimhouřil na něho oči zpoza černě rámovaných brýlí. Bylo mu krátce přes třicet, měl podsaditou postavu a pískově hnědé vlasy, které už mu viditelně řídly. Snažil se je vhodně učesat, ale moc mu to nepomáhalo. Na jmenovce stálo Riley Duncan.

„Jestli hledáte slečnu Frazierovou, vyšla ven, aby si s někým promluvila,“ řekl Riley.

Judson přikývl. „Díky.“

Vyhlédl z okna a uviděl Gwen na parkovišti. Nebyla tam sama. Vedle ní stál vysoký muž s blond vlasy po ramena. Podle toho, jak vedle sebe stáli, bylo jasné, že nejsou úplní cizinci. Gweniny pevně zkřížené paže a zvednutá brada mu napověděly, že není příliš nadšená směrem, jímž se konverzace ubírá.

Otevřel hlavní dveře a vyšel ven. Bylo pozdní odpoledne a severozápad Pacifiku si stále užíval dlouhé letní dny. Avšak zde v horách přicházel soumrak brzy, dokonce i v tuto roční dobu. Na Wilby už se snášely stíny.

Judsonovu krev rozehřálo očekávání, když kráčel ke Gwen a jejímu společníkovi. Možná je to ten chlapík, kterého bude muset zabít, aby Gwen získal.

Gwen stála čelem ke vchodu do penzionu. Stále na sobě měla kalhoty a tmavý svetr s dlouhým rukávem, jež na ní viděl předtím, oblékla si však ještě lehkou černou bundu. Okamžitě ho uviděla. V očích se jí mihla úleva následovaná naléhavým varováním. Její úsměv byl příliš veselý a příliš srdečný. Takhle se žena usmívala na muže, s nímž byla v intimním kontaktu. Co je tady špatně? uvažoval Judson.

„Ach, tady jsi, Judsone,“ řekla rychle. „Právě jsem Wesleymu vysvětlovala, že už máme na dnešní večer nějaké plány. Tohle je Wesley Lancaster. Wesley, dovol, abych ti představila Judsona Coppersmithe.“

Nebylo třeba paranormálního talentu, aby pochopil, že byl právě povýšen z role finančního poradce na milence, usoudil Judson. Žádný problém. To zvládne. Postavil se blízko Gwen, ramenem se dotýkal jejího.

„Lancastere,“ řekl. Pochopil Gweninu narážku a snažil se zachovat zdvořilý tón, alespoň dokud nezjistí, co se to tu k čertu děje.

„Coppersmithi.“ Wesley krátce rázně pokývl hlavou. Bylo jasné, že se mu moc nezamlouvá, že tu není Gwen sama.

Z bližšího pohledu bylo vidět, že kdesi mezi předky přispěli k Wesleyho genofondu i nějací Vikingové. Byl vysoký, se štíhlou postavou a svaly na těch správných místech jako člověk, který tráví spoustu času v posilovně. Silná čelist, vysoké lícní kosti, světlé oči a elegantně upravená hříva blond vlasů doplňovaly celkový obraz. K úplnému image mu už chyběla jen sekera, štít a přilba, pomyslel si Judson.

Místo válečné zbroje však měl Wesley na sobě černé na míru šité kalhoty a tmavě modrou hedvábnou košili. Tu měl rozepnutou do půli hrudi. Plátěné sako, italské mokasíny a značkové brýle vše doplňovaly. Judson si však byl jistý, že žádný pořádný vikinský bojovník by se nenechal nachytat oblečený jako nějaká hvězdička hollywoodského filmového studia.

„Wesley je lovec duchů z Noci mrtvých, televizní show, jež vyšetřuje pověsti o nadpřirozených událostech,“ prohlásila Gwen.

Tím se hodně vysvětluje, pomyslel si Judson.

„Opravdu?“ opáčil. Zarazil se. Nemá smysl šťourat do vosího hnízda a prohlašovat, že považuje všechny lovce duchů za podvodníky a že o tom pořadu nikdy neslyšel.

„Gwen mi právě prozradila, že tu v městečku chcete vyřídit pohřeb Evelyn Ballingerové a všechny její záležitosti,“ ozval se Wesley.

„To je pravda.“ Judson se snažil vycítit vibrace, jež přecházely mezi Wesleym a Gwen. Rozhodně mezi nimi v minulosti něco proběhlo, ale nic víc vytušit nedokázal. „Co vás přivádí do Wilby?“

Wesley dlouze vydechl a zatvářil se ustaraně. „Přijel jsem za Evelyn. Snažil jsem se ji kontaktovat několik dnů. Přestala mi odpovídat na e-maily a ani nereagovala na zprávy, které jsem jí nechal v hlasové schránce. Rozhodl jsem se chytit letadlo do Portlandu a zajet sem do Wilby, abych zjistil, co se děje. Byl to pro mě šok, když jsem se dozvěděl, že Evelyn někdy včera v noci zemřela.“

„Proč jste se o ni tak bál, když jste ji nemohl dostihnout?“ zeptal se Judson. „Jste blízcí přátelé?“

„Spíše spolupracovníci,“ poznamenal Wesley pochmurně.

Gwen spustila ruce a strčila si je hluboko do kapes bundy. „Evelyn pro Wesleyho tak trochu pracovala. Byla jeho hlavním výzkumníkem. Prověřovala historky o paranormální aktivitě. Byla to její práce, nacházet místa, kde by bylo vhodné natočit další epizodu Noci mrtvých. Když se Wesley rozhodl, napsala jsem k tomu pak scénář.“

Judson se na ni zadíval. „Ty píšeš scénáře?“

„Ano,“ přikývla. Probodla ho pohledem, mlčky ho vyzývala, aby její práci zpochybnil.

„Pro seriál, který prozkoumává domy plné duchů?“ zeptal se opatrně.

„Ano,“ potvrdila. Z toho jediného slova na něj dýchl led.

Wesley se zamračil. „Máte s tím nějaký problém, Coppersmithi?“

„Ne,“ zavrtěl Judson hlavou. „Věděl jsem, že je Gwen paranormální poradkyně, ale netušil jsem, že píše fikci, to je vše.“

Gwen zvedla oči k večerní obloze a zatvářila se trochu rozzlobeně.

„Noci mrtvých nejsou žádná fikce,“ vyštěkl Wesley. „Zabýváme se skutečnými událostmi. Gweniny scénáře jsou založené na skutečných detailech a pověstech, jež obklopují staré vraždy a záhadná zmizení a úmrtí.“

„Aha,“ zamumlal Judson. „Kolik lidí pro vás pracuje?“

Wesley ho netrpělivě pozoroval. „Několik, proč?“

„Jenom uvažuju, jestli máte ve zvyku naskočit na letadlo a ujet pár hodin, abyste se podíval za jedním ze svých lidí, kdykoliv vám neodpovídá na e-mail nebo nezvedá telefon.“

Koutkem oka zahlédl, že Gwen ztvrdl pohled. Ucítil zachvění energie a věděl, že zapojila talent. Prohlížela si Wesleyho auru. Copak vidíte, Oči plné snů?

Wesley začínal být rozčilený. „Evelyn se opozdila s výsledky posledního výzkumného projektu. Zmeškala dva termíny. Pokaždé, když jsem se jí zeptal, jestli už dokončila průzkum příštího místa natáčení, mi oznámila, že potřebuje ještě pár dnů. Nakonec mi přestala brát telefon. Noci mrtvých mají pevně stanovený program. Nemůžu si dovolit posedávat a čekat, až se ozve. Takže ano, když jsem ji nedokázal zastihnout, přijel jsem osobně. Neměl jsem tušení, že během noci zemřela.“

„V kolik jste dorazil?“ zeptal se Judson.

„Víte, vážně vám nedlužím žádné vysvětlení, Coppersmithi.“ Wesley se otočil ke Gwen. „Uvažuj nad tím, co jsem ti řekl. Jestli máš zájem ten výzkum převzít stejně jako scénáře, dobře ti zaplatím. Teď jde fakt do tuhého. Potřebuju tvoji pomoc.“

„Budu o tom uvažovat,“ slíbila Gwen.

„Udělej to,“ poradil jí Wesley. „Ale rychle. Zaplatím ti stejně jako Evelyn. Oba víme, že s výzkumem a psaním scénářů vyděláš mnohem víc než jako paranormální poradkyně.“

„Já vím,“ souhlasila Gwen. Zamyšleně ho pozorovala. „Jak dlouho se tu zdržíš?“

„Musím se dnes v noci vrátit do Portlandu, abych stihl první ranní let do Kalifornie. Zítra natáčíme celý den. Ale budu na mobilu. Zavolej mi kdykoliv, ve dne v noci. Potřebuju odpověď brzy, Gwen.“

„Rozumím.“

Wesley zaváhal. „Máš tušení, na čem ke konci pracovala?“

„Ne. Nikdy mi své poznámky neposílala. Obvykle jsme diskutovaly o několika nápadech pro pořad, než jsme se rozhodly pro dvojici, která by ti mohla vyhovovat. Neozvala se mi ale skoro dva týdny.“

„Pokud najdeš při procházení jejích věcí něco o Mrtvých, dej mi vědět.“

„Dobře,“ slíbila Gwen.

„Je to divné,“ uvažoval Wesley. „Když jsem s ní mluvil naposledy – asi týden předtím, než mi přestala zvedat telefon – měl jsem dojem, že pracuje na něčem opravdu velkém. Určitě před tebou nic nenaznačila?“

„Ani slovo.“

„No, to je teda konec. Sakra.“ Wesleymu ztuhla čelist. „S tou nabídkou to myslím smrtelně vážně, Gwen. Evelyn by byla ráda, kdybys převzala její práci. Uvažuj nad tím, jako bys pokračovala v jejím odkazu výzkumu paranormálna. A já ti můžu zaručit, že za to dostaneš dobře zaplaceno.“

„Slibuju, že to zvážím.“ Gwen vyndala ruku z kapsy bundy a pohlédla na hodinky. „Už je docela pozdě. Musíš nás omluvit, Wesley. Judson a já máme nějakou práci.“

„Jo, jasně. Práci.“ Wesley střelil po Judsonovi přimhouřenýma očima a otevřel dveře blízkého auta. Nasedl za volant a vzhlédl ke Gwen.

„Nezapomeň,“ řekl. „Jestli najdeš soubor, na kterém pracovala naposledy, zavolej mi.“

„Dobře,“ přikývla Gwen. „Ale už teď můžu říct, že byl nejspíš v jejím počítači, a ten zmizel.“

„Sakra.“ Wesley zabouchl dveře a nastartoval.

Judson sledoval, jak vozidlo vyjíždí z parkoviště.

„Asi ho nemůžeme přidat na seznam podezřelých,“ uvažoval Judson. „Vypadá to, že s tím svým pořadem závisel na paní Ballingerové.“

„Určitě pro něho byla důležitá,“ souhlasila Gwen. „Takže to nevypadá, že by měl motiv. A navíc, jestli se nepletu, Evelyn byla zavražděna paranormálními prostředky. To znamená, že je prakticky nemožné, aby ji zabil Wesley.“

„Proč to říkáš?“

„Znám Wesleyho od doby, kdy Evelyn Ballingerová prováděla svůj výzkum. Jsem si skoro jistá, že nemá žádný silný nadpřirozený talent. K čertu, ani nevěří v paranormálno. Jenom se na to podle něho lidi rádi dívají.“

„Dobře, tím se pár věcí vysvětluje.“ Judson ji vzal za paži a nasměroval ji ke svému černému SUV. „Jedno po druhém. Pojďme se podívat na místo činu a zjistit, jestli tu mluvíme o vraždě, a pokud ano, jestli byla spáchána paranormálními prostředky. Pak určíme, co dál.“

„No, vlastně se nejdřív musíme zastavit v místním obchodě, než zavře. Musím nakrmit kočku.“

„Dobře. Nejdřív kočičí žrádlo. Pak vyšetřování vraždy.“

Zjistil, že se mu líbí držet ji za paži. Moc se mu to líbí. Když otevřel dveře na místě spolujezdce, Gwen se zarazila a pohlédla na jeho ruku.

„Tvůj prsten,“ řekla.

„Co je s ním?“

„Je v něm trocha energie. Je to paranormální krystal stejně jako ten, který nosí tvůj bratr Sam, je to tak?“

Judson pohlédl na prsten. Jantarový krystal jemně zářil. Kámen reagoval na jeho mírně zapojené smysly.

„Jo, trochu se zahřál,“ souhlasil. „Otec mi ho dal chvíli před dvacátými narozeninami. Sam a Emma je mají taky. Každý z nich je unikátní.“

Postrčil Gwen za loket do vozidla, zavřel dveře a obešel přední část SUV k místu řidiče. Znovu se zadíval na prsten. Z krystalu vyzařovala energie tu noc v Seattlu, kdy uvažoval, že by chtěl Gwen dostat k sobě do postele. Dnes v noci byl znovu rozpálený. Nejspíš ze stejného důvodu. Ucítil příval energie, jen když na to pomyslel. Být jí fyzicky nablízku byla opravdová fuška.

Během let už zjistil, že krystal souzní s energií jeho talentu. Když ho používal naplno, kámen zářil jako tekutý jantar. Ultrasvětlo, jež vyzařoval, však pocházelo z paranormálního konce spektra. Jen člověk citlivý na psi energii mohl v tom kameni rozpoznat žár.

Všiml si, že při několika příležitostech se v kameni pohnula jakási síla. Ale než poznal Gwen, nikdy prsten nezářil tak výjimečnou barvou. Byla to záře slunečních paprsků, pomyslel si, stejné světlo, jež ho vyvedlo ze zaplavených jeskyní.

Otevřel dveře, usedl za volant, nastartoval motor a vyjel z malého parkoviště.

„Chceš mi prozradit, proč ses před Thorem tvářila, jako bychom spolu spali?“ zeptal se.

Nastalo krátké překvapené ticho.

„Před Thorem?“ zopakovala Gwen, jako by si nebyla jistá, že ho slyšela správně.

„Promiň.“ Přeřadil rychlost. „Myslel jsem na ty jeho vlasy.“

Usmála se. „Wesley má zvláštní smysl pro styl.“ Přestala se usmívat. „Ale rozhodně jsem nechtěla nijak naznačit, že bychom spolu něco měli. Jsi si jistý, že to tak působilo?“

Pevně sevřel volant. „To rozhodně.“

„Určitě?“

„Říkej tomu chlapská intuice,“ řekl.

„Nechtěla jsem vyvolat takový dojem, věř mi. Jen jsem mu chtěla naznačit, že mám –“

„Podporu?“

„Jo, podporu.“ Vypadala potěšeně. „To je to správné slovo.“

„Proč?“

„Wesley dokáže být trošičku majetnický, když jde o jeho pořad. Nechci, aby nám narušoval vyšetřování.“

„Myslíš, že by to udělal?“

„Bez váhání, kdyby měl pocit, že by to mohl použít jako jednu z epizod Noci mrtvých. A co by mohlo být úžasnějšího než vyšetřování záhadné vraždy ženy, která zkoumala paranormální jevy?“

„Je ten pořad populární?“

„Na kabelovce si našel svoje diváky, ale mezi námi, myslím, že se drží jen tak tak,“ odpověděla Gwen. „Kolik dílů můžeš natočit o přízracích? Po chvíli začnou být všechny stejné. Evelyn a já jsme se usilovně snažily, ale není snadné udržet se mezi konkurencí.“

„Zvlášť když duchové ani neexistují.“

„Tahle skutečnost byl ten nejmenší problém,“ prohlásila Gwen. „Mezi námi, Evelyn a já jsme dokázaly najít zajímavá místa a vytvořit dobré scénáře, protože jsme se soustředily na opravdové vraždy. Samozřejmě jsme se držely těch skutečně starých – záhad z minulosti.“

„Ty případy, kde už jsou všichni zúčastnění mrtví.“

„Přesně. To poslední, co bychom chtěly, je soudit se s nějakými rozčilenými příbuznými zemřelých. Každopádně, když jsme objevily nějakou záhadu a zajímavé místo, já jsem vymyslela duchařskou historku. Žádný problém.“

„Ani jste nemusely přemýšlet, jestli jít za poldama, když jste našly nějaké důkazy?“

Krátce na něho pohlédla a pak upřela oči přímo před sebe přes čelní sklo. „Ve většině případů nemělo smysl chodit na policii. Paranormální poradkyni by nikdo neposlouchal.“

„To zřejmě ne. Ale tobě skutečně odložené případy vyhovují?“

„Ano.“ Gwen se rozzářila. „Dívám se na ně jako na fascinující puzzle. Mám-li být upřímná, myslím, že Evelyn a já jsme vyřešily pro Noci mrtvých spoustu starých vražd, ale samozřejmě to nemůžeme dokázat.“

„Protože všichni zúčastnění jsou mrtví.“

„Jo.“

„Říkala jsi Wesleymu pravdu, když jsi tvrdila, že netušíš, na čem Evelyn v poslední době pracovala?“

„To je naprostá pravda,“ potvrdila Gwen. „Měla jsem plné ruce práce se svými klienty a dopisováním nejnovějšího scénáře pro Mrtvé. O Evelyn jsem chvíli nic neslyšela, ale to nebylo neobvyklé. Prostě jsem předpokládala, že se ponořila do svého výzkumu. Když se zabrala do nějakého projektu, většinou nic jiného nevnímala.“

„Mluvíš o výzkumu pro Noci mrtvých?“

„Ne,“ zavrtěla Gwen hlavou. „Tu práci brala, jen aby měla z čeho zaplatit účty. Její hlavní vášní byl opravdový výzkum paranormálna. Zřídila si v té staré chatě u vodopádů celou laboratoř. Tam trávila většinu času.“

„Kdy jsi o ní slyšela naposledy?“

„Tu poslední noc, kdy zemřela, jsem od ní dostala velice záhadný e-mail, v němž mi tvrdila, že narazila na něco hodně důležitého. Chtěla si o tom promluvit osobně, ne po telefonu.“ Gwen vyhlédla z okýnka na řeku. „Ale já jsem si ten vzkaz přečetla až dnes ráno. Okamžitě jsem se jí snažila dovolat, ale už bylo pozdě.“

Zaslechl v jejím hlase malé zachvění.

„Nemohla jsi nic udělat,“ řekl tiše.

„Já vím.“ Gwen si schovala ruce mezi kolena a dál vyhlížela z okna na řeku. „Já vím.“

Přemýšlet nad „co kdyby“ se nikdy nevyplatilo, uvažoval. On by to měl vědět. Naučil se, že řešením je jen soustředit se na přítomnost.

„Držme se toho, co už víme,“ prohlásil. „Myslíš si, že jestli byla paní Ballingerová zavražděna, mohla by tu být souvislost s tím, na čem pracovala před svou smrtí.“

„Ano.“ Gwen se k němu otočila. „Slyšel jsi, jak jsem říkala Wesleymu, že její počítač zmizel. I její mobil.“

„Souhlasím, že vzhledem k okolnostem je třeba najít nějaké vysvětlení. Ty Thorovi – Lancasterovi – nevěříš, že ne?“

Gwen sebou trhla. „Tak bych to úplně neřekla. Jde jen o to, že když jednáš s Wesleym, musíš mít vždycky na paměti, že má své vlastní plány a že udělá a řekne to, co je třeba, aby dostal, co chce. Nikdy nesmíš zapomenout, že pro něho je nejdůležitější na světě budoucnost Nocí mrtvých. Když se na všechno díváš přes tyhle brýle, dokážeš s ním pracovat. Není o nic horší než ostatní kariérou posedlé osoby, ženy či muži. Vlastně už jsem se setkala i s horšími.“

„Máš nějaký konkrétní důvod, proč mu nevěřit?“

Gwen pár vteřin mlčela.

„Asi mám jen obvyklou odpověď,“ řekla po chvíli. „Ženská intuice.“

„Intuici respektuju,“ prohlásil. „Ale mám rád i jasná fakta. Oprav mě, jestli se pletu, ale měl jsem dojem, že mezi tebou a Lancasterem je něco víc než jen pracovní vztah.“

„Před dvěma lety, když jsme se setkali tady ve Wilby, se mě snažil dostat do postele.“

Judsonovi se sevřel žaludek. „Nevěříš každému chlapovi, který se s tebou chce vyspat?“

„Jen když se ten daný muž opomene zmínit o tom, že je ženatý. To mě dokáže pořádně naštvat.“

Judson pomalu vydechl a uvolnil smrtící sevření volantu.

„Dobře,“ řekl. „To chápu. A o té manželce ses dozvěděla předtím nebo potom?“

Probodla ho ledovým pohledem. „Do toho ti nic není, nemyslíš?“

„Ne. Ale jsem školený paranormální vyšetřovatel. Bývám zvědavý od přírody.“ Zvlášť pokud jde o tebe, dodal v duchu. „Promiň. Máš pravdu. Nic mi do toho není. Takže –“

„Předtím.“

„Cože?“

„O Wesleyho manželství jsem se dozvěděla předtím, než náš vztah přešel do fyzické fáze,“ podotkla odměřeně.

„Je stále ženatý?“

„Ne. Evelyn se před několika měsíci zmínila o tom, že se Wesley a jeho žena rozvedli.“

„Když tady ve Wilby došlo před dvěma lety k těm úmrtím, byl tu Lancaster?“

„Ano,“ potvrdila Gwen. „Byl tady.“

„Teď došlo k další smrti a Lancaster je tu zase.“

„Sama jsem si té úžasné souhry náhod všimla,“ konstatovala Gwen. „A jsme tu. Tohle je obchod ve Wilby. Můžeš zaparkovat před ním. Máme ještě čas. Snad Buddy nezavřel před půl šestou.“

6

Buddy Poole, majitel obchodu ve Wilby, se opíral o pult a zíral na Gwen přes obroučky zlatě rámovaných brýlí na čtení.

„Takže vy jste si vzala Evelyninu kočku, co?“ zeptal se. „To je od vás ušlechtilý, ale měl bych vás varovat, že Max je docela drahá záležitost. Jí jenom luxusní žrádlo pro kočky, třeba plechovku s lososem anebo tuňákem. Evelyn mu vždycky podstrojovala to nejlepší – tytéž značky, co jedí i lidi. To vám povídám, můj pes si takhle nikdy nepošmáknul.“

„Pokud zůstane se mnou, bude muset své stravovací návyky změnit,“ prohlásila Gwen. „Buddy, ráda bych vám představila Judsona Coppersmithe. Je to můj přítel.“

„Rád vás poznávám,“ prohlásil Buddy. Napřáhl velkou ruku. „Vítejte ve Wilby. Mrzí mě, že vás sem přiváděj tak smutný okolnosti.“

Judson mu potřásl rukou přes pult. „Říkejte mi Judsone.“

„Jasně. Slyšel jsem, že si Gwen přivedla nějakýho kámoše. Bydlíte v penzionu?“

„Přesně tam,“ odpověděla Gwen. „Trisha mi laskavě dovolila nechat si Maxe ve svém pokoji, ale potřebuju stelivo do kočičího záchodu a něco k jídlu. Asi nevíte o někom, kdo by chtěl milou kočičku?“

„Kdepak. Já jsem spíš na psy. Mám párek rotvajlerů, který by nejspíš považovali Maxe za hračku na žvejkání.“

Hlavní obchod ve Wilby se za ty dva roky, co tu nebyla, trochu změnil. Uličky s potravinami a malá část s čerstvým ovocem a zeleninou zabíraly levou stranu budovy. Poličky a stolky vystavující zboží místních řemeslníků stály vpravo.

Buddy Poole se však nijak nezměnil, konstatovala. Byl to statný podsaditý chlapík s hustými šedivými vousy a ustupujícími vlasy. Nosil kostkovanou košili a kalhoty s červenými kšandami.

„Chudák Evelyn, je to vážně hrůza,“ prohlásil Buddy. Ztěžka vydechl a zavrtěl hlavou. „Bude nám chybět. Patřila sem do Wilby.“ Podíval se na Gwen. „Slyšel jsem, že jste její tělo našla vy.“

„Klepy se šíří rychle,“ poznamenala Gwen.

„V tomhle městečku určitě. Mrzí mě, že jste to byla vy. Vím, že jste se vy dvě kamarádily.“

„Díky,“ přikývla Gwen. „Ohledně toho kočičího žrádla, vezmu si radši něco dražšího. Myslím, že je Max traumatizovaný až až. Víte, jak se kočky cítí, když je odvedete z jejich teritoria.“

„Slyšel jsem, že si na nový okolí nezvykaj moc dobře,“ souhlasil Buddy. „U psů je to jiný. Pokud jsou ve svý smečce, jsou spokojený.“ Oběhl druhý konec pultu. „Takže si vezmete toho lososa. A čerstvý vejce. Evelyn ho vždycky krmila vejcema. Máte v pokoji ledničku? Jestli ne, Trisha vám ty vajíčka určitě nechá ve svý kuchyni.“

„Mám jednu z těch miniledniček,“ odpověděla Gwen. „Je tam dost místa pro celý karton vajec.“

„Taky budeme potřebovat otvírák na konzervy,“ přidal se Judson, „a stelivo do kočičího záchodu.“

„Ulička číslo tři.“ Buddy se vrátil za pult s několika plechovkami lososa a vajíčky.

Do obchodu vešli dva lidé, očividně nějací výletníci, ne místní. Mírný vánek z otevírajících se dveří vyslal do atmosféry drobný záchvěv příliš známé melodie. Při tom smutném zvuku přeběhl Gwen mráz po zádech. Věděla, že kdykoliv teď uslyší zvonečky ve větru, bleskne jí hlavou jako duch obraz Evelynina těla ležícího na koberci.

Všimla si, že si Judson prohlíží vystavené křišťálové zvonečky visící ze stropu.

„Prodáte jich hodně?“ zeptal se Buddyho.

„No jasně,“ přikývl Buddy. Položil plechovky s lososem na pult. „Vyrábí je místní dáma jménem Louise Fullerová. Turisti je maj moc rádi. Všem lidem z městečka visí tyhle malý hudební nástroje na verandách nebo někde v domě. Zvonečky vyrábí ještě pár řemeslníků z Wilby, ale žádný nesahaj těm Louisiným po kotníky. Ten zvuk je jedinečnej. Hodně jich prodám i na trzích.“

„Pořád jezdíte na trhy v okolí?“ zeptala se Gwen.

„Jo, pořád.“ Buddy nacvakal pár čísel do starožitné pokladny. „Snažím se jich stihnout pět až šest za rok. Spousta řemeslníků a umělců odsud závisí na hotovosti, kterou z těch trhů přivezu. Nicole, květinářka, se mi stará o psy, když jsem pryč. Vzpomínáte si na Nicole Hudsonovou, Gwen?“

„Ano, pamatuju si ji,“ přikývla Gwen.

Buddy sebou trhl. „Pardon. Zapomněl jsem, že jste s Nicole měly výměnu názorů po tom, co se stalo před lety u vodopádů.“ Odkašlal si a vzhlédl od pokladny. „Bude to všechno?“

„Ano,“ potvrdil Judson. Vylovil peněženku z kapsy a položil na pult pár bankovek.

„Počkej,“ namítla Gwen. „Tohle zaplatím já.“

„To vyřešíme později,“ slíbil Judson.

Buddy strčil peníze do pokladny a vrátil Judsonovi nějaké drobné. Zadíval se na Gwen přes obroučky brýlí. „Nechci strkat nos do vašich věcí, ale lidi říkaj, že vám Oxley pěkně zatopil kvůli tomu, co se stalo s Evelyn.“

„Dá se říct, že náčelník Oxley by byl radši, kdybych z městečka zmizela, jak jen to půjde,“ konstatovala Gwen. „A není jediný. Chvíli ale potrvá, než se rozhodnu, co s Evelyniným domem a její laboratoří provedu.“

Buddyho huňaté obočí vylétlo několikrát vzhůru. „Taky jsem slyšel, že se vrátil ten chlapík z televize, pro kterýho Evelyn pracovala. Tušíte, proč se tu potlouká?“

„Chce nápady pro svůj pořad,“ prozradila Gwen, úmyslně nic nerozebírala. „Před chvílí odjel.“ Zvedla tašku se stelivem do kočičího záchodu, jídlem a vajíčky. „Díky, Buddy.“

„Nemáte zač.“ Buddy vydechl. „Je to fakt smůla, to s Evelyn. Vážně mi bude chybět.“

„Mně taky,“ souhlasila Gwen.

7

Evelynin malý domek se choulil mezi stromy na konci ulice. Okna byla potemnělá, stejně jako to ráno, kdy Gwen dorazila. Znovu ucítila, jak jí na zátylku vstávají vlasy. Zachvěla se.

Judson zaparkoval SUV na příjezdové cestě. Chvíli tiše seděl a pozoroval dům. V atmosféře se pohnula energie. Kámen v jeho prstenu se mírně rozzářil.

„Cítíš to také, že?“ zeptala se.

Neptal se jí na vysvětlení.

„Jako stín nad domem,“ prohlásil. „Je poznat, že se tam stalo něco špatného.“

„Dneska ráno, když jsem sem dorazila, jsem to okamžitě poznala, ještě dřív, než jsem otevřela dveře,“ konstatovala Gwen.

„Jo, taky mě to obvykle takhle zarazí.“ Odmlčel se. „Ale jen když došlo k nějakému násilí.“

„U mě je to stejné.“ Neodtrhla oči od domku. „Ale ty aspoň děláš něco konstruktivního. Dosáhneš pro oběti spravedlnosti.“

„Nerad tě zklamu, ale většina mé poradenské práce je – byla – pro zpravodajskou agenturu. Spravedlnost nebyla cílem.“

„Co bylo cílem?“

„Informace. Jsem dobrý v jejich shromažďování.“

Otočila hlavu a zadívala se na něj nepříjemně pronikavým pohledem. „Ale moc tě to nebavilo, že?“

Zaváhal. „Občas si myslím, že má mamka pravdu. Měl jsem se dát k FBI.“

„Abys mohl honit zločince? Ty ale nemáš rád příkazy nebo práci v týmu. V FBI by se ti moc nelíbilo.“

„To ne.“ Zarazil se a zamračil. „Sam ti prozradil, že rád pracuju sám?“

„Ne.“

Judsonovo rozčilení bylo jasně vidět. „Dokážeš něco takového vyčíst z lidské aury?“

„Nezískala jsem tu informaci z tvé aury.“ Rozepnula bezpečnostní pás a otevřela dveře. „Pět minut ve tvé společnosti mi stačilo, abych tuhle vlastnost objevila, věř mi.“

Vyskočila a zabouchla dveře, trochu silněji, než bylo potřeba.

Judson otevřel dveře auta a také vyskočil. Společně pak vystoupali po schodech, přešli verandu a zastavili se u dveří.

Sledoval, jak vytahuje klíče z kabelky. Když dveře otevřela, vešel do chodby před ní. V atmosféře zavířila energie, chladná a silná. Věděla, že zapojil svůj talent.

„Elektřina stále funguje,“ oznámila. Vkročila do chodby za ním a stiskla vypínač, ozářila tak malý prostor. „Není třeba pracovat potmě.“

„Kudy?“

„Chodbou doprava.“

Judson přešel do haly. „Co se stalo s výzkumem paní Ballingerové?“

„Evelyn ho zastavila v okamžiku, kdy byl člen výzkumné skupiny nalezen mrtvý. Uvědomila si, že se děje něco strašného, a vycítila, že to nějak souvisí s jejím bádáním.“

„Chci, abys mi pověděla o těch třech lidech, kteří před dvěma lety umřeli,“ prohlásil. „Zvlášť o tom, jak jsi našla ta těla.“

Věděla, že to přijde, připomněla si. Byla připravená.

„Předpokládám, že se všemi detaily,“ řekla.

Ohlédl se na ni přes rameno. „Ukaž mi, kde jsi našla tělo paní Ballingerové.“

„Dobře, ale myslím, že by ses měl nejdřív podívat na tenhle obrázek.“ Vytáhla z kabelky fotografii a podala mu ji. „Našla jsem to dneska ráno na podlaze vedle ní. Nevím, co to znamená, ale mám dojem, že by to mohlo být důležité.“

Judson si snímek prohlédl. „Poznávám tebe. Kdo jsou ti ostatní?“

„Je to skupinová fotka členů Evelyniny výzkumné skupiny. Měla ji připnutou na nástěnce. Skutečnost, že ji někdo strhl, takže spadla na podlahu, mi z nějakého důvodu vadí.“

„Evelyn Ballingerová na tom obrázku není.“

„Ona nás totiž fotila. Tři z lidí na tom snímku jsou mrtví. Mary Hendersonová, ta blondýnka vlevo, Ben Schwartz, muž stojící vedle ní, a Zander Taylor. Taylor je ten pohledný tmavovlasý mladík v první řadě.“

„Ty stojíš hned vedle sériového vraha.“

Otřásla se. „To mi ani nepřipomínej. Měl v úmyslu nás odrovnat v pořadí, ve kterém jsme na té fotce. Všechno to pro něho byla jenom hra. Naštval se, že po mně musel jít jako po třetí osobě. Tvrdil, že jsem mu narušila řádnou posloupnost hry.“

Judsonovi se rozzářily oči. Stejně jako prsten. „To ti řekl?“

„Krátce předtím, než skočil do vodopádů. Ano.“

„Dobře, zbytek probereme později. Podívejme se na místo činu.“

Gwen držela talent na minimu, aby neviděla ducha v zrcadle. Sáhla za roh za zárubně, našla vypínač a rozsvítila.

Šokovaně upřela oči na chaos, který panoval v pracovně. Zásuvky stolu a skříňky byly otevřené. Knížky byly smetené z poliček. Z kovové kartotéky byly vytahané pořadače a poházené po podlaze.

„Dobrý bože,“ zašeptala ohromeně.

„Takhle to tu zřejmě nevypadalo, když jsi tu byla dneska ráno?“ zeptal se Judson.

„Ne,“ hlesla. „Někdo to tu prohledal, když jsem dneska odešla.“

Už tak byla napjatá a nervózní. Ale její udivená reakce na zmatek v pracovně jí vybudila talent. Byla to intuitivní reakce. Než se mohla ovládnout, zírala do zrcadla.

Ve skle se zhmotnil duch.

„No, věděla jsi, že se všechno zkomplikuje, že, drahá?“ prohlásil duch. „Proto jsi sem přivedla svého vlastního paranormálního vyšetřovatele. Musím říct, že vypadá zajímavě. Rozhodně má prvotřídní talent. Doufám, že je kompetentní.“

„To jsme oba,“ procedila Gwen mezi zuby.

„Co jsi to říkala?“ zeptal se Judson.

„Ale nic.“ Odtrhla pozornost od zrcadla, ztlumila smysly a zadívala se na Judsona. „Mluvila jsem sama se sebou. Občas to dělávám. Je to zlozvyk.“ Mávla rukou, aby obsáhla zpřeházenou pracovnu. „Co se tu stalo?“

„Troufám si tvrdit, že to tu vypadá, jako by někdo hledal něco, co doufal najít v Evelynině kanceláři.“

„Nevtipkuj.“ Zamračila se. „Možná že vrah nenašel to, co hledal, v jejím počítači, a tak se vrátil, aby se tu znovu porozhlédl.“

„To si nemyslím.“ Judson pomalu prozkoumával pracovnu, krátce se zastavil před stolem a přejel konečky prstů po desce. „Myslím, že se jedná o někoho jiného. To neznamená, že by mezi tou druhou osobou a vrahem nebyla žádná souvislost.“

„Proč si myslíš, že tu byl někdo jiný?“

„V prostoru je spousta zoufalství a narůstajícího vzteku. Ten, kdo to tu prohledal, dorazil s pocity zoufalství a odešel s frustrovaným vztekem.“

Gwen byla fascinovaná. „To všechno dokážeš vycítit?“

„Jasně,“ potvrdil Judson, „za předpokladu, že tu ty emoce zanechal s intenzivní energií, jako v tomto případě. Je to moje práce, Gwen.“

„Dobře, zkusme se nad tím zamyslet. Jestli tu byl druhý vetřelec, možná hledal to, co bylo v počítači nebo v mobilu, ale nemohl to najít, protože se k té informaci dostal jako první vrah.“

„To je rozumný předpoklad.“ Judson si klekl na podlahu a prošel pořadače, které ležely na koberci. „Některé ze záznamů jsou třicet let staré.“

„Říkala jsem ti, že Evelyn zasvětila svůj život studiu paranormálna. Ale nakonec stejně nenašla žádné jasné důkazy, které by obstály před vědeckou veřejností.“

Judson otevřel několik složek a prohlédl si obsah. „Zdá se, že většina výzkumu se soustředila na sny.“

„Ano, to je pravda. Proto jsme se tak spřátelily. S Evelyn jsem se seznámila, když jsem byla na střední škole na Sluneční akademii. Pracovala tam jako poradkyně, ona jediná rozuměla mé paranormální stránce povahy. Moje schopnost vidět aury souvisí s talentem na lucidní snění.“

„Jo?“

Zčervenala, vzpomněla si, jak se všechno pokazilo tu noc v Seattlu, kdy udělala chybu a nabídla mu, že mu pomůže s jeho nočními můrami.

„Na tom nezáleží,“ řekla rychle. „Věř mi, je to komplikované.“

„Věřím ti.“ Judson vstal s lehkou elegancí tygra. „Ty a paní Ballingerová jste zůstaly v kontaktu, když jsi odešla z Akademie?“

„Ano.“ Sledovala, jak Judson přechází po pokoji. „No? Tak co myslíš? Zemřela Evelyn přirozeným způsobem, protože se lekla obyčejného zloděje? Nebo byla zavražděna?“

Judson se zastavil nedaleko místa, kde Gwen našla Evelynino tělo. V atmosféře vzplála energie.

„Byla zavražděna,“ řekl tiše. „O tom není pochyb.“

Gwen si opakovala, že byla na tuto odpověď připravená. Ke stejnému závěru dospěla, když dorazila dnes ráno. Judsonova věcná jistota jí však vyrazila dech.

„Paranormálními prostředky?“ zeptala se.

„Ano.“

„Zatraceně, stejně jako posledně.“ Gwen sevřela ruce do pěstí. „Doufala jsem, že se mýlím.“

Judson na to nic neřekl. Místo toho znovu prošel pokoj a opět se zastavil u stolu.

„Co je?“ zeptala se. „Vidím, že ti tu něco nesedí.“

Judson se jí zadíval do očí. „Evelyn Ballingerová umřela tady, kde stojím. Ale jsem si skoro jistý, že se k ní vrah fyzicky nepřiblížil, když umírala. Stál tamhle, u dveří.“

„Ach, sakra, jsi si jistý?“

Zadíval se na ni se zdvořile trpělivým výrazem. „Mojí prací je analýza míst činu, Gwen.“

„Ano, já vím. Promiň, to jen že – no nic. Asi chápu, kam tím míříš.“

„Z vlastní zkušenosti vím, že je třeba velice silného talentu, abys přemohla auru jiné osoby a zastavila srdce,“ řekl Judson. „Já se setkal s hodně málo psychotroniky, kteří by dokázali vytvořit tolik energie, a ještě menší množství by umělo soustředit svůj talent tak, aby mohl být použit jako smrtící zbraň. A při těch vzácných situacích musí být vrah téměř vždy ve fyzickém kontaktu s obětí. Ale existují výjimky.“

Po zádech jí přeběhl mráz. „Ano, já vím. Myslíš si, že ten, kdo Evelyn zavraždil, použil nějaký druh paranormální zbraně, že?“

„To je jediné vysvětlení, které by sem sedělo. Podle toho, co Sam a jeho laboratorní technici objevili, musí být takové zbraně použity na hodně krátkou vzdálenost. Na víc než pět metrů nebývají moc účinné či přesné.“

Gwen se dlouze nadechla a pomalu vydechla, snažila se ovládnout. „Zaslechla jsem, že se Coppersmithovy výzkumné laboratoře zabývají tímto typem výzkumu.“

„Paranormální zbraně mají také další omezení. Mohou být aktivovány jen osobou, která má nějaký talent. A pokud jsou založené na krystalové bázi, musí být vyladěné na vlnové délky člověka, který je chce použít. A pak jsou tu další problémy. V přírodě se vyskytující krystaly, jež mohou být proměněny ve zbraně, jsou neuvěřitelně vzácné. Sam se je snažil ,vypěstovat‘ v laboratorních podmínkách, ale moc se mu to nepovedlo.“

Gwen se objala pažemi. „Přesto takové zbraně existují.“

Judson se jí zadíval do očí. „Vypadá to, že s nimi máš nějakou osobní zkušenost.“

„Před dvěma lety použil Zander Taylor paranormální zbraň, aby zabil Mary a Bena.“

Judson se zamračil. „Jsi si tím jistá?“

„Ano,“ přikývla. „Protože se ji na mě pokusil použít také. Teď to vypadá, že byla Evelyn zavražděna stejným způsobem. Jako by se Zander Taylor vrátil z hrobu a přinesl ten svůj zatracený foťák s sebou.“

„Jaký foťák?“

„Tak ten jeho strašný přístroj vypadal, jako malý fotoaparát. Jen zamířit a stisknout spoušť.“

Judson ji dlouho pozoroval.

„Jak se ti podařilo uniknout?“

„Byli jsme v laboratoři. Na tom místě je nashromážděna spousta energie. Když se Zander pokusil ten foťák použít, něco se pokazilo. Přístroj tak nějak explodoval, aspoň myslím.“

Judson se na ni zadíval se skeptickým výrazem. „Tak nějak explodoval?“

„Těžko se to vysvětluje. Vím jen, že najednou začal ječet. Rozběhl se k vodopádům a skočil.“

„A to bylo všechno?“

„Ano.“

„Jsi hodně dobrá lhářka,“ prohlásil. Usmál se. „To se mi na ženách líbí.“

8

„Kdy sis začala povídat pro sebe?“ zeptal se Judson.

Tu otázku si nechal pro sebe, dokud jim číšnice nepřinesla dvě sklenky vína. Kavárna se jmenovala Wilby Café. Nabízela typické severozápadní menu od lososa přes krabí koláče až po steaky. Největším kladem tohoto zařízení bylo podle jeho názoru vhodné umístění. Kavárna se nacházela v docházkové vzdálenosti od penzionu.

Poznal, že svou otázkou Gwen zaskočil. Přesně to měl v úmyslu. Očekávala, že ji bude vyslýchat ohledně Zandera Taylora a té zbraně ve tvaru fotoaparátu. Nakonec se k tomu dostane, ale dal přednost menší oklice. Obvykle bylo snazší získat od lidí pravdivé odpovědi, když danou otázku nečekali. Už strávil v Gwenině společnosti dostatek času, aby věděl, že si umí svá tajemství velice dobře chránit.

A když šlo o uchovávání tajemství, pomyslel si, měli spoustu společného.

Gwen se zarazila se sklenkou na půl cesty k ústům a dlouho si ho zamyšleně prohlížela. Mlčení mu nevadilo. Dokázal by tu sedět a dívat se jí do očí navždycky. Uvědomil si, že má stále trochu zapojené smysly. Ne že by je dokázal v její přítomnosti úplně uzavřít, pomyslel si. Na Gwen bylo cosi, co mu rozehřívalo krev, stejně jako smysly.

Chvíli uvažoval, jestli vůbec na tu otázku odpoví. Měla právo na soukromí, ale zatraceně, chtěl se o ní dozvědět víc. A tušil, že to povídání pro sebe není jen nějaký starý zlozvyk.

Ještě chvíli přemýšlela. Nakonec se napila vína a velice opatrně postavila skleničku na stůl.

„Dneska jsem si nepovídala sama pro sebe,“ prohlásila. „Byla jsem v bdělém snu a mluvila s Evelyniným duchem v zrcadle.“

Pozorovala ho, čekala na jeho reakci.

„Hm.“ Prošel si možné scénáře. „Duch je jakýsi druh obrazu ze snového stavu, který ti zobrazuje intuice?“

Gwen se očividně uvolnila. Oči se jí vyjasnily a usmála se. „Ano. Přesně to se děje, když vidím duchy. Ale je téměř nemožné to vysvětlit ostatním lidem, protože to vypadá, jako bych měla nějaké vidiny.“

„Což se opravdu odehrává, když se nad tím pořádně zamyslíš.“

„Tak nějak ano.“ Znovu se na něho zadívala s obezřetným výrazem. „Netváříš se moc překvapeně. Většina lidí se na mě dívá divně, když jim řeknu o přízracích. Moje teta říkávala, že o těch vidinách nesmím nikdy nikomu říct. Tvrdila, že bych se měla naučit je nevnímat. Ale když zemřela, šla jsem do pěstounské péče. Nakonec jsem udělala chybu a svěřila se poradkyni. Všichni usoudili, že jsem vážně psychicky narušená. A pak už jsem se ocitla na Sluneční akademii. Než jsem odmaturovala, naučila jsem se střežit si svá tajemství, to mi věř.“

„Kdy jsi ty duchy začala vidět?“

„Asi tak ve dvanácti. Když jsem dospívala, obrazy bývaly čím dál jasnější.“

„To je zhruba ve věku, kdy se u Emmy, Sama a mě začal projevovat náš talent,“ prozradil.

„Potkávala jsem duchy na nečekaných místech, téměř vždy na nějakém reflexním povrchu,“ pokračovala Gwen. „Poprvé šlo o zrcadlo v jednom starém obchodě se starožitnostmi. Byla jsem zděšená. Nějak jsem tušila, že to není skutečný duch, ale o tím děsivější zážitek šlo.“

„Protože jsi nevěděla, jestli ses nezbláznila.“

„Chvíli ano,“ přikývla. „Stejně jako všichni okolo. Ale Evelyn mi pomohla pochopit, že ty vidiny jsou ve skutečnosti lucidní sny, jež přicházejí, když jsem vzhůru. Dokážu se do toho stavu dostat úmyslně. Ale energie zanechaná v místech, kde došlo k nějakému násilí, jako by ty sny vždy odstartovala.“

„Když máš lucidní sen, tak víš, jestli sníš, je to tak? Můžeš své sny ovládat.“

„Ano.“ Gwen se znovu napila vína. „Není na tom nic neobvyklého. Spousta lidí občas mívá lucidní sny. Ale v mém případě je můj talent napojený na paranormální intuici a schopnost vidět aury. Usoudila jsem, že schopnost vidět duchy na starých místech činu je ve skutečnosti vedlejší účinek mé nadpřirozené citlivosti.“

„Jak jsi zjistila, že ti duchové se vždycky nacházejí na starých místech činu?“

„Po prvních případech jsem si sedla k internetu a propátrala místa, kde jsem ty duchy viděla. Velice brzy jsem odhalila, že ve většině případů došlo v okolí k vraždě či k nevysvětlitelnému úmrtí. Moje intuice zachytávala nějaké paranormální pozůstatky a překládala je do vidiny ducha.“

„Energie, jež zůstává po násilí, je velice silná,“ potvrdil. „Spousta lidí je na ni citlivá, i když nemají žádný měřitelný talent. Skoro všichni někdy vešli do pokoje či na nějaké místo, které vyzařovalo špatné vibrace.“

„Já vím. Ale v mém případě je reakce trochu větší.“

„Jak zlé to bylo na Sluneční akademii?“ zeptal se.

„Byla jsem v té době zoufalá, ale když se na to dívám teď, bylo to to nejlepší, co se mi mohlo stát. Zpočátku jsem byla strašně osamělá a bála jsem se, ale brzy jsem tam potkala Abby a další talent, Nicka Sawyera. Začali jsme se přátelit. Ani nevím proč. Prostě se to stalo. Drželi jsme se při sobě, dokud jsme neodmaturovali, a stále jsme si velice blízcí. Jsme rodina. Další dobrá věc na Akademii byla ta, že jsem se tam setkala s Evelyn. To ona mi pomohla zvládnout můj talent.“

„Ale většinu času ho používáš při své paranormální poradenské práci.“

„Dávám přednost živým klientům.“ Usmála se přes okraj sklenky. „Platí líp.“

Samotného ho překvapilo, že se rozesmál. „Tuhle výhodu chápu.“

Přestala se usmívat a nakrčila nos. „Ale živí klienti jsou neuvěřitelně frustrující. Dokážu zachytit spoustu věcí, když se jim dívám na aury, ale nejsou mi k ničemu, když nechápu celý kontext. K tomu potřebuju spolupráci svých klientů. A té se mi ne vždy dostává.“

Nadzvedl obočí. „Nemluvíme teď čirou náhodou o mně?“

„Ano.“

„Já nejsem jeden z tvých klientů,“ řekl velice jemně a pomalu.

„To je pravda,“ souhlasila. „Ale to se může změnit. Mám ve svém diáři ještě volno.“

„Ani za nic.“

„Fajn. Jak chceš.“ Dopila víno a postavila skleničku. „Tvoje sny jsou tvůj problém.“

„Přesně můj názor.“

„Alespoň nejsi jeden z těch klientů, kdo si zaplatí snovou terapii, a pak se vykašle na moje rady.“

Usmál se. „Stává se to často?“

„Jistě, neustále. Klienti si zamluví sezení, pětačtyřicet minut mi vykládají o svých snech, abych byla v obraze, pak provedu analýzu, uvedu je do transu a pomůžu jim projít tím snem, dokud nezjistíme, v čem spočívají jejich nevyřešené problémy. Následně si o nich popovídáme a já jim řeknu svou radu. Klienti odejdou, vrátí se za měsíc a stěžují si na tytéž potíže.“

„Protože se neřídili tvou radou?“

„Je to dost frustrující.“ Gwen zavrtěla hlavou. „Zřejmě bych měla být vděčná, že se ke mně neustále vracejí, ale –“

Odmlčela se, protože se Judson rozesmál. Sledovala ho, oči vykulené směsicí zvědavosti a pobavení.

Judsona ten smích překvapil ještě víc než ji. Už to bylo dlouho, co se takhle od srdce zasmál. Několik lidí u vedlejšího stolu se po něm ohlédlo.

Konečně se mu podařilo ovládnout do pobaveného úsměvu a natáhl se pro kousek chleba.

Gwen přimhouřila oči. „Co je tu tak zábavného?“

„Ty, paranormální poradkyně, se divíš, proč ti lidé platí za radu, a pak se jí neřídí,“ prohlásil s pusou plnou chleba. „Povídej mi něco o naivitě. Ale je to docela milé, když se nad tím zamyslíš.“

„Prosím?“

„Lidé žádají o radu pořád. Chodí si pro ni za svými přáteli. Probírají své problémy s téměř cizími lidmi v posilovně. Platí doktory, psychiatry, terapeuty a psychotroniky kvůli radě. Ale jen málo lidí se pak tou radou doopravdy řídí, pokud to náhodou není něco, co by stejně udělali.“

„To je celkem bystrá poznámka.“ Nakrčila nos. „Přesto je jedna věc, když někdo přímo odmítne mou pomoc jako ty. Ale něco úplně jiného je, když lidé platí za drahou snovou terapii, a pak ji ignorují. Dokážeš si představit, jak je to deprimující?“

„Samozřejmě, jsem taky konzultant, vzpomínáš? Peníze jsou v mé branži dobré, ale skoro nikdo se mými radami nikdy neřídí.“

Svraštila své pěkné obočí. „To jsem si neuvědomila.“

„Podívej se na to z té lepší stránky: alespoň jsme oba placeni za rady, které poskytujeme.“

„To ano.“

Číšnice před ně položila talíře s grilovaným lososem a odešla.

Gwen si rybu pár vteřin prohlížela a pak vzhlédla.

„Myslíš, že dokážeme najít Evelynina vraha?“ zeptala se.

„Určitě.“

„Jsi si tím dost jistý.“

Pokrčil rameny. „Tenhle případ vypadá celkem jednoduše. Chvíli to potrvá, ale stačí nám jít po stopách. A těch je dost.“

„Kéž bys tu byl před dvěma lety, když Zander Taylor pronásledoval lidi z Evelyniny výzkumné skupiny. Možná jsi ho mohl zastavit, než zabil Bena a Mary.“

„V poradenství jsem se naučil jednu věc. Nikdy se neohlížej zpátky. Pokud v minulosti nenajdeš informaci, která by se dala využít pro zjištění, co se děje v přítomnosti.“

„To je dobré pravidlo.“ Gwen zvedla vidličku. „Ale ve své branži jsem se naučila, že minulost vždycky ovlivňuje přítomnost.“

„Jo,“ připustil. „Taky jsem na tenhle problém párkrát narazil.“

Chvíli jedli mlčky. Snažil se na Gwen nezírat příliš otevřeně, ale nebylo snadné odtrhnout od ní oči. Bylo příjemné být tu s ní a koupat se v její ženské energii. Přesně tohle potřeboval od chvíle, kdy se vrátil z ostrova, pomyslel si. Gwendolyn Frazierová byla lékem, po němž toužil.

„Obvykle je lepší se na nic neptat,“ prohlásila věcně. Nabodla kousek rajčete a dala si ho do pusy.

Ztuhl, matně si uvědomoval, že mu náhle z prstenu vychází trocha energie.

„Na co je lepší se neptat?“ podivil se, počínal si obezřetně, jako když utíkal z podvodní jeskyně.

„Uvažuješ, co vidím, když sleduju tvou auru.“ Rozkousala rajče a polkla. „Jen jsem tě varovala, že je lepší se do toho nepouštět.“

Věděl, že dříve či později se s tím bude muset vypořádat. Nebyla člověk, který by se vzdával snadno.

„Uvědomuješ si, že jsi mi nenechala žádnou jinou možnost?“ řekl. „Teď se zeptat musím.“

„Toho jsem se obávala. Slib mi, že se nevyděsíš.“

„Mám přece talent. Paranormálno považuju za normální.“ Nabral na vidličku kus ryby. „Proč bych se měl bát?“

„Mé schopnosti mají občas na lidi takové účinky, i na ty, kteří akceptují nadpřirozené jevy,“ vysvětlila.

„Co vidíš v mé auře?“

Zaváhala. Viděl tu nejistotu v jejích očích.

„Dobře,“ hlesla. „Ale nezapomeň, že to, co vidím, obsahuje spoustu zavádějících symbolů a metafor. Když zapojím talent, v podstatě se ocitnu v transu, v bdělém snu. Tento druh snu je těžké interpretovat stejně jako obyčejné sny, pokud neznám kontext.“

Odmlčela se, aby se na něho povzbudivě usmála.

„Žádný kontext,“ prohlásil. „Uvidíme, co dovedeš bez pomoci a stop.“

Přestala se usmívat.

„Obávala jsem se, že to řekneš,“ pravila. „Nevěříš, že bych mohla doopravdy vidět něco užitečného, že?“

„Nepochybuju, že vidíš aury, a jsem přesvědčen, že jsi citlivá na silnou energii, jako je ten typ, který zůstává na místech zločinu. Ale číst mé sny? Ne. Nemyslím si, že by to někdo dokázal.“

Chvíli nic neříkala, nádherné oči jí zářily drobnou energií, která vířila v atmosféře. Dva muži u nedalekého stolu se na ně nervózně ohlédli a pak se vrátili ke svému jídlu.

Gwen ztlumila talent. Ústa se jí v koutcích stáhla. „Tvoje aura vypadá stejně jako před měsícem, když jsme se setkali v Seattlu. Je stabilní. Ale mohu říct, že sny jsou čím dál silnější. Nejde o noční můry – ne tak úplně – ale spojuje je vzrůstající pocit naléhavosti. Rozhodně nespíš dobře. Ale děje se tu ještě něco dalšího, něco, co nedokážu bez kontextu zjistit.“

Přinutil se položit vidličku bez jakéhokoliv viditelného projevu emocí. „To je to nejlepší, co dovedeš? Protože jakýkoliv jasnovidec z ulice si takovou analýzu vycucá z křišťálové koule. Každý má tu a tam špatné sny.“

„Já vím,“ souhlasila.

Hlas měla bezvýrazný a chladný. Měl pocit, jako by právě dupl na motýlka.

„Omlouvám se,“ hlesl. „Nechtěl jsem naznačit, že bys byla stejná jako nějaký jasnovidec z ulice.“

„Je mi jasné, co si obyčejná veřejnost myslí o paranormálních poradcích. Většina lidí předpokládá, že jsou to přinejlepším komici a přinejhorším podvodníci.“

„Vím, že je tvůj talent opravdový, Gwen. Neměl jsem to říkat. Omlouvám se.“

Uvolnila se. „Omluva přijata. Chceš, abych ti dopověděla, co jsem viděla v tvé auře?“

„Jistě.“

„Moc toho už říct nemůžu. Všechno to žhavé záření v proudech tvých snů je těžké interpretovat. Určitě je to psi energie. Ale ultrasvětlo má stejnou barvu jako síla, kterou tu a tam zahlédnu ve tvém prstenu. Stalo se ti něco, co by nějak souviselo s tím jantarovým krystalem? Nezasáhla tě nějaká exploze? Nebo možná požár?“

Pomyslel si, že byl připravený na jakoukoliv vágní analýzu, se kterou by mohla přijít – připravený na všechno kromě možnosti, že by opravdu dokázala nahlédnout do jeho snů. Existoval jen jediný způsob, jak by se mohla tak přiblížit pravdě.

„Řekl jsem Samovi něco o tom, co se stalo při posledním případu,“ zamumlal. „On to pověděl Abby a Abby tobě. Tak to tedy vypadá s tajemstvími v rodině.“

„Samovi nebo Abby nic nevyčítej. Žádný z nich mi o tvých snech nic neprozradil. A pokud jde o tvůj poslední případ, není žádným tajemstvím, že jsi málem umřel a že jsi musel vyplavat z podvodní jeskyně – čímž se samozřejmě vysvětluje něco z naléhavosti ve tvém snu. Ale děje se ještě něco jiného. Znovu prožíváš tentýž snový výjev dokola. Jako bys něco hledal.“

Ucítil bodnutí temného chladu. „A ty mi můžeš pomoct to najít?“

Usmála se, oči plné lítosti, jako by si právě přiznala, že ztratila něco, po čem toužila.

„Umím spravit špatné sny, vzpomínáš?“ podotkla jemně.

„Nezajímám se o terapii. Svoje zatracené sny zvládnu sám.“

„Správně.“ Nadechla se a zahalila se do chladné zdvořilé rezervovanosti. „Teď chápeš, proč vedu velice omezený společenský život.“

„O čem to mluvíš?“

„Máš pocit, jako bych zahlédla jeden z tvých snů, že? Jako bych narušila tvé soukromí.“

Chtěl to popřít, ale usoudil, že to nemá smysl. „Jo, něco takového mě napadlo.“

„Jestli tě to uklidní, ve skutečnosti tvé sny vidět nemůžu.“

Začínal být naštvaný – na sebe, ne na ni. To on ji vybídl, aby si v rychlosti přečetla jeho auru. Skutečnost, že se mu výsledky nelíbily, byla jeho vlastní chyba.

„To jsem rád,“ prohlásil.

„Nemusíš na mě vrčet.“

„Nevrčím na tebe.“

„Poznám vrčení, když ho slyším,“ namítla. „Jde o to, že intenzivní sny ovlivňují auru, zvlášť když se často vrací a snící osoba má značný paranormální talent. Já umím zachytit snovou energii v auře daného člověka. Moje intuice pak tu energii interpretuje. Ne vždy to pochopím správně a je nemožné provést podrobnou analýzu bez kontextu. Ale obvykle zahlédnu dost na to, abych začala klást ty správné otázky. A to je i tvůj případ.“

„Nejsem tvůj případ a nejsem tu, abych se radil ohledně svých snů,“ namítl. „Mám vyřešit vraždu. Klient jsi ty, ne já.“

V očích jí probleskl vztek oslňující jako rtuť. V dalším okamžiku se vrátily stíny a ukryly její tajemství.

„Ne,“ řekla příliš zdvořile. „Ty můj klient nejsi.“

Měl pocit, jako by mu právě zabouchla dveře před nosem. A byla to jenom jeho zatracená chyba.

9

Z ledového mrazu v atmosféře mezi nimi mohla vinit jedině sama sebe, pomyslela si Gwen. Měla si rozmyslet, než řekla Judsonovi pravdu. Měla tušit, že se pohybuje na tenkém ledě, když popisovala, co viděla v jeho paprscích snů. Doufala, že jeho vlastní paranormální schopnosti spolu s pochopením nadpřirozena pomohou, aby její talent přijal. Tuhle sázku však prohrála. A pak jako největší hlupák vsadila špatně podruhé a snažila se ho přesvědčit, že mu může pomoct.

Nebylo to poprvé, co se s nějakým mužem přepočítala, ale tentokrát jako by na tom záleželo mnohem víc než obvykle. Opakovala si, že je přece nejlepší vyložit karty na stůl, než se jejich vztah posune někam dál.

Jenomže jediný vztah, který ji k Judsonu Coppersmithovi pojil, byl vztah mezi klientem a najatým vyšetřovatelem. Tenhle fakt by neměla pouštět z hlavy.

Neprojevuj žádnou slabost, pomyslela si. Tohle motto je s Abby naučil Nick Sawyer, když se setkali na Sluneční akademii. Tu a tam se ta slova rozhodně potvrzovala.

S Judsonem dovečeřeli v napjatém mlčení a vyšli ven. Noční vzduch byl svěží. Na obsidiánově temné obloze zářily hvězdy a půlka měsíce, ale Wilby moc neosvětlovaly.

„Tohle město vážně nemám ráda,“ prohlásila a porušila nervózní ticho.

„To mě nepřekvapuje vzhledem k tomu, co jsi tu zažila,“ opáčil Judson.

„Co bude náš další krok?“

„Existuje spousta možností,“ odpověděl Judson. „Zítra si chci prohlédnout tu starou chatu, kde jsi našla těla a kde tě Zander Taylor napadl a pak skočil do vodopádů.“

„Dobře.“

Vykročili přes převážně prázdné parkoviště. Světla penzionu U Řeky zářila v dáli.

„Zajímalo by mě, co jsi viděla v auře Zandera Taylora,“ ozval se Judson.

Vzpomněla si na obrazy, které ji stále pronásledovaly v nejtemnějších hodinách noci. „Nic, co by mi napovědělo, že je to vrah, alespoň dokud mě nenapadl. Později jsem pochopila alespoň něco z toho, co jsem viděla, ale pak už bylo příliš pozdě. To je problém s mým zrakem. Jak jsem říkala, bez kontextu –“

„Bez kontextu nedokážeš interpretovat to, co vidíš. To jsi mi už vysvětlovala. Pověz mi, co jsi viděla v Taylorově auře.“

„Zahlédla jsem ten typ energie, který jsem si začala spojovat s drogovou závislostí. Ale neviděla jsem žádné známky skutečné omamné látky v jeho auře. Zmínila jsem se o té špatné energii Evelyn, ale ta říkala, že pokud nic neužívá právě teď, z výzkumu ho nevyhodí. Připomněla mi, že spousta lidí s paranormálními talenty v určité době experimentuje s drogami, aby se vyléčila. Psychotronici si často myslívají, že přicházejí o rozum. Někdy zajdou za doktorem, který usoudí, že jsou nějak narušení, a začne je ládovat prášky. Každopádně drogy jsou často důležité, pokud jde o snovou terapii.“

„Takže známky závislosti nebyly nic vážného.“

„Ne, zvlášť když nevykazoval žádné očividné příznaky, že by ty drogy užíval právě v té době. Teprve později jsem si uvědomila, že nebyl závislý na drogách – ale na zabíjení.“

„Nejlepší hra pro opravdového psychopata,“ podotkl Judson.

„Hra je přesně to správné slovo, kterým popsat, jak se Taylor na ty vraždy díval. Evelyn a já jsme byly přesvědčené, že má na triku spoustu obětí, než přišel do Wilby.“

Dodávka, která projížděla po silnici, náhle zabočila na parkoviště. Noc prořízly reflektory. Vozidlo se pohybovalo příliš rychle a mířilo přímo na ně.

Judson zareagoval okamžitě. Popadl Gwen za paži a zatáhl ji do ochranného prostoru mezi dvěma zaparkovanými auty.

Dodávka zabrzdila necelý metr od nich. Měli jen čas přečíst si slova Hudsonovo květinářství, než se dveře na místě řidiče otevřely. Žena oblečená v džínech a vybledlé bavlněné košili vyskočila ven. Tmavé vlasy měla stažené do culíku. Judsona ignorovala a plnou pozornost upírala na Gwen.

„Slyšela jsem, že jsi zpátky,“ vyprskla. Vztek a dlouho doutnající bolest vyplňovaly atmosféru kolem ní. „Taky jsem se doslechla, že je Evelyn Ballingerová mrtvá a že tě Oxley našel v domě s jejím tělem. Vypadá to, že ses vrátila ke svým starým zvykům.“

„Ahoj, Nicole,“ řekla Gwen.

Mluvila tlumeným a uklidňujícím hlasem, intuitivně se snažila utišit hněv druhé ženy. Věděla však, že nemá moc velkou naději na úspěch. Všimla si, že Judson zlověstně ztuhl. Stál velice blízko u ní a trochu před ní, částečně ji chránil svým tělem. Chtěla mu říct, že jí nehrozí žádné bezprostřední fyzické nebezpečí, ale nebyla si tím tak úplně jistá. Už to byly dva roky, kdy se s Nicole setkala naposledy. V té době Nicole hystericky brečela a přísahala jí pomstu.

Nicole se pustila do Judsona. „Povídá se, že jsi její nový přítel. Dávej si pozor. Lidi kolem ní mají ve zvyku umírat.“

„Jen klid,“ promluvil Judson.

„Zavraždila muže, kterého jsem před dvěma lety milovala, a k tomu několik dalších. Vsadím se, že zamordovala i Evelyn Ballingerovou.“ Nicole začínala křičet. „Drž se u ní a za chvíli z tebe bude její další oběť. A dávej si pozor na to, co jíš. Používá jedy, víš, takže to vypadá jako infarkt nebo nehoda.“

„To by stačilo,“ prohlásil Judson. Tentokrát se v jeho hlase ozvalo ostří.

Jeho prsten se mírně rozzářil a Gwen ucítila zdrcující zlověstný pocit.

Nicole zalapala po dechu a překvapeně ustoupila. Rychle se otočila a se zoufalým výrazem pátrala po parkovišti, jako by hledala něco, co by se jí mohlo vynořit za zády. Když nic nezahlédla, propukla v pláč a znovu se obrátila ke Gwen.

„Jak se opovažuješ vrátit se sem, jako by se nic nestalo?“ vybuchla mezi vzlykáním. „Jak se opovažuješ, ty couro?“

Máchla rukou, aby Gwen udeřila do tváře. Judson se mírně pohnul, jen tak, aby se dostal ráně do cesty. Ruka udeřila do jeho širokého ramene. Děsivý žár v atmosféře vyskočil o několik stupňů.

Nicole se otočila a rozběhla se k dodávce. Naskočila za volant a zabouchla za sebou dveře. Vozidlo se vyřítilo z parkoviště a vystřelilo po silnici.

Znepokojující energie se rozptýlila.

Gwen sledovala zadní světla dodávky, dokud nezmizela. Nakonec se uvolnila a nadechla se. Judson ji vzal za paži svou silnou rukou a odtáhl ji z těsného prostoru.

„Kdo to byl?“ zeptal se. Zněl velice prakticky, jako by se nestalo nic neobvyklého.

„Nicole Hudsonová. Má tady v městečku květinářství.“

„Viděl jsem nápis na dodávce. Byla to Taylorova milenka?“

„Ano. Viní mě z jeho smrti. Nevěřila, že spáchal sebevraždu. Myslí si, že jsem ho zabila já.“

„To jsem pochopil,“ řekl Judson. „Máš v tomhle městě zajímavou pověst, že?“

„To si ani nedovedeš představit.“

10

Když Judson a Gwen vešli do vestibulu, Riley Duncan vzhlédl od toho, co dělal na recepci. Přísně se na Gwen zamračil.

„Mám tu stížnost od hosta na vašem patře, slečno Frazierová,“ prohlásil Riley. „Dáma z tři sta pětky tvrdí, že ji vaše kočka ruší.“

Gwen se zachmuřila. „Jak by mohl Max někoho rušit?“

„Tvrdila, že hlasitě mňouká, kdykoliv někdo projde po chodbě. Zašel jsem to tam zkontrolovat a má pravdu. Slyším ho na druhé straně dveří. Paní z tři sta pětky říká, že ji ten zvuk děsí. Nemá kočky ráda. Bojí se, že se to zvíře dostane z pokoje a ona přes něj zakopne na schodech.“

„Budu od ní držet Maxe dál,“ slíbila Gwen. „Až zjistí, že jsem dnes v noci zpět, určitě přestane mňoukat. Myslím, že se cítí osamělý. Evelyn ho vychovala od kotěte, nechápe, že je pryč navždycky.“

„Nejspíš se mu taky nelíbí, že je zavřený v hotelovém pokoji,“ uvažoval Riley. „Kočky jsou teritoriální, víte. Na nové prostředí si nezvykají dobře.“

„To si uvědomuju,“ přikývla Gwen. „Ale nemůžu ho nechat samotného v tom domě. Nikdo by mu nedal nažrat.“ Odkašlala si. „Nepředpokládám, že byste ho chtěl adoptovat.“

„Nemám kočky moc v oblibě,“ odpověděl Riley. „Dejte ho do útulku.“

S tím se vrátil k obrazovce počítače.

Gwen a Judson vyšli schody. Mňoukání se ozvalo, když došli do třetího poschodí. Odráželo se celou chodbou. Gwen sebou trhla, vytáhla klíč a rychle si pospíšila. Když otevřela dveře, Max už za nimi čekal. Prohnal se vchodem.

„Maxi, ne,“ zavolala Gwen. „Vrať se.“

Judson se sklonil a kočku zvedl. „Nechceš přece nikam utíkat, Maxi. Žrádlo má ona. Ne že bys nějaké potřeboval. Jsi pěkně kulaťoučký. Nemáš nadváhu?“

„Evelyn říkala, že je to zčásti mainská kočka,“ prozradila Gwen. „Možná že z větší části.“ Rozsvítila světla.

Max klopil uši, ale dovolil Judsonovi, aby ho odnesl zpátky do pokoje. Judson ho postavil na podlahu, zatímco Gwen zavřela a zamkla dveře.

„Co s ním budeš dělat?“ zeptal se Judson.

„Vezmu ho s sebou do Seattlu, řekla bych, pokud nepřesvědčím někoho z místních, aby se ho ujal, což je zřejmě nepravděpodobné. Max nemá zrovna vřelou a roztomilou povahu.“

„Vypadá drsně.“

„Je drsný. Ale Evelyn tu kočku milovala. Nedám ho do útulku, a kdybych ho vrátila do toho domu, zdivočel by. A zdivočelé kočky se nechovají moc dobře.“

„V tom případě to vypadá, že sis pořídila domácího mazlíčka,“ konstatoval Judson.

„Nejspíš.“ Podívala se na Maxe. „Samozřejmě, jestli sis v té své hlavince umanul, že chceš žít na svobodě, slibuju, že ti nebudu stát v cestě.“

Max ji ignoroval. Vkráčel do kachlíčkové koupelny a usadil se vedle prázdné misky. Pak ji probodl pohledem.

„Dobře, dobře,“ prohlásila. Otevřela minibar a vyndala vajíčka. Dvě z nich rozklepla Maxovi do misky. „Ale nevyčítej mi, jestli ztloustneš natolik, že nebudeš moct utéct.“

Judson přistoupil k minibaru. „Co takhle sklenka před spaním, než všechno probereme?“

„Dobrý nápad. Po tom setkání s Nicole bych se něčeho napila.“

11

„Začni od začátku,“ vyzval ji Judson.

Gwen se usadila do obřího křesla a pozorovala plynový krb. Tančící plameny vrhaly do malého prostoru teplou záři, ale ona ze sebe nedokázala setřást hluboký chlad. Max ležel natažený na polštáři vedle ní. Tlumené vrnění u jejího stehna ji uklidňovalo.

Přemýšlela, kde začít.

„Nedá se zjistit, kolik lidí Zander Taylor zabil, než našel Wilby,“ prohlásila. „A nejde dokázat, že někoho zavraždil. Evelyn a já jsme po jeho smrti trochu zapátraly, ale nebylo snadné vysledovat, kdy přicházel a odcházel. Žádná z nás nebyla profesionální vyšetřovatelka. Ale objevily jsme známky čehosi, co vypadalo jako vzorec chování.“

„Jak jste ho složily dohromady?“

„Zander byl velice přátelský – a upovídaný. Neustále vykládal, jak je skvělé být s dalšími lidmi, jako je on sám, s osobami, které mají skutečný talent. Dokola a dokola rozebíral, kolik falešných psychotroniků chodí po světě. Když… zemřel, Evelyn a já jsme sestavily neúplný seznam všech míst, o nichž se při svém povídání zmínil. Pak jsme prošly místní telefonní seznamy v těch lokalitách.“

Judson souhlasně přikývl. „Pátraly jste po lidech, kteří nabízeli své paranormální služby, a pak jste se pokusily ta jména přiřadit k místním nekrologům?“

Překvapeně se na něho zadívala. „Ano, přesně tak. Na nic jiného jsme nepřišly. Chci říct, nemůžeš si sednout k internetu a pátrat po opravdovém paranormálním soukromém detektivovi. Zander měl v jedné věci pravdu – existuje spousta podvodníků.“

V Judsonových očích se krátce mihlo pobavení. „Možná bychom měli se Samem rozjet nějakou reklamu nabízející naše služby. Jsme vážně dobří.“

Usmála se. „Problém je v tom, že reklamní upoutávky pro Coppersmithovo poradenství budou vypadat přesně jako nabídky podvodníků.“

„Takže potíž je v tom, jak přesvědčit lidi, že jsi skutečný paranormální vyšetřovatel? Máš pravdu. Je to složité.“

„Zabralo nám to spoustu času, ale nakonec jsme s Evelyn našly, co jsme hledaly – zemřelé jasnovidce a další psychotroniky z ulice, kteří všichni nečekaně zemřeli z přirozených příčin – byly jsme tedy přesvědčené, že Taylor zabil spoustu lidí. Pak jsme přestaly po obětech pátrat, protože nemělo moc smysl pokračovat.“

„Pověděl ti Taylor nakonec o svých vraždách, když se tě pokusil zabít?“

„Ano. Byl sám sebou nadšený, protože tady ve Wilby konečně ulovil skutečné psychotroniky, a ne podvodníčky.“

Judson upil trochu koňaku. „Zabíjet lidi s talentem hru o hodně vylepšuje.“

„Vychloubal se, že se domníval, že bude těžší zabít skutečného psychotronika, ale ukázalo se, že to není o nic obtížnější než zavraždit normálního člověka.“

„Kdy jsi pojala podezření, že se mezi vámi skrývá vrah?“ zeptal se Judson.

„Okamžitě po první vraždě.“ Gwen ztuhla ruka na Maxově srsti. Zaplavily ji vzpomínky na ten první strašlivý den. „Maryino tělo jsem našla v chatě. Ležela na podlaze vedle jednoho z pracovních stolů vzadu. Nějak jsem tušila, že nedostala infarkt ani aneuryzma. To, jak ležela, mi napovědělo, že se snažila utéct. Alespoň mi to tak tvrdil duch.“

„Viděla jsi na místě činu jejího ducha?“

„Ano, na stěnách zrcadlového generátoru,“ prozradila Gwen. Začala znovu hladit Maxe, který zastříhal uchem a rozvrněl se ještě hlasitěji.

„Co je to zrcadlový generátor?“ podivil se Judson.

„Ten nejneobvyklejší kousek, který Evelyn zkonstruovala. Byla to její pýcha a radost. Vyrobila ho především pro mě. Domnívala se, že může ten generátor použít, aby změřila a zaznamenala energetické vzorce, které vyzařuju, když zapojím talent. Mary zemřela poblíž jednoho ze zrcadel, a tam jsem uviděla jejího ducha.“

„Všimla sis ještě něčeho?“

„Ničeho užitečného,“ přiznala Gwen. „Musím uznat, že Oxley vše velice důkladně vyšetřil. Mary bylo přece jen kolem pětatřiceti a nic nenaznačovalo, že by byla nějak chronicky nemocná. Ale nakonec Oxley nic nenašel. Při pitvě prohlásili, že zemřela na infarkt.“

„Druhou oběť jsi našla o tři týdny později na stejném místě?“

„Ano. Ben zemřel také poblíž zrcadlového generátoru. Intuice mi napovídala, že se stejně jako Mary snažil utéct, když se zhroutil. Ale policie znovu prohlásila, že zemřel z přirozených příčin. V jeho případě to vypadalo věrohodněji, protože Ben měl vážné astma a další zdravotní potíže. V té době jsem si uvědomila, že mám problém. Oxleyho policajtské instinkty byly v pozoru.“

„Dvě mrtvá těla během jediného měsíce, obě nalezená na stejném místě stejnou osobou by takový účinek měla na každého poldu,“ poznamenal Judson.

„Tehdy jsem si promluvila s Evelyn. Byly jsme si obě jisté, že se někdo zaměřil na její výzkumné subjekty. Okamžitě celý projekt zrušila a varovala všechny ve skupině. Většina z nich zpanikařila a odjela z města.“

„Ale ty jsi Wilby neopustila?“

„Ne, stále jsem měla pocit, že jsem si něčeho v laboratoři nevšimla. Vrátila jsem se, abych se tam porozhlédla. Pak se objevil Zander. Jakmile vešel do chatky, uviděla jsem jeho auru. Byl nadšený a strašlivě vzrušený. Jeho paprsky snů byly zlé, nezdravé. Špatné. V tu chvíli jsem pochopila, že je tím vrahem. A on věděl, že to vím.“

„Co se stalo potom?“ zeptal se Judson.

„Byli jsme v laboratoři sami. Začal povídat, hrál se mnou svou hru. Prozradil mi, že měl v úmyslu nás odrovnat v pořadí, v němž jsme stáli na té skupinové fotce. Tvrdil, že jsem mu celý plán zničila a poplašila stádečko. Tak nám říkal, stádečko. Prohlásil, že jelikož jsem mu narušila lov, zbaví se mě mimo pořadí, i když si mě naplánoval jako poslední.“

Judson ji pozoroval nebezpečně rozžhavenýma očima. „Pokračuj.“

„Zander sáhl do kapsy a vyndal cosi, co vypadalo jako malý digitální foťák, a namířil ho na mě. Řekl mi, že to použil, aby zabil Mary a Bena a spoustu falešných psychotroniků. Teď byla řada na mně. Namířil foťák mým směrem a spustil ho. Ucítila jsem pocit chladu. Srdce se mi rozbušilo rychleji. Nemohla jsem popadnout dech. Rozběhla jsem se. Smál se a vykládal mi, že ostatní udělali totéž. Tvrdil, že pronásledování je ta nejlepší část. Usoudila jsem, že nemám co ztratit, a tak jsem vběhla do zrcadlového generátoru. Následoval mě. A najednou začal řvát.“

„Uviděl něco v zrcadlech?“

Zhluboka se nadechla a zabořila prsty do Maxovy srsti. Musela teď velice, velice pečlivě volit slova.

„Říkala jsem ti, že ten den byla v atmosféře spousta energie. Měla jsem talent zapojený stejně jako Taylor. Navíc tu byla síla toho fotoaparátu. Zrcadla jsou navržena tak, aby zvyšovala účinky psi. Nejsem si tak úplně jistá, co se stalo, ale myslím, že Taylor uviděl v zrcadlech nějaké věci – možná obrazy některých lidí, které zavraždil.“

Judsonův výraz ztvrdl. „Uviděl v zrcadlech duchy?“

„Ano, myslím si to. Řval na ně. Jste mrtví, zatraceně. Proč nezůstanete mrtví? Začal tou podivnou zbraní pálit do zrcadel. Uviděla jsem záblesk oslnivého světla. Vypadalo to jako blesk z opravdového foťáku, až na to, že to byla žhavá psi. Cítila jsem ji. Energie se odrazila od zrcadel – přímo na Zandera. Pak se rozječel. Otočil se a vyběhl z hlavních dveří laboratoře. Neustále běžel a křičel, a když se dostal k vodopádům, vrhl se do vody. Vyběhla jsem za ním. Právě včas, abych ho viděla padat dolů. Nikdy nezapomenu na výraz v jeho očích.“

Odmlčela se. Chvíli bylo Maxovo hrčivé vrnění jediným zvukem v místnosti.

Judson upíral pohled do ohně. „Myslíš, že Taylora zabila odražená energie z jeho vlastní zbraně?“

„Je to jediné vysvětlení, které dává smysl. Mohu jen říct, že v posledních okamžicích se úplně zbláznil.“ Zarazila se. „Občas sama mívám ošklivé sny, zvlášť v tuhle roční dobu.“

Judsonovo obočí vylétlo vzhůru. „Nemůžeš své špatné sny znát?“

„Zatím se mi to nepodařilo,“ připustila. „Když zapojím talent, můžu se obvykle dostat do snového stavu, tedy do určité míry. Trik v ovládnutí ošklivého snu spočívá v tom, najít cestu ven. Ale já jsem únikovou cestu ze snu o Zanderu Taylorovi najít nedokázala. Takže se stále opakuje. Srpen je zřejmě ten nejhorší měsíc.“

„Protože došlo k těm úmrtím.“

„Ano.“

Odmlčela se, čekala, co se bude dít dál – čekala, jestli jí Judson skočí na značně ořezanou verzi těch událostí. Řekla mu pravdu, připomínala si. Jenom ne tak úplně celou.

K jejímu překvapení přešel malý prostor mezi nimi. Jeho silná teplá ruka se sevřela nad jejími.

„Nemám pro tebe žádnou užitečnou radu,“ pravil. „Nikdy nezapomeneš, jak jsi viděla někoho umírat. Nezáleží na tom, jestli si to ten ničema zasloužil. Násilná smrt si vybírá svou daň od každého, kdo se nešťastnou shodou okolností ocitne v blízkosti. Ve své práci jsem to zažil z první ruky. Nikdo už pak není stejný. Kdyby se ti po událostech před dvěma lety nezdálo pár ošklivých snů, nejspíš by to znamenalo, že ti chybí cosi životně důležitého, co z tebe dělá slušného člověka. Jenom zrůdy dokážou zabít bez toho, aby zaplatily cenu. Proto jsou to zrůdy.“

Podívala se na něho. „To já bych tu měla být paranormální poradkyně.“

„Jo, no, další rady už ze mě nedostaneš, protože nic jiného nevím. Můžu tě varovat, že to, co jsem právě řekl, ti uprostřed zlé noci nijak nepomůže. Musíš si jen připomínat, že záleží na výsledku. Nezachránila jsi jenom sebe, ale i ostatní lidi, které by Taylor pravděpodobně v budoucnu zavraždil. Díky téhle informaci se můžeš posunout dopředu.“

„Mám pocit, že sis nedávno odříkával stejnou repliku.“

„Jo.“

„U tebe to funguje?“

Zadíval se na ni a nic neřekl.

„Správně,“ hlesla. Napila se trochu koňaku. „I ty to potřebuješ uzavřít.“

Ignoroval její poznámku. „Opravdu bylo nalezeno Taylorovo tělo? Není o tom pochyb?“

„Kdepak. Evelyn a já jsme ho znaly, stejně jako Nicole. Všechny tři jsme ho identifikovaly.“

„Přijel si pro něho někdo?“ zeptal se Judson.

„Ne. Nicole zařídila Taylorovu kremaci.“

„A co ta zbraň?“

„Ten foťák?“ Zavrtěla hlavou. „Nevím, co se s ním stalo. Hodně jsem o tom přemýšlela. Snažím se ho zahlédnout ve svých snech. S Evelyn jsme se druhý den vrátily do laboratoře, abychom se po něm porozhlédly, ale nic jsme nenašly. Předpokládaly jsme, že skončil v řece se Zanderem, ale já si tím nikdy nebyla příliš jistá.“

„Proč si myslíš, že se neztratil ve vodě?“ zeptal se Judson.

„Ve snech jsem si tu scénu neustále přehrávala, pomocí talentu jsem všechno pozorně sledovala. Přísahala bych, že Zander neměl nic v rukou, když vyběhl z laboratoře a skočil do vodopádů. Myslím, že ten foťák upustil někde v laboratoři. Měla jsem pocit, že jsem zaslechla, jak spadl na betonovou podlahu, ale můžu se plést. Ale jak jsem říkala, s Evelyn jsme to tam celé prohledaly hned druhý den, a nic jsme nenašly.“

„A Evelyn Ballingerová teď zemřela způsobem, který se hodně podobá úmrtím těch dvou lidí zabitých zbraní ve tvaru fotoaparátu.“

„Ano.“

„Říkala jsi, že ses do té laboratoře vrátila až druhý den,“ pokračoval Judson. „Zůstává tedy celá noc, během níž mohl někdo tu místnost prohledat.“

„Ale to by znamenalo, že o té zbrani věděl ještě někdo jiný. Znamenalo by to, že ta osoba věděla, kde ji hledat, když se Zanderovo tělo našlo v řece.“ Gwen zadržela dech. „Znamená to, že někdo věděl, že Taylor vraždí lidi zbraní založenou na krystalu a že měl v úmyslu mě toho dne zabít.“

Z Judsonova prstenu vyšlehla temná energie, ale jeho výraz se nezměnil. „Ano,“ potvrdil. „Mluvíme tu o komplici, který se mohl rozhodnout pokračovat v té hře.“

„Ale nikdo jiný z té výzkumné skupiny během uplynulých dvou let nezemřel. Evelyn a já jsme je sledovaly.“

Judson stále upíral pohled do ohně. „Říkala jsi, že Mary Hendersonová a Ben Schwartz byli oba oběťmi Taylorovy zabijácké hry a že se Taylorovi líbilo, když jeho kořist utíkala. Chtěl, abys také zemřela na útěku.“

„Ano. Pronásledování ho vzrušovalo.“

„To, co jsem dneska vycítil na místě činu, mi napovědělo, že vrah Evelyn Ballingerové ji nevnímal jako figurku v nějaké fantaskní hře. Určitě se mu ten čin líbil, ale v tu chvíli se ovládal, nebyl vzrušený tak, jako by tu vraždu považoval za nějakou hru.“

„To všechno dokážeš poznat?“

„Taková je povaha mého talentu,“ potvrdil Judson. „Umím vycítit emoce, které vrah prožíval, když zabíjel.“

Otřásla se. „Jako bys pozoroval fotku vrahovy mysli.“

Zahleděl se na ni. „Ano.“

„Drsný talent. Musíš mít spoustu špatných snů.“

Chvíli se na ni díval, oči plné stínů. Nakonec se obrátil zpět ke krbu.

„Můj talent se moc neshoduje s příjemnými sny či dlouhodobým vztahem,“ prohlásil.

Rozpoznala varování a usmála se.

„Vítej do klubu,“ řekla.

Rozesmál se. „Pro lidi jako já existuje klub?“

„Pro lidi, jako jsme my. I já mám potíže se sny, a tudíž problémy s dlouhodobými vztahy. V mém případě jsou přímo nemožné.“

„Opravdu?“ Judson vypadal zaujatě.

„Překvapilo by tě, jak rychle umí chlap utíkat, když mu řekneš, že vidíš duchy. Muži, které jsem poznala, vlastně utekli s křikem do noci.“

Judsonovy zuby se krátce zableskly v uličnickém úsměvu. „To zní zajímavě.“

„Myslíš si, že žertuju, že ano?“

„Jistě, ale pochopil jsem tě. Měla jsi pár problémů s dlouhodobými vztahy. Rád slyším, že nejsem jediný.“

Nemělo smysl mu povídat, že to žádný vtip není, usoudila.

„Myslím, že naše potíže se vztahy můžeme oba svést na naše talenty,“ prohlásila místo toho.

Judson přikývl. „S výjimkou Sama to nikdo jiný v rodině nechápe. Má matka a sestra jsou přesvědčené, že mám spíš problémy se závazky. Podle nich jsem posedlý honěním se za zločinci, že jsem nějak závislý na použití svého talentu. Bojí se, že mě to dlouhodobě poškodí psychicky, pokud ne fyzicky.“

„No, budeš muset najít způsob, jak se s tím vypořádat, protože se potřebuješ honit za zločinci,“ podotkla Gwen, aniž by přestala přemýšlet. „Tvůj talent tě k tomu pobízí, stejně jako mě ten můj nutí vidět duchy. Ne že bychom mohli jen tak přestat vnímat to, co vnímáme.“

„To ne,“ souhlasil. „Nemáme moc na výběr.“

„Nejsem si jistá, že chceme mít na výběr. I když je to občas těžké, nedovedu si představit, že bychom chtěli přijít na místo činu a nevědět, že se tam stalo něco špatného. Jako bychom procházeli po hřbitově nebo přes staré bojiště a necítili mrtvé a umírající pod našima nohama. Bylo by to… neuctivé, nemyslíš?“

Vypadal překvapeně. Pak mu ztvrdly oči v zamyšleném výrazu. „Ano, přesně tak to cítím.“

„A co tvůj otec? Rozumí ti?“

„Táta říká sobě a všem, kteří poslouchají, že můj hlavní problém je ten, že jsem zatím nenašel tu správnou ženu. Ale hluboko uvnitř se bojí, že nebudu mít takové štěstí jako on s mamkou a že je to jeho chyba.“

„Proč?“

„Má pocit viny, protože si je jistý, že za všechno může můj talent,“ prozradil Judson. „A z toho viní sebe.“

„Protože se domnívá, že jsi ten talent podědil po něm?“

„Protože ví, že ho mám po něm.“ Judson zvedl koutky úst. „A je to pravda. Zřejmě je zodpovědný i za Samovy a Emminy paranormální schopnosti. Ale není to jeho chyba, že ho před čtyřiceti lety zasáhla silná dávka nadpřirozené radiace.“

„To se stalo?“ podivila se.

„Je to dlouhý příběh, ale v podstatě jde o to, že když táta kdysi dávno prozkoumával staré doly, zasáhla ho exploze. Máme důvod věřit, že ten výbuch uvolnil spoustu paranormální energie. Sam a Emma jsou přesvědčení, že ultrasvětlo změnilo jeho DNA tak, že zasáhla všechny jeho tři budoucí potomky.“

„To je zajímavá teorie,“ uvažovala. „Já nemám tušení, odkud můj talent pochází. Nikdy jsem své rodiče nepoznala. Zemřeli krátce poté, co jsem se narodila. Teta, která mě vychovala, přísahala, že nepochází z její strany rodiny. Pak zbývá jen otcova. Teta Beth ale měla pár vlastních problémů.“

Nastalo dlouhé ticho, které narušovalo jenom Maxovo předení.

„Jak zvládáš problémy se vztahy?“ zeptal se Judson po chvíli.

„Většinou se jim prostě vyhýbám.“

„Těm problémům?“

„Ne, vztahům. Je to tak jednodušší.“ Protáhla se a zabořila se hlouběji do křesla. „No, když jsme si teď vyjasnili, že ani jeden nejsme vhodný materiál pro dlouhodobé závazky, možná bychom se mohli vrátit k vyšetřování. Říkal jsi, že se podle tebe Evelyn nestala obětí nějaké strašné fantaskní hry. Co to pro nás znamená?“

„Že byla zavražděna z velice pragmatického důvodu.“ Judson vstal a přešel k oknu. Vyhlédl ven do noci. „Znala jsi ji lépe než kdokoliv jiný. Tušíš, kde bychom měli začít pátrat po jejích tajemstvích?“

„Možná,“ připustila Gwen.

Vstala z křesla a vykročila ke kabelce, z níž vyndala fotografii. Vrátila se se snímkem zpátky, aby mu ukázala, co Evelyn napsala na zadní stranu.

„Zrcadlo, zrcadlo,“ přečetl.

„Myslím, že vím, kde schovala přinejmenším jedno velice důležité tajemství,“ konstatovala Gwen.

12

Druhý den ráno se stará chata halila do husté mlhy. Judson vypnul motor SUV a prohlížel si místo před sebou. Venkovská, větrem ošlehaná budova měla dvě patra. Stavba vypadala, jako by pocházela z počátku devatenáctého století. Všechna okna v obou poschodích byla zakrytá kovovými žaluziemi.

„Proč jsou ta okna zatemněná?“ zeptal se.

„Evelyn byla přesvědčená, že přirozené sluneční světlo a světlo z viditelného konce spektra narušuje psi energii, takže je obtížnější ji detekovat a změřit,“ vysvětlila Gwen.

„Měla pravdu. Sam a jeho laboratorní technici dospěli ke stejnému závěru. Takže ty jsi teď pyšným vlastníkem téhle staré zříceniny, stejně jako jejího domu?“

„Ano, budu platit daň z nemovitostí, údržbu a tak dále.“ Gwen vylovila z kabelky kousek papíru. „Tu laboratoř jsem nechtěla a pro zařízení uvnitř nemám žádné využití, ale nedokázala jsem to Evelyn říct do očí. Všechno uvnitř – všechny nástroje a zařízení, které navrhla pro studium paranormálna – jsou jedinečné přístroje, které sama vyrobila.“

„Co čekala, že s těmi věcmi uděláš?“

„Doufala, že najdu pro její drahocenné přístroje a zařízení dobrý domov. Moc lidí se výzkumu paranormálna nevěnuje, ale pár jich je.“

Pousmál se. „Jako společnost Coppersmith.“

Gwen se rozzářila. „Myslíš, že by Sama a jeho techniky zajímalo nějaké její zařízení?“

„Myslím, že můžu s klidem prohlásit, že Sam a jeho lidé skočí po možnosti prozkoumat všechno, co je v té chatce. Ale nemůžu zaručit, že si to odvezou.“

„Rozumím. Vím, že Evelyn by nadchlo, kdyby její vynálezy prozkoumali opravdoví vědci. Bohužel netušila, že nějaká laboratoř Coppersmithů existuje.“

„A Coppersmithovi netušili nic o její práci.“ Rozepnul bezpečnostní pás. „Jaká škoda. Víš, tohle není poprvé, kdy mě napadlo, že my, co máme talent, bychom měli přijít na způsob, jak najít ostatní a jak s nimi komunikovat. Jako bychom všichni pracovali ve tmě.“

„Evelyn to říkávala také.“

„Trávila v laboratoři hodně času?“

„Žertuješ?“ Gwen se usmála. „Tohle místo byl celý její život. Investovala do něho každý cent, který kdy dostala. Bezpečnostní systém je prvotřídní, protože chtěla ochránit věci, jež navrhla a zkonstruovala.“

„Ne že by se daly paranormální nástroje a monitory prvotřídní kvality koupit na internetu. Věř mi, Sam a jeho lidi to zkoušeli.“ Judson otevřel dveře a vystoupil. „Podíváme se tam.“

Gwen vyskočila z vozu a obešla ho, aby se k Judsonovi přidala. Viděl v jejích očích tvrdé odhodlání a věděl, že pro ni není snadné vrátit se do laboratoře Evelyn Ballingerové. Našla tam těla dvou přátel a sama tam byla skoro zavražděna.

„Kdy jsi tu byla naposledy?“ zeptal se.

„Den poté, co mě Taylor napadl.“

„Když jste sem s paní Ballingerovou přišly pátrat po té zbrani.“

„Ano.“

Vyšla schody k silným kovovým dveřím. Následoval ji a zastavil se za ní. Čísla na klávesnici zámku zářila červeně. Poznal logo výrobce na malém čtvercovém panelu.

„Tak to je teda něco,“ prohlásil. „Evelyn Ballingerová se vážně postarala o dobré zabezpečení. Muselo ji stát jmění nainstalovat takovýhle systém.“

„Říkala jsem ti, že věci uvnitř pro ni byly důležité,“ přikývla Gwen.

Vyťukala kód. Červená světýlka na panelu zezelenala.

„Ví kromě tebe ještě někdo, jak se tam dostat?“ zeptal se Judson.

„Ne, Evelyn po vraždách kód změnila. Pokud vím, jsem jediná, kdo ho zná, když je teď pryč.“

Pohlédl na papír v její ruce. „Mohla si to číslo někde poznamenat, jako ty, nebo uložit na počítači.“

„Ano, to je docela možné. Evelyn se cele soustředila na svůj výzkum, ale ohledně jiných věcí bývala trochu roztržitá. Není snadné si ten kód zapamatovat. Proto jsem si ho zapsala.“ Gwen se zamračila. „Myslíš, že vrah hledal kód tu noc, kdy Evelyn zavraždil?“

„Možná, ale jestli mu šlo jen o tohle, vražda působí trochu přehnaně. Bylo by snazší ty dveře prostě vylomit nebo se dostat dovnitř jedním z oken. Ty kovové žaluzie zadrží světlo a průměrného zlodějíčka, ale není to žádné nedobytné brnění.“

„To je pravda.“

Gwen otevřela dveře. Judson nahlédl do rozlehlého prostoru plného hlubokých stínů a žáru, který prozrazoval paranormální energii.

V chatě vířily silné proudy psi, hodně podobné typu, který obíhal v Samově křišťálovém trezoru a ve výzkumné laboratoři společnosti. Když se v uzavřeném prostoru shromáždila spousta paranormálních artefaktů, krystalů či dalších předmětů, atmosféra byla nabitá energií.

Ale pod žhavou silou vycítil ještě něco jiného – nezaměnitelnou směsici smrti a násilí.

„Měla jsi pravdu,“ řekl, „ti lidé nezemřeli přirozeným způsobem.“

„Taky to stále cítím,“ přikývla Gwen.

Stiskla zářící vypínač na nástěnném panelu. Proužek tlumených světel na podlaze zablikal a ozářil malý prostor kolem jejich nohou. Zbytek laboratoře se dál utápěl v hlubokém šeru.

Judson zavřel dveře a odstřihl je od slabého denního světla. „Žádné zářiče na stropě?“

„Ne,“ zavrtěla Gwen hlavou. „Na různých stolech jsou lampičky, ale většina laboratoře je osvětlená tímto typem světel. Všechno funguje na automatické senzory. Až projdeme nějakou částí, světla za námi se zhasnou.“

„Paní Ballingerová měla vážně potíže s viditelným světlem, že?“ poznamenal.

„Evelyn považovala skoro každé světlo za rozptýlení. Myslím, že to nějak souviselo s jejím talentem. Byla velice citlivá na ultrasvětelnou energii.“

Gwen vykročila po betonové podlaze. Další proužek světel zablikal a odhalil několik metrů.

„Zrcadlový generátor je vzadu,“ prozradila cestou. „Zabírá celou zadní stěnu.“

Zapojil svůj druhý zrak, zaujat stále víc a víc, zatímco následoval Gwen bludištěm pracovních stolů, skříněk a vitrín. Vedle obrovského množství podivných nástrojů a přístrojů zahlédl širokou sbírku krystalů a kamenů, které by Sama určitě fascinovaly.

Zapojil talent víc, otevřel se energií naplněné atmosféře. Všude kolem byla spousta psi, ale jeho smysly upoutaly především temné proudy násilí.

Z noční můry v jeskyni se zotavil, ale Gwen měla pravdu – dokud mu bude talent sloužit, bude toužit po lovu. Byla jediná žena, jakou kdy potkal, která tuto jeho část chápala – chápala ji a nebyla jí zděšená ani ji nepřirozeně nepřitahovala. Jednoduše jeho povaze rozuměla a akceptovala ji.

A včera v noci dala jasně najevo, že nehledá závazek navěky o nic víc než on. Podle vší logiky a rozumu pro něho byla dokonalou ženou, ženou jeho snů.

Ještě kdyby se mu tak podařilo přesvědčit ji, aby netrvala na tom, že potřebuje terapii.

Gwen se zastavila. „Tohle je vchod do zrcadlového generátoru.“

Už však vycítil vyšší úroveň energie, když se blížili k zadní části laboratoře. Žhavá psi prskala a vířila v atmosféře, až se mu zvedaly chloupky na zátylku a na pažích. Dlaně ho svrběly.

„Ať je to cokoliv, je to hodně silné,“ uznal. „Je to úžasné.“

„Ten generátor byl Evelyniným největším výtvorem.“ Gwen obešla pracovní stůl. „Prozradila mi, že původně si představovala jen další menší experiment. První verze byla jen velikosti sprchy. Ale výsledky byly tak výjimečné, že prostor věnovaný zrcadlům stále rozšiřovala. Nakonec narostl generátor do velikosti, kterou teď vidíš.“

Tmavé zrcadlové stěny vytvářející vnějšek generátoru sahaly do půlky klenutého stropu. Judson odhadoval, že jsou skoro pět metrů vysoké. Každý centimetr tlustého skla byl plný energie. Záblesky ultrasvětla se tu a tam objevovaly v hlubinách reflexivních povrchů. Nahlédl vchodem a uviděl chodbu ze zrcadel.

„Evelyn navrhla vnitřek ve formě jednoduchého bludiště,“ prozradila Gwen. „Chtěla co nejvíce zvětšit zrcadlové povrchy. Výsledkem je spousta zákrutů a odboček a krátkých chodbiček a koridorů, které ústí v zajímavých uličkách.“

„Nikdy jsem nic podobného neviděl a pochybuju, že Sam ano,“ vydechl Judson. „Bude se chovat jako děcko na pískovišti. Kde přišla Evelyn na nápad vybudovat tenhle generátor? Z vlastního výzkumu?“

„Prozradila mi, že před lety našla nějaké záznamy popisující možnost zkonstruování zrcadlového generátoru v jednom starém deníku, který objevila v knihovně. Nějaký paranormální vědec z viktoriánské doby jménem Welch se očividně snažil sestrojit podobný přístroj kdysi na konci osmnáctého století, ale v návrhu došlo k nějaké vážné chybě.“

Judson se opatrně natáhl, aby se dotkl nejbližšího skleněného panelu. Přes smysly mu přejel šok. Rychle prst stáhl.

„O jakou chybu ve Welchově návrhu šlo?“ zeptal se a trochu potřásl rukou.

„Welch byl blázen. Usoudil, že nejefektivnější způsob, jak zachytit v zrcadlech silnou energii, je vraždit lidi. Měl v úmyslu zabíjet své oběti v komnatě ze zrcadel, kterou zkonstruoval ve svém sídle, a doufal, že energie vyzařovaná v okamžiku smrti se vtiskne do zrcadel.“

„K čertu, cože?“ Judson se na ni ohlédl. „Myslíš to vážně?“

„No ano,“ potvrdila Gwen. „Evelyn mi ukázala Welchovy záznamy. Tvrdila, že sice objevil něco zajímavého, ale že se pletl v závěrech, jak pohánět skutečný zrcadlový generátor.“

„To je dobré vědět,“ odtušil Judson. Prohlížel si zrcadlovou chodbu s rostoucím pocitem nervozity. „Co se stalo s tím prvním generátorem?“

„Tím si nebyla Evelyn jistá, ale podle toho, co dokázala zjistit, byl dům, v němž byl zkonstruován, zničen při obrovské explozi a požáru. Domnívala se, že pohon se přehřál a vyletěl do vzduchu.“

„Kolik lidí kromě tebe a paní Ballingerové vědělo o historii zrcadlového generátoru a Welchových teoriích o tom, jak ho pohánět?“

„Pokud vím, Evelyn o tom mimo mě nikdy s nikým nemluvila,“ řekla Gwen. „Uvažovaly jsme, že bychom příběh o prvním generátoru použily do epizody Nocí mrtvých. Ale Evelyn říkala, že nechce ten střípek z paranormální minulosti přepracovat do televizního programu, z obavy, aby to nějaký moderní šílenec nevzal vážně.“

„Měla pravdu. V publiku se vždycky najde dost bláznů. Ale Zander Taylor zavraždil dva lidi tady v laboratoři a snažil se zabít i tebe. Jsi si jistá, že o Welchově práci nevěděl?“

„Tak jistá, jak jen to jde,“ potvrdila Gwen. „Ten den toho hodně napovídal, vychloubal se všemi psychotroniky, které zavraždil. Ale o zrcadlové komnatě nebo Welchově práci se ani jednou nezmínil. Evelyn ani já jsme si nemyslely, že by se zajímal o vědu nebo historii paranormálna. Prostě jenom rád zabíjel paranormálními prostředky.“

„A nějak se mu podařilo narazit na nevysledovatelnou zbraň, která mu umožnila plnit jeho fantazii. Prozradil ti, kde nebo jak ten foťák našel?“

„Ne. Mohu jen říct, že Evelyn si byla naprosto jistá, že nepochází z její laboratoře. Ale možná na to v nedávné době přišla.“ Gwenin výraz ztvrdl. „Možná je to tajemství, které ukryla v generátoru.“

„A co světla v bludišti?“

„Jsou tam další osvětlené oblasti,“ odpověděla Gwen. „Je to ale zvláštní, protože tam světla nepotřebuješ. Zrcadla vyzařují tolik energie, že podle mého dokáže osvětlení vnímat většina lidí i bez talentu. Zrcadla jsou ale zároveň hodně silná. Může to být trochu dezorientující.“

Prošla vchodem. Judson ji následoval. Myslel si, že je připravený, ale žhavá energie zrcadel praskala a vířila jako bouří zmítané vlny na pláži a vznítila mu smysly.

„Zatraceně,“ vydechl. „Tohle je vážně adrenalinová zábava, že?“

Gwen se ohlédla přes rameno. „Určitě jsi v pořádku?“

„Hm, jo.“

V očích jí zazářilo pochopení. „Je to docela dobrodružství, že?“

„Tak by se to taky dalo popsat.“

„Zajímavé na tom je, že to každého ovlivňuje jinak,“ prozradila. „Ostatní členové Evelyniny výzkumné skupiny to tu považovali za hodně nepříjemné. Tvrdili, že mají stejný děsivý pocit, jako když vejdeš do tmavé uličky nebo dolů do důlní šachty.“

Zahnula za roh a zmizela v nějaké komnatě. Rychle ji dohonil. Energie zrcadlových panelů jako by narůstala, když kráčeli ke středu generátoru.

Judson nahlédl do hloubi nedalekého zrcadla a spatřil vlastní odraz neustále se opakující v temné nekonečnosti.

„Říkala jsi, že paní Ballingerová došla k závěru, že energie vyzařovaná v okamžiku smrti ten zrcadlový generátor pohánět nedokáže,“ prohlásil. „Co používala?“

„Krystaly.“ Gwen zahnula za další roh. „Ale původní kameny musely být často vylaďovány. Naštěstí našla někoho přímo tady v městečku, kdo to dovedl, Louise Fullerovou.“

„Tu ženu, která vyrábí zvonečky?“

„Ano.“ Gwen se ohlédla přes rameno. „Evelyn říkala, že Louise to s krystaly doopravdy umí.“

„Sam se s ní bude chtít setkat.“

„To mu přeju hodně štěstí. Louise nemá lidi moc v lásce. Je to hodně podivná osůbka. Výstřední a tajnůstkářská. Místní jí říkají Čarodějnice z Wilby. Ale umí vyrobit úchvatné zvonečky. Ani s Louisinou pomocí však Evelyn nedokázala zařídit, aby zrcadla fungovala na více než pár hodin.“

„Ta zrcadla jsou dneska pěkně rozžhavená a silná,“ namítl Judson. „Byla nedávno vyladěna?“

„Už to není třeba. Před několika lety koupila Evelyn po internetu jednu geodu. Když dorazila, rozbila ji a otevřela. Vnitřek byl plný krystalů, které se ukázaly být natolik silné, aby poháněly celý zrcadlový generátor. A co víc, ty kameny ani nepotřebují ladit.“

Judson ucítil příval jistoty.

„Kde je ta geoda teď?“ zeptal se ostře.

„Předpokládám, že pořád tady.“ Gwen prošla další krátkou chodbičkou. „Byl to Evelynin nejcennější majetek. Uchovávala ji v ocelové skříňce uprostřed generátoru. Doufám, že ukryla to, co jsem měla najít, v tom boxu spolu s geodou.“

„Zvláštní místo na úkryt.“

„Kdybys znal Evelyn, neřekl bys to. Byla přesvědčená, že skoro nikdo nedokáže zajít tak daleko do generátoru, aby tu skříňku našel. Tady je to.“

Judson následoval Gwen za další roh a do stísněného čtvercového prostoru obloženého dalšími zrcadly. Uprostřed pokoje ležela malá ocelová nádoba. Víko bylo zavřené.

Gwen uzávěr otevřela a zvedla ho. Ven vyvanula žhavá psi jako zlověstný kouř doutnajícího pralesa.

„Zatraceně,“ zamumlal Judson. Přistoupil ke skříňce a podíval se na rozštěpené poloviny geody. „Nemůžu tomu uvěřit.“

Ve skříňce bylo také něco jiného – složená mapka.

Nevšímal si jí, celou pozornost upíral na tu geodu.

„To je ten kámen, který pohání zrcadla?“ zeptal se.

„Ano. Je velice zvláštní, že? Vnitřek je moc hezký a můžeš cítit sílu těch krystalů. Evelyn mi říkala, že nikdy nic takového neviděla.“

„Já ano,“ řekl Judson tiše.

Na matném šedém povrchu geody nebylo nic, co by prozrazovalo tajemství uvnitř. Vypadala jako jakýkoliv jiný kámen. Ale zářící krystaly v srdci kamene se třpytily paranormálními duhovými barvami a vrhaly tajuplné stíny napříč spektrem viditelného a neviditelného světla. Proudy energie se vzpínaly ve znepokojivých vlnách. Kámen na jeho prstenu se v odezvě rozehřál.

„To je zajímavé.“ Gwen sáhla dovnitř a zvedla mapu. „Kde jsi podobnou geodu viděl?“

„V trezoru v Samově laboratoři na Legacy Islandu.“ Zvedl ruku, aby jí ukázal jantarový kámen v prstenu. „Tenhle krystal pochází ze stejné geody, jako je tahle, a vsadil bych se, že jsou obě ze stejného místa, z Fénixova dolu.“

„Co je to Fénixův důl?“

„To je na dlouhé povídání, ale zkráceně řečeno tahle geoda patří mé rodině.“

Gwen se zamračila. „Počkej, Evelyn za ni zaplatila spoustu peněz a teď patří mně.“

„Neboj se, Coppersmithovi ti zaplatí, cokoliv budeš chtít.“

„Co když ji nechci prodat?“ zeptala se teď už obezřele.

„Obávám se, že tohle je jedna z nabídek, které nemůžeš – a ani bys neměla – odmítnout. Tahle geoda je nebezpečná, Gwen. Věř mi, nechtěla by sis ji vystavit na poličce v obýváku.“

„Jak je nebezpečná?“ zeptala se. Nesnažila se zakrýt skepsi a vzrůstající podezření.

„To je ten problém,“ řekl Judson. Sáhl dolů a zaklapl víko sejfu, odřízl příval žhavé energie. „Na tuhle otázku nezná nikdo odpověď. Můžu ale říct, že je to vážně klika, že Evelyn Ballingerová nevyhodila tuhle laboratoř a všechny uvnitř do vzduchu, když tady v zrcadlové místnosti pořádala své experimenty.“

„Určitě přeháníš. Evelyn byla velice opatrná.“

„Pochybuju, že vůbec tušila, s čím má tu čest,“ namítl Judson. „Tahle geoda se musí vrátit do Samova trezoru. Jak jsem říkal, finančně na tom bita nebudeš.“

Gwen se vypjala v ramenou a probodla ho ledovým pohledem. „Tvou nabídku promyslím.“

Tlačil na ni a bylo jasné, že se jí to nelíbí. Gwen měla právo mu nevěřit. Přece jen se jí snažil vzít její dědictví.

„Podívej, omlouvám se,“ pronesl. „Uvědomuju si, že tě zahlcuju spoustou informací, které jsou pro tebe nové. Dávám ti své slovo, že ti později všechno vysvětlím. Mezitím se ta skříňka vrátí s námi. Energie v téhle komnatě je už tak dost silná. Jestli stoupne úroveň psi v těch zrcadlech ještě výš, celé místo lehne popelem. Divím se, že to tu už nevyletělo do povětří.“

„Hmm.“

Nevypadala přesvědčeně, ale aspoň už se s ním nehádala. Intuice mu vyzváněla na poplach.

„Ještě musíme zvážit jednu věc,“ řekl. „Za tuhle geodu by jistí lidé zaplatili jmění. K čertu, její cena se ani nedá vyjádřit. Můžu ti zaručit, že někdo by pro ni i zabíjel.“

Gwen na něho zírala. „Tvrdíš, že by to mohl být motiv pro Evelyninu vraždu?“

„Přesně to se snažím říct.“

„Možná proto mi nechala na zadní straně té fotky poznámku, která mě dovedla sem. Chtěla, abych pochopila, že někdo po té geodě jde. Ale ta mapa musí být také nějak důležitá.“ Gwen pohlédla na složený papír v ruce. „Jinak by ji v zrcadlovém generátoru neschovávala. Vždy dávala pozor, aby se tu nenacházely žádné materiály, jež by mohly narušit její pokusy.“

„Vypadneme odsud,“ prohlásil Judson. Znělo to jako příkaz.

Gwen po něm střelila tázavým pohledem, ale nepřela se s ním. Beze slova je vyvedla zpátky ze zrcadlového bludiště.

Vrátili se stejnou cestou do potemnělé laboratoře a postupovali od jednoho políčka osvětlené betonové podlahy k druhému, v patách jim šla tma.

Vpředu Gwen otevřela silné kovové dveře a vykročila ven.

Možná zachytil mezi stromy na druhém břehu řeky drobný záblesk světla, protože mu smysly okamžitě zařvaly na poplach. Nebo měl možná jenom kliku. Ať už to bylo jakkoliv, zareagoval dřív, než mu mohl mozek nabídnout dlouhý seznam rozumných vysvětlení.

Chytil Gwen za nadloktí a odtáhl ji ze dveří.

Ozvalo se pevné cvak, jak kulka z pušky narazila do kovové zárubně dveří. Zvuk výstřelu rezonoval donekonečna lesem, slyšitelný dokonce i nad neustálým hukotem vodopádů.

13

Asi nebudeme předstírat, že ten výstřel vypálil nějaký lovec, který si mě čirou náhodou spletl s jelenem,“ konstatovala Gwen.

Nebylo snadné mluvit, protože skončila na zádech přišpendlená k podlaze Judsonem, který ležel na ní. Vážil snad tunu, byla si jistá, že jsou to všechno svaly.

„To ne,“ potvrdil. Odkulil se z ní. „Budeme předpokládat ten nejhorší možný scénář. Někdo se pokusil zabít jednoho z nás nebo oba. Drž se dál od dveří. Mohl by začít střílet jen tak a doufat ve štěstí.“

Ve většině případů nepřijímala příkazy příliš dobře, ale Judson zřejmě věděl, co dělá. A ne že by byla na tyhle věci odbornicí, pomyslela si.

Posadila se a rychle se odplazila od pootevřených dveří dál do laboratoře. Ve slabé záři vrhané proužkem podlahových světel sledovala, jak Judson změnil ve stínech pozici. Ucítila drobný šok, když si uvědomila, že vytáhl z pouzdra na kotníku zbraň. Do této chvíle ji ani nenapadlo, že by mohl být ozbrojený.

Judson se přitiskl na podlahu a třikrát rychle vystřelil. Podle úhlu zbraně poznala, že míří do dunících vodopádů, ne přímo přes řeku mezi stromy. Varovné výstřely.

Střelec v lese palbu neopětoval. Za okamžik zazněl v dáli zvuk zrychlujícího motoru, hřmění rychle ustávalo, jak se vozidlo vzdalovalo.

„Nečekal, že budu ozbrojený,“ poznamenal Judson.

Gwen vydechla, ani netušila, že zadržuje vzduch v plicích. „To jsme dva.“

„Najala sis bezpečnostního poradce,“ namítl Judson. „Proč by sis myslela, že přijdu beze zbraně?“

„Nevím,“ připustila. „Předpokládám, že jsem měla dojem, že ty a tvůj bratr spoléháte na paranormální technologii.“

„Sam je u nás v rodině na techniku. Má rád svoje věcičky. Ale obvykle je mnohem jednodušší bránit se tradiční zbraní než nějakou psi technologií, zvlášť když na tebe někdo střílí z takové dálky. Říkal jsem ti, že parazbraně fungují jen na blízko.“

„Chápu. No, tahle událost rozhodně vzbuzuje pár otázek. Nemůžu uvěřit, že se mě někdo snažil zabít.“

„Možná to nebylo střelcovým cílem.“

„Máš jiný návrh?“

„Výstřel šel vysoko,“ vysvětlil Judson. „Střelec se tě možná snažil jenom vyděsit, ne tě zabít.“

„Dobře, budu to brát jako útěchu. A co dál?“

„Ty vyjdeš zadními dveřmi. Já dojdu pro auto a objedu budovu, abych tě vyzvedl.“

„Určitě je bezpečné vyjít hlavními dveřmi?“ zeptala se.

„Už je pryč,“ potvrdil Judson.

„Jsi si jistý?“

„Naprosto.“

„Ale přesto chceš, abych vyšla zadem?“

„Zkus mi vyhovět, dobře?“

„Dobře,“ souhlasila. „Ale slib mi, že budeš venku hodně opatrný.“

Vypadal jejími obavami mírně udivený. Pak se objevil úsměv. Zvedl skříňku a přešel ke dveřím.

„Budu opatrný,“ prohlásil.

Nervózně čekala u zadních dveří laboratoře, pozorně naslouchala, dokud nezaznamenala silný motor SUV. Trochu se uvolnila, když nezazněly žádné další výstřely.

Za chvíli objel Judson roh budovy, zastavil a naklonil se k místu spolujezdce, aby otevřel dveře. Zamkla dveře laboratoře a naskočila na sedadlo, s mapou v ruce.

„Nahlásíme to Oxleymu?“ zeptala se a připoutala si pás.

„Jistě.“ Judson se rozjel k cestě lemující řeku. „Bude zajímavé sledovat, jestli se vůbec pustí do vyšetřování. I když bude předstírat nějakou činnost, pochybuju, že najde nějaké stopy. Důležité ale je, že se po městečku roznese, že na tebe někdo střílel.“

„A to je dobře?“

„Střelec se tak ocitne pod tlakem. Rozmyslí si, než to zkusí znovu, protože ví, že žádný policista, ani ten z malého městečka, nebude ignorovat druhou loveckou nehodu. Budu mít tak víc času, abych ho našel.“

„Jak to chceš udělat?“ Zarazila se, když si uvědomila, že na silnici zahnul špatně. „Kam to jedeš? Wilby je na druhé straně.“

„Nejbližší most je tudy. Chci se dostat na druhou stranu, jestli najdu místo, kde ten střelec stál, když začal pálit.“

Gwen se na něho zadívala. „Myslíš, že tam najdeš nějaké pozůstatky energie, které by ho prozradily?“

„Možná. Někdy mívám štěstí.“

Asi za sto metrů Judson přejel úzký můstek. Ulička na druhé straně byla spíš štěrková cesta lesem.

Zastavil SUV na místě přímo naproti chatce a vystoupil.

Gwen ho sledovala, jak kráčí pár metrů do lesa, než se zvedla z předního sedadla a následovala ho. Vítr zesiloval. Do soumraku dorazí další letní bouřka.

Když Judsona dostihla, vycítila v atmosféře kolem něho energii.

„No?“ zeptala se.

„Tady ten střelec stál, když stiskl spoušť.“ Judson si prohlížel předek laboratoře. „Věděl, co dělá. Namířil na zárubeň, a tu taky trefil.“

„Jak to víš?“

„Byl s tím výstřelem… spokojený. Ale překvapilo ho, když jsem palbu opětoval. Měl jsem pravdu. Netušil, že jsem ozbrojený.“

„Určitě se tu bavíme o muži?“

„Nevím. Používám mužské zájmeno obecně, stejně jako v domě paní Ballingerové.“

„Takže by to mohla být i žena?“

„To ano,“ souhlasil Judson tiše.

„Tušíš, jaké emoce ten střelec cítil, když vypálil?“

„Byl rozzlobený. Vyděšený. Zoufalý.“ Judson se otočil k SUV. „Uvažuješ o tom, jestli vystřelila Nicole Hudsonová, že?“

„Slyšel jsi ji včera v noci. Vinila mě z Taylorovy smrti.“

„Jestli je tím střelcem, můžu jen říct, že tě nechtěla zabít. Potřebuju víc informací.“

Gwen se usmála. „Vím, co myslíš. Říká se tomu kontext.“

14

„Lovec.“ Oxley si prohlížel poškrábaný kov, kde kulka z pušky narazila do zárubně. „Každý rok tu máme spoustu lidí z města. Většina z nich nedokáže trefit širší stranu stodoly. Jsou celí bez sebe a střílejí na všechno, co se hýbe.“

„Vidím, že vás to neohromilo,“ konstatoval Judson.

Gwen nejdřív překvapilo, že je Oxley nenechal čekat dlouho. Jeho příjezd k chatě krátce poté, co Judson zavolal na policii, naznačoval, že byl připravený vrhnout se do akce, kdyby se dozvěděl, že se ocitla na novém místě činu. Jako by očekával, že uslyší další špatné zprávy, uvažovala. Bylo smutné být wilbyskou verzí Tyfové Mary.

Na Oxleyho tmavých brýlích se zablyštělo světlo, když otočil hlavu k Judsonovi. „Takovéhle věci se stávají každou sezonu. Jsem jenom rád, že nebyl nikdo zraněný.“

„K čertu, to my jsme taky,“ přidala se Gwen.

Oxleyho silná čelist ztuhla. „Myslíte si, že na vás někdo střílel záměrně?“

„Ano, ta možnost mi bleskla hlavou.“

„Proč by to ale někdo dělal?“ zeptal se Oxley velice tiše.

„To nevím,“ odpověděla Gwen. „Napadlo mě, že získat odpověď na tuto otázku je vaše práce.“

Oxley ji dlouho pozoroval, oči za slunečními brýlemi nečitelné. „Není žádným tajemstvím, že jste si tu před lety nadělala nepřítele.“

„Mluvíte o Nicole Hudsonové, že?“ řekla Gwen.

„Mezi námi, Nicole je trochu na nervy.“

„To jsem slyšela,“ přikývla Gwen.

Oxley zavrčel. „Náhodou vím jistě, že má pořád tátovu starou loveckou pušku.“

„Úžasné,“ sykla Gwen. „Nervózní ženská se zbraní. Jaká je pravděpodobnost, že se ji rozhodne použít?“

Oxley si promnul tlustý zátylek. „Promluvím si s ní.“

„Nemyslíme si, že to byla nehoda při lovu,“ namítl Judson tiše. „Chtěli jsme tu událost nahlásit, kdyby se situace nějak zhoršila.“

„Zhoršila?“ zopakoval Oxley zlověstným tónem. „Jako se zhoršila před dvěma roky?“

„Ano,“ potvrdil Judson.

„Kdo jste, Coppersmithi, a jaký vztah vás váže tady ke slečně Frazierové?“

„Jsem její přítel,“ řekl Judson. „Pomáhám Gwen vyřídit záležitosti Evelyn Ballingerové.“

„Přítel, hm? Podle toho, co jsem slyšel, jste se slečnou Frazierovou víc než přátelé, ale do toho mi nic není,“ prskl Oxley. „Radím vám ale, abyste byl opatrný. Přátelé Gwen Frazierové mají ve zvyku tady ve Wilby umírat.“ Nasadil si na hlavu čepici a odkráčel k hlídkovému vozu. „Zavolejte mi, kdyby se stalo něco dalšího.“

„To se vsaďte,“ zavolala za ním Gwen. „Jsem ráda, že jste tu, abyste nám sloužil a chránil nás, náčelníku.“

Oxley se zarazil, než se nacpal za volant. „Chcete, aby se tahle situace zlepšila? Odjeďte z města. Mám tušení, že až zmizíte, všechno se vrátí k normálu. Tak jako posledně.“

15

„Ty jsi našel jednu z geod z Fénixova dolu?“ zahřměl Elias do telefonu. „Prostě jen tak, v nějaké opuštěné chatě?“

Judson sebou trhl a odtáhl telefon od ucha.

Jeho otec vybudoval obchodní impérium založené na vzácných zeminách a drahocenných rudách. Elias měl své zájmy v každém regionu na Zemi. Jako prezident a ředitel společnosti Coppersmith a spol. uzavíral smlouvy v kosmopolitních evropských hlavních městech a v pustých důlních táborech na každém kontinentu. Měl kontakty od Wall Streetu a Washingtonu, D. C., až po nejzapadlejší koutky planety.

Strategická důležitost vzácných zemin zajišťovala, že Elias mohl zvednout telefon a okamžitě získal plnou pozornost vládních funkcionářů, ředitelů hedgeových fondů a majitelů širokého množství technologických firem. Byl člověkem, za nímž chodili ti, kteří chtěli zjistit, co dělají zahraniční konkurenti. Elias tedy skoro nikdy telefon nezvedal. Ostatní lidé plýtvali spoustou svého drahocenného času a času svých asistentek, aby se k němu dostali.

Elias si rozuměl s kýmkoliv od bankéře z východního pobřeží až po inženýra ze Silicon Valley, ale začal jako obyčejný průzkumník v pouštích amerického západu a zůstane mužem ze starého západu už po zbytek svého života. Bylo to slyšet v jeho hlase. Přízvuk byl silnější, když byl rozčilený. A teď rozčilený byl.

„Ta geoda byla ve skutečnosti v soukromé laboratoři tady ve Wilby,“ prozradil Judson. Pohlédl na ocelovou skříňku na stole u paty postele. „Bývalá majitelka ji rozlomila. Používala ji, aby poháněla jedno své zařízení, psi odrážející generátor vyrobený ze zrcadel plných energie.“

Dveře mezi jeho a Gweniným pokojem byly otevřené. Max přeťapkal přes práh a vyskočil na obrovskou postel, přistál na ní se silným žuchnutím. Pár vteřin si ocelovou skříňku s pozorným výrazem prohlížel a pak o ni zřejmě ztratil zájem.

„Jsi si jistý, že jde o jeden z kamenů z Fénixova dolu?“ zeptal se Elias.

„Místem si nemůžeme být nikdy absolutně jistí,“ namítl Judson. „Kámen je kámen. Nenajdeš na nich pěkný úhledný štítek s místem původu. Ale tenhle kus skály je rozhodně žhavý stejně jako ostatní v trezoru. A ještě je tu jedna věc, proč jsem si zatraceně jistý, že pochází z Fénixe.“

„Co to, k čertu, je?“

„Rozpoznávám tu energii uvnitř. Některé z krystalů jsou stejné jako ten v mém prstenu.“

„Proboha –“ Elias se odmlčel a uvažoval. „No, ať už pochází odkudkoliv, musíme ho co nejdřív dostat sem do Copper Beach a do trezoru.“

„Souhlasím, ale někdo bude muset zajet do Wilby a tu geodu vyzvednout. Já ještě odjet nemůžu. Má klientka trvá na tom, abych tu zůstal, dokud nenajdu vraha Evelyn Ballingerové.“

„To je ta klientka, která je náhodou jednou z Abbyiných dvou nejlepších přátel?“ zeptal se Elias.

„Správně, Gwen Frazierová.“

„Tuší, jak ta mrtvá žena přišla k tomu kameni?“

„Gwen tvrdí, že ho paní Ballingerová před dvěma roky koupila na internetu.“

„Zatracený internet,“ zavrčel Elias. „Povídej mi o dokonalém černém trhu. Každý může prodat cokoliv a nenechat po sobě jedinou stopu. Nemůžu uvěřit, že Ballingerová ten šutr používala, aby poháněla nějakou hrstku zrcadel. Je to zázrak, že tu laboratoř nevyhodila do vzduchu, možná i celé město.“

„Gwen tvrdí, že Ballingerová tušila, jak je ten kámen silný. Proto ho měla v ocelové skříňce. Ale je jasné, že nevěděla, s jakým ohněm si to hraje, když se rozhodla použít ho pro ten generátor.“

„Nikdo netuší, jaký požár mohou ty kameny roznítit. Proto jsou tak zatraceně nebezpečné,“ zamumlal Elias. Zarazil se. „Hm.“

„Co?“

„Nejsem žádné detektivní eso jako ty, synu, ale napadá mě, že ten šutr by mohl být silným motivem pro vraždu.“

„To už mi taky došlo.“

„Nedivil bych se, kdyby Barrett udělal všechno možné, aby se k jednomu Fénixovu kameni dostal.“

Judson potlačil zasténání. Tohle čekal. Otcův dlouhotrvající spor s Hankem Barrettem, majitelem Helicon Stoneu, už dosáhl statutu legendy, nejen v rodině, ale v celosvětovém hornickém průmyslu. Původ tohoto nepřátelství byl zahalen v tajemství. Judson si byl docela jistý, že jeho matka Willow věděla, jak to všechno začalo, ale zachovávala mlčení.

„Nemyslím, že by se Barrett snížil k vraždě,“ namítl Judson zdvořile.

„Jasně že jo,“ opáčil Elias. „Ale pravděpodobnější je, že poslal na špinavou práci svého syna. U Gideona Barretta nepadlo jablko daleko od stromu a navíc má silný talent, jako ty, Sam a Emma.“

„Jedno je jisté,“ řekl Judson. „Jestli Evelyn Ballingerovou někdo zabil kvůli tomu kameni, vrahovi se ho nepovedlo najít. Ta geoda leží v mém pokoji v penzionu. Dívám se na skříňku s ním, zatímco spolu mluvíme.“

„Nepouštěj ji z dohledu. Zítra ráno budu u tebe.“

16

Bouře se přihnala, právě když dovečeřeli. Gwen byla ráda, že Judson naléhal, aby tu krátkou vzdálenost do restaurace přejeli autem. Věděl, že se víc obával o bezpečí než o počasí. Bylo snazší převézt ocelovou skříňku – momentálně umístěnou vedle jeho nohy pod stolem – v SUV. Ale když se počasí v oregonských horách zhoršilo, stalo se tak většinou bez varování. Čekala by je tedy velice mokrá procházka zpátky do penzionu.

„Tohle bude fičák,“ řekl mladý číšník, když se vrátil s účtem. „Zítra prý dorazí další.“

Judson podepsal útržek z kreditní karty, vstal a pomohl Gwen do kabátu. Pak zvedl sejf.

Pohlédla na něho, zatímco kráčeli ke dveřím.

„Pořád nemůžu uvěřit, že si tvůj otec myslí, že je ta geoda tak důležitá, aby si pro ni přijel osobně,“ prohlásila.

„Táta strávil značnou část svého života pátráním po jakékoliv zmínce související s kameny z Fénixe,“ prozradil Judson. „Za normálních okolností by poslal Sama nebo mě, abychom tu geodu vyzvedli, ale bratr a já máme momentálně jinou práci. Takže se o to postará sám.“

„Bez urážky, ale připadá mi, že tvůj otec má rád věci pod kontrolou.“

„To jo.“ Judson se usmál. „Mamka říká, že je to dědičné. Proto jsme se Samem založili vlastní podnik.“

„Ani jeden byste nemohli pro otce pracovat?“

„Správně. Dosáhli jsme ale kompromisu. Sam a já provádíme pro společnost Coppersmith poradenské služby. Sam řídí výzkumnou laborku v Seattlu. Já se starám o bezpečnost.“

„A co tvoje sestra Emma?“

„Moje sestřička má tak trochu svobodného ducha,“ prozradil Judson. „V překladu to znamená, že u žádné práce nevydrží dlouho. Ani si ještě nevybrala, co by tak chtěla dělat. Tvrdí, že sbírá životní zkušenosti. Mamka říká, že prostě potřebuje čas sama pro sebe. Táta si myslí, že už by bylo fajn, aby se Emma usadila.“

Venku v deštivé noci Judson otevřel dveře na místě spolujezdce. Gwen skočila do vozu. Sledovala, jak obchází předek vozidla, límeček bundy vytažený proti dešti. Liják mu připlácl tmavé vlasy k hlavě.

Otevřel zadní dveře, postavil skříňku na podlahu a pak otevřel na místě řidiče. Když se usadil za volantem, přinesl s sebou příval divoké energie bouře. Gweniny smysly okamžitě zbystřily.

Bylo příjemné být tu s ním v intimním prostoru potemnělého vozu, uvažovala. Nejen příjemné nebo pohodlné. Bylo to vzrušující a napínavé, a ano, trochu nebezpečné.

Intenzivní, důvěrná energie, jež se mezi nimi vzňala tu první noc v Seattlu, byla stále silnější a nepředvídatelnější každou minutou, kterou strávili spolu – alespoň z jejího pohledu. Kráčela po neviditelném paranormálním laně bez sítě.

„Myslíš, že je otcova teorie o jeho konkurentovi, Hanku Barrettovi, správná? Že by mohl Evelyn zavraždit kvůli tomu kameni?“ zeptala se.

„Pochybuju o tom.“ Judson nastartoval a vyjel z parkoviště. „Táta a Barrett už jsou konkurenty celá léta a Barrett umí být vážně nemilosrdný, když jde o business. Ale opravdu si nemyslím, že by zavraždil neškodnou dvaasedmdesátiletou ženu, aby získal kus skály, i když by byla tak cenná jako ta geoda.“

„Jinými slovy by se k vraždě nesnížil?“

„Nemůžu to tvrdit na sto procent, ale s otcem mají rozhodně pár věcí společných. Můžu prohlásit, že zatímco Barrett je schopný zajít hodně daleko, aby dosáhl svých cílů, v případě něčeho jako geoda by použil jemnějších způsobů.“

„Například?“ zeptala se.

„Barrett by nejspíš poslal svého syna Gideona, aby ten kámen získal. A kdyby šel po té geodě Gideon Barrett, získal by ji. Skutečnost, že je ten šutr právě teď ve skříňce vzadu, mi napovídá, že Barrettovi do toho zapletení nejsou.“

Gwen pozorovala, jak déšť vytrvale bubnuje do čelního skla. „Co víš o Gideonu Barrettovi?“

„Moc toho není kromě faktu, že má nějaký talent. Sam se s ním nedávno setkal. Podle něj je Gideon hlava na KEP technologii.“

„Co to je?“ podivila se Gwen.

„Znamená to krystaly emitující psi energii, paranormální ekvivalent diody emitující světlo a displeje z tekutých krystalů – LED a LCD.“

„Dobrý bože, chceš říct, že vedle Coppersmith a spol. existuje další společnost, která se zbláznila do parafyziky a psi technologií?“ Gwen se otřásla. „To je děsivé pomyšlení.“

„Mám něco ještě děsivějšího,“ prohlásil Judson. Pevně sevřel volant. „Tam venku existují další lidi, kteří se zbláznili do parazbraní, a někteří jsou v tom docela úspěšní. Nezapomínej, že někdo musel vyrobit ten foťák, kterým Zander Taylor zabíjel všechny ty psychotroniky a tvé přátele.“

„Máš pravdu – to je ještě děsivější. Myslela jsem si, že jde o nějaký výjimečný vynález, který Taylor vymyslel ve sklepě.“

„Doufám, že je to v tomhle případě pravda, protože by to znamenalo, že až najdeme toho vraha, budeme mít všechno vyřešené. Konec.“ Judson se odmlčel. „Nemám rád nevyřešené konce.“

Gwen pomyslela na všechny ty duchy, které za svého života viděla. „Ani já ne. Ale musím ti říct, že člověk musí uvažovat, kolik parazbraní se asi potuluje po světě.“

„Dobrá zpráva je, že podle toho, co jsme zjistili v laboratoři, má KEP technologie spoustu omezení.“

„Problém se vzdáleností, o kterém ses zmínil,“ nadhodila.

„Správně. I pro silný talent je těžké soustředit paranormální radiaci dál než na pět metrů. Každý paprsek psi energie schopný zabít musí být taky velice úzký a intenzivní, což znamená, prakticky řečeno, že nemůžeš odrovnat víc než jeden cíl najednou. A parazbraně bývají křehké a nestabilní. Není těžké spustit sebedestruktivní vzorec.“

Zvedla obočí. „Hodně jsi o krystalových zbraních uvažoval, že ano?“

„Ano,“ potvrdil. „Už chvíli nad tím přemýšlím.“

„Od svého posledního případu?“

„Ano.“

„Setkal ses s jednou z nich na ostrově?“ zeptala se opatrně.

„To je na dlouhé vyprávění.“

„Což je jiný způsob, jak říct, že o tom nechceš mluvit.“

„Dnes v noci ne,“ potvrdil. „Mám jiné priority.“

„Dobře, myslím, že chápu. Můžeš mi místo toho vyprávět o Fénixově dole?“

Judson zajel na parkoviště penzionu a vypnul motor. Chvíli seděl mlčky. Pak jako by dospěl k nějakému rozhodnutí.

„Máš právo na jisté odpovědi,“ řekl. „Už jsi do toho namočená až po krk.“

„Tak mi to rozhodně připadá.“

„Můj otec strávil celý život v hornické branži. Má jisté nadání na krystaly a rudy.“

„Má nějaký krystalový talent jako ty a tvůj bratr se sestrou?“

„Tak nějak, ale není ani zdaleka tak silný jako my tři. Neřekl by o sobě, že by měl nějaké nadpřirozené schopnosti. Svou citlivost nazývá starodávně ,těžařova intuice‘. Před čtyřiceti lety mu došlo, že vzácné zeminy budou brzy výjimečně důležité, protože jsou potřeba v moderních technologiích.“

„To měl pravdu,“ poznamenala.

„Dal se dohromady s několika dalšími těžaři, Quinnem Knoxem a Rayem Willisem. Všichni tři to s krystaly a rudami uměli. Málem přišli na mizinu, ale použili každý cent, který měli, a koupili práva starého opuštěného dolu, Fénixe. Otevřeli ho a objevili skrýš geod, jako je ta v sejfu. Když jich několik rozbili, věděli, že narazili na něco vážně velkého. Jenom netušili, co to je.“

„Co našli?“ zeptala se Gwen.

„V tom je právě ten problém. Pořád to ještě nevíme. Jasné je jen to, že krystaly uvnitř těch geod dokážou generovat energii paranormální povahy. Ale moderní technologie není tak pokročilá, aby tu sílu využila.“

„Chceš říct, že existuje celý důl plný kamenů, jako je ten vzadu?“

„Nikdo neví, co ve Fénixu je, protože se všechno zkomplikovalo,“ prozradil Judson.

„Jak se to zkomplikovalo?“

„Ray Willis byl těžařský inženýr, a jak se ukázalo, měl docela značný paranormální talent, větší, než si táta s Knoxem uvědomovali, dokud nebylo pozdě. Willis provedl pár experimentů a usoudil, že ty krystaly mají fenomenální potenciál. Rozhodl se, že se svých dvou parťáků zbaví a Fénixe si nechá jen pro sebe. Postaral se o explozi. Táta a Knox toho dne málem umřeli.“

„Dobrý bože, Willis se je pokusil zavraždit?“

„Ano, ale nakonec tam umřel právě Willis. Není tak úplně jasné, co se toho dne stalo, ale tátovi se podařilo z toho dolu dostat s batohem plným těch geod. Ty kameny jsou v Samově trezoru v Copper Beach. Táta s Knoxem ale teprve až po mnoha letech zjistili, že než se je pokusil zavraždit, Willis pár geod ukradl a schoval je. Nikdo netuší, kde ty kameny skončily.“

„Myslíš, že Evelynina geoda možná pochází z té hromádky Willisových ukradených kamenů?“

„Ano, řekl bych, že je to nejpravděpodobnější vysvětlení,“ přikývl Judson.

„Co se stalo s tím dolem?“

„Po výbuchu se táta s Knoxem shodli, že tajemství Fénixe pohřbí, alespoň v dohledné budoucnosti. Usoudili, že ty kameny jsou prostě příliš nebezpečné a moderní věda není tak pokročilá, aby se s energií v nich vypořádala. Táta ale zároveň nechtěl zničit všechny záznamy o tom dole, protože tušil, že je jen otázka času, než světu dojdou přírodní energetické zdroje. Dříve či později bude civilizace potřebovat nové palivo.“

„Jinými slovy na sebe tvoje rodina vzala břímě chránit tajemství Fénixe?“

„Ano, tak to nakonec dopadlo,“ potvrdil.

„Co se stalo Knoxovi?“

„Je mrtvý.“

„Dovol, abych to shrnula,“ prohlásila Gwen opatrně. „Členové tvé rodiny jsou jediní, kdo vědí o Fénixových kamenech a skutečnosti, že kdesi v poušti existuje opuštěný důl plný paranormálních krystalů?“

„Kéž bychom byli jediní, kdo o těch krystalech ví. Život Coppersmithů by byl mnohem jednodušší, kdyby to tak bylo. Knox je mrtvý, ale ukázalo se, že není nic těžšího než udržet v tajnosti zvěsti o ztraceném dole, kde se dají najít kameny nevyčíslitelné hodnoty. Táta si je jistý, že třeba Hank Barrett o tom příběhu Fénixe ví.“

„Ale tvůj otec je v případě Hanka Barretta trochu paranoidní,“ poznamenala Gwen.

„To je pravda, ale znáš to staré přísloví: Dokonce i paranoici mají nepřátele.“

„Příběh o Fénixovi zní jako velice nebezpečné tajemství.“

„To je,“ souhlasil Judson.

„Abby o tom dole a kamenech ví, že ano?“

„Ano.“ Judson se k ní otočil tváří, jednu paži opřenou o volant. „Stejně jako teď ty.“

17

Už byla v půli cesty přes stát Nevada, když ji duch v zrcadle zastavil.

„Musíš se vrátit na začátek a pustit se do toho znovu,“ oznámil. „Přehlédla jsi něco důležitého.“

„Nejspíš bych měla počkat do zítřejšího rána, než to otočím. Jsem vyčerpaná. Byl to dlouhý den.“

„Mám pro tebe novinku,“ prohlásil duch. „Pro mě to byl ještě delší den. A nevypadá to, že by byl zítřek nějak kratší. Být mrtvá je neuvěřitelná nuda, když trčíš v zrcadle.“

„Promiň, máš pravdu. Vrátím se do Oregonu a zkusím to znovu. Jenom je to strašně frustrující.“

„Ano, já vím. Ale musíš najít, čeho sis nevšimla, než jsi vyrazila na cestu.“

„Zkusím to.“

„Nezapomeň na jména, která jsem napsala vzadu na tu mapu. Jsou důležitá, stejně jako města, jež jsem zakroužkovala.“

„Dobře.“

„Vzpomeň si, jak jsme si dávaly všechno do souvislostí posledně, abychom našly vzorec chování,“ poučoval duch.

„Vzpomínám si.“

„A prosím, pospěš si, drahá. Vážně už bych se ráda dostala z toho zrcadla.“

„Gwen, probuď se.“

Judsonův hlas zpřetrhal jemná pouta snového transu. Gwen vklouzla do silných, dezorientujících proudů řeky mezi podsvětím a bdělým světem a vyrazila ke vzdálenému břehu.

Když otevřela oči, uviděla Judsona rýsujícího se proti smysly omamujícímu ohni jantarového ultrasvětla.

Natáhla se pro jeho ruku, aby ho vyvedla z blýskající se bouře.

„Judsone,“ zašeptala. „Pojď se mnou.“

Jeho ruka se sevřela kolem její. Byla teplá na dotek. Intuitivně věděla, že ten žár je paranormální povahy. Viděla ho v jeho očích. Nebo snad stoupala její vlastní teplota?

„Pojď se mnou,“ řekla znovu. „Musíš odsud odejít.“

„Jen klid,“ zamumlal. „Všechno je v pořádku. Jsi v bezpečí.“

„To ty jsi v nebezpečí.“

„Teď ne,“ řekl. „Dnes v noci ne.“ Posadil se na okraj postele a položil jí ruku na paži. „Něco se ti zdá. Probuď se.“

Vedle ní na posteli přistálo něco těžkého. Max hlasitě zamňoukal.

Uvědomila si, že stále pluje ve tmě, v tajemné řece snů. Nebylo to poprvé, co se ocitla uvězněná v podivných proudech. Překračovala tuto řeku pokaždé, když upadla do jednoho z vlastních transů.

Vždy tu cestu zdolala tak rychle, jak jen to šlo, protože to bylo nebezpečné místo, děsivé místo plné skrytých hlubin. Pokaždé když procházela tou zrádnou krajinou, část jí se bála, že jestli okamžitě nedorazí do bezpečí druhého břehu, smete ji tsunami vířící energie, z níž už nebude úniku.

Měla v tom však značnou praxi.

Zhluboka se nadechla na uklidněnou, zapojila talent a vymanila se z nebezpečných proudů. Pak ztlumila smysly a dovolila skutečnému světu, aby se kolem ní rozprostřel.

Okamžitě jí došlo, že není sama. Judson byl s ní. Zapomněla zamknout spojovací dveře.

U snových transů dodržovala jedno pravidlo. Nikdy do nich nevstupovala, pokud si nebyla jistá, že bude sama a nikdo ji nebude rušit. Už dávno se naučila, že její lucidní snění stejně jako zvyk povídat si s duchy ostatní znervózňuje.

Opírala se o polštáře na posteli, na sobě noční košili, bílý froté župan a bačkory z penzionu.

Max znovu zamňoukal a otřel se jí hlavou o rameno. Automaticky se natáhla a pohladila ho.

Pohlédla na Judsona. Se smysly ztlumenými už ho neobklopovalo žhavé ultrasvětlo. V hlubokých stínech poznala, že má na sobě tričko a khaki kalhoty jako předtím.

„Ach, sakra,“ zamumlala. „Omlouvám se. Měla jsem zamknout dveře. Nechtěla jsem tě vyděsit.“

Judson její ruku nepouštěl. „Byl to jenom sen.“

„Ne, nebyl to jenom sen. Byl to snový trans, nemusíš se chovat, jako by to bylo něco normálního. Lidé jsou vždycky vyděšení tím, jak sním. Říkala jsem ti, že můj talent je v případě vztahů vážný problém.“

„Hm, no jo, správně. Chlapi utíkají z tvé postele s křikem. Víš, musím přiznat, že to zní zajímavě.“

„Dobře, tak možná nekřičí. Ale pár z nich odešlo hodně narychlo ještě v dobách, kdy jsem se snažila zamilovat a předstírat, že jsem normální.“

„Vím, co to znamená,“ souhlasil. „Říkal jsem ti, že můj talent se se vztahy taky neslučuje.“

Velice jasně si uvědomovala stisk jeho silné ruky kolem její. Oči mu stále žhnuly.

Věděla, že už se ze snu vymanila, ale stále se cítila omámeně. V atmosféře kolem ní vířila výbušná energie, škádlila a vzrušovala její smysly. V dolní části těla ucítila příval žáru.

Jako provazochodec, připomněla si. Bez sítě.

„Vždycky si s duchy v transu povídáš nahlas?“ zeptal se Judson.

Nezněl znepokojeně. Spíš zvědavě.

Max se začal nudit, seskočil na zem a vydal se s vysoko zdviženým ocasem do druhého pokoje.

„Ne vždy,“ odpověděla. „Ale v tomto případě jsem znovu mluvila s Evelyn. Úmyslně jsem se uvrhla do snu, abych zjistila, jestli pochopím, co se mi snaží tou mapou říct. Musí to být důležité. Jinak by ji neukrývala v tom zrcadlovém generátoru. A nenechala by vzkaz na zadní straně fotky, abych ho našla.“

Judson pohlédl na mapu rozloženou v klíně. „Pomohl ten sen nějak?“

„Nijak konkrétně.“ Projela si prsty vlasy a zastrkala si je za uši, zatímco se snažila vzpomenout si na podrobnosti. „Ve svém snu jsem se vydala na cestu. Kráčela jsem z jednoho zakroužkovaného města do druhého. Evelynin duch mi řekl, že jména, která napsala na mapu, a šest kroužků měst, jsou důležité. Ale taky mi pověděla, že bych se měla vrátit zpátky na začátek.“

„Do Wilby?“

„To je právě ono – nejsem si jistá, co to všechno znamená. Uvrhla jsem se do transu s předpokladem, že ta místa, co zaškrtla, jsou oblasti paranormální aktivity, jež zkoumala na internetu, místa, která chtěla prověřit pro potenciální epizody Nocí mrtvých. Myslela jsem, že jedno z nich by mohlo být vodítkem k tomu, co se děje tady ve Wilby.“ Zabodla prst do Rena. „Dostala jsem se až sem, než se objevila Evelyn a řekla mi, že se musím vrátit zpátky na začátek.“

„Wilby.“

„Asi jo, tak či onak.“ Frustrovaně sevřela ruku do pěsti. „Někdy je můj talent tak zatraceně deprimující.“

„Byl to dlouhý den,“ řekl Judson. „Potřebuješ si odpočinout.“

„Nejspíš.“ Zabořila se do polštářů. „Ty taky. Promiň, že jsem tě vzbudila.“

„Nespal jsem, alespoň ne moc hluboce.“

Krátce si odfrkla. „To mě nepřekvapuje, vzhledem k tomu chaosu, který se odehrává v tvé auře.“

Ztuhl. „Nezačínej zase s těmi řečmi o terapii. Nemám na to náladu.“

„Dobře, dobře, chápu to. Ale abys věděl, kdyby ses někdy rozhodl, že by ses chtěl v noci prospat, dej mi vědět. Jsem jediná paranormální poradkyně ve městě a čirou náhodou se specializuju na snovou terapii. Vzhledem k tomu, že jsi Coppersmith, si mě určitě můžeš dovolit.“

„Budu si to pamatovat. Teď k našim vzájemným potížím s postelovými partnery.“

Tentokrát ztuhla ona. „Co s nimi?“

„Jsem ochotný diskutovat o možných terapeutických řešeních tohoto problému.“

Náhle nemohla popadnout dech. Pulz se jí znovu zrychlil, ale tentokrát to nebylo přívalem adrenalinu a úzkosti, jež vždy doprovází překročení řeky snů. Toto nové, neznámé vzrušení bylo příjemné. Rozhodně to bylo riskantní, ale momentálně nedokázala najít jediný důvod, proč by se měla starat o potenciální úskalí.

Žádná síť.

„Opravdu ti ani trochu nevadí, že si povídám s duchy?“ zeptala se.

„O nic nejde.“

„Nemyslíš si, že jsem tak trochu blázen?“

„Už jsem blázny potkal. Poznám je. Věř mi, ty blázen nejsi.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

Pomalu se usmál. „Mám talent, vzpomínáš?“

„No jasně.“ Usmála se. „Skoro jsem zapomněla.“

Přitáhl si ji do náruče, dal jí čas, aby se rozmyslela. Ale rozmyslet se bylo to poslední, co měla v úmyslu.

Když přitiskl svá ústa k jejím, ucítila příval jistoty, stejné, jako když dosáhla břehů reálného světa po mučivé cestě podsvětím snů. Tohle byl pevný bod. Tohle byla skutečnost.

Alespoň dnes v noci.

Zabořila prsty do Judsonových ramenou, našla pod teplou kůží ocelově pevné svaly. Zareagoval tlumeným chraplavým zavrčením, jež vyjadřovalo mužský hlad a touhu tím nejzákladnějším jazykem ze všech. Prohloubil polibek. Otevřela ústa.

Zatlačil ji zpátky do postele a přikryl její tělo svým. Smysly jí sežehlo zuřivé vzrušení. Přehodila mu nohu přes stehno. Látka kalhot byla na dotek drsná. Když mu vklouzla rukou pod tričko, zjistila, že má záda už pokrytá potem.

Věděla, že zapojil talent. Nesoustředil však své paranormální smysly, uvědomila si. Jednoduše je otevřel, aby si užíval čirou energii vášně, již vyzařovali. Ona dělala totéž.

„Judsone.“ Přitiskla se k němu, zabořila mu prsty do vlasů. „Ach, můj bože, Judsone.“

Políbila ho se vší divokostí, kterou vzal jako výzvu, a oplatil jí objetí se stejnou vášnivou intenzitou. Jako by oba dlouho čekali, až se tento okamžik stane, a když teď přišel, byli odhodlaní chopit se příležitosti.

Zajatí ve smyslné bitvě se kutáleli po posteli. Na jeden úžasný okamžik byla nahoře, užívala si svou moc. A v další chvíli už ji přišpendlil pod sebou a ona si vychutnávala smyslový útok, který prováděl s jejím tělem.

Odtrhl od ní ústa a uvěznil jí zápěstí po stranách hlavy. Dýchala teď ztěžka. Kolem něho vířila žhavá temná energie napříč celým spektrem. Prsten se blyštěl ve stínech.

Sundal jí župan a noční košili a zlíbal jí celé tělo. Když ucítila jeho zuby na vnitřní straně stehen, zalapala po dechu a zkroutila mu prsty ve vlasech.

Použil ruce a jazyk, dokud netála touhou po něm. Teprve pak se posadil na okraj postele. Zaslechla nějaký šustivý zvuk. Ozvalo se tlumené cinknutí, když položil kotníkové pouzdro a zbraň na noční stolek.

Vstal a sundal si tričko, kalhoty a spodky. Když se k ní vrátil, udělala mu místo mezi nohama a pevně ho objala.

Ponořil se do ní. Vzrušující šok hlubokého proniknutí na ni byl téměř příliš. Snažila se popadnout dech, ale její tělo už se přizpůsobovalo, její střed se svíral kolem něho. Uvěznila ho, dožadovala se, aby splnil sexuální sliby, které učinil.

Pomalu se v ní pohyboval, dokud nešílela touhou, dokud už nedokázala ten sladký pronikavý pocit snést déle.

Vyvrcholení ji smetlo ve vlnách. Ta zkušenost byla zdrcující, omamující – jako nic, co kdy zažila. Otevřela rty ve výkřiku překvapení a údivu. Judson je přikryl svými vlastními, ztlumil její výkřiky, i když se celý třásl.

Jeho orgasmus je zaplavil oba.

Přísahala by, že na nekonečný radostný okamžik jako by se proudy jejich aur spojily. Byl to znepokojující a dechberoucí pocit zároveň. Jako by se na zlomek vteřiny dívali na duši toho druhého.

Znám tě, Judsone Coppersmithi, pomyslela si. Čekala jsem na tebe.

18

Zvonečky ve větru cinkaly a rachotily, vyzváněly na poplach. Ale Louise Fullerová věděla, že melodie není natolik silná, aby zastavila démona plížícího se do domu. Přicházel a odcházel, jak se mu zlíbilo. Od poslední návštěvy už uplynuly měsíce. Pokaždé když odešel, odvážila se doufat, že se už nevrátí. Ale byl zpět. Cítila jeho přítomnost.

Zastavila se uprostřed potemnělého sklepa a napřáhla paprsek baterky k vrcholku schodiště. Slyšela démona procházejícího chodbou.

Světla vypadla před několika minutami. Sešla dolů, aby zkontrolovala panel s elektřinou, ale teď věděla, že ji démon oklamal. Otázka zněla, proč se tak snažil nalákat ji dnes v noci sem dolů do tmy.

Démon ji ovládal celé roky. Byla jeho otrokem a oba to věděli. Démon se vysmíval jejím titěrným pokusům o ochranu. Nakonec vždy splnila jeho příkazy. Dnes v noci to udělá znovu.

Proč ji přivedl sem do sklepa?

Kroky na chodbě už se blížily. Zvonečky sebou mlátily v narůstajícím crescendu. Vyzváněly horečně, zoufale, zlověstně. Bezmocně.

Démon se objevil na vrcholku schodiště, tmavý stín rýsující se proti slabé záři bezpečnostního světla osvětlujícího chodbu.

„Ahoj, Louise,“ řekl démon. „Musím ti říct, že ty tvoje zvonečky jsou čím dál protivnější. Jsem rád, že už žádné vyrábět nebudeš.“

Démon zvedl jednu ruku. Louise ucítila strašlivý chlad, jako by jí srdce mrzlo v hrudi.

Teď už pochopila, proč ji démon přinutil sejít do sklepa. Na tomto místě neměla kam utéct, kde se skrýt. Byla v pasti.

Vždycky věděla, že ji démon jednoho dne zabije. Dnes ta noc nastala. Částečně tu úlevu vítala. Alespoň to mučení skončí.

Z hlubin se však vynořil podivný neznámý vztek.

Bude pomstěna. Ta druhá čarodějka byla ve městě a přivedla s sebou velice mocného muže. Dříve či později se tu zastaví, aby se vyptali, co se stalo Evelyn a ostatním.

Louise věděla, že bude mrtvá, až druhá čarodějka přijde, ale v tom by problém nebyl. Gwendolyn Frazierová uměla mluvit s duchy.

19

Judson pozoroval strop plný stínů, jednu ruku složenou za hlavou, druhou kolem Gwenina jemného štíhlého těla. Tulila se k němu, hlavou mu spočívala na rameni. Jejich těla byla stále vlhká z žáru a energie milování. Vůně ve vzduchu připomínala zrození světa. Cítil se dobře, vážně dobře – uspokojený každým možným způsobem, jakým může být muž uspokojen.

„Dobře, tohle bylo jiné,“ prohlásila Gwen.

Zněla tak zmateně – tak vážně – že se rozesmál, překvapil je tím oba. Nadzvedla se na lokti a probodla ho pohledem.

„Myslíš, že se tu děje něco zábavného?“ zeptala se.

„Ne, vůbec ne,“ vystřízlivěl rychle.

„Ano, myslíš. Vidím to na tobě.“

Projel jí prsty zcuchané vlasy. Pramínky vypadaly jako kousky hedvábí. V potemnělém pokoji jí okouzlující oči žhnuly.

„No, možná trochu,“ připustil. „Ale líbí se mi, když křičíš.“

„Já jsem nekřičela.“

Usmál se, vychutnával si vzpomínky.

„Křičela jsi,“ zopakoval. „Kdybych ten hluk neztlumil, probudila bys celý penzion.“

„Už ti někdy někdo řekl, že máš problém s namyšleností?“ zeptala se.

„Jen konstatuju fakta, madam.“

„Nečekala jsem to,“ přiznala. Zarděla se. „Překvapilo mě to. To je všechno.“

„Mne ne. Věděl jsem, že to bude skvělé.“

„Hmm.“

Ucítil příval nervozity. Odkašlal si. „Chceš mi říct, že se ti to nelíbilo? Protože bych to moc rád zkusil znovu.“

„Ne, ne, bylo to v pořádku.“

„V pořádku?“ Posadil se. „Bylo to jenom v pořádku?“

„Bylo to spíš jako poprvé.“

„Poprvé co? Poprvé s dalším silným talentem?“

„To taky. Chtěla jsem ale říct, že to bylo poprvé, kdy jsem měla orgasmus, který by nezahrnoval drobná domácí zařízení.“

Zaplavily ho úleva, radost a nádherný pocit euforie. Zasmál se a praštil sebou zpět do polštářů. Přitáhl si ji na hruď.

„Chvíli jsem se bál, Oči plné snů,“ prohlásil. „Jsem rád, že jsem mohl posloužit.“

„To je strašné.“ Jemně ho praštila do ramene.

„Au. Co jsem měl říct?“

„Nevím, ale tohle rozhodně ne.“

Vzal její tvář do rukou. „A co třeba: ‚Nikdy jsem nic lepšího nezažil a tuhle noc si budu pamatovat do konce svého života‘?“

Tvářila se pochybovačně. „Byla by to pravda?“

„Byla by to pravda.“

Jemná ústa se jí zkroutila ve vřelém úsměvu. „Dobře, i kdyby to pravda nebyla, je to lepší než: ,Rád jsem posloužil‘.“

„Budu si to pamatovat. Pověz mi o prvním chlapíkovi, který od tebe s křikem utekl do noci.“

Zamrkala, zaskočil ji. „Určitě chceš slyšet o mých nudných životních zkušenostech?“

„Chci o tobě vědět všechno.“

„No, nebylo to v noci a poprvé byli dva.“

„K čertu, cože? Dva?“

„Bylo mi třináct,“ prozradila tiše. „Byla jsem na Sluneční akademii nová. Byla jsem osamělá a zranitelná, protože jsem ještě nepoznala Nicka a Abby. Dva ze starších chlapců mě zahnali do kouta před skladištěm a zavlekli mě dovnitř.“

„Idioti.“ Vzmáhal se v něm vztek.

„Bála jsem se a zlobila se a byla jsem zoufalá. Snažila jsem se jim ubránit a zjistila jsem, že mám víc zbraní, než jsem tušila.“

„Použila jsi svůj talent, aby ses ochránila?“

„Věř mi, byl to šok pro nás pro všechny,“ odpověděla. „Můj talent se stále rozvíjel a já se učila ovládnout ho. Opravdu jsem nevěděla, co dovedu, dokud jsem si neuvědomila, že jeden z těch idiotů panicky ječí a dívá se na mě, jako by viděl nějaká monstra. Neúmyslně jsem ho uvrhla do snového transu – do bdělé noční můry.“

„To dovedeš?“

„Jistě. Samozřejmě je k tomu potřeba fyzický kontakt. Svou schopnost používám k tomu, abych své klienty zavedla do lehkého transu. Tak pracuju. Ta zkušenost ale může být hodně… nepříjemná, když chci.“

„Co se stalo toho dne, kdy tě ve škole napadli?“ zeptal se.

„Ten první kluk se zbláznil strachy. A když ho viděl, sesypal se i ten druhý. Oba mě pustili, jako bych je opařila, a rozběhli se pryč. Když ale otevřeli dveře, vrazili přímo do Nicka, který vycítil, že se děje něco špatného, a rozhodl se to prozkoumat.“

„To byl Nick Sawyer, ten přítel, o kterém ses zmiňovala?“

„Správně.“ Usmála se. „Tvrdí, že se narodil jako prvotřídní zloděj. Vidí ve tmě lépe než většina lidí za denního světla. A jsem si docela jistá, že ještě nenašel zámek, přes který by se nedostal. Říká, že nebýt Abby a mě, nejspíš by se dal na dráhu lupiče klenotů. Přemluvily jsme ho, aby místo toho začal obchodovat s paranormálními knížkami – starožitnými svazky s nadpřirozeným původem.“

„Co Sawyer udělal těm dvěma ničemům, kteří se tě pokusili napadnout?“

„Nick chytil toho prvního a praštil jím o zeď takovou silou, že si ten kluk zlomil nos. Druhého Nick srazil ze schodů. Výsledkem bylo zlomené zápěstí a pár nalomených žeber.“

„Stěžovali si?“

„Jistě, ale nikdo je nebral vážně. Byli známí tím, že šikanovali ostatní, a Nick byl menší a lehčí. Spíš vypadal jako profesionální tanečník než pouliční rváč. Každopádně od toho dne jsem se stala členkou Nickovy a Abbyiny party. My tři jsme drželi při sobě, dokud jsme neodmaturovali. A stále jsme jedna rodina.“

Věděl, že je to hloupé, ale nedokázal potlačit drobnou žárlivost.

„Byla jsi do Nicka na střední zamilovaná?“ zeptal se.

Gwen zavrtěla hlavou. „Nick je gay. Stal se mým bratrem, ne partnerem. Na žádné skutečné rande jsem nešla, dokud jsem neopustila Sluneční akademii a nenastoupila na univerzitu.“

„Žádné plesy na střední škole? Žádné tancovačky? Žádné zamilované procházky při měsíčku?“

„Ne, ne a ne. Takové věci obvykle neděláš, když chodíš na internátní školu s mřížemi na oknech.“

„To zní strašně.“

Gwen se ušklíbla. „Akademie nebyla tak úplně normální střední. Studenti byli všichni považováni za divné. Někteří z nás byli divnější než ostatní. A někteří byli přímo nebezpeční. Atmosféra toho místa randění moc nepodporovala, to mi věř. Navíc jsme se nemohli nikam hnout.“

„Byli všichni psychotronici?“

„Ne, někteří byli opravdu narušení. Ale překvapivě vysoký počet studentů vykazoval znaky, které jsme si s Abby a Nickem začali spojovat s formami paranormálního talentu. To také přivedlo na školu Evelyn. Nějak zjistila, že na Sluneční akademii je hodně lidí s různými nadpřirozenými schopnostmi. Abby a Sam nedávno zjistili, že se škola úmyslně zaměřovala na teenagery se silnými parapsychologickými profily.“

„Sam se o tom zmiňoval.“

„Můžu tě ujistit, že vzhledem k jejich širokému záběru se správcům školy podařilo posbírat docela dost bláznů, někteří z nich byli opravdu děsiví,“ konstatovala Gwen.

„Jako ti dva ničemové, kteří tě napadli. Víš, co se s nimi stalo?“

„Ne. Drželi se pak od nás tří dál. Když jsme s Abby a Nickem odešli z Akademie, rozhodně jsme netoužili zůstat v kontaktu s bývalými spolužáky, to mi věř. Musím ale Akademii přiznat, že nás naučila jednu hodně cennou dovednost.“

„Co je to?“

„Jak předstírat, že jsme normální,“ prozradila Gwen.

„Je ale těžké tvrdit, že jsi normální, když máš nějaký blízký vztah – přátelský či milenecký.“

„Očividně máš jisté zkušenosti,“ poznamenala Gwen.

„Ano,“ potvrdil. „Ale na rozdíl od tebe jsem vyrostl v rodině, která akceptovala skutečnost, že jsme Sam, Emma a já jiní.“ Usmál se. „Měl bych říct, že to přijal táta. Máma se stále snaží tvářit, že jsme normální, ale kdesi hluboko zná pravdu.“

„Jsem si jistá, že matky vždy znají pravdu o svých dětech, ať už si to přiznají, nebo ne.“

„Nejspíš,“ souhlasil. „Dobře, útok ve skladišti vysvětluje, jak jsi zjistila, že dokážeš chlapa vystrašit natolik, aby s křikem utekl do noci. Ale to jsi udělala schválně a v sebeobraně. Nevysvětluje se, proč bys chtěla, aby z tvé postele utíkal nějaký milenec.“

„Jistě ne úmyslně,“ ujistila ho. „Čestně.“

„A neúmyslně?“

Ušklíbla se. „Problém je v mé auře. Když spím, sním mnohem intenzivněji než většina lidí. Má snová aura ovlivňuje všechny, kdo jsou čirou náhodou se mnou ve fyzickém kontaktu. A pokud ta osoba spí a něco se jí zdá, mé proudy přemohou ty její. Výsledkem je prý zvlášť znepokojující noční můra.“

„No, tím se vysvětluje jedna otázka,“ řekl spokojeně.

Nadzvedla obočí. „O mém milostném životě?“

„Ne, o tom, jak Zander Taylor skočil z útesů. Uvrhla jsi ho do noční můry, že? Zešílel a chtěl utéct.“

Zavřela oči. „Věděla jsem, že ti to dříve či později dojde.“

„Dobrá práce.“

Otevřela oči a pozorně ho sledovala. „Tobě nevadí, že dokážu někoho uvrhnout do noční můry tak intenzivní, že oběť raději spáchá sebevraždu, aby unikla?“

Poklepal ji po nahém rameni. „Všichni máme něco.“

„To je od tebe velice šlechetné, ale v mém případě jsem kvůli tomu hlavní podezřelou z několika vražd, minulých i současných. A někdo by řekl, že v případě Zandera Taylora jsem vinná.“

„Ne že by byl pro svět nějakou ztrátou,“ namítl Judson.

„Ty to nebereš vážně, že ne?“

„Beru tě velice, velice vážně, Gwendolyn Frazierová.“

Zesílil stisk a přitáhl si její ústa ke svým. Líbal ji, dokud se k němu znovu nepřivinula.

O hodně později se probudil s pocitem, že s ním někdo třese.

„Judsone,“ volala Gwen.

„Co je?“ Neotevřel oči.

„Judsone, probuď se.“

Naléhavost v jejím hlase ho vyburcovala. Rychle se posadil a použil druhý zrak, aby přejel pokoj pohledem, pátral po nějaké hrozbě. Nic nebezpečného však neviděl.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Nic.“ Gwen klečela na kolenou mezi zmačkanými peřinami. Z očí jí sálalo vzrušení. „O to právě jde, nic se neděje.“

Znovu sklesl do polštářů. „Asi to nechápu. Jestli se nic neděje, proč se, proboha, chováš, jako by se něco dělo?“

„Oba jsme usnuli.“

„Jo. Bylo to fajn. V poslední době jsem se moc nevyspal a potřebuju si odpočinout. Na to není nic lepšího než skvělý sex. Lepší než prášky, to je jisté.“

„Ano, nic nechápeš. Judsone, oba jsme usnuli. Vedle sebe. Měla jsem sen a tys sebou ani netrhl.“

„Snažím se netrhat sebou příliš často,“ prohlásil. „Lidi to znervózňuje.“

„Tohle není žádný vtip. Jsi první, vedle koho jsem za celý svůj dospělý život spala a kdo nijak nereagoval na mou snovou auru.“

„Hm, aha.“ Podepřel si hlavu rukama. „Mezi námi, nečekal jsem, že bych utekl s křikem do noci.“

Nevšímala si toho. „Měla jsem v úmyslu poslat tě zpátky do tvého pokoje, než usnu, ale pak jsem to už nestihla. Stejně jako ty.“

„Za to nejspíš může všechno to cvičení,“ vysvětlil.

„Spal jsi docela hluboce.“

„Ano, to jsem spal, že ano? Můžu se k tomu zase vrátit?“

„Mám svou teorii,“ řekla. „Je to jenom teorie, ale má jistou logiku.“

„Musím si tu teorii vyslechnout, než budu moct zase spát, že jo?“

„Ano, musíš.“ Očividně se jí nedařilo skrýt nadšení. „Myslím, že jelikož máš sám silný talent, jsi na mě tak nějak imunní.“

Zvedl prst, aby ji umlčel. „V tom se tedy pletete, Oči plné snů.“

Zamračila se. „Jak to myslíš?“

„Rozhodně vůči tobě nejsem imunní. Právě naopak.“

Přitáhl si ji znovu do náruče a líbal ji, dokud nezmlkla.

20

O něco později otevřel znovu oči, když ucítil, že Gwen vyklouzla z postele. Věděl, že se snaží být diskrétní. Nejspíš míří do koupelny, usoudil. Když však uviděl, že si obléká župan a sklání se, aby zvedla mapu spadlou na podlahu, uvědomil si, že se děje něco jiného.

Nadzvedl se na loktech. „Všechno v pořádku?“

„Cože?“ Překvapeně se na něho ohlédla. „Ano, promiň. Nechtěla jsem tě probudit. Před několika minutami jsem se probrala a říkala jsem si, že zkusím znovu ten sen o cestě. Vrátila jsem se zpátky na začátek, sem do Wilby, a objevila jistý vzorec chování.“ Přešla ke stolu a rozložila na něj mapu. „Ale celé to bylo špatně.“

Uslyšel v jejím hlase naléhavost. Odhodil přikrývky, posadil se a natáhl se pro kalhoty. Zapnul si poklopec a přistoupil ke stolu.

„Pověz mi o tom vzorci a co je s ním špatně,“ vybídl ji.

„Když jsem vstoupila do snu, předpokládala jsem, že jde o mapu měst a míst, která chce Evelyn navštívit z výzkumných důvodů. Ale označila příliš mnoho měst.“

„Je jich jen půltucet.“

„Ano, ale už čtyři nebo pět je příliš. Víš, Wesley má pevně stanovený rozpočet. Nerad platí za letenky a ubytování pro lidi, kteří hledají zajímavá místa, pokud nejde o něco vážně dobrého. Je hodně nepravděpodobné, že by vybrala šest měst pro další epizodu Nocí mrtvých. A kdyby pracovala na nějakém velkém projektu s různými místy, myslím, že by to se mnou nejdřív probrala a s Wesleym taky.“

Položil ruce na stůl a prohlédl si šest měst. „Myslíš, že je mezi nimi nějaká souvislost? Něco paranormální povahy?“

„Ne, no, ne tak úplně, přinejmenším nejde o žádné legendy o domech, v nichž straší, nebo o paranormálních vortexech. Evelyn mi v mém snu pověděla, abych se vrátila na začátek. Moje intuice mi připomínala, že jde o stejný vzorec, který jsme odhalily, když Zander Taylor skočil do vodopádů.“

Judson ucítil záchvěv pochopení. „Dokázaly jste identifikovat některá z míst předchozích vražd. Usoudily jste, že si vybral lidi, kteří tvrdili, že mají paranormální schopnosti.“ Otočil mapu a zadíval se na šest jmen, jež tam byla napsaná. „Potřebuju patnáct minut s počítačem.“

Za deset minut zavřel stránku s nekrology novin, které si prohlížel, a zkontroloval poslední jméno na seznamu, který Evelyn Ballingerová napsala na zadní stranu mapy.

„To je ono,“ prohlásil. „Šest měst, šest úmrtí, všechna z přirozených příčin, všechna během posledních osmnácti měsíců nebo podobně. Jména zesnulých odpovídají jménům na té mapě. Ale jestli někdo zase začal zabíjet tím foťákem, je to tentokrát jiné.“

„Jak?“ zeptala se Gwen.

„Žádná z obětí nebyla psychotronik, skutečný či falešný. Podle nekrologů se nikdo z nich nesnažil vydělat peníze tvrzením, že má paranormální talent.“

„Nevím, proč je ten vzorec jiný, ale někdo znovu zabíjí stejně jako Zander Taylor – paranormálními prostředky.“ Gwen zabubnovala prsty na stole. „Evelyn nějak objevila pravdu.“

„A vrah zjistil, že ho vysledovala, takže ji zabil?“

„Ano, myslím si to.“

Judson o tom uvažoval. „Vzal její počítač a telefon, doufal, že se zbaví jakýchkoliv stop, které by mohly policii zavést k němu.“

„Nemohl vědět o mapě a o tom, kde je ukrytá,“ namítla Gwen. „Nebo se nedokázal dostat do zrcadlového generátoru, aby ji získal. Říkala jsem ti, že ne všichni dokážou zvládnout psi energii toho stroje. Ale to nedává žádný smysl. Proč ta změna vzorce?“

„Víme, že Taylor je mrtvý,“ připomněl jí Judson. „Jiný vrah, jiný vzorec chování, jiný druh kořisti. Ale věř mi, určitě existuje něco, co má těchto šest obětí společné. Musíme jenom najít, co to je.“

„Ať je to kdokoliv, musí to být jeden z místních tady ve Wilby,“ uvažovala Gwen. „Někdo, kdo věděl o Zanderovi a rozhodl se ho napodobit. Možná se ho snaží nahradit?“

„Možná. Vedle pravděpodobnosti, že je vrah odsud, o něm víme ještě jednu věc.“

Gwen vzhlédla od mapy, v očích jí žhnulo pochopení.

„Ten vrah má dostatek talentu, aby ovládl foťák,“ prohlásila. „Hledáme dalšího psychotronika.“

21

Elias Coppersmith dorazil v masivním, leskle černém SUV se silně zabarvenými okny. Gwen stála s Judsonem ve vestibulu a sledovala, jak obrovské vozidlo zajíždí na prázdné místo před penzionem.

„Tvůj bratr Sam taky jezdí v černém SUV, ne?“ zeptala se.

„Ano. Proč?“ Judson si té otázky moc nevšímal. Sledoval vozidlo.

„Jsem jen zvědavá,“ řekla. „Protože i ty jezdíš v černém SUV. Zřejmě stejné značky.“

„Máme firemní slevu,“ vysvětlil Judson.

Spíš jde o něco v DNA Coppersmithů, že inklinují k velkým vozům podobným náklaďákům, pomyslela si Gwen. Jiní bohatí lidé si vybírali nablýskaná rudá ferrari či porsche.

Z penzionu bylo nemožné rozeznat, kdo v autě sedí, ale mírně ji překvapilo, když se otevřely dveře spolujezdce. Ven vystoupil vysoký štíhlý muž se stříbrnými vlasy, který by mohl být obsazen do role městského šerifa v klasickém westernu.

„To je táta,“ prozradil Judson. „Je tu brzo. Musel vyjet ze Seattlu hned ráno. Zajímalo by tě, kdo je za volantem? Nejspíš vyzvedl někoho z firmy, než odjel.“

„Tvůj otec je s tou geodou tak paranoidní, že si s sebou vzal ozbrojený doprovod?“

„Věř mi, jak znám tátu a jeho názor na Hanka Barretta, není ozbrojený jen jeho doprovod,“ podotkl Judson.

Vybavila si pistoli připnutou k Judsonovu kotníku a uvažovala, jestli je zbraň další znak Coppersmithovy rodiny.

„Radši vyjdu ven a řeknu mu, že je tu správně,“ prohlásil Judson. „Hned se vrátím.“

Přešel několika dlouhými lehkými kroky vestibul, otevřel prosklené dveře a vyšel ven.

Gwen přes okna vestibulu pozorovala, jak se s otcem vítají, a rázně potlačila lítostivý pocit, který se v ní vzmáhal. Judson a Elias se nijak zvlášť neobjímali, všimla si. Ale pouto mezi otcem a synem bylo tak silné, že ho dokázala vycítit i z místa, kde stála. Síla rodiny držící pospolu, uvažovala. Nic podobného neexistovalo.

V té chvíli se otevřely dveře na straně řidiče. Z vozu vystoupil s elegancí tanečníka mrštný, štíhlý, dobře vypadající muž s platinově blond vlasy střiženými ve strohém vojenském stylu. Od hlavy až k patě byl oblečený v elegantním a drahém černém oblečení – v černém roláku, černých kalhotách a černých mokasínech. Gwen věděla, že všechno musí být značkové.

Ucítila příval radosti. I ona měla rodinu. Jediný rozdíl byl, že se svým bratrem nebyla spřízněná krví.

Prolétla vestibulem, prohnala se dveřmi a vyběhla na parkoviště.

„Nicku,“ zavolala. „Co tu děláš?“

Nick Sawyer se uculil, ukázal přitom spoustu bílých zubů, a otevřel jí náruč. Vrhla se mu do ní. Obratně ji zachytil a zatočil se s ní. Když ji postavil na nohy, prudce ho objala.

„Přijel jsem tě zkontrolovat,“ prozradil. „Když se naposledy jedna z mých sester zapletla s Coppersmithem, skoro přitom umřela. Jsi v pořádku?“

Rozesmála se. „Je mi fajn.“

Judson se zhmotnil vedle ní. Přejel Nicka hodnotícím pohledem.

„Vy musíte být ten podomní zlodějíček.“

„Pro vás obchodník se starožitnými knihami,“ odpověděl Nick s ledovým pohledem.

„Správně.“ Judson vypadal pobaveně. „Obchodník se starožitnými knihami, který má v kufru auta výstroj na lezení.“

„Každý by měl mít svého koníčka,“ usoudil Nick. „Mimochodem, v autě je kufr. Abby ti zabalila nějaké oblečení, Gwen. Věděla, že jsi tu ve Wilby nechtěla zůstat moc dlouho. Usoudila, že by se ti pár věcí hodilo.“

Gwen se usmála, cítila, jak v ní narůstá teplo. „To je moje sestřička, vždycky se o mě stará, i když připravuje vlastní svatbu.“

22

Říkám ti, že Hank Barrett je v celé téhle věci nějak zapletený,“ tvrdil Elias. „Poslal svého synáčka, aby odvedl špinavou práci. Je to jediné vysvětlení, které dává smysl.“

Z místa, kde stál u okna Judsonova pokoje, zahlédl tu a tam řeku přes hustý lesík jedlí a borovic. V silně zalesněném terénu se nikdy necítil příjemně. Na místech, kde světlo zachycovaly stromy a kde nebylo dobře vidět, býval nervózní. Vždy dával přednost otevřenému prostoru pouště, kde člověk viděl, co se k němu blížilo.

Všichni čtyři a ta největší domácí kočka, jakou kdy Elias spatřil, se namačkali do Gwenina malého obýváčku. Kočka se roztahovala vedle Gwen v jednom ze starodávných křesel. Judson se opíral o krbovou římsu. Nick se rozvaloval na dalším křesle a metodicky likvidoval tácek s malými sendviči, jež ležely na malém stolku. Ze Seattlu to byla dlouhá cesta a Elias zakázal jakékoliv zastávky na jídlo z obavy, aby nebyl vysazen někde u silnice.

„Ne, tati,“ namítl Judson. Bylo vidět, jak se silou vůle snaží o trpělivost. „Není to jediná odpověď, která sedí. Vlastně to ani není nejpravděpodobnější odpověď.“

Zatraceně, žádný z jeho potomků to nechápe, pomyslel si Elias. Pevně sevřel parapet okna. Jistě, vědí, že je Helicon Stone rodiny Barrettů vážným konkurentem. Vyrostli v těžařské branži a očekávají od tvrdých rivalů jistý stupeň nemilosrdnosti. Ale ještě nepochopili hloubku osobního nepřátelství vůči Coppersmith a spol., které si Barrett pěstuje už po desetiletí. Nemuseli se tomu muži postavit tváří v tvář a poslouchat ho, jak přísahá, že zničí vše, co Elias vybudoval, všechno, co je mu drahé. Ani Judson, ani Sam a Emma mu nevěřili, když je varoval, že Barrett nakazí tou nenávistí i svého syna, Gideona.

Neznali však celý příběh, připomněl si Elias. Jen Willow, a ta uměla zachovat jeho tajemství.

„Jak si můžeš být tak jistý, že v tom Barrett nemá prsty?“ zahřímal.

„Vysvětlím ti to,“ prohlásil Judson bezvýrazně. „Kdyby po tom kameni šel Gideon, počínal by si mnohem rafinovaněji a je docela jisté, že by uspěl. Ale tu geodu máme my.“

Elias zavrčel.

Judsonův chladně odhodlaný výraz znal příliš dobře, pomyslel si Elias. Pokaždé když si Willow stěžoval, že žádné z jeho tří dětí se nechce ujmout vlády nad společností Coppersmith, připomínala mu, že všichni zdědili jeho inteligenci a cit pro kameny a krystaly, ale také jeho jako titan silnou tvrdou hlavu. Žádný z nich s tebou nevydrží pracovat déle než pět minut, říkávala vždy Willow. Budeš muset rezignovat, než některý z nich zaujme tvé místo.

Rezignovat však nemohl, pomyslel si Elias. Ještě ne, dokud se neujistí, že Coppersmith a spol. a jeho rodina jsou v bezpečí před Hankem Barrettem. Měl jsem se ho zbavit už před lety a pohřbít ho někde v poušti. Nikdo by tělo nenašel a já bych se tu teď nemusel potýkat s tolika problémy.

Ale příjemné, bezproblémové řešení bylo nemožné. Willow ho zakázala. A když se nad tím člověk zamyslel, jak mohl zabít člověka, který mu víc než jednou zachránil zadek uprostřed přestřelky a jemuž zachránil na oplátku zadek on? Některé hranice se nedaly překročit. Na to jistě existovalo nějaké pravidlo.

„Nemůžeš vědět jistě, že v tom Barrett nejede,“ namítl.

Ale jeho vlastní logika byla chybná a on to věděl. Judson měl pravdu. Wilby bylo malé městečko. Kdyby sem pro ten kámen Gideon Barrett přišel, našel by ho a odvezl.

Gwen se ozvala z křesla.

„Nevím o Barrettových a Helicon Stoneu nic víc, než co mi Judson prozradil,“ řekla, „ale docela dobře jsem znala Evelyn Ballingerovou a okolnosti tady ve Wilby. Souhlasím s Judsonem. Pochybuju, že by Evelyn zavraždil někdo zvenčí. Vrah je místní a jde o osobní věc.“

„Opravdu?“ pustil se do ní Elias. Věděl, že má jednu ze svých břitkých nálad, jak tomu říkala Willow, ale tohle bylo zatraceně zlé. Situace byla vážná. „A jak to víte, slečno Frazierová? Jste školená vyšetřovatelka?“

„Ne, ale umím používat zdravý rozum,“ oznámila Gwen chladně. „Tenhle přístup mi připadá užitečnější než dovolit, aby mi mozek zatemnila posedlost nějakou starou mstou.“

Elias nadzvedl obočí. To jsem netušil, pomyslel si. Prohlédl si Gwen s novým zájmem a jistou zvědavostí. Jen velice málo lidí mimo rodinu mělo odvahu ho okřikovat. Willow mu říkala, že se ho většina lidí bojí. To mu vyhovovalo. Strach byl užitečný.

Ale Gwen Frazierová nevypadala ani trochu vyděšeně. Seděla v tom obrovském křesle, jednu nohu přehozenou přes druhou, a vyzařovala klidný postoj, který odpovídal vzkazu Mě nevyděsíte v jejích očích.

Zahlédl krátký pobavený úsměv, který se mihl v koutcích Judsonových úst. Překvapil ho ještě víc než zjištění, že má Gwen takové drápky. Všichni v rodině věděli, že se Judson neusmál od doby, co se vrátil z té práce na ostrově. Vlastně je všechny opustil, ukryl se v malém městečku na oregonském pobřeží a lízal si rány.

Elias ho chápal. Chlap potřeboval čas, aby se vzpamatoval ze zrady a blízkého setkání se smrtí. Byl si docela jistý, že ta exploze v jeskyni natropila také určité neviditelné škody. Rodina souhlasila, že dá Judsonovi trochu prostoru. Ale teď to začínalo vypadat, jako by Gwen Frazierová a nějaké druhořadé vyšetřování bylo přesně tím, co by mu naordinoval každý doktor.

Nick se rozesmál a natáhl se pro poslední sendvič.

„Vítej v mém světě,“ řekl Gwen. Upustil si malý sendvič do pusy a sklepal z rukou drobečky. „Musel jsem poslouchat řeči tady Wyatta Earpa o těch zpropadených Barrettech celou cestu ze Seattlu. Je to pěkná dálka.“

Judson se na něho zadíval. „Nudil jste se po pár hodinách poslouchání o Hanku Barrettovi a jeho synovi? Zkuste to s ním celý život. Když jsme vyrůstali, mamka musela zavést pravidlo ‚žádní Barrettové‘ u večeře a o rodinných prázdninách.“

„Vážně?“ řekl Nick bez jakéhokoliv zájmu. „Chápu, jak můžou přednášky o vašem budoucím obchodním rivalovi zničit výlet do Disneylandu, to jo. Fakt děs.“

Dojem naprostého nezájmu však popíral pohled, který si vyměnil s Gwen. Jejich oči se nesetkaly na déle než chvilku, ale Elias si byl naprosto jistý, že dokázal přečíst vzkaz, který si vyměnili. Jestli tito dva měli nějaké vzpomínky na konverzace u rodinné večeře nebo prázdniny v Disneylandu, rozhodně nebyly příjemné.

„Když už mluvíme o práci,“ ozval se Elias, „vraťme se k našemu tématu.“ Nadzvedl obočí na Judsona. „Pověz mi, co jsi našel v domě paní Ballingerové.“

„Vypadalo to jako naplánovaná akce,“ odpověděl Judson. „Myslím, že vrah chtěl umlčet potenciálního svědka, který objevil něco, co neměl vědět.“

„Hmm.“ Elias se znovu obrátil k oknu. „Musím přiznat, že vražda neozbrojené ženy na Barretta nevypadá. Ale povídám ti, že ta zatracená geoda je hodně dobrý motiv k vraždě.“

„Já vím,“ souhlasil Judson. „Ale jsou i další. Gwen a já ověřujeme možnost, že smrt Evelyn Ballingerové souvisí s tím, co se tady ve Wilby odehrálo před pár lety.“

Gwen a já ověřujeme.

Elias si pár vteřin syna pozorně prohlížel. Co se to tu dělo? Jestli se daly Judsonovy zvyklosti popsat nějakým výrazem, byl to vlk samotář. Tento rys se u něho projevil hodně brzo. Od začátku bylo jasné, že z jeho tří dětí je Judson nejméně pravděpodobným kandidátem na to, aby převzal rodinné impérium. Judson téměř vždycky pracoval sám.

A teď to bylo Gwen a já ověřujeme možnost.

Eliase napadlo, že byl tak posedlý teorií, že je do událostí ve Wilby zapletený i Hank Barrett, až si téměř nevšímal energie, jež vířila v atmosféře mezi Judsonem a Gwen Frazierovou.

Pohlédl k otevřeným dveřím spojujícím dvě místnosti. Pocit intimity v prostoru byl nezaměnitelný.

No, no, no, takže tak to je, pomyslel si. Chlapovi nevyžene z hlavy špatné vzpomínky nic tak dobře jako žena. Nikdy si však nevšiml takového intimního žáru mezi Judsonem a některou z jeho dámských kamarádek. Gwen se od ostatních žen, které prošly Judsonovým životem, lišila. Nejenže chápala temnou stránku Judsonovy vrtošivé povahy, ale zdálo se, jako by jí vůbec nevadila.

„Možná se příliš soustředím na Barretty,“ připustil. Zadíval se na skříňku. „Ta geoda je teď naše. To je důležité.“

„Pro vás je to možná důležité,“ ozvala se Gwen zdvořile. „Já sama mám však jiné priority. Najala jsem Judsona, aby zjistil, kdo zavraždil mou přítelkyni, ne aby našel nějaký pitomý kámen.“

Elias jí věnoval, jak doufal, svůj nejvítěznější úsměv, ten, který používal, aby uzavřel multimilionové obchody po celém světě. „Něco vám povím, madam, vezmu si svůj pitomý kámen a vrátím se do Copper Beach s tím podomním zlodějíčkem.“

„Obchodníkem se starožitnými knihami,“ opravil ho Nick bezvýrazně.

Elias ho ignoroval a dál se soustředil na Gwen, kterou jeho úsměv zřejmě nijak neohromil. „Vy a Judson tu můžete prohledat celé Wilby a zjistit, jaké odpovědi najdete. Vyhovuje?“

„To zní jako skvělý plán,“ přikývla Gwen. „Kdy přesně chcete odjet?“

Její úsměv byl stejně sladký jako v karamelu namočené jablko – jedovatá odrůda. Elias poznal, že se Judson snaží potlačit smích. Už to bylo dlouho, co se Judson smál.

„Odjíždíme hned,“ prohlásil Elias. Podíval se na skříňku. „Čím dříve se ten kámen dostane do trezoru v Copper Beach, tím lépe.“

Judson se odtrhl od římsy. „Ještě jedna věc, než odjedete.“ Podíval se na Nicka. „Sawyere, jste tak dobrý v lezení po domech, jak Gwen říká?“

Elias si odfrkl. „Lezení po domech? To je pěkné jméno pro jeho povolání.“

„Jsem dobrý,“ řekl Nick. V těch slovech nebyl ani náznak po falešné skromnosti, jen konstatování faktu. Vypadalo to, že Judson konečně získal jeho pozornost. „Gwen a Abby mi tvrdí, že na to mám talent. Proč?“

„Mám pro vás práci,“ prohlásil Judson. „Zahrnuje počítač, trochu cestování a nejspíš trochu lezení a pár zámků.“

„Dokonalý popis mých schopností,“ souhlasil Nick.

Gwen se oči rozzářily nadšením. „To je skvělý nápad, Judsone.“

Elias se zamračil, věděl, že ztrácí nit konverzace. „O jaký takzvaně skvělý nápad jde?“

Judson se na něho zadíval. „Gwen a já potřebujeme informace ohledně úmrtí asi šesti lidí, kteří zemřeli v různých městech v posledních osmnácti měsících. Potřebujeme zjistit, jak spolu souvisí. Takový průzkum vyžaduje čas, a toho moc nemáme. Takže by se nám hodila pomoc.“

„Co je na těch mrtvých lidech tak důležitého?“ zeptal se Nick.

„Jestli máme pravdu, byli všichni zavražděni paranormálními prostředky,“ prozradila Gwen. „Chceme zjistit, jestli existuje nějaký vzorec chování, něco, co by prozradilo, že je všechny zabila jedna a tatáž osoba.“

Nick už opravdu vypadal zaujatě. „Myslíte si, že mezi těmi mrtvými lidmi a tím, co se stalo tady ve Wilby, existuje nějaká souvislost?“

„Domníváme se,“ řekla Gwen pomalu, „že když Zander Taylor skočil do vodopádů, ten foťák s sebou neměl. Za minulý rok a půl zemřelo minimálně šest dalších lidí překvapivě podobným způsobem, kterým vraždil své oběti Taylor.“

„Co chcete, abych udělal?“ zeptal se Nick.

„V tomto okamžiku máme jen jména šesti lidí, kteří jsou mrtví,“ vysvětlil Judson. „Chci, abyste se na ta úmrtí podíval. Zkontroloval místa činu, popovídal si se sousedy, zapátral na internetu. Cokoliv bude potřeba. Jak říkala Gwen, hledáme vzorec chování.“

„Povězte mi, co víte,“ vybídl je Nick. „Uvidím, co dovedu.“ Rozhlédl se. „Nejsou tu ještě nějaké sendviče?“

23

Elias se zastavil s Judsonem před SUV. Zadní dveře od kufru byly otevřené. Nick a Gwen byli vzadu, tiše si povídali, zatímco podomní zlodějíček ukládal skříňku s geodou.

Elias si odkašlal a otočil se k Judsonovi. „Tvá matka bude chtít hlášení.“

„Pověz mamce, že jsem v pořádku,“ řekl Judson. Oči přitom nespouštěl z Gwen.

„Povím.“ Elias pátral po dalším způsobu, jak získat informaci, kterou po něm bude Willow vyžadovat. „Takže… ty a Gwen.“

Judson nadzvedl obočí. „Co já a Gwen?“

Elias cítil, jak rudne. V takových věcech nebýval moc dobrý. Podle jeho názoru existovaly skvělé důvody, proč někdo vymyslel slova osobní a soukromé. Ale Willow si dělala starosti a on by pro Willow udělal cokoliv, včetně toho, že by se ztrapnil.

„Vypadá to, že spolu vycházíte vážně dobře,“ pokračoval neformálně.

„Gwen je… jiná,“ odpověděl Judson.

„Jo, to vidím. Líbí se mi. Má drápy. To je na ženské fajn.“

„Jo, to jo,“ přikývl Judson. Zvedl koutky úst.

„Ohledně toho nedávného zmatku na ostrově –“

„Co s tím?“

„Občas se něco prostě nepovede, synku. S tím se nedá nic dělat. Musíš jen pustit z hlavy věci, které nemůžeš spravit.“

Judson přimhouřil oči. Přestal se usmívat. „Já vím, tati.“

„Věř mi, přesně chápu, jaké to je, když se proti tobě obrátí člověk, kterému důvěřuješ. To se stává. Musíš to nechat být a jít dál.“

Judson se skoro zase usmál. „Tak jako jsi nechal být Hanka Barretta?“

„Barrett je jiný.“

„Jo? V čem?“

„Především proto, že je ten ničema pořád naživu a otravuje. Ale v tvém případě je Joe Spalding mrtvý a v pekle.“

„Souhlasím.“ Judson se odmlčel.

Elias čekal, nebyl si jistý, jak pokračovat. To bychom tedy měli otcovské poklábosení.

Judson obrátil pozornost zpět ke Gwen. „Já rozhodně po nocích nepřemýšlím, proč mi trvalo tak dlouho zjistit, že Spalding přešel na druhou stranu.“

„Dobře,“ řekl Elias. „To je dobře.“ Zarazil se. „Tak proč máš, k čertu, potíže se spaním?“

„Měl jsi někdy pocit, že jsi zahlédl něco důležitého, něco, co by sis měl vážně zapamatovat?“

Elias nad tím přemýšlel. „Ne tak úplně, ale vím, jak to myslíš. Kde jsi viděl tu věc, kterou si nepamatuješ?“

„Poprvé jsem to zahlédl, když se na ostrově všechno zbláznilo.“

Elias na něho zamžoural. „Poprvé?“

„Teď mám pocit, že to vidím ve snech.“

„Slyšel jsem, že to Gwen se sny umí,“ nadhodil Elias.

„Tvrdí, že bych ji měl nechat vstoupit do svých snů, než je zkusí analyzovat. Ten proces je něco jako hypnóza, řekl bych.“

Elias se zadíval na Gwen. Vypadala ve slunečním světle oslnivě, zatímco si povídala s Nickem.

„Říkám si, že chlap si musí být absolutně jistý, než uvěří ženě, která ho uvrhne do transu,“ pokýval Elias hlavou.

„Ano,“ potvrdil Judson. „Ale to na tom není to nejtěžší.“

„A co je nejtěžší?“

„Gwen se považuje tak trochu za léčitelku,“ prozradil Judson.

Teď to konečně chápu, pomyslel si Elias. „Nechceš, aby tě považovala za člověka, který potřebuje ošetřovatelku.“

„Ne,“ přikývl Judson.

„Připadá mi,“ řekl Elias, „že když chce chlap získat respekt od ženské, musí dát té dámě najevo, že na oplátku respektuje její talent a schopnosti.“

„Vím, že mi do toho nic není, ale nemohl jsem si nevšimnout, že dveře mezi Coppersmithovým a tvým pokojem nejsou zamčené,“ prohlásil Nick. „To je z, ehm, bezpečnostních důvodů?“

„Bylo.“ Gwen podala Nickovi krabičku s obědem, o kterou požádala v penzionu. „A máš pravdu, nic ti do toho není. Tady máš na cestu jídlo a kávu.“

„Díky.“ Nick si od ní převzal občerstvení. „Cením si toho. Budu mít kliku, když Wyatt Earp dovolí po cestě aspoň kratičkou zastávku. Rozhodně nebudou pauzy na oběd. Ten stařík je tím zatraceným kamenem úplně posedlý.“

„Díky, že nám pomůžeš zkontrolovat jména na seznamu, který jsme ti dali,“ řekla Gwen.

„Jo, jasně, žádný problém,“ přikývl Nick. „Zní to zajímavě. Aspoň nějaká změna.“

„Neříkej mi, že se začínáš na trhu s paranormálními knížkami nudit. Vydělal jsi tam spoustu peněz.“

Nick pokrčil k jejímu překvapení rameny. „S těmi penězi je to fakt, ale mám-li být upřímný, moc mě knížky a blázni, co je sbírají, nezajímají. Kdybyste mě s Abby nepřesvědčily, abych se do toho pustil, nejspíš bych si našel jinou práci.“

Gwen se usmála. „Jako mezinárodní zloděj klenotů?“

„Všichni máme nějaký talent.“

„Vzhledem k povaze toho tvého jsme si s Abby myslely, že by ti víc vyhovovala práce s knížkami.“

Nick se uculil. „Jenom jste se o mě staraly a snažily se udržet vašeho bratříčka mimo vězení.“

„To taky. Nechápej mě špatně – ráda tě vidím, Nicku – ale jak jsi, pro všechno na světě, skončil tady s panem Coppersmithem?“

„Abby nás představila včera, když jsem zajel na ostrov, abych vyzvedl svou otcovskou výstroj.“

„Jakou otcovskou výstroj?“

„Abby ti to neřekla? Ne, nejspíš neměla možnost. Požádala mě, abych ji odvedl k oltáři.“

Gwen se usmála. „Samozřejmě. To mě nepřekvapuje. Jsi její bratr.“

„No, technicky vzato otce má.“

„I kdyby ho požádala, aby ji k oltáři odvedl, myslím, že je hodně pravděpodobné, že by v poslední minutě odmítl kvůli něčemu důležitějšímu. Slyšela jsem, že jeho nejnovější rozvod neproběhl moc hladce. Poslední paní Radwellová očividně všechno ztěžuje, jak jen to jde, a povídá se, že budoucí paní Radwellová už začíná být netrpělivá.“

Z nich tří byla Abby jediná, kdo patřil do čehosi, co alespoň zvenčí připomínalo skutečnou rodinu. Ale zdání mohlo být klamné, pomyslela si Gwen. Abbyin otec, doktor Brandon C. Radwell, byl neskutečně nespolehlivý. Muž dvou tváří dalo by se říct. Radwell byl autorem bestselleru Dobrovolné rodičovství: Průvodce vytvořením moderní rodiny. Podle Gwen a Nicka na něm bylo dobré jen to, že se ten chlap snažil řídit podle vlastních rad. Radwell se momentálně snažil vymanit ze třetího manželství. Manželka číslo čtyři čekala za dveřmi. V procesu vytváření a ničení rodin za sebou Radwell zanechal Abby s nevlastním bratrem a dvěma sestrami. Navzdory okouzlujícímu rodinnému portrétu na zadní stránce Radwellovy knihy si nebyla Abby s nikým z rodiny blízká.

Gwen pohlédla k přední části SUV, kde byli Judson s otcem stále zabraní do hluboké konverzace. „Jedno je jisté, Abby se vdá do skutečné rodiny. Coppersmithovi ji mezi sebe přijali. Je teď jednou z nich.“

Nick přikývl. „Jo, starají se o ni dobře.“

„A ty vypadáš ve smokingu úchvatně.“

„Jasně.“ Nick zamrkal. „Nejlepší ale je, že Girard, svatební koordinátor, je vážně strašně sexy.“

Gwen se rozesmála. Judson a Elias na druhé straně SUV zmlkli a zadívali se na ni. Judson se usmál, jako by ho její smích potěšil. Elias přimhouřil oči před sluncem a krátce pro sebe kývl, jako by ho to, co viděl, potěšilo. Pak vyndal klíče a hodil je Nickovi.

„Vyrazíme na cestu, synku,“ řekl Elias. Otevřel dveře u spolujezdce. „Ty řídíš. Já si vezmu brokovnici.“

Nick se zadíval na Gwen. „Nejhorší je, že to s tou brokovnicí myslí vážně.“

Gwen stála s Judsonem a sledovala, jak velké SUV vyjíždí z parkoviště penzionu. Naposledy Nickovi zamávala a pak se otočila zpět do vestibulu.

„Co máš v plánu dál?“ zeptala se.

„Teď si promluvíme s lidmi, kteří se s Evelyn znali nejblíž,“ prozradil Judson. „Napadá tě někdo?“

„Moc ne, ale existuje jedna osoba, která je na vrcholku seznamu. Louise Fullerová. Netvrdím, že si byly s Evelyn nějak zvlášť blízké, protože Louise se nepřátelila s nikým. Ale spolupracovaly na zrcadlech a takovým podivným způsobem si spolu rozuměly. Evelyn byla možná jediná osoba v městečku, kdo si uvědomil, že má Louise skutečný paranormální talent. Ostatní se domnívali, že je prostě blázen.“

„V tom případě začneme s tou Fullerovou.“

Judson otevřel prosklené dveře a Gwen prošla kolem něho do vestibulu. Riley Duncan vzhlédl od recepce.

„Šéfová s vámi chce mluvit, slečno Frazierová,“ oznámil. „Jde o vaši kočku.“

Gwen se zarazila. „Co se zase děje?“

Trisha se vynořila z kanceláře, na tváři omluvný výraz.

„Omlouvám se, Gwen,“ řekla. „Ale má uklízečka hlásila, že se Max pustil do závěsů a povlečení, zatímco jsi byla pryč.“

„Ach, proboha. To mě nenapadlo,“ hlesla Gwen. „Každopádně mi to všechno naúčtuj. Budu dávat Maxe do přepravky, když půjdu z pokoje. Nebude se mu to líbit, ale aspoň nebude ničit nábytek –“

Trisha si povzdechla. „Obávám se, že to nebude stačit. Sara říká, že už tam nevkročí, pokud bude ta kočka v místnosti. Je na ni alergická. Musíš brát Maxe s sebou, když půjdeš pryč.“

24

Strašidelná melodie zvonečků rachotících ve větru přejela Gwen přes smysly, až jí naskočila husí kůže. Stála vedle otevřených dveří SUV a dívala se na malý domek Louise Fullerové.

Vítr nabíral na rychlosti a síle, blížila se bouře. Ostrý vichr rozhýbal tucty křišťálovo-kovových sošek visících ze střechy verandy. Přízračné tóny se odrážely napříč celým spektrem. Gwen pohlédla na Judsona, který právě vystoupil zpoza volantu. Věděla, že zachytil stejné vibrace.

Na zadním sedadle SUV se krčil Max v přepravce a mrskal ocasem, dával jasně najevo, že se mu to moc nelíbí.

„Už chápu, jak jsi to s těmi zvonečky myslela,“ konstatoval Judson. Prohlížel si větrem ošlehaný viktoriánský domek. „Je to divné.“

„Říkala jsem ti, jak Evelyn vždycky prohlašovala, že Louise umí vyladit krystaly a sklo.“

Chtěla zavřít dveře vozidla, ale Max zamňoukal a sklopil uši. Gwen se na něho zadívala prostorem mezi předními sedadly.

„Je to jenom tvoje chyba, že jsi musel do přepravky a s námi,“ připomněla mu. „Děsil jsi uklízečku.“

Max vycenil zuby.

„Dobře, dobře, uklidni se.“ Gwen zjemnila tón. „Nenecháme tě tu. Za pár minut jsme zpátky.“

Zvonečky cinkaly v zesilujícím proudu vzduchu. Max zamňoukal, tentokrát žalostně. Zatnul drápky do síťových dvířek přepravky.

„Myslím, že ho radši vezmu s sebou,“ prohlásila Gwen. „Vypadá rozrušeně.“

„Nelíbí se mu, že je nacpaný v přepravce,“ ozval se Judson. „Ani se mu nedivím.“

Otevřela zadní dveře vozu a oběma rukama zvedla těžkou přepravku.

„Myslím, že přibírá na váze,“ prohlásila.

Judson obešel vůz. „Počkej, já ho vezmu.“

Popadl rukojeť. Max se netvářil veseleji, ale přestal si stěžovat.

Vykročili ke dveřím.

„Než vejdeme dovnitř, musím tě varovat – za předpokladu, že nás Louise přijme, což není tak úplně jasné – zvonky uvnitř jsou ještě podivnější než ty, co visí ze střechy verandy,“ prozradila Gwen. „Zajišťují, aby se žádný z Louisiných návštěvníků nezdržel dlouho.“

„Byla Louise jedním ze subjektů ve výzkumu paní Ballingerové?“ zeptal se Judson.

„Ne. Evelyn ji požádala, aby se zúčastnila, ale Louise odmítla. Starala se jenom o svoje cingrlátka. Připrav se, že odmítne promluvit si s námi.“ Gwen se odmlčela. „Před dvěma lety mě obvinila, že jsem čarodějnice jako ona.“

Judsonovy oči ztvrdly. „Předpokládám, že to nemyslela jako kompliment.“

„Upřímně, nejsem si tím jistá. Louise už je taková. Žije ve vlastním světě a interpretuje si realitu přes svou křišťálovou kouli, abych tak řekla. Nemyslím si, že mě chtěla urazit. Svým vlastním způsobem se mě snažila varovat.“

„Prozradila ti, proč by sis měla dávat pozor?“

Gwen trochu shrbila ramena před větrem a znepokojující melodií venkovních zvonečků.

„Na nějakého démona,“ odpověděla. „Zeptala jsem se jí na vysvětlení, ale nic víc už neřekla.“

„Vypadá to, že to bude komplikované interview.“

„Nebude lehké, to je jasné.“

Vyšli hlavní schody. Judson se zastavil, aby si blíže prohlédl jednu z hudebních plastik. Byl to obrovský kousek skládající se z několika tenkých krystalů různých velikostí a tvarů. Každý byl vsazený do kousku stříbřitého kovu.

„Tohle je neuvěřitelné,“ vydechl. „Alespoň část toho zvuku přichází z paranormálního konce spektra. Slyším to všemi svými smysly.“

„Evelyn se domnívala, že vlnové délky té hudby spadají do normální i paranormální zóny,“ prozradila Gwen. „Proto tolik ovlivňují emoce lidí. Většina, včetně těch s paranormálními schopnostmi, reaguje na tu hudbu na nadpřirozené úrovni.“

„Víš, jeden z těch výtvorů by se možná hodil jako svatební dárek pro Sama a Abby.“

„Jestli jim chceš dát jeden z Louisiných výrobků, budeš si ho muset koupit v místním obchodě. Louise si vydělává výrobou a prodejem toho, co nazývá zvonečky pro turisty. Ale její soukromé zvonky jsou jiné. Nejsou na prodej. Říká jim ochránci.“

Judson se na ni zamračil. „Jako kouzelní ochránci? Ten druh, který se používá pro zahánění démonů?“

„Myslím, že ano. Hodně se démonů bála. Proto rozvěsila po celém domě ty zvonečky.“

Judson vzal do ruky jeden ze zvonků. „Zajímalo by mě, jaký druh slitiny použila.“

„Být tebou, nedotýkala bych se toho,“ řekla Gwen rychle.

Už ale bylo pozdě. Judson držel jeden z kovových kousků mezi prsty.

Max zasyčel.

„Zatraceně.“ Judson kov pustil, jako by byl rozžhavený do běla, a trhl sebou. „Už chápu. Jako bych se dotkl elektrického drátu.“ Prohlédl si zvonečky důkladněji, opatrně, aby se nedostal do fyzického kontaktu. „Ale šok dostaly mé paranormální smysly.“

„Jednou jsem to zkusila, taky jsem dostala pěkný zásah.“

Přelétl pohledem dlouhou řadu zvonečků cinkajících v nabitém vzduchu rychle se přibližující bouře. „Mají všechny takové účinky na smysly?“

„Nevím,“ odpověděla Gwen. „Po prvním kole jsem usoudila, že už žádné další pokusy provádět nebudu. Ale řekla bych, že všechny zvonečky tady jsou stejné. A radím ti, abys byl uvnitř velice, velice opatrný, protože tam budou jistě ještě silnější.“

„Zajímalo by mě, jak je vyrábí.“

„Jednou jsem se jí zeptala.“ Gwen zabušila na hlavní dveře. „Říkala cosi o vyladění frekvencí těch kamenů a spoustu dalších věcí, kterým jsem nerozuměla.“

„Sam se zajímá o techniky ladění paranormálních krystalů. Zajímalo by mě, jestli by byla Louise ochotná… Hmm.“

Pohlédla na Judsona přes rameno. „Co je?“

Uvědomila si, že se dívá na svůj prsten. Jantarově zlatý krystal jemně zářil.

„Můj prsten,“ hlesl. Tvářil se pochmurně. „Myslím, že reaguje na ty zvonečky.“

„Nebo možná zachytil tvou reakci na tu melodii.“

„Možná.“

Max sekl po dvířkách přepravky a jemně zamňoukal.

Gwen se otočila ke dveřím a znovu zabušila, tentokrát silněji. Nikdo neodpověděl.

Judson najednou postavil přepravku na verandu.

„Jdi od těch dveří, Gwen,“ nařídil.

Nepřela se s ním. I ona nyní cítila temné proudy vířící pod exotickou energií zvonečků. Melodie, již vydávaly, původně zamaskovala cosi ze zuřivých sil, které vycházely z domu.

„Ach, zatraceně.“ Ruka jí ztuhla uprostřed klepání. Couvla. „Teď ne. Tohle se nemůže stát.“

Judson už stál u dveří. V ruce se mu jakoby kouzlem zhmotnila zbraň.

Otevřel síťované dveře a zkusil kliku. Otočila se snadno. Gwen věděla, že to není dobře. Louise měla vždy zamčeno.

Když dveře otevřel, vánek rozvířil zvonky v chodbě. Přízračná hudba zněla jako sténání odsouzených duší.

Kdesi hluboko v domě se ozvalo náhlé klapání. Bylo následováno duněním běžících kroků.

„To není Louise,“ šeptla Gwen. „Měla těžkou artritidu. Nemohla by jít tak rychle.“

„Zůstaň tady,“ řekl Judson.

Proběhl chodbou.

Max vrčel a začal útočit na dvířka přepravky zuby a drápy. Prskání, syčení a škrábání bylo čím dál zuřivější.

„Přestaň, Maxi,“ okřikla ho Gwen. „Prosím.“

Dvířka přepravky se otevřela a Max vystřelil ven. Přeletěl verandu a vběhl do domu.

Než mohla Gwen zareagovat, uslyšela kdesi v domě známý hlas, jak panicky křičí.

„Pusťte mě, pusťte mě,“ ječela Nicole Hudsonová. „Prosím, přísahám, že to nikomu neřeknu –“

„Jen klid.“ Judsonův hlas zazněl chodbou. „Nikdo vám neublíží.“

Ke Gwenině překvapení Nicole poslechla. Aspoň přestala hystericky ječet a místo toho se vyděšeně rozeštkala.

„Prosím, neubližujte mi,“ fňukala. „Nic náčelníku Oxleymu neřeknu.“

„Co mu neřeknete?“ podivil se Judson.

„O tom, co jsem viděla ve sklepě,“ zašeptala Nicole. „Prosím.“

„Pojďme se podívat, o čem nikomu nic neřeknete,“ vybídl ji Judson. Zvýšil hlas. „Pojď dál, Gwen.“

Gwen prošla dveřmi. Zapátrala po vypínači a našla ho. Když ho však stiskla, nic se nestalo.

Judson se objevil na druhém konci chodby. Zbraň už neviděla. Pevně svíral Nicole za paži.

„Zkusil jsem vypínač na druhé straně,“ řekl Judson. „Dům je bez elektřiny. Vypadá to, že se někdo dostal k panelu.“

„Já to nebyla,“ zasténala Nicole.

„Co se to tu děje?“ zeptala se Gwen. Už to ale věděla.

„Kde je tělo?“ zeptal se Judson Nicole.

„Dole ve sklepě,“ hlesla Nicole. Prosebně se na něho zadívala. „Někdo Louise zabil.“

„Proč si myslíš, že byla zavražděna?“ zeptala se Gwen tiše. „Je tam krev?“

„Nevím. Nešla jsem až dolů.“

„Ale jak si můžeš být jistá, že je mrtvá?“ podivila se Gwen.

„Myslím si to. Zemřela tak jako ostatní.“ Nicole se zadívala na Gwen s výrazem potlačovaného děsu a pak rychle odvrátila pohled. „Jako ti ostatní. Všichni si budou myslet, že to byl infarkt nebo že zakopla na schodech do sklepa. Nebo něco podobného. Nikdo nebude moct dokázat, že to byla vražda.“

„Pojďme se tam podívat,“ prohlásil Judson.

„Prosím, nechci jít dolů,“ zašeptala Nicole.

„Kde jsou schody do sklepa?“ zeptal se Judson.

„Tudy,“ zamumlala Nicole. Mávla do chodby.

Judson ji vedl směrem, kterým ukazovala. Gwen je následovala. Max jí ťapkal těsně v patách. Uši měl přitisknuté k hlavě a ocas vysoko.

„Tady jsi,“ prohlásila Gwen tiše. „Říkala jsem si, kam ses ztratil.“

Zastavili před otevřenými dveřmi uprostřed chodby. Betonové schody sestupovaly do inkoustové temnoty přeťaté ostrým paprskem jasného světla, které se povalovalo po betonové podlaze.

„Baterka,“ řekl Judson. „Vzala si ji s sebou, když sešla dolů zkontrolovat elektřinu.“

Max se neklidně protáhl mezi Gweninýma nohama a něco si mumlal tajuplným kočičím jazykem. Pohřební melodie zvonečků visících ze stropu jako by zesílila. Měla jsem zavřít hlavní dveře, pomyslela si Gwen. Vítr je čím dál ostřejší.

Nicole ztuhla na vrcholku schodiště. „Nechci jít dolů.“

„Půjdeme tam všichni společně,“ nařídil Judson. „A připomeňte mi, abych se vás později zeptal, co jste tu, k čertu, dělala.“

Nicole začala zdráhavě scházet po schodech. „Jen jsem si s ní chtěla promluvit.“

„Přinesla jste si s sebou otcovu starou loveckou pušku?“ zeptal se Judson.

„Ne, přísahám, nepřinesla.“ Nicole se zastavila, chytila se zábradlí a zírala na něho. „Vím, co vás napadlo. Oxley se zastavil v obchodě. Prý si myslíte, že jsem na vás včera střílela u té staré chatky, ale to jsem nebyla já. Požádal mě, abych mu ukázala tátovu starou pušku, ale nemohla jsem ji najít. Někdo ji ukradl.“

„Opravdu?“ Judson dal jasně najevo, že nevěří ani slovu z toho, co Nicole říká. „Kdy se to stalo?“

„Jak to mám vědět?“ zaúpěla Nicole. „Měla jsem ji v babiččině cedrové truhle. Neměla jsem důvod tu truhlu otevřít celé měsíce.“

„Lžete,“ osočil ji Judson. „Detaily probereme později.“

V půlce schodiště přejelo přes Gweniny smysly nepříjemné zachvění. Uvědomila si, že Max je zticha. Ohlédla se a zjistila, že ji kocour do sklepa nenásleduje. Viděla ho sedět ve dveřích. Ztuhl a upřeně zíral na vrchol schodiště. Ale nepozoroval ji ani ostatní. Upíral pohled na něco, co viděl jen on sám.

Temná melodie vyzvánějících ozdob byla čím dál intenzivnější, skoro bolestivá. Vítr se proháněl starým domem. Stíny v chodbě se protáhly, jak se venku blížila bouřka.

Dole ve sklepě se náhle pohnulo světlo. Gwen se překvapeně otočila a zjistila, že Judson zvedl baterku. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

Judson přejel paprskem po těle. Louise ležela tváří vzhůru na chladném betonu. Dlouhé šedé copy se jí stáčely kolem hlavy. Vždy byla hubená, ale ve smrti vypadala vychrtle, skoro jako kost a kůže. Ostré rysy měla vytesané, jako by jí někdo stáhl kůži pevně přes lebku.

Zuřivá energie v místnosti nepřipouštěla pochybnosti o příčině smrti. Podle toho, jak si Judson prohlížel tělo, poznala, že vnímá tytéž vibrace a nejspíš další informace, které ona nevidí.

„Ubohá Louise,“ zašeptala Gwen.

„Byla to vražda,“ oznámil Judson.

Nicole se zděsila a odvrátila se od těla. „Tohle na mě nemůžete hodit.“

Judson ji ignoroval a prolétl paprskem baterky malý prostor. Světlo přejelo přes krabice a bedny plné krystalů, zrcadel a kovů, které Louise používala pro své výtvory.

Judson znovu pohnul světlem a namířil jiným směrem. „Elektrický panel je tamhle na zdi. Ale ona stála tady, vedle krabice, když zemřela. Jestli sešla dolů zkontrolovat ten panel, proč skončila tady?“

Světlo přejelo přes několik krystalů velikosti dlaně a ve tvaru slzy, jež ležely na podlaze vedle těla. Gwen sledovala paprsek světla a nepřekvapilo ji, když se v jednom z krystalů objevil duch.

„Věděla jsem, že sem dříve či později přijdete,“ prohlásil přízrak. „Trvalo vám to docela dlouho.“

Judson přejel světlem přes krystal. Přízračný obraz zmizel.

„Počkej,“ ozvala se Gwen. „Vrať se světlem zpátky na ty krystaly na podlaze.“

Judson se na nic neptal. Přejel paprskem zpět na kameny.

„Vidíš ducha,“ zeptal se věcně.

„Ano.“ Gwen přistoupila ke krystalům.

„Ducha?“ vyjekla Nicole hrůzou. „Jste bláznivější než ta stará čarodějnice.“

Gwen se neobtěžovala s odpovědí. Ani Judson. Paprskem baterky mířil na krystaly.

Gwen si klekla a podívala se pozorněji. Duch si znechuceně odfrkl.

„Tolik tedy k vašemu paranormálnímu talentu,“ vyštěkla vidina. „K čemu vám je? Vždycky přijdete pozdě. Teď musíte žít s vědomím, že jste mě nedokázala zachránit před démonem, tak jako jste nepomohla Evelyn.“

„Nezačínejte s tím,“ okřikla ji Gwen. „To vy jste tvrdila, že jste čarodějnice. Nevěděla jste, že se tohle stane? Tušila jste, že jsem ve městě. Mohla jste zvednout telefon. Až na to, že žádný nemáte, že? Nebo cokoliv moderního.“

„Hmn, sakra,“ zašeptala Nicole. „Ona si vážně myslí, že mluví s Louisiným duchem?“

„Něco takového,“ přikývl Judson. Stále mířil světlem na krystaly. „Buďte zticha.“

„Mám zmlknout?“ rozzlobila se Nicole. „To ona si povídá s duchem mrtvé ženské.“

„Proto si myslíte, že je divná?“ zeptal se Judson. „To vy jste měla románek se sériovým vrahem.“

„Cože?“ zalapala Nicole po dechu. „Ne, ne, to není pravda. To nemůže být pravda. Zander nemohl být vrah. To Gwen zavraždila před dvěma roky ty lidi a teď Evelyn a Louise.“

„Ticho, oba,“ okřikla je Gwen. „Musím se soustředit. Co jste tu dělala, Louise?“

„Vím všechno o vašem problému, vzpomínáte? Vím, že na místech činu vídáte duchy,“ řekl přízrak.

„Vzpomínám si,“ přikývla Gwen.

„Očividně jsem sem přišla, abych se podívala, co se stalo s elektřinou, ale pak se objevil démon. Věděla jsem, že mě přišel zabít. Měla jsem být zavražděna. Snažila jsem se vám ale nechat vzkaz.“

„Podařilo se vám otevřít tu krabici s krystaly, než jste zemřela,“ řekla Gwen a prohlédla si místo znovu.

„Ten démon nepochopil, že jsem se vám pokoušela něco říct.“

„Tak jako Evelyn s tou fotkou.“ Gwen si prohlížela místo kolem sebe a uvažovala. „Jen málo lidí ví o tom, že vidím duchy.“

„To jistě, celý život jste to před světem skrývala, že?“ rýpl si přízrak.

„Je to trapné.“

„Povídejte mi o tom. Já vidím démony, vzpomínáte? Alespoň jsem je vídávala.“

Gwen zapojila smysly trochu víc, prohloubila trans a pátrala po nespatřeném. „Povězte mi něco, co ještě nevím.“

„Pověděla bych, kdybych mohla, ale víte, že to takhle nefunguje. Mohu se jen snažit, abyste se cítila provinile a pokusila se najít osobu, která mi tohle udělala,“ řekl duch.

„První krok je zjistit, proč vás chtěl někdo zabít.“

„Čarodějnice nebyly nikdy populární, ale jsme užitečné. Evelyn můj talent potřebovala, vzpomínáte?“

„Jak jste v tom všem byla zapletena?“ zeptala se Gwen.

„Očividně jsem věděla něco, co věděla i Evelyn. Když se jí démon zbavil, musel se zbavit i mě.“

„Ale proč teď?“

Domem zazněla divoká série ďábelských akordů. Exploze zuřivých tónů nabila atmosféru prudkou bolestivou energií. Na vrcholku schodů Max zavřeštěl.

Snový trans se rozplynul, Gwen se otočila.

„Maxi,“ zvolala.

Obrovský kocour stál proti záři ultrasvětelné energie. Záda měl prohnutá, ocas ztuhlý. Vrčel na něco, co nebylo ze sklepa vidět.

Nicole se rozkřičela.

„Co se děje?“ vyjekla.

Gwen ji popadla za rameno. „Ticho,“ zašeptala. Použila trochu energie, aby žena příkaz pochopila.

Nicole přestala ječet, jako když ji na nože bere, ale začala se nekontrolovatelně třást. „Něco je v tomhle domě, že jo? Zabije nás to, jako to zabilo Louise.“

Judson už stál nahoře na schodišti, přitisknutý ke zdi. Díval se chodbou stejným směrem jako Max.

„Nikdo v domě není,“ prohlásil. „Ale v atmosféře se vytváří příliš energie. Okamžitě odsud vypadneme.“

Gwen postrčila Nicole ke dveřím. „Jdi.“

Nicole vyběhla schody. Gwen ji následovala.

Přízračná hudba narážejících ozdob skučela a vyřvávala domem, pronikala každou zdí. Prkna na podlaze se třásla pod Gweninýma nohama.

Judson je vedl k hlavním dveřím. Poprvé si Gwen všimla, že mu prsten žhne.

„Co se to děje?“ zeptala se.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl. „Ale ty zatracené zvonky vytvářejí divokou energii. Vypadá to, jako by hudba dospěla k nějakému kritickému bodu a teď se proudy vymkly kontrole.“

Nicole došla na vrcholek schodiště. „Nerozumím tomu. Ta hudba je strašná, ale jak by mohla být nebezpečná?“

„Neřekl bych, že to někdo z nás chce zjišťovat,“ odsekl Judson. Zadíval se na Gwen. „Vy dvě jděte první. Utíkejte k autu a nezastavujte, dokud nebudete uvnitř. Chápete?“

„Ano,“ přikývla Gwen.

Nicole už byla hysterická. Gwen ji napůl táhla, napůl strkala domem. Max se držel poblíž, tak blízko, až se Gwen bála, že přes něj s Nicole zakopnou. To bylo to poslední, co potřebovaly.

Víření a cinkání a rachocení cingrlátek bylo čím dál víc disharmonické. Pocit vzrůstající energie byl ve vzduchu nezaměnitelný.

Zvonky dosáhly bodu smysly omamujícího crescenda ve chvíli, kdy dorazili do obýváku. Kolem nich explodovala paranormální bouře. Zuřící proudy ohnivé melodie vířily jako mocné vlny, čeřily atmosféru.

Gwen instinktivně vzdorovala tomu útoku tím, že zapojila talent. Do jisté míry to zabralo, ochránilo jí to smysly před nejhorší energií, věděla však, že se na tak vysoké úrovni neudrží dlouho.

Nicole kašlavě vykřikla a omdlela. Gwen ji po nečekaném kolapsu pustila. Nicole se zhroutila na podlahu do nevzhledné hromádky. Max zavrčel.

Cesta k hlavním dveřím byla blokovaná kaskádami vířící energie.

Judson popadl nejbližší ozdoby visící ze stropu. Zatnul zuby, protože věděl, že mu sežehnou smysly. Vytrhl zvonečky z háčku a praštil jimi o podlahu.

Zelené krystalky, každý zasazený v kousku tmavého kovu, zařinčely, rozbily se a zmlkly. Ale temná melodie v domě zesilovala a divočela ještě víc. Paranormální plameny zaplály.

„To bychom tedy měli,“ utrousil Judson. „Energetická bouře blokuje každý východ z domu. Budeme tím muset proběhnout.“

„Nejsem si jistá, že je to možné.“ Gwen sklopila pohled k Nicole. „Bojím se, že bychom mohli ztratit vědomí jako ona.“

„Máme lepší šanci dostat se odsud, když zůstaneme ve fyzickém kontaktu,“ navrhl Judson.

Chtěla se ho zeptat, proč věří, že je to pravda, ale usoudila, že není nejlepší doba, aby diskutovali o jeho teorii o parafyzice. Neměli jinou možnost než to zkusit. Žádný z nich nedokáže přežít takový útok na smysly.

„Dobře,“ souhlasila. „Zkusíme tedy plán B.“

Shýbla se a uchopila Nicole za jedno ze zápěstí. Judson ji popadl za druhé.

„V žádném případě ji nepouštěj,“ hlesl Judson.

Max zasyčel.

Judson si ho zvedl do podpaží. Ke Gwenině překvapení se omámená kočka nepokoušela škrábat či kousat, aby se osvobodila.

Hudba narůstala a upadla do nervy drásajících vln, jako by se ozdoby zapojily do jakési ďábelské orchestrální bitvy. Energie byla silnější a intenzivnější každou vteřinou.

Náhle však atmosféru malého prostoru kolem nich čtyř rozehřál jiný druh ohně. Gwen si uvědomila čerstvý příval energie vycházející z kamene v Judsonově prstenu. Zářil jako malé slunce.

Protiproudy psi zaplavily vzduch. Zvonečky se v odezvě zatřásly a divoce řinčely. Gwen zaslechla, jak se láme sklo a krystaly.

V dalším okamžiku strašlivá hudba náhle umlkla. Gwen stále slyšela zvonění, ale ten zvuk jako by přicházel z jiné místnosti, nebo dokonce z jiné dimenze. Paranormální blok zabraňující cestě ke dveřím zeslábl. Úleva byla téměř ohromující.

„Můžu ztlumit vlnové délky v úzkém prostoru kolem nás,“ zamumlal Judson. „Ale ne na dlouho. Jdeme.“

Společně vlekli Nicole k hlavním dveřím. Jantarový prsten zářil překvapující energií. Gwen cítila čirou sílu, kterou Judson ovládal, a věděla, že tak výjimečný výdaj psychické síly si na něm později vybere svou daň. Minimálně bude Judson vyčerpaný na smrt.

Došli až ke dveřím. Gwen popadla přepravku, když vyklopýtali na verandu, a pak už byli venku na dešti. Exploze přišla o pár vteřin později. Proudy paranormální energie vytvořené ozdobami se vyřítily ven jako chapadla toužící přitáhnout si svou kořist zpět do domu.

Ozvalo se tlumené silné tssss následované obrovským zahřměním. Gwen se ohlédla přes rameno a zjistila, že dům je v plamenech.

Judson otočil hlavu. „Zatraceně. Všechny stopy, které mohl vrah zanechat, jsou v tahu. Oheň obvykle zničí většinu psi.“

„Nechápu to.“ Gwen zírala na plameny, srdce jí zběsile bušilo. „Žádný oheň tu není, jen spousta paranormální energie. Jak to mohlo takhle explodovat?“

„Jak táta jednoho dne před čtyřiceti lety zjistil ve Fénixově dole, když v uzavřeném prostoru žhne dostatek psi energie, může explodovat napříč spektrem a proměnit se v normální požár.“ Judson pustil Nicolino zápěstí a vytáhl telefon. „Oxleymu se to líbit nebude.“

„Jak mu to vysvětlíme?“

„Žádný problém,“ zabručel Judson.

Gwen zamrkala. „Vážně?“

Judson se ušklíbl. „U paranormálních událostí je jedno jisté. Pokud se nad tím zamyslíš, obvykle dokážeš zkonstruovat dokonale logické a dokonale normální vysvětlení.“

„Opravdu?“

„Z vlastní zkušenosti vím,“ řekl a vytočil číslo na policii, „že o pravdu stejně nikdy nikdo nestojí.“

25

„Výbuch plynu,“ konstatovala Gwen. Usmála se s chladným uznáním. „Víš, to vážně zní jako uvěřitelné vysvětlení.“

„Díky,“ přikývl Judson. Z nějakého důvodu – nejspíš protože ho stále ovládal adrenalin – se mu zamlouvalo, že ji ohromil, jak snadno vymyslel historku pro Oxleyho. Jako by tahal králíka z klobouku. „Musím přiznat, že v tom mám praxi.“

Zadívala se na něho, v očích zvědavost. „Díky poradenské práci pro vládní agenturu, o níž ses zmínil?“

„Vládní agentury jsou vážně dobré, když jde o zastírací historky. Je to jako umění. Hodně jsem se naučil od Joea Spaldinga.“

„Ředitele agentury?“

„Ano.“

„Abby se zmiňovala, že agentura – tedy tvůj klient – byla zavřena kvůli škrtům ve financích?“ nadhodila Gwen.

„Finance jsou v případě vládních agentur vždy problém.“

„Stal se ze Spaldinga lobbista? To se obvykle stává, ne? Tihle lidé vždycky dopadnou na nohy.“

„Spalding nedopadl na nohy. Spalding je mrtvý.“

„Ach.“ Gwen zmlkla.

Napil se trochy vína a sklonil sklenku, cítil vyčerpání až do morku kostí. Seděli před krbem v Gwenině malém salonku, nohy opřené na vyšívaném polštářku. Na stolku mezi nimi byly lahev červeného z obchodu ve Wilby a zbytky pizzy.

Biokoktejl z adrenalinu a psi energie, který vždy následoval za maximálním využitím paranormálních smyslů, jím stále projížděl. Byl nervózní a znepokojený. Potřeboval rychlý vášnivý sex s Gwen, ale nebylo by galantní něco takového navrhovat, vzhledem k tomu, čím si dnes prošla. Místo toho tedy používal alkohol, aby se rychleji uklidnil. Brzy se zhroutí. Dnes v noci se mu možná nebude nic zdát.

Max se krčil na parapetu a zíral do noci. Gwen prohlašovala, že vypadá deprimovaně, ale podle Judsonova názoru byl kocour připravený na pomstu.

Souhlasím s tebou, chlape, pomyslel si Judson.

„Zajímalo by mě, jestli si Nicole bude pamatovat něco z toho, co se stalo,“ prohlásila Gwen.

Judson si opřel hlavu o opěrátko křesla. Nicole nabyla vědomí ve chvíli, kdy dorazil první hasičský vůz. Doktoři ji ošetřili a usoudili, že nepotřebuje na pohotovost. Jeden z Oxleyho strážníků ji odvezl domů.

„Nejspíš moc ne,“ odpověděl. „Ztráta vědomí, bez ohledu na důvod, obvykle ústí v jistou ztrátu paměti. Pochybuju, jestli si někdy vzpomene přesně, co se stalo před tou explozí. Ale bude nám moct prozradit, proč zašla dnes za Louise. Potřebujeme informace.“

Gwen otočila hlavu, aby se na něho podívala. „Co se to, sakra, dneska u Louise stalo? Měla ty zvonečky rozvěšené po celém domě i venku celé roky. Proč se zrovna dneska odpoledne zbláznily?“

„Nejsem parafyzik jako Sam, ale mám tušení, že ta exploze byla následkem řetězové reakce, jež odstartovala o několik hodin dříve, když vrah použil nějaký druh paranormálního krystalu, aby zavraždil Louise Fullerovou. K čertu, možná to začalo už před desetiletími.“

„Jak to myslíš?“ podivila se Gwen.

„Ta energie se musela formovat v domě Louise Fullerové celé roky, díky těm jejím výtvorům. Nejspíš byly už tak nestabilní. Když vrah použil svou zbraň, aby Fullerovou zabil, musela se uvolnit spousta žhavé psi. Ta jen přispěla k větší nestabilitě. Celé to místo bylo jako doutnající plamínek čekající, až se bude moct rozhořet. Pak navíc přišla ta bouřka. To mohla být jiskra, která zažehla plamen.“

Gwen se na něho zadívala. „Nešlo jenom o bouři. Byli jsme tam my dva a oba jsme používali své talenty, když jsme byli v domě.“

„To ano,“ pronesl velice neutrálním hlasem.

„Myslíš, že jsme mohli být jiskrou, která odjistila rozbušku, nebo co to bylo, a podpálila ten dům?“

„Možná.“

„Bože.“

„Jak jsem říkal, v tom domě byla spousta energie ještě předtím, než jsme přijeli.“

Gwen zamyšleně přikývla. „Co přesně jsi udělal s tím prstenem?“

Podíval se na kámen. Už z něho nesálala energie, ale ve svitu z krbu stále zářil jako tekutý jantar.

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ prohlásil.

„Dobrý bože.“ Zírala na něho. „Vážně? Nevíš, jak to ten kámen provedl?“

„Zatím se mi to stalo jenom při jedné příležitosti.“ Napil se ještě vína. „Někdo se mě v té době snažil zabít.“

„Mluvíš zase o svém posledním případu, že?“

„Ano.“ Sklonil skleničku.

„Jak jsi věděl, že jsme my tři a Max museli zůstat ve fyzickém kontaktu, abychom se udrželi v bezpečné zóně, kterou jsi vytvořil?“ zeptala se Gwen.

„Chceš znát pravdu? Nebyl jsem si jistý, že to bude fungovat. Prostě jsem si říkal, že fyzika dává smysl. A moc dalších možností nám nezbývalo.“

„Jaká fyzika?“ podivila se Gwen. „Musíš mít nějakou teorii o tom, jak ten kámen funguje.“

Prohlížel si prsten. „Umím přes něj soustředit paranormální energii, ale mám pocit, jako bych se snažil ovládnout letní blesky, když to zkouším. V tom krystalu je spousta zuřivé síly, ale pokud jde o mě, vypadá to, jako by utišoval ostatní nadpřirozené proudy v okolí.“ Odmlčel se. „Včetně lidských aur.“

„Chceš říct, že ho můžeš použít jako zbraň?“

„Ano, na krátkou vzdálenost.“

„Jak jsi ho vyladil?“

„Cože?“ Bylo čím dál těžší soustředit se. Hluboké vyčerpání se zhoršovalo.

„Říkal jsi, že paranormální krystaly využívané tímto způsobem vyžadují časté ladění,“ připomněla mu Gwen. „Jak jsi ten kámen vyladil?“

„Nemám tušení.“

„Hmm.“

Pozoroval odraz plamenů z krbu na prstenu. „Naplno jsem ho použil jenom dvakrát – dneska a při svém posledním případu. Nebudu tušit, jestli v něm zbyla nějaká šťáva, dokud si trochu neodpočinu.“

„Jsi vyčerpaný,“ konstatovala Gwen. „Dneska jsi spotřeboval spoustu síly, abys nás ochránil.“

„Potřebuju se jen prospat.“

Napila se vína a chvíli zamyšleně mlčela. Ucítil, jak se v prostoru pohnula energie, a věděl, že vklouzla do transu. Max tiše zamňoukal a seskočil z parapetu. Přecupital přes pokoj, vyskočil na křeslo vedle Gwen a usadil se. Nepřítomně ho pohladila.

Judson zavřel oči a užíval si jemně nabitou atmosféru.

„Tak prosím,“ řekl. „Podívej se. Ale varuju tě, můj talent na to zareaguje.“

„Jsi příliš unavený, než abys nějak reagoval.“

„Je vidět, kolik toho víš.“ Otevřel oči. „Co vidíš?“

Zamrkala a vyklouzla z transu. Ucítil, jak se úroveň energie vrátila k čemusi, co se mezi nimi dalo považovat za normální. Pro nás už nikdy nebude nic normální, Gwen Frazierová, pomyslel si.

„Dobře, nejsem odborník na fyziku krystalů, ale na základě toho, co vidím v tvé auře a co jsem pozorovala dnes, když jsi používal ten prsten, si myslím, že ten prsten vylaďuješ automaticky jednoduše tím, že ho nosíš,“ prohlásila.

Prohlížel si kámen. „Obvykle musíš použít jeden krystal, abys vyladil jiný. A většinou ten proces vyžaduje někoho se speciálním talentem na tuto práci.“

„Možná to v tvém případě funguje, protože tvoje aura generuje vlnové délky, které přirozeně souzní s tím kamenem. Tím by se vysvětlilo, proč s tím nemáš problém.“

„Hm.“ Snažil se zamyslet nad zákonitostmi, ale myšlenky mu unikaly.

„Jdi do postele,“ vybídla ho Gwen jemně.

„Dobrý nápad.“ Postavil nedopité víno na stůl. „Udělám to hned. Nech dveře mezi pokoji otevřené. Kvůli bezpečnosti.“

„Dobře,“ slíbila.

Cítil, že ho pozoruje, když procházel dveřmi do svého pokoje.

„Přestaň si dělat starosti,“ zavolal. „Tohle už jsem zažil. Až se vyspím, budu v pořádku.“

„Dobře,“ řekla znovu.

Věděl však, že se bojí. Tušil, že si neodpočine, dokud se neujistí, že bude v pořádku. Chtěl jí říct, že ho nemusí hlídat. Nebyl nemocný. A rozhodně nepotřeboval žádnou zatracenou terapii. Jenom se musel trochu prospat.

Padl na postel, zavřel oči a propadl se do temnoty, než dokázal vymyslet, jak ji uklidnit.

26

Vážně to vypadalo, že se narodil pro život zločince.Nick Sawyer stál v setmělém domě a naslouchal proudům prázdnoty, jež rezonovaly ze stínů. Rodina mrtvé ženy dala dům k prodeji před několika týdny. Na tabulce Na prodej vpředu na dvorku stálo „Motivovaný prodejce“.

Dům byl skoro prázdný. Zbylo tu pár kousků podivného nábytku a několik obrazů, ale dědici prodali většinu vybavení krátce po smrti staré dámy. Nejspíš už tu nemohl objevit žádné stopy vedoucí k tajemství, jež se snažil vyřešit, ale chtěl se vžít do oběti. Když tu tak stál, v jejím obýváku, nějakým způsobem ji dokázal vnímat, což by se mu po internetu či při rozhovorech se sousedy nepodařilo.

Prošel obývákem s tlustými zataženými závěsy, dokud ho nezarazily stopy vířící energie na podlaze.

„Ahoj,“ řekl do stínů. „Tady vás praštil, že? Sledovala jste televizi. Vaše tělo prý bylo nalezeno v křesle. Chlapík odvedle tvrdí, že si váš syn v den vašeho pohřbu dopomohl k obrovské televizi. Uvidíme, co dalšího mi můžete říct.“

Vyšel schody do ložnice, cestou si všiml malého výtahu instalovaného někdy v minulosti.

„Byla jste příliš slabá, než abyste vyšla schody bez pomoci,“ konstatoval. „Snadný cíl, že? Nemohla jste utéct, ani kdybyste se snažila. Ale vy jste se nesnažila.“

Na vrcholku schodiště prošel chodbou k hlavní ložnici, vychutnával si mrazení intenzivního uvědomění a příval adrenalinu.

Strkat nos do soukromých záležitostí jiných lidí byla mnohem větší zábava než nějaké obchodování s paranormálními knihami. Pobavil se i při vyslýchání sousedů té staré ženy během dne. Byl skoro stejně dobrý podvodník, jako byl zloděj. Ne že by bylo potřeba nějakých zvláštních schopností, aby se lidi rozpovídali. Všichni byli nadmíru ochotní povědět mu, jak starou paní její syn a snacha většinu času ignorovali, až na chvíle, kdy potřebovali peníze.

Prohlédl si ložnici. U jedné zdi stál starobylý prádelník, ale všechno ostatní zmizelo.

Přešel místnost a začal otevírat zásuvky.

Zvláštní, jak se celá budoucnost člověka dokázala změnit drobným zvratem osudu, pomyslel si. Kdyby nepoznal Gwen a Abby v té díře, která se nazývala Sluneční akademie, už by z něj byl prvotřídní zloděj šperků. Jeho schopnost vidět ve tmě byla lepší než nejnovější a nejmodernější armádní brýle na noční vidění. A hodně dobře to uměl se zámky a počítači.

Gwen a Abby však naléhaly, aby si vydělával alespoň částečně zákonným způsobem. Aby se vyhnul nekonečnému peskování svých sestřiček, dovolil, aby ho Abby zasvětila do tajů obchodování s paranormálními knížkami. V posledních několika letech to nebylo zlé. Vydělal spoustu peněz, protože pracoval v té části, které Abby říkala nebezpečná zóna trhu – v nebezpečném podsvětí paranoidních, obsesivních sběratelů, kteří byli ochotní zaplatit jakoukoliv částku, aby získali svazky, po nichž toužili.

I když to s tímto druhem knih uměl – zjistil, že to není tak těžké, protože měl nadání na všechno, co mělo nějakou větší hodnotu – nijak zvlášť ho svazky, které prodával, nezajímaly. Ve skutečnosti byl jen jakýmsi prostředníkem – velice dobře placeným prostředníkem, ale přesto jen prostředníkem. Užíval si jenom práci v noci. Takže toužil po ilegálním vzrušení, když se plížil ve tmě a pátral po tajemstvích jiných lidí. Klidně mě zažalujte. Ale nejdřív mě budete muset chytit. A to se jen tak nestane.

Gwen říkala, že si tyto věci tak užívá, protože při tom může používat své smysly naplno. Tvrdila, že by byl šťastný i v případě, že by svůj talent zapojoval jako polda. On však pravdu znal. Líbilo se mu vrtat se v tajemstvích jiných lidí, protože jeho vlastní minulost se ukrývala za zamčenými dveřmi, které sám nedokázal otevřít – a to to se zamčenými dveřmi uměl zatraceně dobře. Až dosud byl každý klíč, kterým se pokusil otevřít dveře ke své minulosti, k ničemu.

Spermabanka, kterou jeho matka použila, aby ho počala, vyhořela do základů před několika lety. Polovina jeho rodiny – část týkající se jeho otce – byla zničena při požáru. O tu druhou půlku vlastní minulosti přišel ve chvíli, kdy jeho matka, svobodná žena, jež osiřela jako nemluvně, zemřela při automobilové nehodě, když mu bylo deset. Následovala řada pěstounských rodin a nakonec i Sluneční akademie.

Tam se setkal se svou skutečnou rodinou, se svými sestřičkami Gwen a Abby. Jen kvůli nim zůstal na Akademii. Nebylo by těžké použít svůj rychle se rozvíjející talent a jednoduše vyklouznout z vězení, ale nemohl tam Gwen a Abby nechat. Potřebovaly ho, aby je chránil před šílenci a násilníky. Bylo to poprvé, co ho někdo potřeboval. Jako by najednou získal životní směr. Dával pozor, aby zůstaly pospolu až do maturity.

Po odchodu ze Sluneční akademie si Gwen a Abby vyměnily role a staly se jeho ochranitelkami. Usilovně se snažily, aby se nedal na dráhu zločince, i když je ujišťoval, že se mu v tom bude dařit skvěle. Aby udržel mír v rodině, smířil se s trochu zákonnějším podnikáním. Ale ve chvílích, jako byla tahle, když stál sám v potemnělém domě někoho jiného, věděl, že mu chybí jeho skutečné poslání.

Zabouchl poslední šuplík a přistoupil ke skříni. Byla prázdná až na pár obrovských bílých bot, které se prodávaly postarším dámám, jež měly problémy s chozením.

Za nástěnným panelem objevil malý sejf. Stále byl zamčený, ale na otevření potřeboval méně než čtyřicet sekund. Svazek bankovek uvnitř mu napověděl vše, co potřeboval o staré paní vědět.

„Byla jste trochu paranoidní, že, babi?“ řekl do prázdna. „Nevěřila jste nikomu, ani vlastnímu synovi. No, znala jste ho lépe než kdokoliv jiný, že jo? Přece jen jste byla jeho matka.“

V trezoru bylo ještě něco, starodávná šeková knížka.

Strčil hotovost a knížku do malého černého batohu a sešel do přízemí. Opustil dům stejnou cestou, jakou vešel, zadním oknem.

Auto, které nechal o pár bloků dál na parkovišti za obchodem s potravinami, našel na stejném místě. Nenápadným vozem se vrátil na letiště a vrátil ho v půjčovně. Na pronájem použil jeden ze svých náhradních řidičáků. Rád jich měl po ruce několik, nejen pro sebe, ale také pro Gwen a Abby. Jen pro jistotu.

Napadlo ho, že Abby už nejspíš takový druh bezpečnostního opatření potřebovat nebude, když se provdá do Coppersmithovy rodiny. O vlastní členy se uměli postarat. A cosi v energii mezi Gwen a Judsonem Coppersmithem mu napovědělo, že ani ona už nejspíš nebude potřebovat svého bratříčka.

Pomyšlení na ztrátu sester kvůli Coppersmithovým hrozilo rozvířit temné vody hluboko v něm. Od doby strávené na Akademii tu byly Abby a Gwen jen pro něho. Abby ho naučila, jak se vyznat na trhu s knížkami. Gwen byla vždy poblíž, aby zahnala monstra z nočních můr zpátky do hlubin. Ošklivé sny se už chvíli neobjevily, ale věděl, že stále plavou kdesi v bezedné jámě.

Dobře, tak spolu Gwen a Judson spí. Žádný problém. V téhle chvíli nejspíš nejde o nic víc než povyražení na jednu noc. Možná dvě či tři noci. Cokoliv. Neznamenalo to, že ji také ztratí. To, co se mezi nimi odehrávalo, bylo jen přirozeným následkem spousty adrenalinu, vzrušení, nebezpečí a vzájemné fyzické přitažlivosti, to vše smíchané dohromady. Sám věděl, jak taková chemie funguje.

Po zádech mu však přeběhl mráz. Gwen neměla ve zvyku jen tak se s někým vyspat, a i když se vztah mezi ní a Judsonem rozhořel rychle, nevypadalo to, že by stejně rychle vyhořel. Dokonce i Wyatt Earp si všiml, jak si jsou blízcí.

Nechtěl myslet na to, jak budou vypadat jeho noci, až se monstra ze snů vrátí. Nechtěl myslet na to, jak bude vypadat jeho svět, jestli přijde o obě sestřičky kvůli Coppersmithově rodině. Takže si dal kafe a našel si místečko, kde by se mohl nadopovat kofeinem, zatímco procházel bankovky, které našel v nástěnném trezoru. Čísla byla vždy zajímavá, zvlášť když souvisela s penězi.

Po chvíli vyndal z batohu malý počítač a pustil internet. Netrvalo mu dlouho najít to, co hledal. Byl stejně dobrý v objevování zajímavých věcí ukrytých v kyberprostoru, jako uměl otevírat skryté trezory.

Vážně se narodil pro život zločince.

27

Temnou energii Judsonových psi nabitých snů ucítila ve chvíli, kdy se chystala vklouznout do vlastního lucidního snu.

Byla v županu, noční košili a bačkorách, stulená v křesle před krbem, s nohama pod sebou. Připravila si snový stav, povolala obrazy z místa činu Louisiny vraždy, když k ní dopluly proudy z druhého pokoje.

Zprvu se domnívala, že neznámé úponky paprsků snů generuje její vlastní halucinace. Ačkoliv upadala do bdělého snu častokrát, nikdy si nemohla být jistá, jak to bude vypadat. Trans byl vždy nepředvídatelný.

Když zaslechla, jak Judson naléhavě vykřikl, vytrhla se z transu.

Rychle vstala. Max se také probudil. Posadil se na posteli a upřel pohled ke vchodu do druhé místnosti.

Judson zasténal.

Gwen pospíchala ke dveřím. V tlumeném světle z krbu za sebou viděla Judsona nataženého na posteli. Z prstenu mu sálala do běla rozžhavená záře.

Max seskočil z postele a přidal se k ní ve dveřích, tlumeně nervózně zamňoukal.

Gwen zapojila talent a vklouzla do bdělého transu, aby pochopila, co se děje v Judsonově snovém obrazu. Nepřekvapila ji exploze jantarových blesků, jež vířily v atmosféře, ale udivila ji temná vířící energie násilí rozlévající se kolem postele. Intuitivně věděla, že Judson prožívá to, co způsobilo noční můru. Jeho nepřirozeně hluboký spánek ty účinky jen zintenzivňoval.

„Dobrý bože,“ zašeptala. „Jak dlouho se s tímto snem trápíš, Judsone?“

Pomalu vykročila k posteli. Nikdy nepřišla do kontaktu s osobou, která by spala tak hluboce. Obyčejně pracovala s klienty, kteří byli vzhůru. Terapeutický proces začínala uvržením zákazníků do lehkého transu. Pak vyvolala jejich snový obraz jen kousek od bdělého stavu. Intuice ji však varovala, že by nebyl dobrý nápad snažit se Judsona probudit. V současném stavu by mu trvalo dlouho, než by odlišil svůj sen od skutečného světa. Probudil by se tedy uprostřed živé halucinace. Mohlo by mu zabrat pár vteřin – možná dokonce minut – než by se dal dohromady. Za těchto okolností by mohl prsten plný neznámé paranormální energie napáchat i za tak krátkou dobu spoustu škody.

Ačkoliv se neodvažovala vyvést ho ze snového stavu příliš rychle, musela se ho dotknout, aby mu pomohla. Nebyla si však jistá, jak bude reagovat, byť jen na sebejemnější dotek. Byl lapený hluboko v podsvětí. A to nebylo nikdy dobré.

„První lekce každého člověka s paranormálními schopnostmi by měla být o tom, jak ovládat vlastní sny, Maxi,“ řekla tiše.

Max znovu zamňoukal. Znělo to jako hodláš-s-tím-konečně-něco-udělat. Několikrát mrskl ocasem, aby vyjádřil rostoucí netrpělivost, a posadil se jí u nohou, opřel se o ni celým tělem.

Judson na posteli vydal další tlumený hrdelní zvuk. Energie kolem něho byla ještě temnější a nebezpečnější. Sluneční světlo v prstenu zesílilo.

Neměla na výběr, usoudila Gwen. Nemůže mu dovolit, aby upadl ještě hlouběji do snového stavu.

Připravila se a zapojila talent na maximum. Max u jejích nohou se k ní přitiskl ještě pevněji, jako by jí nabízel podporu.

Opatrně se natáhla a dvěma konečky prstů se dotkla dlaně jedné z Judsonových rozhozených rukou.

Ačkoliv se domnívala, že je na fyzické spojení připravená, musela se hodně ovládat, aby nahlas nevykřikla, když jí přes smysly přejel elektrický šok.

Vkráčela přímo do srdce jeho noční můry.

Jantarové blesky se rýsovaly v temnotě, jež ji obklopovala. Ucítila přízračnou mlhu oznamující násilí a smrt. Děsné miasma plné strašlivého fialově zbarveného světla jí vířilo kolem nohou. Měla pocit, že zaslechla kočičí mňoukání.

„Judsone,“ řekla tiše. „Kde jsi?“

„Vítej v mém světě,“ prohlásil. „Neměla jsi sem chodit.“

Otočila se, pátrala po něm v blesky ozářené temnotě…

…a uviděla ho, jak ji sleduje ze stínů, u nohou vířící jezírko ultrafialové energie. Z očí mu sálala horečka, jež odpovídala rozžhaveným plamenům v jeho prstenu.

Nevypadal jako člověk chycený v pekle – v tomto temném podsvětí byl vládcem.

„Ani ty bys tu neměl být,“ řekla. „Je to jenom ošklivý sen. Pojď se mnou.“

Rozhovory ve snech jiných lidí byly stejné jako ty, jež vedla s duchy ve vlastním transu. Dialogy k ní přicházely jako zpětná vazba její intuice založené na tom, co vycítila v klientově auře.

„Nemůžu odejít,“ prohlásil Judson.

„Proč ne?“

„Něco jsem tu ztratil. Musím to najít.“

„Co jsi ztratil?“ zeptala se.

„Ještě nevím, ale až to najdu, poznám to.“

„Rozumím. Tenhle sen se stále opakuje, že?“

„Jo. Chodím sem často.“

„Přišel jsi sem pátrat po tom, co jsi ztratil, ale dnes v noci jsi zašel příliš daleko,“ namítla. „Toho jsem se obávala. Teď jsi tady kvůli tomu, co se dneska stalo v domě Louise Fullerové. Musíš se se mnou vrátit. Musíš dovolit svým smyslům, aby se zotavily, než budeš znovu snít tento sen.“

To ho zřejmě pobavilo. „Ty to nechápeš, že ne? Tohle je můj svět. Sem patřím.“

„Ne, tohle je sen a ty ho můžeš změnit. Ukážu ti jak.“

„Možná je to sen, ale taky moje minulost,“ odsekl. „Ta se snad nedá změnit, ne, paní paranormální poradkyně?“

„Minulost změnit nemůžeš, ale existuje lepší způsob, jak se s ní vypořádat.“

„Zatraceně. Mluvíš jako opravdická terapeutka,“ vyštěkl. „A pěkně drahá. Ale ty nejsi skutečná, že ne?“

„Ne, jsem jenom paranormální poradkyně, ale vím něco o tom, jak najít věci, které jsou ztracené ve snu. Ty na to nejdeš správně.“

„Opravdu?“ Začínal znít znuděně.

Ztrácela ho.

„Vrať se se mnou do reality,“ řekla. „Později, až si odpočineš, ti pomůžu prozkoumat tento sen.“

„To si nemyslím.“

„Proč ne?“

„Máš pravdu,“ prohlásil. „Tentokrát jsem zašel příliš daleko. Tak hluboko jsem ještě nikdy nebyl. Ale vidím tu věci, které jsem předtím neviděl. Možná že dneska v noci najdu to, co hledám.“

„Nijak ti to nepomůže, když se nebudeš moct vrátit do reality. Toho jsem se bála. Poslouchej, Coppersmithi. Zašel jsi dneska v noci příliš hluboko kvůli vyčerpání v Louisině domě.“

„Tys tam byla taky. Proč nejsi vyčerpaná jako já? Máš snad nějakou speciální paranormální supersílu?“

„Ne, dnes v noci mi nic není, protože jsi mě ochránil před nejhoršími dopady bouře v Louisině domě,“ odpověděla. „Ale chránil jsi také Nicole a Maxe a sebe. Jen bůh ví, kolik energie jsi soustředil přes ten prsten, abys nás zachránil. Dočasně jsi při tom ale vyčerpal své smysly. Musíš se pořádně vyspat, než vstoupíš do tohoto snu.“

„Měla jsi odejít, než jsi tu uvízla se mnou.“

„Bez tebe neodejdu,“ prohlásila. „Vrať se se mnou, Judsone.“

„Nemyslím, že je to možné. Už je pozdě.“

V těch slovech nebyly žádné emoce – ani lítost, ani zoufalství. Judson mluvil, jako by komentoval počasí, nezaujatě. Jako jeden z duchů, pomyslela si. Znovu jí přeběhl mráz po zádech. Tohle nebylo dobré. Nikdy nepracovala s někým, kdo by spadl takhle daleko do králičí nory snového stavu. I ona byla hluboko, ale jedním si byla jistá. Musí dostat Judsona zpět do reality, než sklouzne ještě hlouběji.

„Ne, není pozdě,“ namítla. „Můžeme se odsud dostat, ale musíme to udělat spolu. Nejsi jediný, kdo zašel dnes v noci příliš daleko. Přišla jsem za tebou. Teď tu jsem uvězněná taky.“

„Říkal jsem ti, žes sem neměla chodit.“

Tentokrát měla pocit, že zaslechla v Judsonově snovém hlase záblesk emocí. Zněl rozzlobeně. Pomyslela si, že je to dobré znamení.

„No, přišla jsem a teď jsem tu uvízla,“ oznámila. „Jestli nepůjdeš se mnou, nedokážu odsud odejít.“

„Máš přece paranormální talent. Vypadni z tohohle pekla, dokud můžeš.“

„Bez tebe ne. Přestaň se se mnou hádat. Tohle není jen obyčejný sen. Může přejít v kóma. Musíme odejít. Hned.“

Bylo to divné, ale taky začínala být naštvaná. To by se jí ve snu stát nemělo. Cvičila se, aby byla jen objektivní pozorovatel a průvodce. Byla to její práce, jemně vyvést klienta z uzavřené smyčky opakující se noční můry. Jakékoliv silné emoce způsobovaly zkreslení a zmatek ve světě snů – ve světě, který se skládal ze zkreslených a zmatených obrazů.

„Nevzdáváš se snadno, že ne?“ zeptal se Judson. Vypadalo to, že ho její tvrdohlavost zaujala.

„Ne,“ potvrdila. „Ne, pokud jde o mé klienty.“

„To jsem? Tvůj klient?“

„Dnes v noci ano. Vezmi mě za ruku, Judsone.“ Řekla to jako příkaz.

Po trýznivou věčnost snu si myslela, že neposlechne. Pak, k obrovské úlevě, se natáhl pro její ruku. Věděla, že její mysl jen interpretuje to, co se děje. Ve skutečnosti snila také. Judson se vynořoval. Nedržel ji za ruku doopravdy. Věděl to. Držení za ruku byla snová metafora.

Proto také ucítila fyzický a paranormální šok, když se jí jeho mocné prsty prudce sevřely kolem zápěstí v bdělém světě. Okamžitě se vytrhla ze snového stavu. Judson se vynořil s ní.

Otevřel oči. Zároveň zesílil stisk jejího zápěstí.

„Je to v pořádku, Judsone, už jsi vzhůru.“ Věnovala mu uklidňující úsměv, nebo v to alespoň doufala. Předpokládala, že svým nočním zrakem to uvidí. Zakroutila rukou, aby se osvobodila z jeho železného sevření. Nepustil ji. Místo toho ji dál svíral, zatímco ji pozoroval rozpálenýma očima.

„Nejsem jeden z tvých klientů,“ zachraptěl.

„Jsi vzhůru. Byl to jenom ošklivý sen. Bála jsem se, že bys mohl spát příliš hluboce, víš.“

„Nejsem jeden z tvých zatracených klientů.“

„Cože?“

„Říkám, že nejsem tvůj klient.“

Připomněla si, že po probuzení z hlubokého snu je daná osoba často zmatená obrazy z podsvětí. Je třeba ji uklidnit a přivést zpět do normálu.

„Nejsi žádný klient,“ řekla konejšivě.

„To je zatracená pravda.“

Přitáhl ji za zápěstí k sobě na postel. Manévr byl proveden s přesností bojovníka judo. V jednom okamžiku stála, v druhém ležela na zádech. Potemnělá ložnice se zatočila kolem ní.

Dobře, tohle je nová zkušenost v neznámých vodách paranormální snové poradkyně, pomyslela si. Ztratila kontrolu nad sezením. To se nemělo stát.

Než se znovu zorientovala a vymyslela plán, jak se s touto situací vypořádat, Judson už byl na ní, jedním svalnatým stehnem přišpendlil její nohy k dece. Chytil ji za druhé zápěstí, přidržel jí ho vedle hlavy a zmocnil se jejích úst s nemilosrdností, jež ohromila její smysly.

Polibek byl doslova rozpálený. Žhavá energie sálala v atmosféře. Mírně ji překvapilo, že nepodpálili postel. Ale na rozdíl od strašlivé energie snu, toto byl divoce planoucí plamen rozdmýchané vášně.

Judson zapojil talent. I ona jela po terapii naplno. Společně vyzařovali obrovský žár. Ale nejvíc ji šokoval a nadchl příval dechberoucího pocitu paranormální intimity. Včera v noci se mezi nimi odehrálo něco hodně podivného a teď to přišlo znovu. Intuice ji varovala, že čím víc času s Judsonem stráví – nejen supervášnivým sexem, ale v dosahu vzájemných aur – tím silnější je bude svazovat pouto – alespoň z její strany.

Judson pustil jedno z jejích zápěstí, aby jí mohl rozvázat pásek županu. Sevřel do dlaně její ňadro. Přesunul ústa k jejímu krku.

Vklouzla mu rukou pod tričko a zabořila nehty do svalů na zádech. Hořel jako v horečce.

„Judsone,“ zašeptala.

„Nejsem tvůj klient,“ zavrčel. „Řekni to. Nejsem tvůj klient.“

„Nejsi můj klient,“ vydechla. „Nemůžeš být můj klient, protože s klienty nikdy nespím.“

„To je dobře. Nespíš s klienty. Teď spíš se mnou. Jenom se mnou.“

Rozepnul jí noční košili a zlíbal prsa s hladovou zoufalou vážností. Při doteku jeho jazyka na citlivých bradavkách vykřikla. Pustil i druhé zápěstí a rozepnul si kalhoty. Vyhrnul jí okraj noční košile do pasu. Pak jí zajel rukou mezi nohy.

„Horká a žhavá,“ zamumlal jí do krku. „Tak tě mám rád.“

Jeho smích byl tlumený a temný a ďábelský. „Jsme stvořeni jeden pro druhého, Oči plné snů.“

Možná, pomyslela si, ale nejspíš ne. Tohle nebyla láska. Neměli čas zamilovat se. Tohle byla čirá vášeň poháněná poutem, jež bylo ukováno v paranormálních plamenech sdíleného nebezpečí a snové terapie. Věděla, že dnes v noci nesmí věřit svým pocitům, ale v daném okamžiku jí na tom nezáleželo.

Judson si sundal kalhoty, vrátil se zpátky na ni a prudce do ní pronikl. Přitáhla ho k sobě, objala ho nohama.

Vyvrcholení jí projelo během pár vteřin. Zaslechla Judsonovo zasténání, když ji následoval přes okraj a do nespoutaných moří, jež je očekávala.

28

Byla to dobrá noc. Měl na háčku nového klienta a všechno šlo vážně dobře. Ženin dvaadevadesátiletý tchán měl výborné zdraví a působil dojmem, že tu bude do stovky. Naneštěstí pro dědice stařík rozhazoval dědictví na každém kroku. Tímto tempem své peníze přežije. Jeho snacha s tím měla značné problémy. S manželem počítali s tchánovými penězi, aby měli z čeho žít ve vlastním důchodu.

Všechno to bylo tak nespravedlivé. Sundew to chápal. A ne že by si ten stařík užíval života. Musel se vzdát jídla a svého milovaného golfu už před lety. Teď trávil dny hraním karet a sledováním televize s ostatními obyvateli velice drahého domova důchodců, zatímco si stěžoval, že ho nikdy nikdo nepřijde navštívit. Jeho syn a snacha mezitím sledovali, jak rozhazuje jejich dědictví do posledního centu.

Smrt starého pána všechno změní.

Kdysi dávno na začátku musel Sundew trávit měsíce, aby podnik udržel. Celé hodiny hledal na internetu potenciální klienty. Pak následoval pracný úkol přivést je k názoru, že jejich problémy s dědictvím mohou jako kouzlem zmizet – za jistou cenu.

Dneska bylo všechno lehčí, nemusel tolik pátrat a tolik riskovat. Jako vždy se ukázala nejlepší formou reklamy ústní doporučení. Byla tak efektivní, že Sundew už neměl nouzi o potenciální klienty, kteří se scházeli na chatu.

Peníze už nebyly problém. Nyní Sundew pracoval ze zájmu.

Nějak se mu vraždy na objednávku staly drogou.

Až donedávna mu bylo Wilby v Oregonu dokonalým doupětem, v němž se skrýval, když nelovil. Pravda, rozruch před dvěma lety byl blízko, ale když Gwen Frazierová odjela z města, všechno se to uklidnilo.

Pak Sundew zjistil, že Evelyn Ballingerová pojala podezření. Problém se vyřešil docela snadno, ale teď se mu věci začaly sypat pod rukama.

Ta mrcha se vrátila do města a nebyla sama.

Frazierová by sama o sobě problém nepředstavovala. Byla to nula, jen druhořadý talent, který viděl aury – což není žádná zbraň hromadné destrukce. I přes to, co se stalo před dvěma roky, v ní neviděl žádnou skutečnou hrozbu. Každopádně by se s ní dokázal vypořádat.

Ale Coppersmithova přítomnost situaci komplikovala. Jeho rodina byla mocná a bezpochyby by ztropila značný povyk, kdyby jeden z jejich synů a dědiců obchodního impéria umřel v malém městečku jako Wilby. Měli by spoustu otázek.

Coppersmithovi měli navíc spoustu tajemství. A co víc, dokázali je hodně dobře skrývat.

Tajemství byla vždy zajímavá. Sundewova vlastní rodina jich měla nepočítaně. A byli v jejich ukrývání stejně dobří jako Coppersmithovi.

29

Judson se probudil krátce před úsvitem s jasnou znalostí vrahovy mysli.

Vím, co jsi a proč zabíjíš, ty hajzle. Jsem ti o krok blíž. Už nejsem daleko.

Odhodil přikrývku a posadil se na okraji postele. Na sobě měl jen spodky. Zaplavily ho vzpomínky na minulou noc. Znovu se ocitl v tom zatraceném snu – tentokrát možná trochu moc daleko – ale Gwen ho z něho vytáhla. Ať už se mu to líbilo, nebo ne, na chvíli se stal jejím klientem.

Sáhl po pouzdru a zbrani. Záleželo ale na tom, usoudil, že když ho vytrhla z toho snu, znovu se z nich stali milenci.

Dveře mezi jejich pokoji byly otevřené.

Natáhl si kalhoty a prošel ke Gwen. Byla stále v noční košili a županu, ale neležela v posteli. Byla stočená v křesle, hlavu opřenou o polštář. Oči měla zavřené. Max se jí uvelebil vedle stehna. Kočka ho probodla pohledem zpoza přivřených očí.

„Máš kliku, kámo,“ naznačil Judson rty. „Jenom proto, že ses k ní dostal první, si nemysli, že máš přednostní práva.“

Max se netvářil nijak ohromeně. Judson váhal, jestli má Gwen přenést na postel, nebo ji přikrýt přikrývkou, když otevřela oči.

„Jsi vzhůru,“ konstatovala.

„Ty taky.“

„Jak se cítíš?“

„Dobře.“ Zarazil se a pak udělal to, co udělat musel. „Díky tobě. Nejsem si tak úplně jistý, že bychom si tu spolu dneska ráno povídali, kdybys mě včera v noci nevytáhla z toho snu. Máš to u mě.“

Nadzvedla obočí. „Ne, nedlužíš mi o nic víc než já tobě. V tomhle jsme parťáci. Včera jsi mě zachránil stejně jako Nicole a Maxe. A já jsem ti mohla v noci pomoct. To parťáci dělají. Kryješ mi záda, já kryju tvoje. Ani jeden s tím nepřestaneme. Tak to funguje.“

Přešel blíž k ohni. „Znáš to díky době strávené s Abby a Nickem na Sluneční akademii, že?“

„Ano,“ potvrdila.

Zadíval se na ni, konečně pochopil. Partneři. Milenci. Žádný klient. To zvládne.

„Ne,“ řekl. „Ani jeden s tím nepřestaneme. Nikdy.“

„Jsem ráda, že jsme si to vyjasnili.“ Usmála se a protáhla. „Trochu jsem přemýšlela, když jsi byl pryč.“

„I mě pár věcí napadlo, když jsem se probudil.“ Chladné vzrušení lovce ho pomalu ovládalo. „Znám ho, Gwen. Ne jeho jméno nebo totožnost – zatím ne – ale znám ho a vím, proč zabíjí.“

Oči se jí rozzářily nadšením. Věděl, že chápe, co cítí. Také mu bylo jasné, že nemá problém s tím, že je na tom vzrušení trochu závislý. Hodně závislý.

„Intuice ti něco napověděla?“ zeptala se. „Pověz mi to.“

„Předpokládali jsme, že tu máme nějakého vraha, který se zmocnil Taylorova foťáku a snaží se ho napodobit. Ale to se tu neděje. Tenhle chlapík je profík.“

„Profesionál?“ Gwen spustila nohy na podlahu, výraz jí ztvrdl. „Mluvíš o nájemném zabijákovi?“

Náhlý pohyb vyrušil Maxe. Zabručel, vstal a seskočil z křesla. Přistál na podlaze se slyšitelným zaduněním a přeťapkal pokoj. Vyskočil na parapet a vyhlédl do začínajícího rozbřesku.

„Způsob, jakým se zbavil Evelyn Ballingerové a Louise Fullerové, působí jako práce profíka, který se snaží zamést stopy,“ uvažoval Judson. Sesul se do křesla proti Gwen. „Vysvětluje se tím kontrolovaná energie, kterou jsem na místech činu zachytil. Profíci cítí příval adrenalinu, když si vyberou cíl, ale vědí, jak ho zvládnout. Jsou šílení svým vlastním způsobem, ale zanechávají za sebou jinou vizitku.“

„Psychotronik a nájemný vrah ozbrojený krystalem, který dokáže zabít bez jediné stopy.“ Gwen se předklonila a složila paže na kolenou. Zadívala se do ohně. „Nevím, co mě děsí víc, pomyšlení, že máme tu čest s šíleným sériovým vrahem, nebo zabijákem, který vraždí pro peníze.“

„Radši bych bral šílence,“ prohlásil Judson.

Probodla ho pohledem. „Proč?“

„Protože šílenec dělá víc chyb. Profíci umí rychle zmizet, když se něco pokazí, a vědí, jak zůstat ukrytí tak dlouho, jak je to nutné. Profíci mají několik sad dokladů a pronajatých domů na bezejmenných ostrovech v Karibiku. Profíci se nedají chytit jen tak.“

Gwen se zamračila. „Ale tenhle profík očividně žije v bezejmenném městečku na severozápadě Pacifiku.“

„Princip je stejný.“

„Jenže profíci nevraždí lidi jen tak nazdařbůh,“ namítla Gwen. „Nebo ano?“

„Ne. Dělají to pro peníze nebo aby ochránili vlastní tajemství. Motivy ti napoví hodně. Jestli se nemýlíme, Evelyn zavraždil proto, že narazila na pravdu ohledně jeho práce. Teď jen musíme zjistit, proč zabil Louise.“

Gwen složila paže, opřela se a zabubnovala prsty na opěrátku. „Nejsem žádná odbornice, ale říkal jsi, že ta zbraň, kterou vrah používá, je nejspíš založená na krystalové technologii, je to tak?“

„To je pracovní teorie podle toho, kde vrah stál, když oběti zemřely. Nenapadá mě jiný způsob, jak by je zabil.“

„Taky ses zmiňoval, že ty nejmodernější paranormální krystalové věcičky, s možnou výjimkou toho prstenu, co nosíš, vyžadují pravidelné ladění, jestli mají fungovat optimálně.“

Po Judsonově krevním oběhu se rozlil adrenalin.

„Ten ničema potřeboval někoho, kdo umí vyladit krystaly,“ řekl tiše. „Louise byla jako oddělení na paratechnologie. Ladila krystal v jeho zbrani. To si myslíš?“

„Ano.“

„To je úžasné, Gwen. Líbí se mi to. Moc se mi to líbí.“

„Dobře, zpomal,“ krotila ho Gwen. „V mé logice je jedna chybička. Jestli vrah potřeboval Louise, aby mohl pracovat, proč ji zavraždil?“

„Došel k závěru, že nemá jinou možnost. Jak jsem říkal, tenhle chlapík je profík a taky tak uvažuje. Zametá za sebou stopy. Louise o něm věděla příliš mnoho. Musel se jí zbavit, než si s ní promluvíme.“

„Nejspíš teď odjede z města, aby zakryl stopy. Možná už je pryč.“

Judson sledoval tančící plameny, uvažoval, co zjistil na místech, kde ženy zemřely. „To si nemyslím. Nakonec odjede, až rozruch odezní, ale radši tu zůstane, dokud tu budeme nebo dokud nebude mít pocit, že nemá jinou možnost.“

„Ale proč?“

„Tohle je velice malé městečko. Jestli tu vrah žije jako jeden z pilířů komunity, abych tak řekl, a najednou zmizí, všichni včetně Oxleyho si toho všimnou. Budou se vyptávat. Profík by se tomu radši vyhnul, kdyby to šlo.“ Judson potřásl hlavou, znovu si v myšlenkách projel postřehy, které získal na místech činu. „Ne, doufá, že když jsou Ballingerová a Fullerová mrtvé, dostaneme se do slepé uličky.“

„V tom případě, co uděláme dál?“ zeptala se Gwen.

„Zkusíme uvažovat tak jako on. Jedno víme jistě.“

„Ano?“

„Dříve či později bude potřebovat někoho, kdo mu vyladí ten jeho krystal,“ konstatoval Judson.

30

Judsonovi zazvonil telefon. Vytáhl ho z pouzdra na pásku, podíval se na zakódované číslo a hovor přijal.

„Co pro mě máte, Sawyere?“ zeptal se.

„Je to nějaký profík,“ ohlásil Nick. „Dostává za to prachy.“

„Věřte mi nebo ne, ale to už jsem taky zjistil.“

„Bože, nejste Sherlock Holmes?“

„Vzhledem k vašim úžasným schopnostem a talentu jsem čekal trochu víc informací,“ odsekl Judson. „Něco dalšího?“

„Mám toho víc, díky svým úžasným schopnostem a talentu. Především jste měl pravdu, nejde po psychotronicích. Žádná z obětí nevykazovala zájem o paranormálno. Nikdo z nich netvrdil, že by měl nějaké nadpřirozené schopnosti.“

Judson se usmál vzrušení v Nickově hlase. Se Sawyerem měli víc společného, než by si někdo z nich přiznal, pomyslel si.

„Takže co mají všechny ty oběti společného?“ zeptal se.

„Ten největší ze všech stimulů – peníze. Čtyři ze šesti se dali rozhodně považovat za postarší. Zbylí dva trpěli dlouhodobými chronickými nemocemi. Všech šest stálo v cestě velice značnému dědictví či životním pojistkám.“

„Podíváme se na zoubek jejich dědicům,“ usoudil Judson.

„Vzhledem ke svým úžasným schopnostem a talentu jsem krok před vámi,“ oznámil Nick. „Několik už jsem si jich prověřil. Dvaačtyřicetiletý syn poslední oběti nedávno přesunul na jistý zahraniční účet větší množství peněz. Podobná částka byla zaplacena na tentýž účet synovcem dalšího zemřelého.“

„Víte co? Jste vážně dobrý, Sawyere. Myslím, že byste si rozuměl s mou matkou.“

„Vaši matku znám,“ odpověděl Nick. „Budu na svatbě, vzpomínáte? Milá dáma. Ukázalo se, že si s Girardem myslí, že mám výborný vkus. To já jsem navrhl jako hlavní barvu tmavě fialovou a zlatou.“

„To rád slyším, ale proto si nemyslím, že byste si měli s mamkou promluvit. Máma ví, jak sledovat peníze, lépe než kdokoliv, koho jsem kdy potkal. Řekl bych, že má na to paranormální talent, ale ona v nadpřirozeno nevěří.“

„Žertujete?“ odfrkl si Nick. „Když vychovala vás, vašeho bratra a sestru?“

„Mamka radši prohlašuje, že máme všichni dobrou intuici.“

„Hm, dobře. To zní líp než myslet si, že jsou její děti blázni.“

„Něco takového.“

„Takové už jsou mámy, když jde o jejich maličké, vždycky se na všechno dívají z té pozitivní stránky,“ prohlásil Nick. Mluvil naprosto bezvýrazně.

Judson si náhlého ticha na druhé straně linky nevšímal. „Snažím se říct, že by vám mohlo pomoct, kdybyste si s mamkou jedno odpoledne sedli, jako třeba dneska, a zjistili, jestli někdo tady z Wilby nepřesunuje obrovské množství peněz.“

„Chcete, abychom prověřili městečko plné stárnoucích hippie, chronických ztroskotanců, neúspěšných umělců a různých zatracenců? To by trvalo celé dny, ne jedno odpoledne.“ Ale Nick už zněl zaujatě.

„Řeknu Gwen, aby sestavila seznam lidí, kteří byli ve spojení s výzkumem Evelyn Ballingerové. Zavolám vám, jakmile budu mít jména.“

„Budu na váš telefonát čekat se zadrženým dechem. Mezitím mám ještě něco, co by vás mohlo zajímat. Je pravda, že žádná z obětí nefušovala do paranormálna, ale přinejmenším v případě dvou obětí můžu říct, že asi tak měsíc předtím, než byli zavražděni, jejich dědici – synovec u první a snacha u druhé – strávili nějaký čas v chatovací místnosti, kterou vede nějaký paranormální poradce. Do té doby nevykazovali ani synovec, ani ta snacha žádný zájem o psychotroniky nebo jasnovidce či vykladače tarotů.“

Judson sevřel telefon. „To jste mi měl říct dřív.“

„Chtěl jsem si to nejlepší nechat na konec.“

„Máte jméno toho online poradce?“ zeptal se Judson.

Gwen vytřeštila oči.

„Používá jméno Sundew,“ prozradil Nick. „A než se zeptáte, už jsem si to našel. Sundew, čili rosnatka, je masožravá rostlina. Roztomilé, ne? Myslím, že by bylo zajímavé zjistit, jestli některý z dalších šťastných dědiců nekontaktoval před vraždami Sundewa.“

„To ano,“ souhlasil Judson. „Bylo by to hodně zajímavé. Jak jste, k čertu, našel informace o Sundewovi?“

„Strávil jsem trochu času na počítačích těch dvou dědiců, o kterých jsem se zmiňoval,“ prozradil Nick nevzrušeně. „Neuvěřitelné, kolik lidí nechává svá hesla povalovat kolem.“

„Víte, bylo by velice nepříjemné, kdyby vás v průběhu vyšetřování zatkli,“ upozornil ho Judson.

„Nemusíte to říkat nahlas.“ Nick zněl znovu bezvýrazně. „Jsem si vědom, že kdyby mě náhodou chytili, zjistím, že o mně Coppersmithové nikdy neslyšeli.“

„Ne že bychom mohli předstírat, že vás neznáme, to už není moc možné.“

„Ne?“

„Ne. Teď spadáte do kategorie přátelé a rodina, s tím už nic nezmůžeme. Mamka by mě zabila, kdybyste Abby neodvedl k oltáři. Jestli budete mít potíže s policajty, nic neříkejte a zavolejte mi.“

„Co uděláte?“ zeptal se Nick zdráhavě zvědavě.

„Coppersmith a spol. má hromadu právníků, hodně dobrých právníků. O všechny otravné detaily se postarají. Ve vězení nezůstanete dlouho.“

„To rád slyším.“

„Ale můj život by byl nesmírně jednodušší, kdybyste se vůbec chytit nenechal,“ varoval ho Judson.

„Jen klid, nikdy mě nelapili. Nehodlám si teď zkazit svůj dokonale čistý rejstřík. Pošlete mi ten seznam lidí, které chcete, abychom s vaší mamkou prověřili, a dávejte pozor na Gwen. Jestli se jí něco stane, budete se zodpovídat mně.“

„Chápu.“

Judson ukončil rozhovor a zadíval se na Gwen. „Ne všichni paranormální poradci se očividně řídí stejnými vysokými etickými pravidly jako ty.“

„Zatraceně,“ hlesla Gwen. „Nic naši profesi nepoškodí tolik jako zabijácký konzultant.“

31

Gwen pozorovala Judsona, jak zvedá konvici a prochází dveřmi do koupelny, aby ji doplnil vodou. Max ho následoval, kdyby mu chtěl Judson náhodou doplnit misku se žrádlem.

„Myslíš, že tenhle Sundew používá chatovací místnost, aby přilákal zákazníky, je to tak?“ zeptala se Gwen.

„Podle mého ano,“ zavolal Judson přes dveře. „Drby po internetu se nejspíš šíří v jeho prospěch. Může je zkontrolovat anonymně v chatovací místnosti, vybrat ty, co vypadají nejperspektivněji, a pak je osobně kontaktovat, aby jim nabídl své služby.“

„Můžeme mu zatrhnout jeho business tady ve Wilby, ale jestli ho nezastavíme, bude pokračovat v zabíjení, že ano?“

„Jistě.“ Judson se vynořil z koupelny a nalil vodu do kávovaru. Konvici postavil na rozžhavenou plotýnku a nasypal kávu do přístroje. „Už je na tom závislý, nejspíš docela dlouho.“

Gwen se otřásla. „Ale říkal jsi, že je to profesionál, že to dělá pro peníze.“

„To neznamená, že není na své práci závislý, zvlášť na pocitu moci, kterou mu to dává.“

Max ztratil veškerou naději na další jídlo a vyskočil na postel. Usadil se a přivřel oči.

Gwen se snažila potlačit chlad, který ji mrazil až do morku kostí. „Jestli je Sundew závislý na vraždění, pak je to prostě další sériový vrah, i když se považuje za profíka.“

Judson zapnul kávovar. „Jenom další ze zrůd.“

„Dobře, dejme tomu, že bude potřebovat další talent na vyladění krystalů,“ nadhodila Gwen. „Jak nahradí Louise? Ne že bys našel takového člověka na internetu nebo v telefonním seznamu. Alespoň si nemyslím, že by to šlo.“

Judson sledoval, jak káva odkapává do konvice, jako by byl přístroj křišťálová koule, která dokáže odhalovat tajemství. „Kdybych já byl vrah, nejspíš by mě napadlo, že nejlepším zdrojem informací budou Evelyniny záznamy.“

Gwen nadzvedla obočí. „Nejspíš by tě to napadlo?“

Trhl sebou. „Omlouvám se za to. Uvažoval jsem teď chvíli jako zločinec. Je to můj zvyk.“

„Nemusíš se omlouvat,“ řekla rychle. „Nemyslíš jako zločinec, když se jim snažíš nahlédnout do hlav.“

„Ne?“ Zněl pobaveně.

„Ne. Uvažuješ jako dobrý vyšetřovatel. Děláš to, pro co ses narodil – honíš ničemy.“

„Díky. To se mi líbí. Jak Evelyn našla své testovací subjekty před dvěma lety?“

„Chápu, kam tím míříš.“ Gwen se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. „Evelyn měla vlastní poradenské záznamy z doby, kdy pracovala na Sluneční akademii. Byly uložené v jejím počítači. Ty soubory poskytují pěkný, pečlivě seřazený seznam lidí s talenty. Strašné pomyšlení, že Sundew bude pronásledovat nevinnou osobu se schopnostmi vyladit krystaly, aby ji přiměl ke spolupráci.“

„Nebude k tomu mít šanci, protože ho zastavíme,“ slíbil Judson.

„Opravdu si myslíš, že to dokážeme?“

„Ano,“ přikývl. „Vážně si myslím, že to dokážeme. A brzy.“

Káva se dovařila, a tak ji chvíli mlčky upíjeli. Pak Gwen odložila šálek.

„Nebude tak snadné je najít, víš,“ prohlásila.

Judson se na ni zadíval. „Mluvíš o talentech ze záznamů Akademie?“

„Ano. Říkala jsem ti, že se většina z nás naučila, jak se držet v pozadí a tvářit se jako normální. Nejlepší v tom byly právě ty nejnebezpečnější talenty. Existovali ale také studenti, které jejich schopnosti přemohly nebo kteří byli příliš psychicky nevyrovnaní, než aby je zvládli. Někteří skončili v blázincích. Jiní na ulicích. Pár jich jednoduše zmizelo. Tenhle Sundew bude mít plné ruce práce, aby v těch záznamech objevil nějaký talent na krystaly.“

„Ty jsi v předstírání výborná,“ odtušil Judson. „Proč jsi nezkusila mainstreamový svět? Se svým talentem by sis vedla skvěle. Vsadím se, že by sis vydělala několik stovek dolarů za hodinu jako prvotřídní psychiatrička. Nikdo by netušil, že jsi tak dobrá v práci díky nadpřirozeným schopnostem.“

Pousmála se. „Jinými slovy, chceš vědět, proč se prezentuju jako podřadná paranormální poradkyně, když bych mohla mít za jménem spoustu titulů?“

„Jen abys věděla, nikdy jsem nepoužil výraz podřadná.“

„Pravda. No, odpověď může být dvojí. Zaprvé, není snadné odhodit minulost, když ta minulost zahrnuje místo jako Sluneční akademie.“

„Potřebovala jsi jen novou totožnost,“ namítl Judson.

„Je fakt, že Nick mi mohl obstarat falešnou identitu, včetně diplomu z nějaké vážené školy,“ souhlasila. „Občas dostane nabídku, aby to zařídil.“

„Je všestranný.“

„Rozhodně.“ Uvědomovala si, že z ní vyzařuje opravdová hrdost. „Nick je velice talentovaný. A mám-li ti říct pravdu, tu a tam jsem uvažovala, že jeho nabídku přijmu. Ale nechtěla jsem strávit zbytek života předstíráním, že jsem něco, nebo spíš někdo, kdo nejsem.“

„Byla by to perná práce.“

„Abych udržela takovou lež, musela bych podvádět všechny kolem sebe čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, rok za rokem. Myslím, že bych to dlouho nevydržela.“

„Je to podobné jako program pro ochranu svědků,“ uvažoval Judson.

„Jen si představ, že nemůžeš prozradit pravdu o vlastní minulosti ani blízké kamarádce či milenci, aniž bys riskoval, že ztratíš jejich přátelství nebo lásku. Představ si, že nemůžeš nikomu věřit natolik, abys mu prozradil pravdu o sobě.“

„Moje rodina udržovala tajemství po dvě generace,“ namítl. „A čekáme, že ho ještě chvíli udržíme.“

Ta tichá poznámka ji zaskočila.

„To ano,“ připustila. „Ty a tvoje rodina víte, jaké to je, že? Ty krystaly z Fénixova dolu –“

„Nejde jenom o ty krystaly. Sam se bude ženit. S Abby budou chtít děti. Oba mají silné paranormální profily. Moc toho o nadpřirozené genetice nevíme, ale dá se předpokládat, že jejich děti budou také talentované. Musíme ty děti ochránit a pomoct jim zvládnout jejich povahy.“

„O tom jsem nepřemýšlela, ale předpokládám, že dokonce i člen bohaté a vlivné Coppersmithovy rodiny, který má nějaké schopnosti, se musí naučit tvářit jako normální.“

„Pokud chceš řídit firmu v normálním světě, tak musíš. A Coppersmith a spol. je hodně velká firma.“

Usmála se. „To jsem slyšela.“

„Podstatné pro nás je, že se musíme v životě alespoň částečně ukrývat, stejně jako to budou muset dělat naši potomci. Nikde není řečeno, jestli a kdy se veřejnost naučí považovat paranormálno za normální.“

„Ale aspoň máš kolem sebe rodinu, která ti pomáhá ta tajemství střežit.“

„Co víš o své rodině?“ zeptal se.

„O své biologické rodině? Nic moc. Vychovala mě teta, která si mě vzala k sobě, když rodiče zemřeli při automobilové nehodě. Teta Beth byla moc hodná, ale taky hodně nábožensky založená. Když se u mě začal projevovat můj talent, byla… zděšená. Myslím, že doopravdy věřila, že jsem posedlá. Neustále mě vodila do kostela. Nakonec jsem toho měla dost a předstírala, že jsem vyléčená. Ale jsem si jistá, že tušila, že mám stále vidiny. Její poslední slova na smrtelné posteli byla: ‚Neříkej to nikomu.‘“

„To nebyla tak špatná rada, vzhledem k okolnostem.“

„Ne, to nebyla,“ souhlasila Gwen. „A já se jí snažila řídit. Ale stejně jsem skončila na Sluneční akademii.“

Judson se zamračil, náhle vypadal zamyšleně. „Jak k tomu došlo? Přece jen to byla drahá internátní škola. Abby říkala Samovi, že její rodina zaplatila jmění, když ji tam poslala.“

„Já jsem se tam dostala stejně jako Nick. Informovali nás, že naše výdaje byly pokryty ze zvláštního charitativního fondu. Měli jsme kliku. Evelyn mi pak ale prozradila pravdu. Řekla mi, že sociální pracovníci, psychiatři a další lidé, kteří narazili na mladistvé vykazující zvláštní symptomy, měli tyhle děti posílat na Akademii kvůli zhodnocení. Když pak splnily kritéria pro přijetí, mohly nastoupit na školu a výdaje byly zaplaceny. Sam tvrdil, že přinejmenším jeden, možná i víc poradců na té škole aktivně pátralo po studentech, kteří vykazovali známky talentu.“

„Až náš úkol skončí, chci zjistit, jestli existují ještě nějaké další kopie záznamů té školy,“ prohlásil Judson. „Nelíbí se mi, že by je někdo mohl použít při lovu na talenty.“

Ta slova zafungovala na Gwen jako ledová voda. Narovnala se na židli a prohrábla si vlasy prsty.

„Pokud mě omluvíš, dám si rychlou sprchu,“ prohlásila. „Byla to dlouhá noc. Hodila by se snídaně.“

Zvedla se z křesla. Ale Judson už stál na nohou a blokoval jí cestu. Čelist měl zaťatou a v očích mu žhnulo.

„Co jsem, k čertu, řekl?“ zeptal se.

Zadívala se mu do očí. Neprojevuj žádnou slabost.

Zdvořile se na něho usmála. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Nechovej se tak.“ Judson ji vzal za ramena. „Řekl jsem něco, kvůli čemu jsi celá ztuhla. Co to bylo?“

„Promiň.“ Mluvila zdvořilým tónem. „O nic nešlo. Jen záblesk reality.“

Pevně ji stiskl a přitáhl si ji blíž. „Mluv se mnou, Gwendolyn Frazierová. Možná jsem psychotronik, ale do hlavy ti nevidím.“

„O nic nejde,“ pronesla, zjemnila svá slova, protože věděla, že opravdu netuší, proč se cítí uraženě. Pravda byla, že k tomu neměla žádný důvod. „Jen jsem si připomněla, že tohle je pro tebe jen krátkodobý úkol, to je vše. Jsi tu kvůli Samovi a Abby. Až tenhle případ uzavřeš, pustíš se do něčeho jiného.“

Náhle se mu rozbřesklo. Přimhouřil oči.

„Takže o to jde,“ zamumlal. Přesunul jí ruce na tvář. „Něco si tu vyjasníme. Tahle práce je možná krátkodobá. Vážně v to doufám, protože nám tu pobíhá nějaký vrah. Ale nechci, aby to bylo krátkodobé mezi námi. Pokud jde o mě, nejde o žádné víkendové povyražení.“

Úleva, jež ji zaplavila, byla tak silná, že by se znovu sesula do křesla, kdyby ji nedržel. Nebuď příliš nadšená, varovala se. Ber to prostě den za dnem.

Odkašlala si. „Nebyla jsem si jistá, jak jsi to myslel. V poslední době se toho stalo nějak moc. V situacích, jako je tahle, se občas vynoří příliš mnoho emocí. Úsudek nefunguje. Intuice je nespolehlivá.“

„Vážně? Máš v takovýchhle situacích hodně zkušeností?“

Ucítila příval vzteku – nějak moc rychle, uvědomila si. Pěkně přehnaná reakce.

„Víš, co se snažím říct,“ namítla. „Proboha, jsme prakticky cizí lidé.“

„Tvrdila jsi, že jsme parťáci.“

„To taky,“ řekla rychle. „Alespoň prozatím.“

„Parťáci, co spolu spí. Víš, co to z nás dělá?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou.

„Milence.“

Zadržela dech. „Milence?“

„Ano. Milence.“

Políbil ji, než mohla říct něco dalšího. Byl to důkladný polibek. Nepřestal, dokud nevzdychala a neroztála mu v náručí. Než ji pustil, oba ztěžka oddechovali.

„Milenci,“ zopakoval, prohlásil to jako fakt.

„Dobře,“ hlesla. Zhluboka se nadechla a pak ustoupila. „Milenci.“

Vypadal spokojeně. „Jsem rád, že jsme si to vyjasnili.“

„Rozhodně.“ Zamířila do koupelny. „Kdo tvrdí, že chlapi neumí komunikovat?“

Pevně za sebou zavřela dveře a zamkla je.

32

Když se Judson vynořil z koupelny po vlastní ranní sprše, varovalo ho Maxovo tiché zamňoukání. Kočka byla v Gwenině pokoji.

Jemný závan energie připomínal Judsonovi světlý proud řeky v podzemí, jež ho vyvedla ze zaplavené jeskyně. Zaslechl tiché kroky na chodbě a zkontroloval hodinky. Za chvíli bude sedm.

Slyšel, jak se dveře na chodbě vedoucí na schodiště tlumeně zabouchly.

Max znovu zamňoukal, tentokrát naléhavěji.

Judson si vzal čistou košili ze skříně a prošel dveřmi mezi dvěma pokoji. Na druhé straně velké postele uviděl Maxe shrbeného přede dveřmi na chodbu.

Gwen vyšla ze šatny, zapínala si džíny.

„Na co si to Max stěžuje?“ zeptal se Judson.

„To nevím.“ Gwen pohlédla ke dveřím. „Před několika minutami začal vydávat ty zvuky, když jsi byl ve sprše. Nejspíš má hlad. Nakrmím ho, než půjdeme dolů na snídani.“

Max náhle ztratil zájem o to, co ho přilákalo ke dveřím. Vstal a přecupital přes místnost, aby pozdravil Gwen předením. Sklonila se a podrbala ho za ušima.

„Musel na chodbě někoho slyšet,“ uvažoval Judson.

„Jak to víš?“

„Protože i já jsem někoho zaslechl. Zřejmě sešel po bezpečnostním schodišti vzadu.“

Gwen se narovnala. „Nejspíš nějaký host, který si šel po ránu zaběhat.“

„Nejspíš. Podívám se.“

Judson se otočil, přešel místnost, otevřel dveře a vykročil na chodbu. Nástěnné svícny osvětlovaly místo teplou, zlatavou září. Pohlédl na zablácené otisky na podlaze a pak je následoval ke schodišti.

Otevřel dveře právě včas, aby zaslechl, jak se dveře v prvním patře u paty schodiště otevřely a zase zavřely.

Vrátil se chodbou a vešel do svého pokoje. Gwen na něho čekala.

„No?“ zeptala se.

„Naše návštěvnice vyšla ven. Na koberci a schodišti po ní zbyly blátivé otisky.“

Gwen byla ohromena. „Tvoje parasmysly ti prozradily, že ta osoba byla žena?“

„Ne, podváděl jsem a použil normální smysly. Ty otisky patří ženě. Přišla po bezpečnostním schodišti, přistoupila ke tvým dveřím, pak se otočila a odešla stejnou cestou. Pojďme se podívat do tvého pokoje.“

Prošel spojovacími dveřmi a obešel postel, aby prozkoumal místo, kde byl předtím Max shrbený. Z tohoto úhlu viděl, co předtím z druhé strany místnosti nezahlédl.

Na podlaze ležela obálka.

Zvedl ji.

„Vypadá to, že tu nechala vzkaz,“ oznámil.

„Nejspíš účet za pokoje tady v penzionu,“ prohlásila Gwen. „Postarám se o to při snídani.“

„To není účet za pokoje.“ Na obálce nebylo žádné jméno či adresa, ale cítil zoufalství, jež se vpíjelo do papíru.

Otevřel obálku a vyndal fotografii.

Gwen se postavila vedle něho.

„To je kopie stejného skupinového snímku, který jsem našla na podlaze vedle Evelynina těla,“ prohlásila. „Ten obrázek se sedmi výzkumnými subjekty.“ Podívala se pořádně. „Někdo zakroužkoval můj obličej.“

Judson otočil snímek a nahlas přečetl načmáraný vzkaz na zadní straně. „Jsi na řadě.“

33

„Jsi si tím jistý?“ zeptala se Gwen.

„Skoro,“ odpověděl Judson.

Gwen pootevřela smysly a pozorovala jeho auru, když nastartoval SUV. Rozhodně mu žilami proudila směsice adrenalinu a psi energie – už od chvíle, kdy otevřel tu obálku s nehezky označenou fotografií. Jako obvykle se však plně ovládal.

Chvíli mlčky seděl a pozoroval hustý lesík mlhou zahalených stromů mezi vozidlem a zadními dveřmi Hudsonova květinářství.

Max ze zadního sedadla vykukoval přes nově opravená dvířka přepravky.

Přestalo pršet, ale ranní mlha převalující se nad řekou tlumila zvuky a omezovala viditelnost. Alespoň tak působila na ty, kteří měli skoro normální sluch a zrak, pomyslela si Gwen.

„Co vidíš?“ zeptala se Judsona.

„Cože?“ Podíval se na ni. Oči mu zářily tlumenou psi energií.

„Jen jsem uvažovala, jestli dokážeš vidět přes tu mlhu.“

„Občas zapomínám, že vidíš věci jinak než já. Neboj se, nevrazím do stromu a nepraštím se.“

„Tahle možnost mě ani nenapadla.“ Rozhlédla se kolem sebe. „Musím ti říct, jak mě vědomí, že si jsi skoro jistý, že víš, co tu děláme, opravdu uklidnilo. Nic lepšího jsi vzhledem k okolnostem říct nemohl. Nezapomeň, že má tu starou pušku.“

„Říkal jsem ti, že můžeš zůstat v penzionu,“ připomněl jí Judson.

Přešla tu poznámku. „Možná bychom si měli nejdřív promluvit s Oxleym.“

„To nám k ničemu nebude.“

„Kdyby tě chytil, byl by to pěkný trapas.“

„Nechytí mě. Ale jestli jo, zavolej tátovi.“

Skoro se usmála. „Něco podobného jsi radil i Nickovi.“

„Protože je to momentálně nejlepší rada.“

„Páni.“ Luskla prsty. „Musí být fajn pocházet z rodiny, která za tebe vyřeší každý maličký problém.“

„Coppersmithovi nedokážou vyřešit každý problém, ale se zákonem to docela umíme.“ Rozepnul si bezpečnostní pás a otevřel dveře. „Nebude to trvat dlouho.“

„Zapomeň na to.“ Gwen také vystoupila. „Bez zálohy nepůjdeš, parťáku.“

Pár vteřin to zvažoval. Pak krátce kývl. Rozhodl se.

„Dobře,“ souhlasil.

„Jsem ráda, že jsme si to vyjasnili,“ prohlásila. Řekla si, jak ji těší, že se k ní zřejmě chová jako k rovnocennému partnerovi při vyšetřování.

„Když to tak uvážím, radši tě mám na očích,“ dodal Judson.

Tolik tedy k teorii o partnerství, pomyslela si.

„Potřebuješ mě, Judsone Coppersmithi,“ oznámila. „To já znám tohle městečko a lidi v něm. Beze mě bys neměl ani tušení, kde s vyšetřováním začít. A co víc, velím tu já. To já totiž platím účty, vzpomínáš?“

„Že platíš účty, ještě neznamená, že tu velíš. Jsi prostě jen klient.“

„Slovíčkaření.“

Proplétali se mezi stromy po úzkém proužku vydlážděného parkoviště za obchodem. Gwen čekala, že Judson vylomí zámek. K jejímu překvapení na dveře zaklepal. Ostré bušení kotníků na dřevo ji vytrhlo ze zamyšlení. Ale ještě víc ji překvapilo, když vzal za kliku a dveře otevřel.

„Víme, že jste tam, Nicole,“ zavolal klidně.

Gwen se na něho překvapeně zadívala. Pro ni to byla rozhodně novinka.

„Ehm, Judsone, nejsem si jistá, že je moudré se s ní setkat.“

Odmlčela se, když na druhé straně dveří zaslechla zdráhavé kroky.

Ve vchodu se objevila Nicole. Na sobě měla vybledlé džíny, košili s dlouhým rukávem a vestičku. Vlasy měla stažené do culíku.

„Měla jsem tušit, že zjistíte, že jsem tu fotku u Gweniných dveří nechala já,“ hlesla Nicole. Ústa se jí zkroutila v posmutnělém úsměvu. „Oba máte paranormální schopnosti. Já jsem na druhé straně jen pitomec, který se zamiloval do jednoho z vás. Nebojte se, už jsem se poučila.“

Gwen přeběhl mráz po zádech. Vzpomněla si na něco, co kdysi dávno Evelyn řekla. Když dokážeme, že jsou paranormální jevy skutečné, riskujeme, že někteří lidé budou považovat psychotroniky nejen za jiné, ale také za nebezpečné. A to, čeho se lidi bojí, se snaží ovládnout, přesunout co nejdál nebo dokonce zničit. Vzpomeň si na soudy s čarodějnicemi v Salemu.

„Zander Taylor nebyl jedním z nás,“ namítla Gwen tiše. „Byla to zrůda.“

„K čertu,“ vyprskla Nicole. „To už jsem včera sama zjistila.“

„Měli bychom si promluvit,“ navrhl Judson.

„Jo, jasně.“ Nicole se otočila na patě a ztratila se ve stínu. „Stejně už je to jedno.“

Judson prošel dveřmi. Podle záchvěvu energie v atmosféře Gwen poznala, že zapojil talent. Následovala ho do zadní místnosti obchodu. Na smysly jí zaútočila temná, zemitá vůně čerstvě nařezaných květin a rostlin v květináčích.

Na poličkách na zdech byly vyrovnané řady ozdobných váz. V obrovských kovových nádobách byly sušené květiny. V rohu tiše hučela lednička s prosklenými dvířky. Na blízkém pracovním stole ležely pečlivě srovnané zahradnické nůžky a několik dalších kousků nářadí.

Nicole vešla do přední části obchodu. Ve stínech se rýsovaly velké vázy s chryzantémami, orchidejemi, kopretinami a liliemi. Ze stropu visely košíky s bylinkami a kvetoucími rostlinami.

Nicole přešla za pult a otevřela dveře do malé kanceláře. Rozsvítila a ozářila vnitřek.

Gwen pohlédla na fotografie na zdech a otřásla se. Trisha Montgomeryová měla pravdu. Malý prostor byl svatyní Zandera Taylora.

Nad stolem byl připnutý obrovský květinový kalendář. Srpen byl znázorněný malebným obrázkem oregonských květin. V několika čtverečcích u různých dat byly úhledně napsané poznámky. Carterova svatba. Nakrmit psy. Objednat nové vázy do penzionu. Ale kromě této jediné veselé výjimky byl každý centimetr zdi pokrytý fotografiemi Zandera Taylora.

Snímky byly různých velikostí. Na většině obrázků pózoval Taylor do objektivu sám, usmíval se svým okouzlujícím úsměvem psychopata. Na několika z nich s ním byla Nicole, opírala se o něho, rukou ho objímala v pase, vypadala šťastně a zamilovaně.

Zanderova svatyně však byla zničená. Všechny fotky byly surově roztržené, nejen jednou, ale znovu a znovu. Na stole ležely zahradnické nůžky. Jediný nedotčený obrázek v pokoji byl kalendář.

„Lidé mi říkají, že mám jít dál,“ prohlásila Nicole. „Říkají, že už musím pustit Zandera z hlavy.“ Prohlédla si jednu z roztrhaných fotek. „Ale já to nedokážu. Po dva roky, pokaždé když jsem vešla do této místnosti, mi připadalo, jako bych o něho přišla teprve včera. To mi vyhovovalo.“

„Nechtěla ses osvobodit,“ řekla Gwen jemně.

„Ne.“ Nicole se hořce usmála. „Ale když teď o něm znám pravdu, chci uniknout víc než cokoliv jiného na světě. Jenže to není možné.“

„Proč jste dneska ráno nechala tu fotografii pod Gweninými dveřmi?“ zeptal se Judson.

„Chtěla jsem ji varovat.“ Nicole se objala pažemi a zadívala se na Gwen. „Říkala jsem si, že je to to nejmenší, co můžu udělat po tom všem, co jsem ti řekla a z čeho jsem tě obvinila. Cítila jsem se špatně kvůli tomu, že jsem na tebe vystřelila.“

„To jsi byla ty?“ zeptala se Gwen.

„Nechtěla jsem tě trefit. Jen tě vyděsit, přinutit tě, abys z Wilby odjela.“

„Před čím jsi mě chtěla varovat, když jsi mi ráno nechala pode dveřmi tu fotku?“ nechápala Gwen.

Nicole si prohlížela snímky. „Před Zanderem. Víš, vrátil se. A teď zabije nás všechny. Ale jsem si docela jistá, že ty budeš první.“

Judson ji pozorně sledoval. „Zander Taylor je mrtvý. Před dvěma lety našli jeho tělo v řece.“

„Ty jsi ho přece pomáhala identifikovat,“ připomněla jí Gwen.

Nicole zavrtěla hlavou. „Měl velice silné schopnosti. Dokázal ošálit kohokoliv. Nedivila bych se, kdyby předstíral vlastní smrt. Povídám vám, že se vrátil, aby se pomstil a dokončil svůj úkol.“

„Jaký úkol?“ nechápal Judson.

„Před dvěma lety mi prozradil, že je něco jako tajný vyšetřovatel. Byl vážně dobrý – skutečný psychotronik –, kterého najala FBI, aby vypátral a odhalil podvodníky a ničemy, kteří předstírali, že mají nějaké nadpřirozené schopnosti. Tvrdil, že tihle zločinci využívají starých lidí a truchlících. Říkal, že každý rok ukradnou miliony a zmizí s nimi, protože je nikdo nedokáže zastavit.“

„Kromě něho,“ doplnil Judson.

Nicole si odfrkla a sáhla pro kapesník. „Prozradil mi, že je něco jako současný Harry Houdini, který cestoval po zemi a odhaloval podvodníky. Tvrdil, že se přidal k Evelyninu výzkumu tady ve Wilby, aby proti ní získal další důkazy.“

„Prozradil ti, proč chtěl odhalit Evelyn?“ zeptala se Gwen. „Nikdy nepracovala jako jasnovidka. Nikdy nepředstírala, že umí předpovídat budoucnost nebo mluvit s mrtvými. Jenom se snažila zkoumat paranormálno.“

„Tvrdil, že Evelynin výzkum je jen zástěrka,“ namítla Nicole. „Řekl mi, že ve skutečnosti řídí školu, aby vycvičila ostatní, jak se stát falešnými psychotroniky. Prozradil mi ale, že v průběhu vyšetřování zjistil, že v té skupině je jeden opravdový psychotronik, velice nebezpečný vrah, který dokáže spáchat vraždu bez jediné stopy.“

„To popisoval sám sebe,“ ozval se Judson.

„Ano, to už vím.“ V Nicoliných očích se zatřpytily slzy bolesti a vzteku. Vysmrkala se do kapesníku. „Byla jsem takový pitomec.“

„To ne,“ namítla Gwen. „Taylor oklamal nás všechny.“

„Ale ty a Evelyn Ballingerová jste si nakonec uvědomily, co se děje,“ zašeptala Nicole. „Já ne. Až do včerejška.“

„Co ti Zander řekl, když zemřeli první dva lidé z té skupiny?“ chtěla vědět Gwen.

Nicole se otřásla a začala se na židli kývat dopředu a dozadu. „Tvrdil, že se ocitl ve smrtelném nebezpečí, protože už šlapal vrahovi na paty. Říkal, že možná bude muset zmizet bez varování, ale jestli se tak stane, vrátí se pro mě.“

„Uvědomil si, že jsme mu s Evelyn na stopě,“ dodala Gwen. „Věděl, že i když nikdy nenajdeme opravdové důkazy o tom, že je vrah, známe o něm pravdu. To nemohl dopustit. Rozhodl se, že se nás obou zbaví. Měl v úmyslu začít se mnou.“

„Ten den předtím, než skočil do vodopádů, prohlásil, že jsi ta nejnebezpečnější osoba ve skupině,“ zašeptala Nicole. „Byl si jistý, že ten vrah jsi ty.“

„Takže když vytáhli jeho tělo z řeky, usoudila jsi, že mě konfrontoval a já ho zabila,“ prohlásila Gwen.

„Všechno to sedělo.“ Nicole spustila ruce a pak si hřbetem ruky setřela slzy. „Náčelník Oxley říkal, že jsi byla poslední, kdo ho viděl naživu. Oxley nevěří v paranormálno, ale poznala jsem, že i on má podezření. Když Evelyn ukončila výzkum a ty a většina ostatních jste odjeli, byla jsem přesvědčená, že jsi byla vrahem, po kterém Zander šel. Myslela jsem si, že tě nikdy nikdo nechytí a že Zander nebude nikdy pomstěn.“

„Pak, o dva roky později, je Evelyn nalezena mrtvá a já jsem zpátky ve městě,“ uzavřela Gwen. „Ty a Oxley a spousta dalších lidí jste usoudili, že zabíjení začalo znovu, protože jsem tu já.“

„Ano. Ale uběhly dva roky a měla jsem čas přemýšlet.“ Nicole zírala na jeden z obrázků na zdi. „Od chvíle, co Zander umřel, jsem si pokládala spoustu otázek. Moc odpovědí jsem ale nenašla. Proto jsem včera zašla za Louise.“

Judson si prohlédl fotky. „Na co jste se ptala?“

„Většinou na ten jeho drahocenný foťák,“ prozradila Nicole. „Zander ho nikdy nepustil z očí. Tvrdil, že je to speciální ručně vyráběný přístroj, který pochází z tajné vládní laboratoře, a že jenom někdo jako on – skutečný psychotronik – s ním dokáže zacházet. Vykládal mi, že je paranormální povahy a musí být často upravován. Říkal tomu ladění a tvrdil, že Louise je jednou z mála lidí na světě, kdo to dokáže.“

„Jak vysvětlil, že Louise ví, jak paranormální foťák funguje?“ zeptal se Judson.

Nicole pokrčila rameny. „Mělo to něco společného s její schopností ladit zvonečky. Tvrdil, že má kouzelný dotek, protože je to opravdová čarodějnice. Rozesmál se, když mi to říkal. V té době jsem si myslela, že si mě dobírá. Věděla jsem, že věří v paranormálno, ale vždycky dával jasně najevo, že v kouzla a čarodějnictví nevěří. Nejspíš se domníval, že má Louise nějaký paranormální talent, který jí umožňuje foťák upravovat.“

„Ten foťák po Zanderově smrti zmizel,“ prohlásila Gwen. „Evelyn a já jsme ho hledaly.“

„Já taky,“ přiznala Nicole. „Vlastně jsem se vrátila k vodopádům a pátrala po něm. Když jsem ho tam nemohla najít, zašla jsem do domu, který si Zander pronajal. Dokonce jsem se zeptala Louise, jestli neví, co se s ním stalo.“

„Co vám odpověděla?“ zeptal se Judson.

„Nic užitečného. Tvrdila, že ho vzal nějaký démon. Prý by mi to nijak nepomohlo, protože jsem neměla ten typ síly, díky které foťák fungoval. Ten den měla jednu ze svých horších chvilek. Víš, jaké to s ní bylo. Člověk nikdy netušil, kdy začne bláznit. Tehdy byla rozhodně šílená.“

„Proč jsi ten foťák chtěla?“ zeptala se Gwen.

„Jen jsem toužila po dárku na památku,“ prozradila Nicole. „Něco, co bylo pro Zandera důležité. Tvrdil, že je ten přístroj jeho nejcennějším majetkem. Když jsem ho nemohla najít, předpokládala jsem, že jsi ho ukradla nebo že zmizel v řece.“

„Evelyn a já jsme se vzájemně ujišťovaly, že spadl do vodopádů se Zanderem,“ prohlásila Gwen. „Ale teď, když jsou Evelyn a Louise obě zavražděné paranormálními prostředky, to vypadá, že někdo ten foťák našel, někdo, kdo má talent, aby ho použil.“

Nicole na ni pohlédla. „Obávala jsem se, že to řekneš.“

„Je možné, že celou dobu existovaly dvě krystalové zbraně,“ uvažoval Judson. „Ještě nemáme všechny odpovědi. Říkala jste, že jste zašla k Louise, abyste jí položila pár otázek.“

„Ano.“

„Na co jste se jí chtěla zeptat?“ chtěl vědět Judson.

„Vzpomínám si, jak Zander tvrdil, že má Louise schopnost upravovat ten foťák. Říkal jí čarodějnice, ale prozradil mi, že jen málo lidí má její druh talentu. Napadlo mě, že jestli Gwen ten přístroj používá, musí si ho nechat pravidelně vylaďovat a možná ví, že to Louise dokáže.“

„Uvažovala jsi správně,“ uznala Gwen. „Mě to taky napadlo. Když je teď Louise mrtvá, Judson a já se domníváme, že ten, kdo ten přístroj má, využíval Louise, aby mu ho vylaďovala, ale pak usoudil, že je pro něho přítěží, a zabil ji, než jsme si s ní mohli promluvit.“

„To ano, myslím, že přesně tohle se stalo,“ přikývla Nicole. „Když jsem našla její tělo, byla jsem zděšená. Ty zatracené zvonečky. Mám dojem, že je až po zbytek života uslyším v nočních můrách.“

„Ty zvonečky už řinčely, když jste tam přišla?“ zeptal se Judson.

„Ano,“ potvrdila Nicole. Rozložila paže a masírovala si spánky. „Jako by nějaký duch vyluzoval strašnou melodii. Zdálo se mi, že zní hlasitěji a hlasitěji. Chtěla jsem utéct. Ale pak jsem zaslechla vaši kočku na příjezdové cestě. Myslela jsem si, že jdeš dokončit práci. Zavraždila jsi Evelyn a Louise a teď jsi přišla zabít i mě. Zvonečky mi bránily, abych uvažovala jasně.“ Nicole se odmlčela, aby se zhluboka nadechla. „Ale včera v noci jsem si uvědomila, že jsem se v tobě pletla, Gwen, a nejspíš ve všem ostatním.“

„Co tě přesvědčilo, že ten vrah nejsem já?“ zeptala se Gwen.

Nicole krátce mávla rukou. „Ty a pan Coppersmith jste mě zachránili před požárem.“

„O tohle šlo?“ Gwen se zamračila. „Usoudila jsi, že nejsme ti špatní, protože jsme tě nenechali v domě, když začal hořet?“

„Zrůda, kterou mi popsal Zander, by mě v tom domě nechala.“ Nicole potřásla hlavou. „Jak jsem se v něm mohla tak plést?“

„Schopnost okouzlit lidi kolem byla součástí jeho talentu,“ prozradila Gwen. „Víš, že to byl psychotronik. No, mysli na něho jako na nějakého hypnotizéra. Dokázal lidi přimět, aby mu uvěřili cokoliv. Evelyn a já jsme se taky na chvíli napálily. Stejně jako všichni ve městě.“

„Zajímalo by mě, jestli ošálil i Louise,“ řekla Nicole tiše. „Tu ubohou starou čarodějnici. Myslíš, že si někdy uvědomila, že napomáhá sériovému vrahovi?“

34

Měli bychom si Zandera Taylora pořádně prověřit,“ uvažoval Judson. „A to rychle. Co jste o něm s Evelyn zjistily, když jste pochopily, že by mohl být ten vrah?“

„Moc ne,“ přiznala Gwen. „Vycházely jsme jenom z formulářů, které vyplnil pro Evelyniny záznamy, když se přidával k výzkumu. Tvrdil, že ho matka dala k adopci krátce po jeho narození. Jeho adoptivním rodičům se očividně stalo něco strašného. Zander nám řekl, že byli zavražděni při vloupání. Pak skončil v pěstounské péči. Ale kdo ví? Se Zanderem sis nemohl být jistý, jestli ti říká pravdu.“

Judson o tom uvažoval a usrkával kávu z papírového šálku. Gwenin čaj stál nedotknutý mezi dvěma předními sedadly. Stavili se pro ně v jediné restauraci rychlého občerstvení ve Wilby, když odešli z Nicolina obchodu. Na Gwenin návrh projel po úzké ulici, která končila u stromy zarostlého útesu vyhlížejícího na vodopády.

Z místa, kde parkovali, viděli na druhé straně řeky starou chatu, kterou Evelyn proměnila v laboratoř. Budova bez oken zahalená v šeru a stínu, další smutný památník zbytečnosti paranormálního výzkumu, pomyslel si Judson.

Gwen pozorovala potemnělý domek přes čelní sklo. „Evelyn do té laboratoře nacpala každý cent, který měla. Jednou jsem se jí zeptala, proč plýtvá svým životem, aby dokázala, že paranormálno existuje.“

„Odpověděla ti?“

„Tvrdila, že byla obdařena schopností vnímat o něco víc, aby věděla, že paranormálno existuje. Prohlašovala, že něco takového je vždycky nebezpečné, protože člověk pak chce vědět víc. Toužila po odpovědích.“

„Stejně jako můj bratr Sam. Vykládá, že výzkumu nechat nemůže, když ho realita paranormálna konfrontuje pokaždé, když se podívá do zrcadla. A teď prohlašuje, že to dělá pro budoucnost svých dětí.“

„Se Samem jsem se setkala, je jasné, že ho fascinují krystaly a parafyzika,“ prohlásila Gwen. „Ale tebe ne, že?“

„Ne. Nechápej mě špatně. Vždycky mě zajímá, co z laboratoře vyjde – všichni v rodině jsou zvědaví na výzkum – ale nejsem posedlý nejnovějšími teoriemi o krystalech nebo výsledky nových experimentů.“ Pokrčil rameny, upil trochu kávy a sklonil šálek. „Pokud nemůžu zjistit, jak toho využít.“

Gwen se chápavě usmála. „Při svých vyšetřováních.“

„Sam je můj parťák v Coppersmithově poradenství, protože má rád vědecký a technický přístup v bezpečnosti – forenzní vyšetřování. Ale já mám rád lov.“

„Ano, já vím.“ Zvedla kelímek s čajem a sundala víčko. „Taky mám pocit, že rád pracuješ sám.“

„Můžu pracovat se Samem,“ namítl, cítil se podivně v sebeobraně.

„Jasně,“ souhlasila. „Protože je to rodina. Můžeš mu věřit.“

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. „Tobě taky věřím, Gwen.“

Vypadala překvapeně. Pak se celá rozzářila.

„Bože, děkuju,“ vydechla. „Jsem poctěna. Já ti čirou náhodou taky věřím.“

„Dobře. To je dobře.“ Mírně se pohnul, hledal cestu, jak se pustit do tématu, které měl na mysli. „Ještě chci říct něco jiného. Respektuju, jak používáš svůj talent.“

Vytřeštila oči. „Vážně? To je úžasné. Musím ti říct, že většina lidí tam venku nás paranormální poradce nerespektuje.“

„Dobře, možná bych měl své tvrzení trochu víc vysvětlit. Respektuju tebe. Nejsem si jistý ohledně ostatních poradců. Spousta z nich jsou podvodníci.“

„To je bohužel pravda.“ Opatrně usrkla čaje. „Proto uvažuju o změně povolání.“

„Cože?“

„Líbí se mi detektivní branže.“

„To vidím,“ zavrčel.

„Skromnost stranou, mám pocit, že na to mám talent.“

„To máš,“ souhlasil. „Ale kam tím míříš?“

„Poslední dva roky jsem pro Noci mrtvých řešila historické případy vražd. Mezitím jsem se od Evelyn naučila spoustu věcí o odložených případech. Od tebe jsem se toho taky hodně naučila. Vlastně jsem během našeho parťáctví objevila spoustu tipů.“

„Gwen, míříš, kam si myslím, že míříš –“

„A pak je tu má snová terapie.“ Gwenino nadšení bylo čím dál viditelnější. Oči jí zářily. „Když se nad tím zamyslíš, má hodně společného s tím, co děláš ty – hledáš stopy, snažíš se pochopit motivy. Jako bych byla celé ty roky v učení. Teď jsem připravená vyjít ze stínů.“

Začínal mít neblahou předtuchu, pocit, jako by byl srnec stojící v záři reflektorů.

„Co máš v plánu dělat, až tenhle případ skončí?“ zeptal se.

„Hodlám si otevřít paranormální detektivní agenturu,“ oznámila Gwen.

Jako by celá zářila, pomyslel si.

„Bál jsem se, že to řekneš.“ Odložil kelímek do držáku. „Gwen, poslouchej mě, tahle branže není taková, jak si myslíš.“

„Neboj se, nemám v úmyslu soupeřit s Coppersmithovým poradenstvím,“ řekla rychle. „Nezajímám se o průmyslovou špionáž nebo práci tajného agenta.“

„Fajn, to je dobře, protože –“

„Spíš uvažuju o menších poklidných vraždách a hledání ztracených lidí.“

„Žádné menší poklidné vraždy neexistují, a když se lidé ztratí, obvykle pro to existuje nějaký důvod – častokrát i nebezpečný důvod.“

„Neboj, dám si pozor.“

„To mě má uklidnit? Gwen, živíš se čtením aur. Řešíš špatné sny, vzpomínáš?“

„Právě jsem ti vysvětlila, že mi to v mém budoucím vyšetřování může pomoct.“ V očích se jí třpytily vzrušení a energie. „Připadá mi to správné, Judsone. Připadá mi, jako bych se celý život snažila najít sama sebe a zjistit, co bych měla dělat.“

„Mluvíš jako moje sestra Emma.“

„Já jsem svoje poslání našla, Judsone, stejně jako ty. Tvá sestra to svoje nakonec najde taky, tím jsem si jistá.“

Na jediný hrůzný okamžik se znovu ocitl v té zaplavené jeskyni, vdechoval poslední kyslík z bomby. Trvalo mu několik vteřin, než se znovu nadechl.

Chtěl, aby cítila vášeň pro něho, uvědomil si, ne pro vyšetřování. Ale měla pravdu. On zbožňoval svou práci. Jak mohl cokoli namítat, když cítila něco podobného? Protože by to mohlo být nebezpečné. To byl ten důvod. Představa, že by se Gwen pustila do vlastního vyšetřování menších poklidných vražd, ho děsila k smrti.

Chvíli seděli mlčky, déšť se mrholivě snášel na čelní sklo. Vířící energie vodopádů byla ohromnou silou, jež pronikala i do SUV. Cosi hluboko uvnitř Judsona reagovalo na divoké proudy. Pravidelné, neochabující hřmění tlumila zavřená okna, ale vnitřní chvění neustávalo. Nepřítomně uvažoval, jakou věčnost už ta voda padá z útesu. Nemuseli jste být psychotronici, abyste pochopili, že je na tom něco paranormálního. Stačilo se jen podívat na sílu přírody a hned bylo jasné, že energie existuje přes široké – možná i nekonečné – spektrum rozprostírající se daleko za to, co lidé  se svými omezenými smysly a malými přístroji dokázali změřit.

„Lov někdy neskončí moc dobře,“ prohlásil po chvíli. „Někdy získám odpovědi příliš pozdě na to, abych někomu pomohl. Někdy lidé odpovědi, které najdu, nepřijmou. Někdy ty odpovědi ani nenajdu.“

„Já někdy nedokážu napravit sny,“ řekla Gwen. „Mí klienti někdy nepřijmou odpovědi, které najdu. Ani já někdy ty odpovědi neodhalím. Ale jako soukromý vyšetřovatel budu alespoň schopná najít některé z nich.“

„Hlavní nevýhoda téhle branže je ta, že se musíš potýkat s klienty,“ prozradil.

„Nemůžou být víc frustrující nebo problematičtější než mí klienti ze snové terapie.“

„Možná že ne, ale můžou být mnohem nebezpečnější. Můj poslední klient se mě pokusil zabít.“

„Dobrý bože.“ Ztěžka polkla. „No, přísahám, že budu opatrná.“

„To říkáš neustále.“

„Bez urážky, ale vzhledem  ke svému povolání nejsi v postavení, abys někomu přednášel o důležitosti nevyužívání šancí. Ani jeden nedokážeme svůj talent ignorovat, Judsone.“

„Tahle konverzace nikam nevede, že?“ zeptal se. „Možná bychom se měli vrátit k vyšetřování, na kterém tu pracujeme.“

„Dobře.“

Usadil se do rohu a opřel se jednou paží o opěrátko. „Napadlo mě, že ti Zander Taylor mohl prozradit víc stop, než sis uvědomila.“

Gwen mírně nadzvedla obočí. „Proč to říkáš?“

„Šikovný lhář je obvykle dostatečně chytrý, aby do svých řečí namíchal špetku pravdy. Jeho historky jsou pak přesvědčivější.“

„O Zanderovi vím naprosto jistě, že to byl skvělý lhář,“ souhlasila Gwen.

„V tom případě je možné, že alespoň některé z informací, které poskytl Evelyn, když se hlásil do jejího programu, byly pravdivé,“ uvažoval Judson.

„I kdybys měl pravdu, jak oddělíme zrno od plev?“

Judson zavřel oči a povolal špetku energie, zapojil trochu talentu – dostal se do hlavy mrtvého psychopata.

„Mám tušení, že když se na ty záznamy podíváme, zjistíme, že Taylor byl doopravdy adoptovaný a že jeho adoptivní rodiče byli zavražděni – možná samotným Taylorem, vzhledem k tomu, co vím o jeho parapsychologickém profilu – ale to teď není náš problém.“

„Někdy uvažuju, kolik lidí doopravdy zabil, ale to se zřejmě nikdy nedozvíme,“ prohlásila Gwen pochmurně. „Možná to ani vědět nechci.“

Judson otevřel oči. „Nejspíš říkal pravdu i v tom, že skončil v pěstounské péči. Tahle fakta si můžeme ověřit. Lidi ho taky kvůli tomu můžou litovat. A takový dojem chtěl nejspíš vzbudit.“

„Asi s tebou souhlasím, když jsme se totiž bavili o pěstounech, bylo jasné, že s tím má docela rozsáhlé zkušenosti.“

„Jako ty?“

„Ano,“ potvrdila bezvýrazně. „Ale i kdyby to všechno byla pravda, jak nám to pomůže?“

„Ještě si nejsem jistý,“ připustil. „Pořád mám spoustu otázek. Obracím kámen po kameni. Tak pracuju. Ale musíme se pohnout dopředu. Nemám čas na pořádný průzkum. Chci nasadit na Zandera Taylora Sawyera a uvidím, co najde.“ Judson sáhl po telefonu. „Zatraceně. Pomohlo by nám, kdybychom měli ty staré záznamy z dob, kdy Evelyn Ballingerová pracovala jako poradkyně na Akademii.“

„Proč?“ podivila se Gwen.

Začal vyťukávat Sawyerovo telefonní číslo. „Možná bychom pochopili Taylora líp, to určitě. Škola musela mít nějaké záznamy o jeho minulosti.“

„Ale Zander na Sluneční akademii nechodil.“

Judson ztuhl, než vytočil Sawyerovo číslo. „Jsi si jistá?“

„Naprosto.“

„Myslel jsem si, že všechny subjekty ve skupině paní Ballingerová našla v záznamech Akademie.“

„Evelyn většinu z nás objevila na Akademii, ale ne všechny,“ řekla Gwen. „Na začátku dala taky na chvíli inzerát na internet. Stáhla ho jen po pár dnech, protože ji zaplavily odpovědi počítačových hráčů, falešných psychotroniků, bláznů unesených ufony a hlupáků s čepicemi ze staniolu. Říkala, že nemůže procházet všechny ty potrhlé odpovědi, jen aby našla jeden či dva opravdové talenty, které se možná přihlásily.“

„Jak našla Taylora?“

„Tvrdil nám, že si na internetu přečetl jeden z těch inzerátů, které tam Evelyn umístila na začátku projektu. Kontaktoval ji e-mailem a okouzlil ji tím, že apeloval na její akademickou hrdost. Tvářil se jako opravdový výzkumník. Prohlašoval, že se dozvěděl o její práci v oboru a že četl některé z článků, které publikovala v internetovém časopise. Když jí nabídl, že přijede do Wilby na vlastní náklady, aby se s ní setkal, okamžitě po té možnosti skočila. Jakmile si s ním promluvila, byla přesvědčená, že má nějaký skutečný talent.“

„To sedí.“ Judson vyhlédl na dunící vodopády s telefonem v ruce. „To rozhodně sedí.“

„O čem to mluvíš?“ podivila se Gwen. „Proč je důležité, že se Zander dozvěděl o Evelynině výzkumu pomocí internetových inzerátů?“

Judson se k ní otočil. „Zamysli se nad tím. Evelyn zveřejní na internetu sérii inzerátů a pak je zruší a raději se spolehne na záznamy Sluneční akademie. Přesto v té krátké chvíli nějak upoutá pozornost paranormálního sériového vraha.“

Gwen pomalu přikývla. „Na internetu jsou miliony falešných inzerátů. Jaká je pravděpodobnost, že Taylor čirou náhodou zahlédne ten Evelynin? To mi naznačuješ?“

„Ano.“

„Jestli se ptáš mě, nemám ponětí, jaká je pravděpodobnost,“ odpověděla Gwen. „Matice se vyhýbám, jak jen to jde.“

„Tohle není matika – to je moje intuice.“

Gwen se usmála. „Chceš říct tvůj talent.“

„Myslím, že se Zander Taylor dozvěděl o Evelyn a jejím výzkumu před dvěma lety, protože už to tu sledoval.“

„Sledoval?“

„Nějakým výstražným systémem, který mu dal okamžitě vědět o všech novinkách, které se objevily ve Wilby v Oregonu.“

„Proboha, proč by monitoroval zprávy z tohohle malého zapadákova?“

„Napadá mě jenom jeden důvod,“ odpověděl Judson. „Sledoval Wilby, protože ho sem táhl osobní zájem.“

„Ale v městečku ho nikdo neznal – tím jsem si jistá. To bychom se přece dozvěděly.“

„Říkala jsi mi, že Louise Fullerová nebyla příliš komunikativní.“

„Louise.“ Gwen přimhouřila oči. „Dobrý bože, máš pravdu. Nicole tvrdila, že mu vylaďovala ten krystal. To znamená, že mohl Louise znát ještě předtím, než přišel do Wilby. Možná ji používal celou tu dobu. Ale žádná z vražd se neodehrála v blízkosti tohohle městečka, alespoň jsme žádnou takovou nenašli.“

„Chytrý psychopat neloví ve vlastním hnízdě, přinejmenším pokud nad sebou neztratí kontrolu nebo se nerozhodne zbavit svědků. Proč riskovat a zabíjet v okolí?“ Judson se na okamžik odmlčel. „Pokud ovšem nejde o výzvu, které nedokáže odolat.“

„Evelynina výzkumná skupina byla neodolatelná,“ zašeptala Gwen. „Zanderova závislost se vymkla kontrole.“

„Taylor sledoval události ve Wilby kvůli Louise Fullerové. Zůstává nám otázka, jak se vůbec o Louise dozvěděl.“

„A proč ho nikdo ve městě neznal, když se přidal ke skupině,“ dodala Gwen.

Judson pohlédl na laboratoř na druhé straně vodopádů. „Jenom tu spekulujeme, ale pár věcí víme jistě. Paranormální talent je zřejmě silně zakomponovaný v genetice. Jestli můžeme vzít Coppersmithovy jako příklad, schopnost vnímat a ovládat paranormálno se předává z generace na generaci. Vím také, že nejvíc si lidé chrání svá rodinná tajemství.“

„Rodinná tajemství?“ Gwen byla zmatená.

„Potřebujeme informace. Zavolám Sawyerovi.“

Navolil zakódované číslo.

Nick vzal hovor na třetí zazvonění. Judson zaslechl v pozadí tlumené hlasy. Jeden z nich patřil jeho matce.

„Doufám, že je to důležité,“ vyštěkl Nick. „Mám teď plné ruce práce, Coppersmithi.“

„Co děláte?“ zeptal se Judson.

„Snažím se nacpat do smokingu. Mimochodem, vaše matka tvrdí, že byste se tu měl taky brzo ukázat, jinak budete mít potíže. Jste Samův svědek, vzpomínáte?“

„Vzpomínám si, že byste měl pracovat na mém případu.“

„Někteří z nás – co máme skutečný talent – dokážeme makat na více věcech najednou. Například vaše matka a já. Mimochodem, paní Coppersmithová vám vzkazuje, že u lidí ze seznamu podezřelých, který jste mi dal, neobjevila žádné podivné finanční manévry.“

„Přidám k tomu seznamu pár dalších jmen,“ řekl Judson.

„Růžovou?“ V Nickově hlase zahřměl vztek. „Vedu nevěstu k oltáři. Nemůžu si na sebe vzít růžovou košili. Tohle je klasická svatba. Budu mít bílou.“

„Zatraceně, Sawyere,“ vyštěkl Judson. „Poslouchejte mě.“

„Zdá se, že pár dalších dědiců strávilo nějakou dobu v Sundewově internetové chatovací místnosti,“ prozradil Nick. „Nikdo z nich předtím nevykazoval zájem o paranormální poradenství. Ne, žádné nažehlené puky. Představte si Armaniho, ne nějaký vypůjčený oblek na maturitní ples.“

„Zapomeňte na to zatracené oblečení, Sawyere,“ okřikl ho Judson. „Projekt s chatovací místností prozatím zastavuju. Objevilo se něco urgentnějšího.“

Nick si dlouze povzdechl. „Co chcete tentokrát?“

„Zjistěte, co můžete, o ženě jménem Louise Fullerová.“

„Co mám hledat?“

„Rodinnou minulost. Hledám pokrevní pouto mezi Louise a Zanderem Taylorem.“

„Tím psychoušem, který se snažil zabít Gwen? Sakra. Myslíte si, že je ten ničema pořád naživu?“

„To mi řekněte vy.“

„Povězte mi všechno, co o ní víte,“ vybídl ho Nick.

Judson vysypal pár informací, které znali.

„Ozvu se vám, jakmile něco najdu,“ slíbil Nick, teď už zněl vážně a soustředěně.

Judson rozhovor ukončil.

„A co teď?“ zeptala se Gwen.

„Teď budeme čekat,“ odpověděl Judson. Tuhle část nesnášel. „Řekl bych, že Sawyerovi nebude trvat dlouho, než odpovědi najde, protože pochybuju, že by Louise věděla, jak pohřbít vlastní minulost.“

Gwen ho pozorovala. „Ty už tu odpověď znáš, že?“

Judson zaváhal. „Z vlastních zkušeností vím, že není dobré dělat ukvapené závěry.“

„Ale víš to, že ano?“

„Ano,“ potvrdil, „je to jediná odpověď, která tu sedí.“

Nick zavolal zpátky za patnáct minut. Judson slyšel v jeho hlase nadšení. Jsme si mnohem podobnější, než si myslíš, Sawyere, uvažoval. Oba milujeme lov.

Přepnul na hlasitý odposlech, aby Gwen rozhovor slyšela.

„Možná něco mám, a není to dobré,“ prohlásil Nick. „Před třiceti čtyřmi lety žila Louise Fullerová v L. A. Zapletla se s nějakým kultem, který používal silné psychoaktivní drogy. Byla to ale jenom zástěrka pro dokonale organizovaný zločinecký gang. Jejich vůdce ovládal své stoupence drogami a sexem. Mužské posluhovače používal pro prodej drog a ženám dělal pasáka. Louise byla jednou z prostitutek. Otěhotněla. Dítě dala k adopci.“

„Nějaké stopy po otci?“

„Ne. To je slepá ulička. Louise v té době žila v drogovém opojení. Vůdce toho kultu ji každou noc posílal na ulici, aby se vyspala s kýmkoliv, kdo měl prachy. Podle jednoho sociálního pracovníka to Louise neměla v hlavě v pořádku a nedokázala mateřství zvládnout kvůli své závislosti a psychickým problémům. Dítě bylo předáno bezdětným manželům, kteří –“

„Byli později zavražděni při vloupačce,“ uzavřel Judson.

„Myslíte si, že Louisino dítě je budoucí Zander Taylor, že jo?“ zeptal se Nick.

„Hodně by se tím vysvětlilo. Nepřekvapilo by mě, kdyby to byl on, kdo zavraždil své adoptivní rodiče.“

„Jo, to mě taky napadlo,“ připustil Nick. „V té době docházel Zander na terapii. Vlastně tam chodil už roky, protože vykazoval obvyklá varovná znamení – týral malá zvířátka a zakládal požáry – v raném věku. Když došlo k té takzvané domovní vloupačce, bylo mu třináct. Řekl policii, že se vrátil domů ze školy a našel těla. Pak ho na několik let poslali do pěstounské péče, přecházel z rodiny do rodiny, až nakonec k úlevě všech zmizel.“

„A co Louise?“

„Kult se nakonec rozpadl,“ prohlásil Nick. „Vůdce se ztratil. Louise se přestěhovala do Wilby a začala vyrábět ty svoje zvonečky pro zábavu a peníze.“

„Zdá se, že ji Taylor v nějaké chvíli vypátral. Měl ale svůj talent. Podle všeho dokázal lidi snadno okouzlit. Louise mohla být zvlášť snadným cílem, protože byla psychicky nevyrovnaná.“

Gwen promluvila z druhého sedadla. „A protože to byla jeho matka, proboha. Jistě se toužila se svým jediným dítětem znovu shledat.“

„Obvykle míváš v těchto věcech pravdu, Gwen,“ ozval se Nick.

„Myslím, že Louise věnovala synovi krystal, který poháněl ten foťák,“ pokračovala Gwen. „Vždy se bála démonů. Možná mu ho dala, aby ho ochránil.“

„Taylor se opakovaně vracel do Wilby, aby mu zbraň vyladila,“ dodal Judson. „Louise nejspíš ani netušila, co s ní provádí.“

„Problém s touhle teorií je ten, že se tady ve Wilby s Taylorem nikdo nesetkal, dokud se nestal součástí Evelyniny skupiny,“ namítla Gwen. „Jestli občas Louise navštěvoval, aby mu vyladila ten kámen, proč si ho nikdo nevšiml?“

„Louise žila uprostřed lesa, několik mil za městem,“ připomněl jí Judson. „Pro Taylora by bylo snadné navštívit ji, aniž by ho někdo z místních zahlédl. Ne že by za ní musel chodit často, aby mu foťák vyladila. Jeho vraždy od sebe dělilo několik měsíců.“

„A foťák nejspíš zvládl dvě či tři vraždy, než musel být znovu vyladěn,“ dodala Gwen tiše.

„Jestli je to pravda, Taylor musel svou hodnou mamku navštívit nanejvýš tak dvakrát třikrát do roka,“ ozval se Nick. „Takže si ho nikdo nemusel všimnout. Ale jestli máte pravdu, znamená to, že ani ona se o těch návštěvách nikomu nezmínila. Proč? Jaký k tomu měla důvod?“

„Všechny odpovědi ještě neznáme,“ podotkl Judson.

„Vážně?“ odfrkl si Nick. „Připadá mi, že jste všechno věděli. Proč jste mi vůbec volali?“

„Musíme získat co nejvíc informací, protože někdo další s Taylorovým talentem používá jeho foťák, aby vraždil lidi na zakázku. Ať je to kdokoliv, používal Louise, aby mu přístroj pravidelně ladila. Ale Zander Taylor nezabíjel pro peníze. Líbilo se mu to.“

„Takoví psychouši obvykle nemění svoje zvyky, takže zapomeňte na teorii, že je Taylor pořád naživu,“ namítl Nick.

„To jo,“ zamumlal Judson. „Máme tu čest s jiným zabijákem, který má náhodou stejný talent. A jestli věříte v genetiku –“

Gwen ztuhla. „Rodina.“

„Co říkala?“ zeptal se Nick.

„Myslí si totéž, co já,“ prozradil Judson. Krev mu vřela hlubokým vzrušením intuice. „Na základě toho mála, co víme o paranormální genetice, existuje byť jen malá možnost, že vrah, kterého hledáme, je příbuzný Zandera Taylora.“

„Louise Fullerová se mohla vzdát i více dětí,“ navrhla Gwen.

„Hm, no jo, máme tu populární scénář dvojčat rozdělených po narození,“ zanotoval Nick. Zněl pobaveně. „Obávám se, že to v tomhle případě nepůjde. Podle záznamů neměla Louise žádné jiné děti. Její syn se narodil císařským řezem. Nebyla na tom moc dobře. Sociálnímu pracovníkovi řekla, že další dítě už nebude riskovat.“

Gwen se předklonila. „Prozradila tomu pracovníkovi, proč jiné děti nechce?“

„Podle zápisků Fullerová vysvětlila, že je její dítě potomkem démona,“ řekl Nick. „Nechtěla opakovat svoji chybu.“

„Zatraceně.“ Judson cítil, jak se mu intuice krystalizuje do jistoty. „Musíme ho najít.“

„Koho?“ podivil se Nick.

„Toho otce-démona,“ prohlásil Judson. „On je klíčem k celé téhle věci.“

„Jak mám, k čertu, vypátrat jednoho z obrovského davu zákazníků, se kterými Fullerová spala před čtyřiatřiceti lety?“ vyštěkl Nick. „Jsem dobrý, ale takhle tedy ne. Pouliční prostituce je vždycky za hotovost. Peníze se nedají vysledovat. A po takové době už nezbyl nikdo, kdo by si pamatoval jména a tváře. Je to slepá ulička.“

Gwen se předklonila, aby promluvila do telefonu. „Ten démon nebyl jeden ze zákazníků,“ namítla. „Démon je ten ničema, kdo ji prodával. Proto se ho bála. Ovládal ji, její tělo i duši.“

„Hledáme vůdce toho kultu,“ konstatoval Judson. „Kdesi v minulosti změnil povolání. Stal se nájemným vrahem. Vraťte se k počítači, Sawyere. Najděte Sundewa.“

35

Gwen netrpělivě čekala, dokud Judson nedomluvil. Energie, vzrušení a očekávání ji zaplavovaly ve vysokých vlnách.

„Vím, proč Louise věnovala svému synovi ten krystalový fotoaparát,“ prohlásila.

„Ano?“ Judson si připnul telefon k opasku. „Nejspíš si nemyslíš, že chtěla, aby se pustil na dráhu vraha.“

„Ne, dala mu ho, aby se mohl chránit před svým otcem, tím démonem.“

„Hmm.“ Judson nad tím uvažoval. „Víš, podivným způsobem to opravdu fungovalo.“

„Možná dokonce doufala, že Zander udělá to, co ona nedokázala – zničí muže, který ji tak dlouho zneužíval.“

„Chtěla, aby ji syn pomstil. Ano, to taky sedí. Musím říct, že mi pomáhá si s tebou povídat. Věci se vyjasňují. Jsi v tom dobrá.“

Překvapilo ji, jak moc ji ta chvála zahřála. „Díky. Nejspíš je to vedlejší účinek mého talentu, řekla bych. Ty se dokážeš dostat zločincům do hlavy. Já tak nějak nakouknu do hlavy obětím.“

„To povídání s duchy.“

„Správně. Toho se to ve skutečnosti týká. Sestavuju profil obětí, když to dělám.“

„Ano,“ potvrdil Judson. Zdálo se, že ho to zaujalo. „Opravdu na to máš talent.“

„Jsme dobrý tým.“

„Vypadá to tak.“

„No, ať už je ten démon kdokoliv, má se z čeho zodpovídat.“

„To ano,“ souhlasil Judson. „Jedno je jisté, všechno ukazuje, že je ten démon obyvatelem Wilby. Právě teď je v městečku. Byl tu celou dobu. Ale Louise musela tušit, že tu žije. Jestli se ho bála, proč se sem vůbec stěhovala?“

„Byla to psychicky narušená žena,“ poukázala Gwen. „Pro někoho, kdo vedl kult, by bylo snadné ji ovládat. Chtěl ji tady, nejen proto, že se mu to hodilo, ale protože na ni mohl dohlédnout, aby ji nenapadlo zajít na policii.“

„A jestli se nepleteme, ten démon má nějaký talent,“ dodal Judson. „Takže pro něj bylo ještě snadnější manipulovat s tak křehkou ženou, jako byla Fullerová.“

„Ubohá Louise. Není divu, že byla tak pomatená. Otázkou je, jestli se otec a syn znali.“

Judson poklepal prstem na volantu. „Možná ne od začátku, když Taylor vypátral tady ve Wilby svou matku. Ale myslím, že se pak poznali. Možná že Louise Taylorovi pověděla o jeho otci nebo možná démon zjistil, že se matka se synem znovu shledali, a představil se sám. Otec teď má ten foťák nebo aspoň ten krystal. Používá ho už rok a půl.“

„Tím se potvrzuje motiv pro Evelyninu vraždu. Odhalila identitu démona.“

„Ano.“

„Takže budeme zase čekat, že?“

„Bohužel ano.“

36

Gwen potlačila drobné zaúpění, když zahlédla Wesleyho Lancastera, jak rázuje před vchodem do penzionu. Blond hříva mu povlávala v jemném vánku. Netrpělivě pohlédl na drahé černé hodinky na zápěstí. Když zvedl oči, zahlédl, jak Judsonovo SUV vjíždí na parkoviště. Na pohledné tváři byla vidět úleva a netrpělivost.

„Věděla jsem, že to jen tak nevzdá,“ konstatovala Gwen. „Ale doufala jsem, že chvíli počká, než mě začne znovu otravovat.“

Judson zajel s SUV na jedno z prázdných míst a vypnul motor. „Promluvíš si s ním?“

„Žertuješ? Samozřejmě že si s ním promluvím. Chvíli potrvá, než rozjedu vlastní paranormální vyšetřovací agenturu. Mezitím potřebuju příjem ze scénářů pro Noci mrtvých.“ Gwen rozepnula bezpečnostní pás, otevřela dveře a vyskočila z vozu. „Jenom se mi to teď moc nehodí, mám moc práce. S trochou štěstí ho přesvědčím, aby vydržel.“

„To si nemyslím,“ namítl Judson.

Nedíval se na ni. Pozornost upíral na vchod do penzionu. Sledovala jeho pohled a zjistila, že Wesley už míří k SUV.

„Bylo na čase, aby ses ukázala, Gwen,“ spustil. „Musím si s tebou promluvit. Je to důležité. Mám pro Mrtvé skutečnou bombu. Všechno se pohne úplně novým směrem.“

„Dobře, dej mi minutu,“ požádala.

Otevřela zadní dveře a oběma rukama vyndala z vozidla kočičí přepravku. Max zavrčel a sklopil uši.

„Je to jenom tvoje chyba, že tu nemůžeš zůstat a užívat si pokojové služby, když jdeme ven,“ připomněla mu Gwen. „To máš za strašení uklízečky.“

Judson se vynořil zpoza SUV, nějak se mu podařilo předstírat, že o Wesleyho přítomnosti neví.

„Vezmu Maxe,“ nabídl Gwen.

„Díky.“ Gwen mu podala těžkou přepravku. „Promluvím si s Wesleym ve vestibulu.“

„Já odnesu Maxe nahoru,“ prohlásil Judson. „Neodcházej z penzionu.“

„Nebudu,“ slíbila.

Judson vzal konečně na milost Wesleyho existenci a krátce naklonil hlavu.

„Lancastere,“ pozdravil bezvýrazně.

Wesley se netrpělivě zamračil. „Vidím, že jste pořád tady, Coppersmithi.“

Judson ho ignoroval. Místo toho otočil hlavu a krátce, majetnicky Gwen políbil, až ji tím zaskočil. Nečekal na odpověď. Místo toho se narovnal a přimhouřil na ni oči.

„Nezdrž se dlouho,“ řekl. „Máme odpoledne spoustu práce.“

Zamířil ke vchodu, přepravku držel v jedné ruce, jako by nic nevážila. Gwen ho pozorovala se směsicí vzteku a pobavení.

Wesley Judsona také sledoval, čelist pevně zaťatou. „Jednou mi musíš prozradit, co na tom Coppersmithovi vidíš.“ Záměrně se odmlčel. „Tedy kromě Coppersmithových peněz.“

„Víš, urážet mě a muže, s nímž se právě scházím, nejspíš není nejlepší způsob, jak začít tuhle konverzaci.“

Wesley se ušklíbl. „Já vím. Omlouvám se. Jenom teď vážně potřebuju pomoct a mám pocit, že se mi Coppersmith snaží stát v cestě.“

„Ty a já máme pracovní vztah,“ prohlásila. „Judson to chápe. Čajovna bývá v tuhle dobu prázdná. Co kdybychom si promluvili tam? Personálu určitě nebude vadit, když použijeme jeden ze stolů k soukromému rozhovoru.“

„Fajn.“

Prošla vestibulem do ztichlé čajovny, kde se usadila u stolu u okna. Wesley si sedl proti ní.

„Kde jsi byla?“ zeptal se. „Čekal jsem skoro hodinu a půl, než ses ukázala.“

„Neměla jsem tušení, že jsi zpátky ve Wilby. Proč jsi mi nejdřív nezavolal?“

„Zkoušel jsem to. Máš vypnutý telefon.“

Opožděně si vzpomněla, že ho vypnula, když se zastavili v Nicolině obchodě.

„Promiň, moje chyba,“ přiznala. „Měli jsme plné ruce práce.“ Zabořila nos do kabelky, vyndala telefon a zapnula ho. Pohlédla na seznam zmeškaných hovorů. „Volal jsi šestkrát?“

„Začínal jsem si dělat starosti, jestli chceš znát pravdu.“

Upustila telefon zpátky do kabelky. „Kvůli čemu?“

„Jestli jsi zapomněla, za posledních osmačtyřicet hodin byly tady v tom městečku nalezeny dvě mrtvé ženy. A ty ses ráno ztratila.“

„Neztratila jsem se.“

„V penzionu nikdo netušil, kde jsi. Tvrdili jenom, že tě naposledy viděli ve společnosti Judsona Coppersmithe.“

Nadechla se a pomalu vydechla. „Promiň. Nenapadlo mě, že by si někdo dělal starosti.“

„Nemyslím, že by se kromě mě někdo bál,“ namítl Wesley. „Musím ti ale říct, že mnou Evelynina smrt otřásla. A teď umřela při požáru domu i místní čarodějnice. Možná jsem natočil příliš mnoho epizod Nocí mrtvých, ale z Wilby mi začíná naskakovat husí kůže. Když jsi mi dopoledne nezvedala telefon, asi jsem to přehnal.“

„Louise,“ řekla Gwen. Promluvila tiše, ale pevně.

„Cože?“

„Ta mrtvá žena se jmenovala Louise Fullerová. A nebyla to žádná čarodějnice, abys věděl. Byla to zničená duše, která měla vážné problémy s duševním zdravím.“

Wesley zrudl. „Promiň. Zřejmě se mi dneska daří tě urážet, ale věř mi, to je to poslední, co bych chtěl.“

„Pověz mi, proč jsi mi dneska šestkrát volal a proč jsi na mě tady čekal hodinu a půl.“

Wesleyho pohlednou tvář proměnilo nadšení.

Předklonil se, opřel se pažemi o stůl a začal mluvit tlumeným naléhavým tónem.

„Mám dokonalý způsob, jak sérii oživit,“ prohlásil. „Nechápu, proč mě to nenapadlo hned. Asi jsem byl z Evelyniny smrti v šoku. Zpočátku jsem dokázal myslet jenom na ty ztracené soubory.“

„Ach, proboha, mělo mě to napadnout. To ty jsi prohledal Evelyninu kancelář, když bylo tělo odvezeno, že ano?“

„Tak to nebylo, Gwen. Nic jsem nevzal.“

„Jak jsi to mohl udělat? Narušit soukromí mrtvé. Vždyť je to ilegální, proboha. Říká se tomu násilné vniknutí, víš? Lidé chodí za takové věci za mříže.“

Wesleyho oči potemněly vztekem. „Obviňuješ mě, že jsem se vloupal do Evelynina domu?“

„Neobviňuju tě,“ namítla Gwen. „Jenom konstatuju fakta.“

„Založená na čem?“

„Na intuici.“

„Nemůžeš lidi obviňovat z nezákonných aktivit na základě intuice.“

„Byl jsi to ty. Nesnaž se to popírat.“

„Dobře, zastavil jsem se toho dne v domě, ale přísahám, že jsem vůbec nic nevzal. A nevloupal jsem se tam. Zadní dveře byly odemčené, když jsem tam přišel. Jenom jsem prošel její záznamy. Byl jsem její zaměstnavatel. Měl jsem právo na to, na čem pracovala v době své smrti.“

„Ten dům teď patří mně. Bez mého svolení už se k němu nepřibližuj.“

„Uklidni se. Omlouvám se.“ Wesley se zhroutil na židli. „Stejně už nemám důvod se tam vracet. A opakuju, že jsem tam nic nevzal.“

„Proč jsi to tam tak rozházel?“

„Protože jsem pospíchal,“ odpověděl Wesley. „Bál jsem se, že by se tam někdo mohl zastavit, najít mě tam a myslet si, že jsem jeden z těch lidí, co vykrádají prázdné domy, když jejich majitelé umřou. Nechtěl jsem se nechat chytit, to je všechno. Ale vážně jsem nic neukradl.“

„Věřím ti,“ prohlásila. „Ne že by v tom byl rozdíl, jde přece o etiku.“

Wesley ji dlouho sledoval. Prsty bubnoval na stole. „Vážně si myslíš, že byla zavražděna, že jo?“

„Ano.“

„Jako ti ostatní před dvěma lety?“

„Ano.“

„Věděl jsem to. To je dokonalé.“ Wesley si oběma rukama zastrkal blond vlasy za uši. V očích mu znovu zářilo vzrušení. „Jestli máš pravdu, bude to bomba.“

„O tom pochybuju. Jestli mám pravdu, všechny oběti byly zavražděné paranormálními prostředky, a ty je nemožné dokázat.“

„Ale přesně to se snažíš udělat, ne? Dokázat, že byla Evelyn zavražděna paranormálním způsobem. Proto zůstáváš ve Wilby. Nejde o vypořádání Evelynina majetku. Chceš zjistit, co se jí a té čarodějnici doopravdy stalo.“

„Louise Fullerové.“

„Louise Fullerové,“ zopakoval Wesley poslušně.

Gwen pomalu vydechla. „To je pravda – ráda bych našla pár odpovědí.“

„Co s tím má společného Coppersmith?“

„Je to přítel.“

„Spíte spolu – to je mi jasné,“ prohlásil Wesley. „K čertu, to už vědí všichni ve městě. Ale to není všechno. Znám tě dva roky. Za celou tu dobu jsi neměla jediný vážný vztah.“

„Netušila jsem, že věnuješ mému osobnímu životu takovou pozornost.“

„Přiznávám, že když jsem se loni rozvedl, tu a tam jsem se na tebe Evelyn zeptal,“ řekl Wesley. „Dala mi ale jasně najevo, že nemáš zájem o intimní vztah s mužem. Pochopil jsem, co se snažila říct.“

„Opravdu?“

„No, aspoň jsem si to myslel. Předpokládal jsem, že prostě nemáš ráda muže, že se víc zajímáš o ženy.“ Wesley se zamračil. „Ale když ses tu ukázala s Coppersmithem, bylo jasné, že se něco změnilo.“

„A ty si říkáš, proč on, a ne ty? Proboha, Wesley, nikdy jsi ke mně nic moc necítil. To víme oba. Před dvěma lety jsem pro tebe byla kuriozita – žena, která tvrdí, že má paranormální talent. Není divu, že ses se mnou chtěl vyspat. Uvažuješ nad vším přes objektiv svého ega. Uklidni se. Občas si lidi prostě nesednou.“

„Ale ty a Coppersmith jste si sedli, co?“

„Myslím, že trochu odbíháme od tématu.“

Wesley zabručel. „Jo, máš pravdu. Věř tomu nebo ne, ale chci ti předestřít obchodní nabídku.“

„Poslouchám.“

„Dostal jsem super nápad. Počkej, až vyslechneš můj nový koncept na show. Noci mrtvých se vyšvihnou na vrchol.“

„Tak povídej,“ vybídla ho Gwen, dokonce se pokusila o nadšený tón.

„Až doteďka jsme se soustředili na staré legendy o domech, kde straší, a na zprávy o tajemných událostech.“ Wesley se tvářil nadšeně. „Ale to už se okoukalo. Pořad potřebuje nové grády.“

„Jak je chceš získat?“

„Trošku ho pozměníme. Budeme vyšetřovat odložené případy, zločiny, které se nikdy nevyřešily.“

„Nerada ti kazím náladu, ale tohle není žádný nový koncept.“

„Ne, ne, ne, dosud jsme se pouštěli do vražd, které se odehrály kdysi dávno. Já tu teď mluvím o případech nedávných úmrtí, které byly odloženy kvůli nedostatku důkazů. Možná můžeme pátrat i po ztracených osobách.“

„Wesley –“

„Skutečná bomba je tohle.“ Wesley se předklonil a ztlumil hlas. „Ty odložené případy budeme řešit pomocí opravdických paranormálních vyšetřovatelů.“

Praštil sebou zpátky na židli a doširoka rozhodil ruce v gestu voilà. Čekal na reakci a vyčkávavě se usmíval.

Gwen se snažila vymyslet, co by řekla povzbuzujícího.

„Chápu,“ hlesla. „Šlo by o smyšlené případy, že?“

„Ne, ne, ne. Tys to nepochopila? Spolupracovali bychom se skutečnými paranormálními detektivy, kteří by otevřeli odložené případy a řešili skutečné zločiny.“

„Kde chceš ty paranormální detektivy najít?“ zeptala se. „Nerada to říkám, ale v téhle branži je spousta podvodníků.“

Trhl sebou. „Ale ty a já víme, kde najít psychotroniky – ty skutečné – ne?“

Ztuhla. „V Evelyniných záznamech?“

„Představoval bych si malý tým vyšetřovatelů složený z lidí, jako jsi ty, a několika dalších, kteří se účastnili výzkumu Evelyn Ballingerové.“

„Jak si vzpomínám, nikdy sis nemyslel, že by paranormálno existovalo, nemluvě o lidech, kteří můžou svůj talent využívat k tomu, aby řešili zločiny.“

„Mezi námi, pořád ještě nejsem tak úplně přesvědčený,“ prozradil Wesley. „Ale to není důležité. Jde tu o televizi. Tam to fungovat bude. Mám na to čich. Když je teď Evelyn pryč, budu potřebovat tvoji pomoc, abych to zase rozjel. Prvním krokem je najít psychotroniky, kteří se před dvěma lety zúčastnili toho Evelynina průzkumu.“

„Proto jsi prohledal její dům, že? Nehledal jsi poslední poznámky ohledně nové epizody Noci mrtvých. Chtěl jsi najít záznamy o jejím výzkumu.“

„Chceš pravdu, Gwen? Jsem zoufalý a potřebuju tvoji pomoc. Hodnocení je v háji. Hrozí, že Noci mrtvých zruší. A co víc, nejde jenom o mě. Jestli nepřijdu rychle s nějakým novým konceptem, oba budeme bez práce.“

„Je mi líto, ale nemyslím si, že by to byl dobrý nápad, Wesley. Nevadilo mi psát scénáře založené na Evelynině průzkumu dávných zločinů, ale ty tu mluvíš o úplně novém směru, který nám může způsobit spoustu potíží se zákonem.“

„Jak to myslíš?“ nechápal.

„Zastav se a přemýšlej, co by se mohlo stát, kdybys jezdil po Státech a snažil se otevřít vyšetřování vraždy v nějaké reality show. Bezpečnostní složky nebudou spolupracovat ani trochu. Rodiny zemřelých budou naštvané. A i kdybys vyřešil nějaký případ pomocí paranormálních vyšetřovacích technik, jak pro to, pro všechno na světě, najdeš důkazy?“

„Jde o televizi,“ namítl Wesley. „Nemusíme nic dokazovat. Musíme jen vymyslet přesvědčivé řešení zločinu, které bude dostatečně uvěřitelné, aby zpochybnilo původní nálezy. K čertu, prokážeme veřejnosti službu. Přinejmenším můžeme přesvědčit policajty, aby se na některé odložené případy podívali znovu.“

„Jak chceš rozhodovat o tom, které případy jsou hodny vyšetřování do Nocí mrtvých?“

„Teď přicházíš na scénu ty. Tvým úkolem bude najít skutečné případy. Nemělo by to být tak těžké. Až se na internetu roznese, že hledám úmrtí, která jsou nevysvětlená nebo nějak podezřelá, budeme zaplavení stopami.“

„Nemůžu ti pomoct, Wesley.“

Už ji však nevnímal. Hrnul se dál oslněný vlastní genialitou.

„Začneme tady, ve Wilby,“ oznámil. „Vyšetříme Evelyninu smrt.“

Gwen ho probodla pohledem. „Cože?“

„Je to dokonalé.“ Vyhodil obě ruce do vzduchu. „Paranormální vědátorka zavražděná temnými silami, které byly uvolněny v její tajné laboratoři.“

„Zapomeň na to.“ Evelynin duch měl pravdu, pomyslela si. Wesley chtěl využít její smrt jako epizodu ve svém pořadu.

„Po první epizodě se laboratoř stane dějištěm pro Noci mrtvých,“ pokračoval. „Všechna naše budoucí vyšetřování začnou odtamtud. Musím se do té laborky vrátit, hned jak to půjde, a pořádně se tam porozhlédnout. V městečku se povídá, že jsi ji zdědila stejně jako dům. Můžeme se tam hned zastavit.“

„Ne.“

To Wesleyho konečně zastavilo. Tvář mu ochabla. „Ona ti tu laboratoř neodkázala? Ale všichni říkají –“

Gwen vstala. „Ta laboratoř je moje, ale já ti nedovolím, abys Evelyninu smrt použil jako epizodu do svého pořadu.“

Wesley vyskočil na nohy. „Myslíš si, že byla zavražděna. Teď máš možnost to dokázat.“

„Policie a soudy potřebují jasné důkazy. Nikdo nebude sledovat vyšetřování pořádané bandou televizních psychotroniků.“

Vykročila ke dveřím.

Wesley po ní skočil. Chytil ji za paži a přinutil ji zastavit se.

„Potřebuju Evelynin seznam psychotroniků,“ vyštěkl. „Zaplatím za něj. Řekni si cenu.“

Sklopila oči na jeho ruku. „Pusť mě.“

„Poslouchej mě, zatraceně, nemůžeš jen tak odejít. V sázce je příliš.“

Gwen vycítila příval ledové energie chvíli předtím, než zaslechla Judsonův mrazivý hlas.

„Sundejte z ní ty ruce,“ prohlásil.

Gwen ucítila šok, který Wesleyho zaplavil. Ruka mu spadla. Ustoupil tak rychle, že vrazil do blízkého stolu. Probodl Judsona pohledem.

„Neodvažujte se mi vyhrožovat, Coppersmithi,“ vyrazil ze sebe. „Chci si promluvit s Gwen. Pracuje pro mě, sakra. Mám na to právo.“

Judson ho ignoroval. Díval se na Gwen.

„Skončila jsi tu?“ zeptal se.

V očích mu stále žhnuly uhlíky. Ve vestibulu se k nim začaly otáčet hlavy. Riley Duncan v recepci se mračil.

Ze zadní kanceláře vyšla Trisha Montgomeryová. „Je tu nějaký problém?“ zeptala se. Otázka byla chladně zdvořilá, ale v očích měla ocel. „Gwen?“

„Všechno v pořádku, Trisho,“ odpověděla Gwen rychle.

Situace se zhoršovala. Věděla, že od sebe musí ty dva chlapy dostat, jak nejrychleji to půjde.

„Wesley a já jsme domluvili,“ řekla Judsonovi. „A to poslední, co bychom potřebovali, je scéna,“ dodala tlumeně, když se protáhla kolem něho.

Zadržela dech, ale Judson se nakonec zdráhavě odvrátil od své kořisti a následoval ji. Mlčky vyšli schody. Wesley se vyřítil z čajovny, proletěl vestibulem a zamířil k autu. Trisha se vrátila do kanceláře. Riley se pustil znovu do práce. Hosté zvedli své knížky a časopisy.

Ve třetím patře Judson odemkl Gweniny dveře. Vešla do pokoje. Max se roztahoval uprostřed postele a vyskočil na nohy, aby ji pozdravil. Přešla místnost a pohladila ho po hlavě.

Judson zavřel dveře a opřel se o ně zády.

„Co se to dole dělo?“ zeptal se.

„Zdá se, že máme konkurenci v paranormálním vyšetřování.“ Gwen se sesula na kraj postele. „Wesley chce rozjet novou televizní sérii zaměřenou na řešení opravdových odložených případů pomocí týmu opravdových psychotroniků jako detektivů. Víš ale, jak je obtížné najít skutečný talent.“

V Judsonových očích zaplálo pochopení. „Chce Evelyniny záznamy o jejím výzkumu, aby je mohl najít. To on prohledal její pracovnu, než jsme tam přišli my.“

„Ano.“ Gwen položila ruce za sebe na přikrývku a opřela se. „Neměla jsem to srdce mu říct, že mám sama v úmyslu pustit se do paranormálního vyšetřování.“

„Začíná tu být plno,“ konstatoval Judson. Pohlédl na hodinky a postavil se k oknu, odkud vyhlédl do lesa. „Máme trochu času. Jak dlouho by to trvalo?“

„Co by jak dlouho trvalo?“ nechápala.

Otočil k ní hlavu. „Říkala jsi, že bys mi mohla pomoct najít to, co hledám, ve svém opakujícím se snu. Jak dlouho to trvá?“

Ztuhla. „Moc dlouho ne.“

„Tak jdeme na to.“

„Jsi si jistý?“

Oči se mu zatřpytily. „Táta říkal, že muž musí opravdu věřit ženě, než jí dovolí, aby ho uvrhla do transu. A už jsem ti přece říkal, že ti věřím.“

„Ale pořád se ti nelíbí, že bys potřeboval snovou terapii.“

Posměšně se usmál. „Znáte mě dobře, že, Oči plné snů?“

„Mysli na mě jako na opraváře. Někteří lidé opravují potrubí. Já opravuju sny.“

„Máš dar, neuvěřitelný talent,“ řekl. „To, co děláš, je úžasné.“

„Bože, díky.“

„Pojď do mých snů, parťáku. Pomoz mi najít, co potřebuju.“

„Dobře, ale musím tě varovat, nejdřív potřebuju znát kontext,“ zarazila ho.

„Věděl jsem, že to řekneš. Jsem dobrý?“

„Jsi dobrý. Pověz mi to, Judsone.“

37

Potřeboval odpovědi, a v tomhle městečku při něm štěstí moc nestálo, uvažoval Judson. Bylo na čase povolat služby odborníka. Gwen měla úžasný talent. A on jí věřil.

Odvrátil se od okna.

„Co přesně myslíš tím kontextem?“ zeptal se.

„Vím, že tvůj sen souvisí s tím, co se stalo při posledním úkolu pro tu nejmenovanou agenturu, ale to je všechno. Potřebuju vědět víc, jestli chceš, abych tě provedla transem.“

„Dobře,“ povzdechl si. „Povím ti, co se stalo. Ale nechápu, jak ti to pomůže interpretovat můj sen.“

„Nikam nepospíchej.“

Na okamžik se odmlčel, sbíral myšlenky a vzpomínky. Po chvíli začal mluvit. Věděl, že se nezastaví, dokud jí všechno neprozradí.

„Víš, že Sam a já děláme – dělali jsme – jistou vyšetřovací práci pro nejmenovanou vládní agenturu,“ prohlásil. „Nevíš ale, jak jsme k tomu klientovi přišli.“

„Předpokládám, že jste neinzerovali služby Coppersmithova poradenství na internetu.“

„To ne. Ředitel té agentury, Joe Spalding, zaměstnával mě a dva další chlapy, Burnse a Ellanda, už v posledním roku na univerzitě. Spalding byl docela významná postava ve zpravodajské službě. Dostal zelenou, aby založil experimentální tajné oddělení plné agentů, kteří věří, že mají nějaký paranormální talent. Měla to být novodobější verze jednoho starého projektu CIA.“

„Jak pro všechno na světě našel potenciální agenty, jako jsi ty?“ zeptala se Gwen.

„Spaldingovou tajnou výhodou bylo, že měl sám talent,“ prozradil Judson. „A to silný. Dokázal rozpoznat další lidi s podobnými paranormálními profily, když se dostal dost blízko a zachytil energii jejich aur. Prohledal několik univerzitních kampusů a nabídl studentům zaplatit cosi, co nazýval experimentálním psychologickým testem, který měl zjistit, jestli má daná osoba nějaké nadpřirozené schopnosti. Já jsem se ze zvědavosti zapsal, abych zjistil, jestli ten test fakt funguje.“

„Věděl jsi, že máš talent, takže jsi testoval jeho test,“ prohlásila Gwen.

„Ano. Ten test, jak se ukázalo, byl podfuk. Byl to takový ten starý experiment ‚řekni mi, jakou kartu držím‘.“

„Podle Evelyn k ničemu.“

„Správně. Ale Spalding se na výsledky testu nespoléhal. Snažil se najít lidi tím, čemu říkal zajímavé aury. U testu se samozřejmě objevila i spousta lidí bez talentu, ale taky našel několik lidí, jako třeba mě, které experiment přitáhl, protože jsme chtěli znát paranormální stránky našich povah.“

„Spalding tě poznal, když tě uviděl,“ řekla Gwen.

„Ano. V jiném kampusu objevil i Burnse a Ellanda. Všem třem nám nabídl vzrušující kariéry plné akcí a dobrodružství, stejně jako příležitost používat talenty ve službách naší vlasti.“

„Takové nabídce jsi zřejmě nemohl odolat,“ dodala Gwen.

„K čertu, ne.“ Otočil se k ní tváří. „Bylo mi jednadvacet a hledal jsem všechno to, co mi Spalding slíbil. Mamka se mi snažila vymluvit, abych se k té agentuře dával. Ale táta byl pro. Tvrdil, že to bude dobrá zkušenost, když už se zdálo, že je mi práce v bezpečnostní branži souzená. A byla to dobrá zkušenost. Chvíli.“

Gwen se usmála. „Prožíval jsi sen každého mladíka. Byl jsi opravdový paranormální tajný agent. Super.“

„Jo, byly to dobré časy. Spalding chápal, že dávám přednost práci o samotě, a nechal mi volnou ruku. Na nic se neptal. Staral se jenom o výsledky. A já jsem vždycky výsledky měl. Ale po několika letech jsem si uvědomil, že jsem se nenarodil, abych pracoval pro někoho jiného. Ovšem vyšetřování se mi líbilo.“

„Protože vyhovovalo tvému talentu,“ prohlásila Gwen. „Uspokojovalo tě to.“

„Ano. Ale věděl jsem, že nechci pro Spaldinga nebo někoho jiného pracovat navěky. Chtěl jsem být vlastním pánem. Sam mezitím dokončil svůj milovaný titul z geologie a strojírenství. Věděli jsme, že je mu souzeno vést Coppersmithovu výzkumnou laboratoř, ale jako Emma a já nechtěl – nemohl – pracovat přímo pro tátu.“

„Vám Coppersmithům na sobě hodně záleží, ale jste všichni příliš tvrdohlaví, než abyste od sebe přijímali rozkazy,“ poznamenala Gwen.

„Jak říká mamka, jablko nepadá daleko od stromu, a táta je hodně tvrdé jablko. Sam čirou náhodou uvažoval, že založí vlastní poradenskou firmu, ale mimo Coppersmithovu laboratoř nebyla na trhu poptávka po konzultantech krystalů. Spalding však měl pro Samův talent využití. To on nám navrhl, abychom si se Samem otevřeli vlastní společnost a pracovali pro něho na základě smluvního vztahu.“

„Coppersmithovo poradenství.“

„Věř mi, slovo poradenství pokrývá spoustu prázdného místa. Spaldingovi se smluvní vztah líbil, protože tak mohl lépe utajovat vyšetřování, které nesmělo do zápisu. Sam a já jsme se pustili do práce. Spalding byl naším hlavním klientem. Chvíli šlo všechno skvěle. Ale asi před rokem se věci začaly měnit.“

„Co se stalo?“ zeptala se Gwen.

„Změny byly zpočátku jen neznatelné. Jako smluvní konzultanti jsme si uvědomovali, že spousta věcí jde mimo nás. Ale měli jsme svou intuici. Začali jsme být z té práce nervózní. Začali jsme úkoly od Spaldinga odmítat, dokud jsme z něho nevytáhli dostatek informací.“

Gwen se usmála. „Ty a Sam jste chtěli vědět, do čeho se zaplétáte, než jste souhlasili. Chtěli jste kontext.“

„Zní ti to povědomě?“

„Ano. Takže abych to zopakovala, mám dojem, že časem začal být váš vztah se Spaldingem a jeho agenturou poněkud napjatý.“

„Správně.“ Začal rázovat po místnosti. „Ale chvíli jsme dál pracovali. Spalding nás totiž potřeboval. Byli jsme těmi nejsilnějšími talenty, které mohl na případy nasadit, a věděl to. Když chtěl výsledky, použil nás, a když nás použil, my jsme žádali kontext.“

„Co ostatní agenti?“

„Burns a Elland byli jako kanárci v uhlovém dole. Nejdřív jsem si těch změn všiml na nich.“

„Jakých změn?“

„Pracoval jsem s nimi dost dlouho na to, abych tušil, jak jsou silní a jaké mají limity. Jejich schopnosti se podobaly tvému příteli Sawyerovi – nadpřirozený noční zrak a sluch, reflexy rychlé jako blesk. Dokázali zmizet ve stínech.“

„Co se stalo?“ zeptala se Gwen.

„Jednou jsem zašel do kanceláře, abych získal od Spaldinga informace ohledně nového vyšetřování. Spalding telefonoval, když jsem dorazil. Byl tam i Burns. Nabídl mi hrnek kafe. Když jsem ho přebíral z jeho ruky, ucítil jsem, že v jeho energii je něco špatně.“

„Definuj špatně,“ vybídla ho Gwen.

„Byla nestabilní. Nezdravá. Nemocná. Vypadal taky větší, jako by posiloval. V očích měl podivný žár, kterého jsem si nikdy předtím nevšiml. Zeptal jsem se ho, jestli se cítí dobře. Napadlo mě, že je možná přepracovaný.“

„Co ti odpověděl?“

„Jako bych zapnul vypínač. Z klidného a přátelského postoje se rozzuřil, jako bych ho urazil. Myslel jsem si, že se na mě vrhne. Pak přišel do místnosti Elland a řekl něco jako: Jen klid, kámo. Burns se otočil a vyřítil se z pokoje. Když odešel, uviděl jsem, že Elland má stejný typ horečky, ale že se trochu víc ovládá.“

„Byli nemocní?“

Judson se znovu odmlčel a zadíval se z okna.

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ zamumlal. „Pokud to byla nějaká nemoc, ovlivňovala jejich paranormální smysly. Vím jistě jen to, že jsem s nimi už nechtěl být. My Coppersmithové nemáme obvykle žádné potíže, ale v ten den ve Spaldingově agentuře jsem začal uvažovat, jestli lidé jako my – lidé s talentem – nejsme náchylní vůči horečkám smyslů, o které se normální lidé nemusí bát.“

„Rozumná obava. Kdy ses znovu setkal s Burnsem a Ellandem?“

„Když se mě pokusili zabít na tom ostrově v Karibiku,“ prohlásil.

„Páni. Dobře. Pokračuj.“

„Krátce po té malé scénce v agentuře mě Spalding kontaktoval ohledně nějakého urgentního vyšetřování. Ztratil se nějaký analytik z jiné zpravodajské agentury. Pracovní teorie byla, že buď zmizel s extrémně tajnými informacemi, nebo byl zavražděn. Spalding chtěl, abych zjistil, co se mu stalo. Jako obvykle jsem měl získat odpovědi. Sam a já nepracujeme na zatčení nebo usvědčení.“

„Jste jenom konzultanti.“

„Jenom konzultanti,“ souhlasil tiše.

„Tohle byla poslední práce, kterou Coppersmithovo poradenství odvedlo pro tu nejmenovanou agenturu?“ zeptala se Gwen. „Ta, po které jsi na chvíli zmizel ze světa?“

Překvapeně se na ni zadíval. „Jak to víš?“

„V té době jsem to nevěděla. Byla jsem na Havaji. Ale když jsem se vrátila, Abby říkala, že jsi během posledního případu zmizel a že se muselo stát něco zlého, ale že ses nakonec v bezpečí vrátil. Všichni tvrdili, že sis vzal volno na zotavenou na pobřeží, abys vymyslel nový obchodní plán pro Coppersmithovo poradenství.“

„To je všechno pravda,“ přikývl.

„Až na tu část o opakujících se snech.“

„Až na tu část.“

„Pověz mi, co se stalo na ostrově,“ vybídla ho Gwen.

„Sledoval jsem tam toho ztraceného analytika. Měl tam odjet na potápění v jeskyni. Ostrovy v téhle části Karibiku jsou protkané podvodními jeskyněmi. Přitahují jisté druhy potápěčů.“

„Z představy, že vlezu do podzemní jeskyně, mi běhá mráz po zádech. Ale ani si nedovedu představit, že bych se potopila do něčeho, co je plné vody. Mám z toho panickou hrůzu.“

„Není to pro každého, dokonce ani pro každého potápěče,“ prohlásil. „Každopádně mi netrvalo dlouho zjistit, že ten analytik zmizel krátce poté, co dorazil na ostrov. Místní policie všechno rychle prošetřila, zjistila, že se odešel potápět, a usoudila, že se utopil při pokusu proplavat bludištěm zaplavených jeskyní, kterému místní říkali Zrůda. Řekli mi, že to není první neopatrný turista, který takhle zmizel.“

„Ale ty jsi měl podezření, že jde o něco jiného?“

„Trochu jsem si toho ztraceného analytika prověřil,“ pokračoval Judson. „Byl to zkušený potápěč, ale v jeskyních to nikdy nezkoušel. Připadalo mi nepravděpodobné, že by se chtěl potopit do Zrůdy, a zvlášť že by tam šel sám. Existují závisláci na adrenalinu a hloupí závisláci na adrenalinu. Podle toho, co jsem o něm zjistil, ten analytik hloupý nebyl.“

„Našel jsi ho?“ zeptala se Gwen.

„Našel jsem místo, kde byl zavražděn. V jeskyni u vstupu do Zrůdy. Ale jeho tělo zmizelo. Byl jsem si jistý, že ten, kdo ho zabil, odvlekl tělo do zaplavené části jeskyně a tam ho zaklínil, takže kdyby se někdy našlo, vypadalo by to jako nehoda.“

„Rozhodl ses to tělo najít, že ano?“

„Ano.“ Judson začal opět přecházet. „Ale neměl jsem šanci svolat záchrannou operaci, protože dorazili Burns a Elland. Sledovali mě. Chtěli se mě zbavit stejně jako toho analytika. Měl jsem zmizet ve Zrůdě. Jenom další z bláznů, který si věřil až moc.“

„Jak jsi přežil?“

„Normálně. Měl jsem zbraň, tak jsem ji použil.“

„To ano, předpokládám, že to zabralo.“ Gwen pomalu vydechla. „Oba jsi je zastřelil?“

„Ano, zabralo, ale nezabil jsem je, Gwen.“ Judson se zastavil. „Dostal jsem z nich informace, které jsem potřeboval, a pak jsem zavolal místní policii. Počkal jsem, dokud nedorazili na místo, a vysvětlil jsem jim, že Burns a Elland zavraždili muže, který zmizel v podmořských jeskyních. Ukázal jsem jim falešné doklady, které mi dal Spalding, a poldové byli spokojení. Přísahám, že když jsem Burnse a Ellanda viděl naposledy, byli pořád naživu a na cestě do nemocnice. Žádný z nich neměl život ohrožující zranění.“

Gwen se zamračila. „Nezvládli to?“

„Ne. Nevím, co se stalo, ale později jsem zjistil, že se oba muži asi za den a půl v nemocnici zbláznili. Oba umřeli během osmačtyřiceti hodin. Sebevražda. Burns se pověsil. Elland si podřezal žíly. Pro místní úřady to byla medicínská záhada.“

„Hmm. Tušíš, co se jim stalo?“

„Sestřičky tvrdily, že neustále prosili o nějaký speciální lék. Říkali, že jejich šéf má drogu, kterou potřebují. Dali nemocničnímu personálu nějaké telefonní číslo, ale nikdo to nezvedal.“

„Protože v té době už byl jejich šéf Spalding mrtvý?“ zeptala se Gwen jemně.

„Ano. Než byli odvezeni v sanitce, Burns mi prozradil, že chtěli moje tělo schovat ve stejné podvodní jeskyni jako toho analytika. Věděli, že moje smrt musí vypadat hodně, hodně uvěřitelně.“

„Očividně si uvědomovali, že tvůj otec a bratr by roztrhali Spaldingovu agenturu a celý ostrov na kousky, aby tě našli, kdyby měli podezření, jak jsi zemřel.“

„Nezapomínej na Emmu a mou matku,“ dodal suše. „Obě mají pěkné drápky, věř mi.“

„Věřím ti,“ přikývla Gwen.

„Ale Burns a Elland byli přesvědčení, že kdyby se moje tělo našlo zamotané do potápěčské výstroje, všichni by usoudili, že jsem chtěl vytáhnout to analytikovo tělo na vlastní pěst a přitom jsem umřel. Krátce nato jsem zjistil, že Spalding měl stejnou domněnku. Byl si sám sebou jistý, když mi nakonec řekl, jak ten plán bude fungovat.“

„Počkej,“ zarazila ho Gwen. „Kde jsi narazil na Spaldinga?“

„Čekal na mě v jeskyni. Přišel jsem tam s vlastní potápěčskou výstrojí, chtěl jsem se porozhlédnout pod hladinou. Věděl jsem, že musím tělo toho analytika najít tak rychle, jak jen to půjde. Důkazy, i ty paranormální povahy, pod vodou rychle mizí. Právě jsem si oblékl neopren, když se objevil Spalding.“

„Byl taky na ostrově?“

„Sledoval Burnse a Ellanda, aby se ujistil, že jde všechno podle plánu. Tvrdil, že tušil, že bych mohl být větší problém, než můžou zvládnout. Taky prohlašoval, že tohle je jeho poslední akce v agentuře. Chtěl ji zavřít.“

„Věděl, že jsou Burns s Ellandem v nemocnici?“ zeptala se Gwen.

„Ano. Taky věděl, že jestli jsou pořád naživu, nejspíš jsem z nich dostal dost informací, abych našel tělo toho analytika.“

„Pokusil se tě zabít?“ zeptala se Gwen.

„Jistě. Ale nejdřív jsem se ho zeptal, co se to, k čertu, děje. Všechno mi řekl. Pověděl mi, že odejde na nové místo ředitele bezpečnosti pro nějakou supertajnou divizi farmaceutické firmy. Tvrdil, že ta společnost vyvíjí drogu zvyšující paranormální talent jedinců. Prohlašoval, že firma zná verzi účinné formule, ale pořád tam jsou vážné vedlejší efekty.“

„Tu, která způsobila, že se Burns a Elland zbláznili a zabili se?“

„Brali tu drogu,“ potvrdil Judson. „Očividně je vysoce návyková. Absťák vede k šílenství následovanému smrtí. Každopádně ředitel té firmy usoudil, že zkušený odborník na bezpečnost, který nejenže má sám talent, ale také zkušenosti v americké bezpečnostní agentuře, bude pro organizaci cenným přírůstkem.“

„Ten popis očividně sedl tvému bývalému šéfovi jako rukavice na ruku. Bral Spalding tu drogu taky?“

„Ano.“

„Co dalšího ti řekl?“

„Nic moc.“ Judson sevřel parapet okna a vyhlédl na řeku. „Pospíchal. Tvrdil, že nemůže ztrácet další čas. Chtěl zinscenovat vlastní smrt, až se mě zbaví. Hodlal rozjet novou kariéru v soukromém sektoru s novou identitou.“

„Ale nejdřív tě musel zabít beze stop. Jak to chtěl, pro všechno na světě, provést?“

„Měl nějakou zbraň. Byla to krystalová technologie. Vypadalo to jako baterka. Tvrdil, že je to dárek od ředitele, který ho najal. V další chvíli už na mě ten přístroj namířil. Ucítil jsem příval ledové energie. Myslel jsem, že mi doslova zmrzne srdce.“

„Jako při té bouři zvonků v Louisině domě?“

„Ne, tahle energie byla chaotická a disharmonická – nesoustředěná. Radiace ze Spaldingovy malé krystalové zbraně byla silná a soustředěná.“

„Co jsi udělal?“

Judson se dotkl prstenu. „Tehdy jsem zjistil, co s tímhle kamenem dokážu. Použil jsem ho instinktivně, intuitivně. Vyslal jsem do prstenu energii. Vlnové délky nějak neutralizovaly síly ve Spaldingově zbrani. Ale tím to neskončilo. Proudy z baterky se obrátily. Sam říká, že ten efekt se podobá situaci, kdy proud vody narazí do zdi bazénu a odrazí se zpátky opačným směrem.“

„Obrácené proudy přemohly Spaldingovu auru,“ dodala Gwen. „A to ho zabilo.“

„Ano. V té době jsem nad tím moc vědecky neuvažoval, protože jsem si tehdy uvědomil, že jsem spotřeboval všechno štěstí, které při mě doposud stálo.“

„Proboha, co se ještě stalo?“ zhrozila se Gwen.

„Při mém posledním úkolu? Všechno. V jeskyni se začala rychle hromadit energie. Pár vteřin předtím jsem dostal varování, když jsem ucítil narůstající úroveň psi. Vytvářela se tam podivná aura. Popadl jsem výstroj a vrhl se do jezírka, abych unikl výbuchu. Ale když jsem se krátce nato vynořil, uviděl jsem, že došlo k masivnímu sesuvu skály. Vchod do jeskyně byl zakrytý několika tunami kamene. Ta exploze uvolnila nějaké toxické plyny. Ven jsem se mohl dostat jen jedinou cestou.“

„Ach bože,“ zašeptala Gwen. V očích měla prázdný výraz. „Vyplaval jsi tou podmořskou jeskyní?“

Judson přešel pokoj a usadil se do jednoho z křesel. „Bavil jsem se o té konkrétní jeskyni s místními, protože jsem tušil, že se do ní budu muset potopit, abych našel tělo. Řekli mi, že podle všech náznaků existuje východ do moře. Ale celá podmořská síť nebyla nikdy zmapována či prozkoumána. Nikdo netušil, jak to tam vypadá.“

Gwen se otřásla. „Zůstat uvězněná v podmořské jeskynní síti by byla moje nejhorší noční můra.“

„Ne,“ řekl. Zadíval se jí do očí. „Tvoje nejhorší noční můra – moje nejhorší noční můra – by byla strávit krátký zbytek života pohřbená zaživa, vdechovat jedovaté výpary a vědět, že nikdo netuší, kde jsi.“

Zhluboka se nadechla a krátce přikývla. „Dobře, chápu. Nechat se pohřbít zaživa je mnohem horší než zůstat uvězněná v jeskyni. Ale stejně.“

„Ale stejně. Rozhodně bych si ten zážitek nechtěl při další dovolené zopakovat. Přežil jsem díky mrtvému analytikovi. Nikdy se to nedozví, ale dlužím mu svůj život.“

„Jak to myslíš?“

„Burns a Elland se nezdržovali s tím, vypustit jeho kyslíkovou bombu, když ho zabili. Taky mu nechali baterku. Chtěli, aby to vypadalo jako nehoda, kdyby ho někdo našel.“

„Není divu, že máš noční můry,“ zašeptala Gwen.

„Občas se mi zdá, že plavu tou sítí jeskyní, ale špatný sen, ten, ve kterém jsi mě našla včera v noci, se odehrává ještě předtím, než jsem skočil do vody a pokusil se proplavat do moře. Koutkem oka jsem zahlédl nějakou drobnost. V té době jsem o tom neuvažoval. Měl jsem jiné priority.“ Sevřel ruku do pěsti. „Ale později jsem ve snech ten moment zažil znovu a vím, že to, co jsem viděl, nebo jsem myslel, že vidím, je důležité.“

„Tušíš, co bys mohl v tom snu hledat?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Věř mi, přemýšlel jsem nad tím milionkrát.“

Předklonil se, opřel se předloktím o kolena a spojil prsty. „Opravdu si myslíš, že mi můžeš pomoct najít to, co v tom zatraceném snu hledám?“

„Můžu ti pomoct,“ potvrdila. „Ale nikde není zaručeno, že tam něco opravdu je. Tvé noční pátrání může být jen projevem stresu, který jsi ten den vytrpěl. Ať tak či onak ti pomůžu zlomit tu nekonečnou snovou smyčku. Tím by se ten sen měl nějak uzavřít.“

„Udělej to,“ vybídl ji. „Hned.“

38

Vykročila k němu vířící mlhou paprsků snů.

„Nezakopni přes to tělo,“ varoval ji.

„Kde je?“ Gwen se rozhlédla kolem sebe.

„U tvých nohou.“

Sklopila pohled a pak zvedla prázdné oči. „Ano, už ho vidím. To je ta potíž, když člověk vejde do snu někoho jiného. Obvykle dokážu stav z větší části pochopit, ale ohledně detailů musím spoléhat na toho, kdo sní.“

Z nějakého důvodu ho to pobavilo. „Ohledně detailů, jako jsou mrtvá těla?“

„Správně. Dobře, zastavila jsem pro nás tu scénu, aby ses tu mohl pořádně porozhlédnout. Teď by mi pomohlo, kdybys mě tu provedl.“

„Nevypadá to tu úplně stejně jako v obvyklé verzi snu,“ namítl. „Ani já se necítím stejně.“

„Protože tohle je lucidní verze. Uvědomuješ si, že sníš. Můžeš tu situaci trochu ovládat. A díky té perspektivě to vypadá jinak než za normálních podmínek.“

„Když to říkáš.“

„Ta prohlídka, Judsone,“ pobídla ho tiše.

Rozhlédl se, snažil se zorientovat v tajuplném snovém výjevu. Scéna před nimi byla zastavená, přesně jak Gwen říkala, věděl však přesně, kde je. Čas byl jasný. K explozi ještě nedošlo. Nebýt jeho parazraku, nedokázal by vidět nic než paprsky světla vyzařujícího ze dvou baterek, z jeho vlastní a ze Spaldingovy. Baterka vypadla mrtvému muži z ruky. Stejně jako krystalová zbraň.

Jeskyně byla prostorná. Rozkládala se do temnoty skoro deset metrů. Avšak vchod z venkovního světa byl těsná kroutící se chodbička, kterou se stěží protáhl dospělý muž.

Se zapojenými smysly viděl jezírko, které označovalo vstup do zaplavené části jeskyně. On stál u okraje. Z vody sálala jemná, jako kyselina zelená záře – přirozená energie skal byla viditelná jeho zvláštním zrakem. Když shlédl dolů, viděl pod hladinou tlamu Zrůdy.

„Právě jsem použil prsten, abych ztlumil Spaldingovu auru,“ prozradil. „Kámen je stále rozžhavený. Krystalová zbraň zhasla ještě předtím, než Spalding umřel. Ale už je pozdě. Energie uvolněná tou zbraní a mým prstenem vznítila atmosféru. Cítím vrůstající žár a nestabilitu. Hromadí se tu polární záře.“

„Jako severní světla?“

„Ano. Ale tahle je vytvořená paranormálními energetickými vlnami. Cítím, že velice brzy dojde k explozi. Zatím ale nevím, jestli bude dost silná, aby ovlivnila i normální vlnové délky spektra. Je mi však jasné, že by mě mohla zabít nebo mi přinejmenším sežehnout parasmysly. Moje intuice mi napovídá, že moje jediná záchrana před výbuchem je ukrýt se v zaplavené části jeskyně. Jestli dostanu mezi sebe a tu explozi dost skal a vody, možná budu mít šanci přežít.“

„Kde je vchod do zaplavené jeskyně?“ zeptala se Gwen.

„Stojím na okraji jezírka.“

„Popiš mi ho,“ vybídla ho Gwen.

„Neříkají mu Zrůda jen tak pro nic za nic. Místní tvrdí, že dokáže spolknout celé potápěče najednou. Někteří lidé prohlašují, že existuje východ do moře, ale nikdy ho nikdo nedokázal najít. Jen hrstka lidí se zkusila dostat přes bludiště jeskyní. Většina se musela obrátit. Ti, kteří nezmizeli.“

„Ale v tuhle chvíli nemáš v úmyslu jím vyplavat.“

„Ne, jen se chci schovat dost hluboko, abych přežil paranormální explozi, kterou cítím. Už mám na sobě neopren, protože jsem se chtěl poohlédnout po tom mrtvém analytikovi. Popadnu výstroj a baterku a jdu do jezírka. Dostanu se k tlamě Zrůdy. Cítím explozi a slyším ji, i když jsem pod vodou. Vnímám šokovou vlnu výbuchu, ale voda a skála mě chrání. Když je po všem, vynořím se.“

„Dobře, teď jsme v této fázi tvého snu. Prozkoumáváš suchou část jeskyně. Řekni mi, co vidíš.“

„Moc toho není. Něco v té záři poškodilo můj parazrak. Jsem jako slepý.“

„Ach bože, neuvědomila jsem si, že jsi přišel o své druhé oči.“

„Trvalo mi skoro celý zatracený měsíc, než jsem se vzpamatoval. Ani jsem si nebyl jistý, že ještě někdy uvidím.“

„Není divu, že ses na chvíli uchýlil do toho malého městečka na pobřeží,“ prohlásila. „A není divu, že máš pár ošklivých snů.“

„Když už o nich mluvíme –“

„Správně. Vraťme se k tomu snu.“

„Nic moc nevidím, ale stále mám normální zrak a baterku.“

„Co je kolem tebe?“

„Spaldingovo tělo. Jeho baterka je nedaleko, ale už nesvítí. Exploze ji zničila. Vidím také krystalovou zbraň. Odkutálela se k hromadě kamenů. Ale moc si těla ani zbraně nevšímám, protože jsem si právě uvědomil, že budu muset proplavat podzemním bludištěm jeskyní.“

Zastavil se, protože zřejmě nemělo smysl popisovat nekonečnou noční můru dlouhého plavání z jeskyně.

„Jak víš, kterým směrem plavat?“ zeptala se Gwen.

„Ve vodě cítím proud. Je jen mírný, ale stabilní. Sleduju ho.“

„Aniž bys věděl, jestli v jeskyni nenarazíš na nějaké úzké místo, přes které by ses nedostal,“ zašeptala Gwen.

I přes snovou atmosféru slyšel v jejím hlase chvění.

„Neměl jsem jinou možnost,“ připomněl jí. „Dokončeme tuhle snovou terapii.“

„Promiň. Občas se nechám snem unést. Dobře, myslím, že už vím, jak to tu vypadá, abych tak řekla.“

„Kontext.“

„Správně, znám kontext. Chystáš se vrátit do vody, abys doplaval do moře, ale stále jsi na povrchu, díváš se na suchou část jeskyně. Vidíš někde předmět, o kterém víš, že je důležitý?“

„Ano.“ Zaplavilo ho vzrušení. „Ano, teď ho vidím. Je to malé a bílé a zdá se, že to sem nepatří.“

„Prohlédni si ten předmět lépe.“

Snová scéna se kolem něho plynule pohnula. Odvrátil pohled od ztuhlé opony zářivé energie a soustředil se na stíny, jež snový výjev obklopovaly.

„Je to tamhle na druhé straně jezírka,“ prohlásil. „Vypadá to jako roh papíru. Vidím jen kousek. Zbytek je schovaný pod kamenem.“

„Schovaný?“ Gwen to slovo zdůraznila. „Jsi si jistý?“

„Není možné, aby tam přistál náhodou. Je blízko místa, kde ho zavraždili.“

„Koho?“

„Toho analytika.“ Judson se vynořil ze snu na přívalu adrenalinu a psi energie. „Ještě nebyl mrtvý, ale věděl, že zemře. Snažil se nechat vzkaz tomu, kdo ho bude hledat. Musím se dostat zpátky do té jeskyně.“

„Chceš proplavat zpátky těmi zaplavenými chodbami?“ zeptala se Gwen.

„Nemyslím, že to bude nutné. Pokud to nevíš, můj otec řídí jednu z největších těžařských společností na světě.“

„Ach ano, správně.“ Gwen nakrčila nos. „Neustále zapomínám, že jsi jedním z těch Coppersmithů.“

„Jestli se táta v něčem vyzná, pak jak se prokopat pevnou skálou. Uvolnit vchod do jeskyně bude pro něho jako procházka v parku. Nejspíš mu to nezabere víc než pár dnů, aby dostal na místo lidi a zařízení.“

„Bože, vyřešíš tady ve Wilby pár vražd a pak se můžeš pustit do Karibiku, abys vyřešil pár dalších paranormálních zločinů zahrnujících podivná farmaceutika a záhadné zbraně.“ Gwen si povzdechla. „Žiješ zajímavý život, Judsone Coppersmithi.“

„Jo, můj kalendář se v poslední době docela zaplnil.“ V hlavě mu prolétl obraz. A najednou to tam všechno bylo, každý kousek zapadl přesně na své místo. „Zatraceně. Měl jsem to vidět dřív.“

„Co?“ podivila se Gwen.

„Odpověď je v kalendáři.“

39

Ulice městečka Wilby se vylidnily docela brzo. Hrstka restaurací zavírala do desíti. Poslední dodávka vyjela z parkoviště před největší hospodou krátce před půlnocí. Personál odešel o dvacet minut později.

Judson počkal na nejtemnější část noci a pak prošel zadními dveřmi Hudsonova květinářství. Smysly měl zapojené jen částečně. Před jeho paranormálním zrakem se nože, nůžky a další zahradnické nástroje vyrovnané na stole třpytily jako nějaká středověká výzbroj. Skleněné vázy na poličkách zářily zeleným křišťálovým světlem.

Vstoupil do předního prostoru obchodu a zašel za pult. Dveře malé kanceláře byly zavřené, ale odemčené. Lidé žijící v malých městečkách mívali ohledně bezpečnosti velice špatné návyky.

Vnitřek kanceláře vypadal téměř stejně, jako když si přišli s Gwen promluvit s Nicole. Potrhané a rozstříhané fotky byly stále přišpendlené na zdech.

Přešel malý prostor a sundal obrovský kalendář. U prvního, druhého a třetího srpna byly tytéž zápisky. Nakrmit psy.

Vytáhl seznam dat, který si s sebou přinesl. Poznámka Nakrmit psy se v průběhu roku objevovala přesně na těch místech, kde ji očekával.

Jemný, tlumený zvuk bot na zadních schodech obchodu mu rozvířil smysly. Prsten na ruce vydával žár miniaturního paranormálního slunce. Bylo na čase vypadnout hlavními dveřmi obchodu.

Vyšel z kanceláře a zpoza pultu. Už se natahoval po klice, aby vykročil na ulici, když si uvědomil, že na zadních schodech jsou dva lidé, ne jeden.

Zastavil se a čekal. Zadní dveře se otevřely. Po zadní místnosti a do přední části se rozlétl paprsek baterky.

„Nazdar, Poole,“ prohlásil Judson.

Buddy Poole vešel do místnosti. Pryč byly starodávné, zlatě rámované brýle na čtení, ležérní kostkovaná košile a červené kšandy, které měl na sobě za pultem obchodu ve Wilby. Dnes v noci byl oblečený od hlavy k patě v černé.

Poole nebyl sám. Vzal s sebou Nicole. Zápěstí měla za zády. Pusu měla převázanou páskou. Zírala na Judsona širokýma vyděšenýma očima. Buddy jí přiložil zbraň ke spánku. Druhou rukou namířil baterku na Judsona.

„Odhoďte zbraň, Coppersmithi,“ vybídl ho Buddy. „Nebo ji okamžitě zabiju.“

Judson opatrně položil pistoli na podlahu a pomalu se narovnal.

„Jak jste věděl, že jsem tady?“

„Sledoval jsem vás,“ odpověděl Buddy. „Když jste v noci odešel z penzionu, říkal jsem si, že vám o něco jde. Uvažoval jsem, jestli zamíříte ke mně. Byla by zábava sledovat, jak zvládnete moje psy. Když jste ale nenajel na Falls View Road, uvědomil jsem si, že chcete sem. Vyzvedl jsem tuhle mrchu pro případ, že bych potřeboval nějakou páku.“

Nicole zanaříkala.

Buddy do ní prudce strčil, až se praštila o zeď. Zasténala a zhroutila se na kolena.

Buddy si jí nevšímal. Sledoval Judsona očima, z nichž sálala psi. „Jak jste si to dal všechno dohromady, Coppersmithi?“

„Starodávným způsobem,“ odpověděl Judson. „Začal jsem spojovat tečky. Zmínil jste se, že vám Nicole krmí psy, když jste mimo město na veletrzích. Když jsme si sem s Gwen přišli promluvit s Nicole, všiml jsem si kalendáře nad stolem. Tři dny v srpnu byly označené: Nakrmit psy. Vy jste byl ty tři dny pryč, údajně na veletrhu. Ale v jednom z těch dnů, druhého, jste zavraždil starou dámu. Právě jsem porovnal zbytek dat, kdy se udály zbylé vraždy. Shodují se s dobou, kdy jste byl mimo město a kdy vám Nicole měla chodit nakrmit vaše psy.“

Buddy si znechuceně odfrkl. „Tak si to bohužel dala Evelyn taky dohromady. Tolik jsem z ní dostal, než umřela.“

„Vzal jste její počítač a telefon.“

„Chtěl jsem zjistit, jestli se Evelyn někomu svěřila ohledně svých podezření telefonem nebo e-mailem. Jediný e-mail poslala té noci Gwen Frazierové. Věděl jsem, že nejspíš přijede a najde tělo, ale neviděl jsem v tom nic špatného. Byl jsem si jistý, že kdyby Oxley pojal nějaké podezření, soustředil by se na Gwen jako na možného vraha.“

„Pak jsem se objevil já.“

„Věděl jsem, že můžete dělat problémy, zvlášť když jste začal klást otázky. Louise představovala riziko už celé roky. Každým dnem přicházela víc a víc o rozum. Tehdy už jsem věděl, že ji nepotřebuju, tak jsem se jí zbavil a doufal jsem, že tím celá záležitost skončí. Myslel jsem si, že pak už stačí jenom čekat, protože dříve či později s Gwen z města odjedete a všechno se vrátí do normálu. Ale dnes v noci jsem si uvědomil, že se jen tak nevzdáte a nezmizíte.“

„Vy jste ten démon, kterého se Louise Fullerová bála,“ prohlásil Judson. „Otec jejího jediného dítěte.“

Buddy si odfrkl. „Snažila se využít mého vlastního syna, aby mě zabila.“

„A proč ne? Zander Taylor se otci podobal jako vejce vejci.“

„Až na ty šílené geny,“ namítl Buddy. „Ty podědil po své matce.“

„Kdepak,“ odpověděl Judson. „Jaký otec, takový syn. Oba psychopati.“

„Kecy.“ V Buddyho očích zaplál vztek. „Já jsem profesionál. Dělám to pro peníze. Zander si jenom hrál. Přísahám, že byl posedlý. Když jednou ochutnal svoji hru zabij-si-vlastního-psychotronika, nedokázal se ovládat. Dříve či později by ho chytili. Věděl jsem, že se ho musím zbavit, když začal před dvěma lety zabíjet přímo tady ve Wilby. Ale Gwen Frazierová se o ten problém postarala za mě. Musím vám říct, že se to vážně hodilo.“

„Jakmile jste se dozvěděl, že Taylor skočil do vodopádů, zašel jste do laboratoře. Našel jste ten foťák. Musela to pro vás být úleva. Věděl jste, že je vaše tajemství nejspíš v bezpečí, ale po té nehodě vám zůstala spousta nezodpovězených otázek, že?“

„Věděl jsem, že se Zander nezabil sám, alespoň ne úmyslně. Žil pro svoji hru. Mohl jsem jenom předpokládat, že došlo k nějakému souboji a že Gwen měla kliku.“ Buddy přimhouřil oči. „Předpokládám, že víte, co se stalo, že?“

„Jistě,“ přikývl Judson. „Vím přesně, co se stalo. Máte pravdu – váš syn nespáchal sebevraždu. Napadl Gwen a ona se bránila. Taylor prohrál a skočil z útesů.“

„Zander musel dovolit, aby ho v kritické chvíli rozptýlilo nadšení ze zabíjení.“

„Něco takového,“ řekl Judson.

„Jak jsem říkal, byla jen otázka času, než to podělá, kvůli své matce. Louise se občas hodila, ale jako genetický materiál byla k ničemu.“

„Přivedl jste ji před všemi těmi lety sem do Wilby, protože jste si ji chtěl ponechat příhodně po ruce. Potřeboval jste ji, aby vám ladila krystalovou zbraň, kterou vám vyrobila.“

„Takže vy víte o mé malé věcičce?“ Buddy nadzvedl obočí. „Přiznávám, že jsem si nemyslel, že byste se dostal až takhle daleko.“

„Tahle zbraň rozhodně není poháněná krystalem.“

„Ne, tahle je standardní,“ souhlasil Buddy. „Ale taky se hodí. Zanechává důkazy, které se policii líbí. Až bude po všem, bude to vypadat, že se tu nevydařil drogový obchůdek. Kdo tušil, že Nicole dealuje ve své zadní místnosti a že jste si přišel koupit její zbožíčko?“

„Proč nepoužijete krystal, abyste nás oba zabil?“

„To není nutné.“

„Hodláte říct, že jste ho nedokázal vyladit od doby, co jste ho použil na vraždu Louise Fullerové,“ konstatoval Judson. „Chcete uchovat to, co z energie zbylo, protože vám chvíli potrvá najít nový talent na krystaly. Kdy vás napadlo, že byste mohl použít záznamy Evelyn Ballingerové z jejích dnů na Sluneční akademii, abyste našel náhradu za Louise?“

„Ničemo.“ Buddy tiše zapískal. „Vážně víte všechno, že jo?“

„Přátelé mi trochu pomohli.“

„Vypadá to, že budu muset trochu poklidit, až tu skončíme. Za tohle všechno může Zander. Kdyby nepřišel sem do Wilby, aby našel svou drahou matinku, nic z toho by se nestalo. Už v téhle branži působím deset let, a nikdy mě nikdo nepodezíral z ničeho horšího, než že prodávám zvadlý salát.“

„Tehdy vám Louise vyrobila první krystalovou zbraň? Před deseti lety?“

„Ta čarodějnice byla do těch krystalů blázen. Před třiceti čtyřmi lety vytvořila první generaci kamenů. Nebyly ani zdaleka tak silné, ale daly se použít spolu s psychoaktivními drogami pro ukládání hypnotických příkazů.“

„Používal jste je, abyste řídil svůj výdělečný kult v L. A.“

„Sakra. To taky víte?“ zavrčel Buddy. „To je blamáž. S těmi kameny máte pravdu. Když jsem kult rozpustil, použil jsem je, abych si vydělal peníze – vydíráním, podvody s investicemi a takovými věcmi. Ale před deseti lety Louise přišla s verzí, která dokázala zabít beze stopy. Okamžitě jsem si uvědomil nové možnosti.“

„Přestěhoval jste se sem do Wilby a přivedl Louise s sebou,“ prohlásil Judson. „Přijal jste novou totožnost a dal se na dráhu nájemného zabijáka.“

„Všechno šlo dobře, dokud sem za svou matkou nedorazil Zander. Zpočátku jsem netušil, že ji našel. Netušil jsem, že mu dala jeden z krystalů. Pracoval na vlastní pěst, hrál tu svoji stupidní hru. Pak se doslechl o výzkumu Ballingerové a nedokázal odolat.“

„Tehdy jste zjistil, že máte syna, který zdědil váš talent,“ prohlásil Judson.

„Očividně se budu muset postarat o Gwen Frazierovou,“ nadhodil Buddy. „Kdo další ví to, co vy?“

„Vážně?“ usmál se Judson. „Myslíte, že vám dám seznam obětí?“

„Ano. Vážně. Protože se s mou malou věcičkou pletete. Zbyla v ní spousta energie. Dovolte, abych vám ji ukázal.“

Buddy sáhl pod košili a vyndal přívěsek, který nosil kolem krku na zlatém řetězu. Krystal byl velikosti slzy. Byl zasazený v kovovém rámu připnutém k řetízku. Kámen se ve stínech temně blyštěl.

„Tím se vysvětluje jedna otázka,“ uvažoval Judson. „Nemusí být vyladěn po každé vraždě. Lámal jsem si nad tím hlavu.“

„Můžu ho použít až třikrát, než ho musím nechat vyladit. Louise se na něj podívala předtím, než jsem ho použil na ni. Nerad bych vyplýtval druhý výstřel na vás, ale nedal jste mi jinou možnost. Varuju vás, budete svého rozhodnutí litovat. Víte, tenhle přístroj může zabít velice pomalu, když je to nutné. A bolest, jak jsem se dozvěděl, je nesnesitelná – jako kdybyste byl zaživa pohřbený v ledovci.“

Krystal se rozzářil tmavou ultrafialovou radiací, ale Judson už byl připravený. Vyslal energii do prstenu a dostal odezvu, kterou hledal. Jantarový kámen se rozhořel pronikavou září. Vlnové délky se srazily s těmi z temného přívěsku a obrátily je proti jeho původci.

Buddy zalapal po dechu, když do něho udeřila paranormální radiace z jeho vlastní zbraně. Zapotácel se, ale nezhroutil se.

Pustil však krystalovou zbraň a snažil se namířit hlaveň druhé zbraně.

Judson popadl z pultu nejbližší vázu a mrštil těžkou skleněnou nádobu a její obsah – několik litrů vody a hromadu žlutých chryzantém – na Buddyho hlavu.

Buddy se instinktivně sklonil a vrhl se ke dveřím zadní místnosti. Váza se rozbila o zeď.

Judson proběhl dveřmi a podrazil Buddymu nohy. Zbraň přistála na podlaze.

Buddy se zhroutil na stůl. Popadl zahradnický nůž a zvedl ho v ruce. Skočil k Judsonovi, ale nebyl dostatečně silný. Judson znovu kopl a tentokrát ho zbavil rovnováhy.

Buddy zasténal a padl tváří na podlahu.

Nastalo strašlivé ticho. Buddy začal vydávat bublavé zvuky. Judson zvedl zbraň a položil ji na pracovní stůl. Pak poklekl vedle Buddyho a pomalu ho otočil na záda.

Rukojeť nože vyčnívala z Buddyho hrudi. Zíral na Judsona očima, které už začínaly skelnatět šokem a blížící se smrtí. Z koutku úst mu vytryskla krev.

„Takové už jsou ženské,“ zachraptěl. „Nemůžete jim věřit.“

„Problém je v tom,“ namítl Judson, „že ony nemohly věřit vám.“

Krev a paranormální energie násilné smrti už se vpíjely do prken podlahy. Judson věděl, že tu skvrnu neodstraní, dokud bude tato budova stát.

Některé jedovaté látky se nikdy nedaly vyčistit.

40

Neplýtvejte časem, abyste mě přesvědčil, že Buddy Poole se potuloval po zemi a vraždil staré lidi nějakým druhem paranormální zbraně,“ vyštěkl Oxley. Zabouchl desky na stole a opřel se na židli. „Není třeba vymýšlet si nějaké bláznivé historky, abyste tuhle situaci vysvětlili. Přesuny peněz a záznamy v kalendáři v pohodě stačí.“

„To jsem rád,“ prohlásil Judson.

„Přesvědčil jste mě, že byl Poole zapletený do nájemných vražd. Ale očekávám, že používal starobylou metodu polštáře přes tvář nebo možná trochu jedu. Tyhle způsoby jsou účinné, zvlášť když jsou oběti staré a nemocné.“

„Víte co, náčelníku, máte pravdu,“ řekl Judson. „Není třeba vymýšlet si nadpřirozená vysvětlení. Nikdy se ale nenajdou žádné důkazy.“

Intenzivně si uvědomoval Gweninu přítomnost vedle sebe. Společně čelili Oxleymu na druhé straně stolu. Jeden ze strážníků odvezl Nicole domů, když poskytla výpověď.

„A co úmrtí Evelyn a Louise?“ zeptala se Gwen. „Věříte, že je Buddy také zavraždil?“

„Ano,“ potvrdil Oxley. Unaveně si povzdechl. „Ale taky vím, že to nikdy nebudu moct dokázat, tak jako nedokážu, že vraždil za peníze. A už vůbec nebudu moct jít po Buddyho klientech. To není moje práce a rozhodně nemám dost důkazů na to, abych to předal FBI.“

„Pár lidem projde vražda,“ poznamenal Judson. „Jmenovitě Buddyho klientům.“

„Jo, to je fakt.“ Oxley si promnul zátylek. „A mně je to vážně líto, ale takové věci se stávají neustále. V takovýchhle situacích člověk dělá, co může. Víte, co je tu důležité?“

„Co?“ zeptal se Judson.

„Zachránil jste život Nicole Hudsonové a Buddy Poole umřel v jasném případu sebeobrany, který skončil tragickou nehodou. To je tolik spravedlnosti, kolik jí můžeme vzhledem k okolnostem očekávat. Pokud jde o mě, případ je uzavřen.“

„A co ta úmrtí před dvěma lety?“ zeptala se Gwen.

Oxley přimhouřil oči. „Není důvod ta vyšetřování otevírat znovu, protože nemám o nic víc zatracených důkazů než tehdy. Ale jestli se budete cítit líp, povím vám, že věřím, že Zander Taylor zavraždil ty dva lidi účastnící se Evelynina výzkumného projektu. A věřím, že jeho smrt tam ve vodopádech byla jen další tragická nehoda, která neuvěřitelnou shodou náhod vyústila ve spravedlnost pro oběti. Připadá mi to v pořádku.“

Gwen pohlédla na Judsona.

„Náčelník má pravdu,“ prohlásil Judson. „Oba zločinci jsou mrtví. Lepší už to nebude.“

„Já vím,“ souhlasila Gwen.

Oxley si odkašlal. „Rád bych věděl jednu věc, slečno Frazierová.“

Otočila se k němu. „Ano?“

„Kdy přesně chcete odjet z města? Ne že bych si ten den zaškrtl v kalendáři, víte.“

„Věřte mi, opravdu se těším, až uvidím Wilby ve zpětném zrcátku, hned jak to půjde,“ odpověděla Gwen sladce.

„Dobře,“ přikývl Oxley. „Bez urážky, ale to slyším opravdu rád.“

41

Vaše mamka a já pro vás máme dobré zprávy a zajímavé novinky ohledně peněz, které Buddy Poole ukryl na tom zahraničním účtu,“ prozradil Nick Sawyer.

Judson, telefon přilepený k uchu, došel k druhému konci pokoje. Před zdí se otočil a rázoval k opačné stěně. Nelíbily se mu podivné nervózní pocity, z nichž se mu zvedaly vlasy na zátylku. Max ho pozoroval z postele.

„Předpokládám, že zajímavé je váš způsob, jak popsat špatné zprávy,“ nadhodil Judson.

„Dostanu se k tomu,“ slíbil Nick. „Než vám ale řeknu, co jsme zjistili, paní Coppersmithová a já bychom chtěli zdůraznit, že by celá ta věc se sledováním peněz proběhla rychleji, kdybyste nezapomněl přiložit Pooleovo jméno na seznam podezřelých.“

Judson si promnul zátylek. Nervozita narůstala. Věděl, že to znamená, že přehlíží něco důležitého.

„Poole nebyl ve spojení s tou výzkumnou skupinou,“ namítl.

„Výmluvy, výmluvy, výmluvy.“

„Nemám náladu na kritiku svých vyšetřovacích schopností. Velice dobře si uvědomuju, že tu ve Wilby nešlo všechno hladce, ale rád bych vám a mamce připomněl, že jsem se toho případu ujal jen před pár dny a ukázalo se, že situace je mnohem komplikovanější, než jsem se domníval.“

„No sakra,“ prohlásil Nick. „Upřímně, rád bych se dozvěděl, jak jste se dostal k číslu toho zahraničního účtu a k Pooleově heslu.“

„Kdysi jsem pracoval pro federální agenturu,“ odpověděl Judson.

„Hm, jo, správně, pošta. Pořád na to zapomínám.“

„Najít ty informace o účtu nebylo snadné, to přiznávám. Všude byli psi. Obrovští psi.“

„Na řetězu?“

„Kdepak, v domě pobíhali na volno.“

„Jak jste se přes ně dostal?“ V Nickově hlase se teď ozýval profesionální zájem. „Psi můžou být opravdový problém.“

„Měl jsem pomoc,“ přiznal Judson. „Zašel jsem k Pooleovi s batohem plným dobrot a s Nicole Hudsonovou. To ona ty psy krmila, když Poole odjížděl z města kvůli své nájemné práci. Ti moulové ji znají a milují ji. Vlastně si je teď chce adoptovat, když už tu Poole není.“

„Věděla tahle Nicole, co Poole provádí, když mizí z města?“

„Ne. Povězte mi o tom účtu.“

„Našli jsme ho krátce poté, co jste nám dal číslo a heslo,“ odpověděl Nick.

„Ale?“

„Ale byl zrušený.“

Judson se zastavil uprostřed pokoje. „Jste si jistý?“

„Když jde o značné sumy hotovosti, obvykle bývám pečlivý,“ odsekl Nick. „Stejně jako vaše matka.“

„O tom nepochybuju. Pokračujte.“

„Pooleův zahraniční účet byl nedávno vybraný.“

„Musel tušit, že po něm jdeme,“ uvažoval Judson. „Možná ty peníze přesunul kvůli bezpečnosti.“

„To by nešlo, pokud to neudělal z hrobu.“

„Neříkejte mi –“

„Ten účet byl uzavřen čtyřicet minut poté, co se Poole ráno nešťastně utkal s ostrým předmětem.“

„Sakra.“

„Jak je libo. Podle času, který jste mi uvedl, Poole utrpěl smrtelné zranění v tom květinářství přibližně ve dvě hodiny v noci. Účet byl zavřen krátce poté. Takže to vypadá, jako že –“

„Jako že je v tom zapletený ještě někdo další.“ Judson zamířil ke dveřím. „Někdo, kdo ví o tom zahraničním účtu a zároveň že je na čase utéct.“

„Ať už je to kdokoliv, nejenže to hodně dobře umí s počítačem, ale musí mít dobrý přehled o tom, co se děje ve Wilby,“ prohlásil Nick.

„To rozhodně. Ten ničema sedí v první řadě.“

Judson otevřel dveře a rychle vyšel na chodbu. Max seskočil z postele na podlahu a pospíchal za ním.

„Zůstaneš tu sám, kocoure,“ oznámil mu Judson.

Max se ho držel jako lepidlo.

Judson otevřel dveře na schodiště a vyrazil dolů. Max mu byl v patách.

„Jste na schodech?“ zeptal se Nick. „Nějak se to tam rozléhá.“

„Jsem na bezpečnostním schodišti. Tím se vysvětluje, proč jsem dneska ráno nenašel u Poolea Evelynin počítač nebo ten zatracený foťák.“ Judson se chytil zábradlí a skočil na další řadu schodů. Max hopkal za ním. „Promluvím si s vámi později. Zavolejte na wilbyskou policii a řekněte operátorovi, aby okamžitě poslal někoho do staré chaty. Povězte mu, že se schyluje k další vraždě.“

„Co se to děje?“

„Gwen odešla před pár minutami. Má se setkat se Sundewem. A je sama.“

42

Gwen zajela na příjezdovou cestu staré chaty. Nepršelo, ale šedivá obloha byla každou minutou temnější a zlověstnější. Pronajaté auto Wesleyho Lancastera stálo zaparkované pod krytem střechy u hlavního vchodu. Zajela přímo za něj.

Dneska ráno ji překvapila jeho výjimečně štědrá nabídka koupit chatu, aby ji mohl použít jako dějiště pro novou sérii, ale čím víc o tom přemýšlela, tím zajímavější jí ten nápad přišel. Obrovská suma peněz by nadělala zázraky s jejími nejistými financemi, než by rozjela vlastní paranormální vyšetřování.

Wesley na ni nečekal v autě, jak se domnívala. Ani ho neviděla opírat se netrpělivě o dveře. Napadlo ji, že aby zabil čas, prošel se kolem chaty, aby si prohlédl vodopády.

Vyndala z kabelky kód a začala ho vyťukávat do moderního zámku. Opožděně si uvědomila, že je odemčeno.

Strčila do těžkých ocelových dveří.

„Wesley? Jak jsi se, pro všechno na světě, dozvěděl kód k těm dveřím?“

Z potemnělého vnitřku laboratoře se neozývala žádná odpověď. Vešla do energií nabité temnoty. Přes smysly jí přejelo známé zabzučení.

Rozsvítila se podlažní světla a ozářila část místnosti kolem jejích nohou.

Odložila kabelku na blízký stolek a obrátila se, aby propátrala stíny. Navzdory osvětlení uprostřed prostoru nikoho neviděla. Vykročila rychleji.

„Wesley? Jsi tam?“

Tělo uviděla na podlaze, když došla ke křižovatce dvou uliček. Vikinská blond hříva byla nezaměnitelná.

„Wesley.“

Pospíšila si k postavě, smysly jí plály naplno. Zaplavila ji úleva, když uviděla Wesleyho auru. Nebyl mrtvý, ale poznala, že nejde o normální spánek. Byl v bezvědomí.

Poklekla vedle něho, pátrala po známkách zranění. Zvuk zavíraného zámku hlavních dveří ji vyděsil k smrti.

Teprve tehdy si uvědomila, že světla v přední části laboratoře stále svítí.

Ze stínů promluvil známý hlas.

„Víte,“ řekl Riley Duncan, „musím vám a Coppersmithovi poděkovat, že jste vymysleli skvělé zakončení téhle hry. Už jsem se s tou blbostí ohledně paranormální chatovací místnosti začínal nudit. Hledat Pooleovi zákazníky bylo příliš jednoduché.“

Jako první ji napadlo, že Riley nevypadá jako vrah. Připomínal toho, kým byl – recepčního z penzionu. Pak zahlédla slabý třpyt světla na hlavni jeho zbraně.

„Ale vy nevíte, jak odejít ze hry, že?“ opáčila. Instinktivně zůstala skrčená na podlaze vedle bezvědomého Wesleyho, snažila se představovat co nejmenší cíl. „Poole byl přece jen profesionální zabiják. Vraždil lidi pro peníze, paranormálními prostředky. Byl nebezpečný.“

„Řekněme jen, že jsem věděl, že musím mít při prvním pokusu stoprocentní úspěch. Myslel jsem si, že mám ještě čas. Navíc, dokud Poole pracoval, zahraniční účet byl čím dál nabitější. Pak mi prozradil, že nám je Ballingerová na stopě. Tvrdil, že se jí musí zbavit. Pak jste se najednou ukázala vy. Okamžitě jsem tušil, že si myslíte, že byla Ballingerová zavražděná.“

„Poole to věděl taky.“

„Jo, ale nedělal si s tím starosti, dokud nedorazil Coppersmith. Tehdy jsem si ho trochu prověřil na internetu a zjistil jsem, že by mohl představovat problém. Poole se rozhodl zamést za sebou stopy a zbavit se Louise.“

„Byla tím posledním článkem, který by ho mohl spojit s nájemnými vraždami.“

„Nemohl tušit, kolik toho ta stará čarodějnice doopravdy ví nebo jestli by jí někdy někdo uvěřil, kdyby promluvila. Ale Poole byl detailista, když šlo o jeho práci.“

„Navíc, tehdy už věděl, že nejspíš najde za Louise náhradu v Evelyniných záznamech z dob Akademie,“ dodala Gwen.

„Vy o těch záznamech víte, hm?“ Riley se uchechtl. „Páni. To jsem netušil. Dobrá hra. Ale bonusové body nyní patří mně, protože jsem to byl já, kdo se naboural Evelyn do počítače a ty staré záznamy našel. Když té noci Poole počítač sebral, jen se snažil zamést stopy. To já jsem pochopil, že jsou ty záznamy zlatý důl, a taky že jsou. Mezi námi, Poole to s technologiemi moc neuměl.“

„To vy jste vedl tu paranormální chatovací místnost, že ano? Vy jste Sundew.“

„Bonusové body pro vás. Jsem ohromen. Vy a Coppersmith jste se dostali mnohem dál, než jsem tušil.“

Na místo zapadly další kousky puzzle. „Zander Taylor nebyl jediným synem Buddyho Poolea, že ne?“

„Kdepak. Zander a já jsme byli nevlastní bratři. Jiné matky, stejný otec. Táta spal se spoustou ženských, když vedl ten kult.“

„Jak našel vás a Zandera?“

„Ani netušil, že existujeme. Já jsem Poolea našel. Před několika lety jsem byl zvědavý a pustil se do hledání možných sourozenců. Objevil jsem Zandera. Stával se z něj v té době nadějný sériový vrah. Pomohl jsem mu přeměnit jeho malého koníčka do mnohem odvážnější hry. Naznačil jsem mu, že by si měl víc vybírat, když jde o další cíle. Přesvědčil jsem ho, že pro oba z nás bude větší zábava, když půjde po lidech, jako je on sám, po lidech s opravdovým talentem. Samozřejmě v té době neměl ten krystal, takže zabíjel lidi mnohem tradičnějším způsobem. Miloval jed, protože nezanechával žádné stopy a protože chvíli trvalo, než ti šílenci zdechli. Tak jim říkal.“

„Šílenci?“

„Jo, po těch kravách v ohradách. Těch s nemocí šílených krav.“

„Vidím, že jste se vážně spřátelili,“ poznamenala Gwen. „Jak jste oba skončili tady ve Wilby?“

„Zandera sem táhl, abych tak řekl, sentimentální zájem. Věděl, že jsem ho našel, a tak mě požádal, jestli bych nevypátral i jeho matku. Chvíli to trvalo, protože Poole hodně dobře zametl stopy, když ji přivedl sem do Wilby. Ale před třemi lety jsem tu starou čarodějnici objevil. Představte si naše překvapení, když jsme se Zanderem zjistili, že tu žije i náš starý dobrý tatík.“

„Muselo to být dojemné setkání.“

„Poole vypadal trochu znepokojeně, když jsme se mu představili, ale jakmile zjistil, že víme všechno o jeho povolání a že sdílíme jeho oblibu hry, okamžitě uviděl spoustu možností. To já jsem vymyslel Sundewovu chatovací místnost. To já jsem proměnil jeho starobylý obchodní model do supermoderní verze. Bláznivá Louise byla na druhé straně přesvědčená, že její jediný syn Zander je v obrovském nebezpečí kvůli svému démonickému otci.“

„Dala Zanderovi jednu z krystalových zbraní, aby se před ním mohl chránit.“

„No, to taky, ale spíš si myslím, že doufala, že Zander svého drahého tatíčka odrovná. Ovšem Zander byl hráč až do morku kostí. Přirozeně začal používat ten kámen ve své lovecké hře. No a potom, asi o rok později, Ballingerová rozjela ten svůj výzkum a dala dohromady tlupu skutečných talentů. Zander se úplně zbláznil.“

„Přidal se k výzkumu. A pak začal zabíjet ostatní.“

„Zřejmě si nemohl pomoct,“ zabručel Riley. „Bylo to jako zavřít někam lišku s hromadou kuřat. Poole a já jsme si dělali vážně starosti, to vám povídám. Celá naše práce byla v ohrožení. Oxley možná v paranormálno nevěřil, ale nebyl hloupý.“

„Příliš mnoho záhadných úmrtí v jenom malém městečku by upoutalo pozornost každého policajta,“ prohlásila Gwen.

„Zander měl tolik rozumu, aby to zařídil, že jste z těch úmrtí podezřelá vy, ale jak dlouho to mohlo pokračovat? Poole usoudil, že se Zander vymkl kontrole a musí zmizet.“

„Ale Zander ještě předtím spadl do vodopádů,“ dodala Gwen.

„Problém byl vyřešen. Načasování nemohlo být lepší. Pooleovi se vážně ulevilo, to vám povídám. Stejně jako mně. Ale nikdo z nás netušil, co se toho dne u vodopádů stalo. Jenom nám nesedělo, že by Zander spáchal sebevraždu.“

„Stejně se vám ale hodilo do kapsy, že byl Zander pryč.“

„To jo. Pár měsíců jsme si dali oddech a pak jsme se zase pustili do práce.“

„Dokud Evelyn nenarazila na to, co se dělo, když Poole odjel na ty svoje veletrhy. Teď je Poole mrtvý a vy se snažíte zamést stopy.“

„Poole stál jako otec za houby, ale pár věcí mě za ty tři roky naučil,“ prohlásil Riley. „Nejdůležitější je všímat si detailů.“

„Proč jste ublížil Wesleymu? Nijak s tímhle nesouvisí.“

„Potřeboval jsem, aby vás sem Lancaster dneska ráno vylákal, a tak jsem poslal e-mail z jeho adresy a učinil vám nabídku, kterou jste nemohla odmítnout. Když jste skočila na návnadu, vylákal jsem ho sem falešným telefonátem. Napovídal jsem mu, že mám předat vzkaz od vás. Cosi o tom, že se s ním chcete setkat a popovídat si o jeho nabídce. Na nic se neptal, věřte mi.“

„Jak chcete vysvětlit mou smrt?“ zeptala se Gwen.

„Bude to vypadat, že jste se s Wesleym pohádali kvůli budoucnosti laboratoře. Všichni ve městě vědí, že chce tohle místo použít jako dějiště té své žalostné televizní show. Taky tuší, že jste spolu něco měli. Všechno to přispěje k motivu pro vraždu.“

„Hodláte mě zabít a obvinit Wesleyho?“

„Říkal jsem si, že použiju Coppersmithe, ale mám-li říct pravdu, ten chlapík mě znervózňuje,“ přiznal Riley.

„Chcete radu od paranormální poradkyně zdarma? To vám říká vaše intuice. Poslouchejte ji.“

„Nebojte se, poslouchám,“ přikývl Riley. „Když jsem si uvědomil, že se mu včera v noci nějak povedlo zabít Poolea, i když krystal plně fungoval, věděl jsem, že by bylo v této hře příliš riskantní použít Coppersmithe. I když bych se rád dozvěděl, jak to přežil. Poole měl s tou věcičkou spoustu zkušeností.“

„Vsadím se, že vám to Judson velice rád vysvětlí.“

Riley si pobaveně odfrkl. „Máte smysl pro humor, to vám přiznávám. Než tuhle hru skončíme, rád bych se dopátral ještě jedné věci.“

„Chcete vědět, jak a proč skočil Zander Taylor před dvěma lety do vodopádů.“

„Jak jste to uhodla?“

Mávla rukou. „Vidím to ve vaší auře.“

„Kecy.“

„Jste posedlý odkrýváním tajemství ostatních lidí, které pak obrátíte proti nim,“ prohlásila Gwen. „Všechno se týká moci. Ta vás pohání. Máte to v energetickém poli. Vždycky to tak bylo. Věděla jsem, že máte potíže se závislostí, ale nedala jsem si to dohromady, protože jsem neznala kontext.“

„Není to žádná závislost. Nejsem jako Zander. Byl to blázen.“

„Samozřejmě že jste závislý. Nemohl byste skončit, i kdybyste chtěl.“

Riley se ušklíbl. „Nemám důvod končit.“

„No, ve skutečnosti existují hodně dobré důvody, proč skončit, ale žádný šílenec jako vy to nepochopí. Takže chcete vědět, co se stalo, když váš bratr skočil do vodopádů?“

„Povězte mi to.“ V Rileyho hlase se ozval náhlý výbuch naléhavého hladu.

„Udělám něco lepšího. Ukážu vám, jak to zpackal.“

Riley se uchechtl. „Snažíte se získat čas. Tohle je ta zábavná část. Doufáte, že vás Coppersmith přijde zachránit. Kdo ví? Možná přijde. To je na dobrých hrách to zajímavé. Vždycky může dojít k obratu. Dobře, budeme hrát podle vás. Ukažte mi, co se Zanderovi stalo.“

„Uviděl ducha, vlastně několik duchů. Tak trochu se zbláznil. Vyběhl zadními dveřmi, přímo k řece a přes vodopády.“

„Nic lepšího nedovedete?“ Riley zvedl hlaveň zbraně. „Hodně špatné. Doufal jsem v zajímavější konec, ale jestli se vzmůžete jenom na ubohou historku o duchách, můžeme to skončit rovnou.“

„Můžu vám ukázat, co Zander viděl. Na tomhle místě opravdu straší, víte? Duchové se zhmotňují v zrcadlovém generátoru.“

„Mluvíte o té hromádce starých zrcadel vzadu v laboratoři?“

„Správně.“

„Žádní duchové tam nejsou.“

„Jistěže jsou,“ namítla Gwen. „Ale je třeba zapojit talent, abyste je viděl.“

„Váš druh talentu?“

„Správně.“

Riley se tvářil skepticky, ale energie v jeho auře toužila získat odpovědi.

„Jestli mě teď zabijete, nikdy se nedozvíte, co se stalo na konci Zanderovy poslední hry,“ řekla Gwen tiše.

„Ukažte mi to.“

Zadržela dech, když se k němu otočila zády a vykročila k zadní části staré chaty. Všechno záviselo na tom, jak dobře si přečetla jeho auru.

Kulka do zad nepřišla. Slyšela Rileyho kroky rezonující na betonové podlaze, když ji následoval do bludiště pracovních stolů. Automatická světla se rozsvěcela a zhasínala, když procházeli různými částmi laboratoře. Intenzivně si uvědomovala žhavou energii v atmosféře.

„Tohle místo je divné,“ poznamenal Riley.

„Kolikrát jste tu byl?“

„Jen párkrát. Vždycky jsem si myslel, že je to jenom skladiště plné bláznivých výmyslů Ballingerové.“

„Vsadím se, že k zrcadlovému generátoru jste se nedostal.“

„Nebyl důvod zacházet dál,“ namítl Riley.

„Byl, jenom jste o něm nevěděl. V generátoru Evelyn schovávala svá tajemství. Tak jsem se dozvěděla o vašem otci.“

„Lžete. Proč by Ballingerová ukrývala tajemství v téhle staré laboratoři? Lidé si je schovávají v počítačích.“

„Ne vždy. Tohle vás možná šokuje, Riley, ale ne všichni věří počítačům.“

Zastavila u vchodu do zrcadlového generátoru. V temnotě vířila a zářila energie uzamčená ve stříbřitém skle. Neměla tušení, jak vnímá ty uvězněné proudy Riley, věděla však, že ho nějak ovlivňují. Už byl vzrušený hrou, kterou hrál, ale pod vlivem generátoru jeho nadšení ještě zintenzivnělo.

„Co se to děje?“ Riley stále mířil zbraní na Gwen, ale pozornost upíral na zářící blýskající se zrcadla. Rostoucí omámení mu sálalo z aury – byl jako narkoman cítící skvělou dávku.

„Zrcadla jsou sestavena zvláštním způsobem, aby fungovala jako generátor,“ prozradila Gwen. „Byl jste někdy v bludišti?“

„Jasně. Labyrinty jsou pro lidi s mým talentem hračka.“

„Pochybuju, že se v tomhle dostanete daleko. Zander to nedokázal. Udělal pár kroků dovnitř a pak začal vykřikovat něco o duchách.“

„Zander nebyl tak silný jako já. S mým talentem vím, že do té věci můžu.“

„O tom pochybuju.“

„Co je uprostřed?“ zeptal se Riley.

„Sbírka neuvěřitelně cenných paranormálních krystalů,“ zalhala Gwen. „Pohánějí celý tenhle generátor.“

Riley mávl zbraní. „Jděte první. Budu hned za vámi.“

Prošla vchodem bludiště. Riley ji následoval. Když se ohlédla přes rameno, viděla mu v očích nezdravé vzrušení.

„Tohle je silné,“ zašeptal. „Vážně třída.“

Už byli hluboko v labyrintu. Temná zrcadla odrážela jejich obrazy do nekonečna. Sklo také reflektovalo Rileyho auru.

Teď, anebo nikdy.

Gwen zapojila talent a soustředila se na Rileyho paprsky snů. Našla jejich vlnové délky a uvrhla ho do snového transu.

Pak ho následovala do noční můry, kterou pro něho vytvořila.

Zrcadla se stále rýsovala kolem nich, ale teď vypadala jako otevřené dveře visící nad nekonečným mořem plným mlhy. Vrcholky krystalových hor zářily v oparu. Na tomto místě nemohl nikdo přežít.

V Rileyho tváři se rýsovaly děs a panika. Přistoupil k nejbližším dveřím a nahlédl do bezedné zdi ledu a mlhy.

„Kde to jsme?“ zalapal po dechu. „Co se to děje?“

„Jsme ve snu,“ prozradila Gwen. „Vytvořila jsem ho jen pro vás.“

„To není možné.“

„Je pravda, že obvykle potřebuju na takový druh snové práce fyzický kontakt,“ připustila. „Ale zrcadlový generátor mění všechno. Zvyšuje můj vlastní talent. Proto ho Evelyn navrhla, víte.“

Horečné vzrušení znovu zablikalo v Rileyho očích. „Pak musí podporovat i mé schopnosti.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Tak to nefunguje. Je vyladěný na mé energetické vzorce, ne na vaše.“

Duchové Evelyn a Louise se objevili ve dvojích otevřených dveřích.

„Už bylo na čase, abys ho sem přivedla,“ řekla Evelyn. „Čekaly jsme na něj.“

„Omlouvám se, že mi to trvalo tak dlouho,“ prohlásila Gwen. „Trochu se to zkomplikovalo.“

„Vždycky jsi věděla, že nějaký kousek puzzle chybí, že?“ zeptala se Evelyn.

„Ano,“ přikývla. „Věděla.“

„Myslela jsem si, že démona nikdo nezabije,“ vydechla Louise.

„Už je pryč,“ potvrdila Gwen.

„Říkala jsem vám, že jste čarodějnice jako já,“ pronesla Louise. „Ale mýlila jsem se. Vy jste silnější, mnohem silnější.“

„Co se to děje?“ zhrozil se Riley. „S kým to mluvíte?“

„S duchy Evelyn a Louise,“ vysvětlila. „Vy je nevidíte?“

„Ne.“ Riley se potil. „Ale tamhle něco je. Co je to?“

„To nevím. Vidíte obrazy z vlastních nočních můr. Nevím přesně, jak vám připadají, ale pro mě je váš sen halou plnou otevřených dveří vznášejících se ve vzduchu nad oceánem mlhy. Rozježené vrcholky krystalových hor jsou viditelné v oparu.“

„Ano, ano, přesně to teď vidím.“

„Výborně. To znamená, že mám kontrolu nad vašimi halucinacemi. Tenhle generátor je opravdu úžasný.“

„Ať to zmizí.“

„Ne,“ řekla. „Když to udělám, zavraždíte mě.“

„Ne, neublížím vám, slibuju.“

„Zander to říkal taky. Ale byl to lhář. Jako vy. Asi je to dědičné. Jediný způsob, jak můžete uniknout, je utéct. To udělal Zander.“

„Kam?“

Mávla rukou. „Vyberte si nějaké dveře, jakékoliv.“

„Ne!“ zařval Riley.

„Vaše volba. Jinak se odsud nedostanete. Já odcházím. Tenhle sen je váš.“

Vkročila do nejbližších dveří – zpět do reality laboratoře a přímo do Judsonovy náruče. No, do jedné z jeho paží, pomyslela si. V druhé ruce měl zbraň.

Ucítila, jak jí přes nohu přejela srst. Max se prohnal kolem ní do zrcadlového bludiště. Nikdy nezjistila, co halucinující Riley uviděl, když se setkal s Maxem, ale tušila, že to muselo být strašné.

Riley začal křičet.

„Co jsi mu to udělala?“ zeptal se Judson. Zadíval se do zrcadlového generátoru.

Otočila se mu v náruči a pohlédla do zářícího bludiště zrcadel. Riley zmizel v labyrintu energií nabitého skla.

„Uvrhla jsem ho do snu a nechala ho tam,“ zašeptala. „Totéž jsem provedla i Zanderu Taylorovi. Tentokrát je ale rozdíl v tom, že Riley vběhl do středu generátoru, ne ven k řece.“

„Utíká před Maxem.“

Riley dál křičel snad celou věčnost. Ozval se výstřel. Pak řvaní ustalo.

O úder srdce později uslyšela první ostré prasknutí. Rozpálená zrcadla se začala třást, jako by je stihlo zemětřesení.

„Maxi,“ zavolala Gwen. „Maxi, pojď sem. Prosím, musíš se dostat ven.“

K jejímu překvapení a ohromné úlevě Max vycupital z bludiště.

„Díky bohu.“ Gwen ho zvedla do náruče.

Chvění zesílilo, zrcadla se zuřivě třásla. Zvuk rozbíjejícího se skla zazněl ze středu generátoru.

Judson odtáhl Gwen a Maxe od deště rozbitých zrcadel. Společně sledovali zkázu generátoru.

A pak bylo po všem.

Tělo Rileyho Duncana leželo v kaluži krve uprostřed hromady blýskajících se úlomků.

Až tehdy Gwen uviděla krev na Maxových packách.

43

Judson zaklapl telefon, opřel se paží o římsu a zadíval se na Gwen. „Oxley říká, že podle doktorů má Lancaster mírný otřes mozku. Nechají si ho tam přes noc na pozorování, ale zítra ho pustí. Pokud jde o Rileyho Duncana, považují to za sebevraždu.“

„Byl ve snovém stavu,“ prohlásila Gwen. Nepřítomně hladila Maxe. Podřimující kocour byl natažený podél ní na křesle. Rovnoměrně vrněl. Ještě předtím mu k jeho zlosti vymyla krev ze srsti. „Z toho, co Riley uviděl, zešílel. Stejně jako Zander.“

Seděli znovu v útulném salonku v penzionu. Bylo pozdě. V krbu hořel oheň. Judson přinesl pizzu. Většinou se soustředila na skleničku koňaku, kterou jí nalil.

Stále cítila nervozitu v kombinaci s nesmírným vyčerpáním následujícím po silném přívalu adrenalinu. Tento recept garantoval bezesnou noc.

Judson opustil římsu a přešel pokoj. Usadil se na druhé křeslo a pozoroval plameny.

„Jsem ráda, že je ten zrcadlový generátor zničený,“ prohlásila Gwen. „Vím, že jsi říkal, že si ho Sam a jeho laboratorní technici budou chtít prohlédnout, ale myslím, že takhle je to nejlepší.“

Judson se na ni zadíval. „I když ti už dvakrát zachránil život?“

„Opravdu, opravdu doufám, že už ho potřetí potřebovat nebudu.“

„Nebudeš,“ potvrdil pochmurně. „Odteďka už tě nikdy nepustím z dohledu.“

Usmála se. „Ale ano, pustíš a oba budeme v pořádku.“

„Ne, nebudeme v pořádku. Budu mít pár nových nočních můr kvůli tomu, co se dneska skoro stalo.“

Natáhla ruku a jemně se ho dotkla. „Dobrá zpráva, Coppersmithi, je ta, že umím napravit ošklivé sny.“

Usmál se, chytil její ruku a políbil ji. „Vím, že ano, Oči plné snů.“ Propletl své prsty s jejími. „Už ses rozhodla, co uděláš s laboratoří?“

„Tvůj bratr si může vzít vybavení, které by ho mohlo zajímat. Wesleymu nechám, co zbude, včetně chaty, pokud ji bude chtít pro svůj pořad. Možná už se mu nebude hodit, když tam nebudou Evelyniny přístroje a zařízení.“

Judson přikývl. „Sam ti dá za zařízení, které si vezme, dobrou cenu.“

„Jsem jen ráda, že některé z Evelyniných přístrojů budou v rukou lidí, kteří je dokážou opravdu ocenit. Znamená to, že její práce nepřijde vniveč.“

Chvíli upíjeli koňak v tichu. Max zavrněl, oči zavřené.

„Říkám si, co Riley Duncan na konci uviděl, když se díval na Maxe,“ pronesla Gwen po chvíli.

Judson pohlédl na podřimující kočku. „Svou nejhorší noční můru. Ať už to bylo cokoliv, musela to být poslední kapka – tak strašná, že na sebe obrátil zbraň.“

„Víš, už se vážně nemůžu dočkat, až odjedu z Wilby.“

„Cítím k tomuhle městečku totéž,“ souhlasil Judson.

„Bude to pro mě dlouhá noc.“ Zavrtěla se v křesle. „Můžeš jít klidně do postele.“

„Bez tebe ne,“ namítl Judson.

„Jsem si docela jistá, že neusnu,“ varovala ho.

„V tom případě nebudu spát ani já.“

„To je od tebe milé, že mi nabízíš společnost, ale není třeba, abychom tu celou noc seděli ve tmě.“

Přitáhl si ji k sobě do klína. Pevně ji k sobě přitiskl.

„Strávit celou noc ve tmě je přesně to, co bychom měli udělat,“ zamumlal. „A po dnešní noci chci s tebou strávit zítřejší noc a tu další a další a další.“

Ucítila příval naděje a touhy. „Říkáš, že bychom měli dát našemu partnerství šanci a zjistit, kam to povede?“

„Nemluvím o našem partnerství,“ řekl Judson. „To je obchodní ujednání. Ty a já jsme milenci, vzpomínáš?“

„Ano,“ přikývla. „Milenci. To je pravda.“

Možná ne navždy, ale aspoň na chvíli.

44

O tři dny později stála Gwen s Judsonem, Nickem a Eliasem pod velkým plážovým slunečníkem. Bránili se před intenzivním slunečním světlem sužujícím malý ostrůvek. Max tam nebyl. Momentálně byl v Copper Beach, kde Willow Coppersmithová dohlížela, aby dostával tolik čerstvého lososa, kolik dokázal sníst.

Gwen pozorovala několik lidí s blyštícími se moderními těžařskými přístroji, jak zvedají poslední kousky skály a sutě ze zasypaného jeskynního vchodu. Všechny nástroje a zařízení na sobě nesly Coppersmithovo logo. Stejné bylo natištěno i na bezpečnostních helmách, brýlích a uniformách zaměstnanců.

Z otvoru jeskyně unikaly úponky energie. Gwen naskočila husí kůže na pažích. Věděla, že všichni čtyři cítí jemný psi vánek. U vchodu pracovníci rychle ucouvli.

„Když je v malém prostoru uvězněná spousta energie, všichni to ucítí,“ zamumlal Elias tlumeně. „I lidi, co na to nejsou citliví.“

Jeden z mužů opustil skupinku a vykročil k Eliasovi.

„Myslím, že je uvnitř nějaký druh plynu, šéfe,“ prohlásil. „Nejsem si jistý, co nás tam čeká. Chcete, abych tam poslal testovací zařízení? Během dne tu z arizonské kanceláře můžeme mít, co potřebujeme.“

Elias se zadíval na Judsona. „Je to na tobě. Chceš se do toho pustit, nebo radši počkáš, jestli nenajdeme nějaký způsob, jak snížit úroveň energie v té jeskyni?“

„Oba víme, že silnou psi energii snížit nedokážeme,“ namítl Judson. „Ale myslím, že se přes ni dostanu. Problém bude požár způsobený polární září. Jestli stále žhne, nikdo se dovnitř nedostane. V tom případě budeme muset vchod zase uzavřít, aby tam nikdo nezabloudil. Podívám se tam.“

„Půjdu s tebou,“ oznámil Nick. „Mám rád dobrodružství. Hned se cítím líp.“

„Páni, to je ale novinka,“ prohlásil Judson. Vykročil ke vchodu. „Jdeme.“

Gwen ucítila bodnutí strachu. „Počkejte, možná bychom si to měli trochu víc promyslet, než se vy dva nahrnete do té jeskyně.“

Ale Judson a Nick už mířili ke vchodu. Předstírali, že ji neslyší.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ji Elias tiše. „Neudělají nic hloupého. Alespoň si to nemyslím.“

„A jestli udělají něco hloupého?“ zeptala se.

Elias pokrčil rameny. „V tom případě budu muset jít dovnitř a vytáhnout jejich zadky z té zatracené jeskyně.“

„Hm,“ zamumlala Gwen. „Ano. Přesně to budeme muset udělat.“

Sledovali, jak si Judson a Nick oblékají bezpečnostní oblečení a mizí v jeskyni.

„No, nepospíchají ven, takže to vypadá, že nenarazili na nic, co by nezvládli,“ konstatoval Elias.

Gwen pozorovala řadu zařízení a personál. Nebyla žádný odborník, ale připadalo jí, že kolem postává víc lidí, než je pro práci potřeba.

„Všechno jste to zařídil tak rychle,“ prohlásila. „Jsem ohromena. Na tomhle ostrově je strašná vládní byrokracie. Netrvá obvykle dny, týdny, nebo dokonce měsíce získat to správné povolení, než může firma začít se zemními pracemi na místech, jako je tohle?“

Elias si odfrkl. „Ne když najmete spoustu místních, utratíte spoustu peněz za zařízení místních podniků a podplatíte ty správné lidi. Udivilo by vás, jak rychle můžete rozjet takovýhle projekt.“

„Jste dobrý, pane Coppersmithi. Hodně dobrý.“

„Rád si to myslím.“ Odmlčel se. „Ale na tomhle nebylo nic obtížného.“

„A kdyby to nešlo hladce, zaletěl byste sem s malou osobní armádou soukromých bezpečnostních ochránců, strojním zařízením a pracovní silou nutnou k otevření té jeskyně pro Judsona.“

„No jistě,“ přikývl Elias.

„Protože je to váš syn a vy víte, že se potřebuje dostat znovu dovnitř.“

„Jo, pěkně jste to shrnula.“ Elias sledoval vchod do jeskyně přes sluneční brýle. „Podle toho, jak mluvil do telefonu, jsem poznal, že je to pro něho zatraceně důležité.“

„Ano,“ potvrdila. „To je.“

Elias se zhoupl na podpatcích. „Vypadá mnohem líp, než když se vrátil z tohohle ostrova.“

Vzpomněla si na žhavou energii, jež vířila v Judsonově auře té noci, kdy se s ním seznámila na večeři v Seattlu.

„Ano,“ potvrdila. „Už je v pořádku.“

„Díky vám.“

„To ne, Judson jenom potřeboval trochu času, aby se vzpamatoval ze smyslového popálení, které se mu tu stalo.“

„Vy jste tomu procesu napomohla. Willow a já nezapomeneme, co jste pro Judsona udělala. Rodina je vaším dlužníkem. Kdybyste někdy něco potřebovala, stačí jen říct.“

Dojatě se usmála. „Děkuju vám, pane Coppersmithi. Ale ta laskavost už byla splacena. Judson mi pomohl uzavřít nedokončené záležitosti ve Wilby. Jsme víc než vyrovnaní, věřte mi.“

„Dobře.“ V drsné Eliasově tváři se rýsovalo uspokojení. „Willow říká, že je to tak nejlepší.“

„Má pravdu,“ potvrdila Gwen. „Takhle si každý může jít svou cestou.“

„Jo. Willow tvrdí, že není dobré, aby se žena bála, že je do ní muž zamilovaný jen proto, že mu pomohla zbavit se několika špatných snů. Říká, že když jde o vztahy, žena potřebuje vědět, že se jedná o něco hlubšího a trvalejšího.“

Gwen zadržela dech. „Vaše paní je velice moudrá.“

„To je.“ Elias se na ni podíval, brýle zářily v ostrém světle. „Ani já nejsem úplný pitomec.“

Gwen se rozesmála. „Vás by nikdo za pitomce nepovažoval, pane Coppersmithi.“

„Judson je do vás zamilovaný.“

Odvrátila se a pohlédla ke vchodu do jeskyně. „Na to je moc brzy.“

„Ne pro Coppersmithe. Otázka je, jestli mu hodláte zlomit srdce.“

Zarděla se. „Vážně si nemyslím, že je správná doba a místo, abychom tohle řešili.“

„Lepší doba a místo mě nenapadá. Je to jednoduchá otázka. Hodláte mému synovi zlomit srdce?“

„Pane Coppersmithi, proboha –“

„Willow tvrdí, že jestli ano, měla byste k tomu mít aspoň dobrý důvod – a ne špatný.“

Gwen si uvědomila, že začíná být naštvaná. „Za předpokladu, že mám takovou moc – o čemž docela pochybuju – co by byl špatný důvod pro zlomení Judsonova srdce?“

„Kdybyste to udělala pro jeho vlastní dobro,“ vypálil Elias. „To je ten nejhorší zatracený důvod na světě.“

Ztuhla. „Ale jestli si není jistý tím, co cítí –“

„Coppersmith, který si není jistý tím, co cítí, neexistuje.“ Elias se odmlčel a soustředil pozornost na vchod. „Už jsou tady. Nevypadá to, že by se uvnitř nějak popálili.“

Gwen sledovala jeho pohled. Judson a Nick se vynořili z jeskyně. Automaticky zapojila smysly a prohlédla si aury obou mužů. Oba vypadali normálně – alespoň tak normálně, jak aury dvou silných talentů mohly vypadat, pomyslela si.

„Jsou v pořádku,“ souhlasila.

Judson si sundal přilbu a nasadil sluneční brýle. Přišel k místu, kde stáli s Eliasem. Nick ho doprovázel, vzrušeně se uculoval.

„Pořád tam je pěkné vedro,“ prohlásil. „Byla to super jízda.“

Elias pohlédl na Judsona. „Našel jsi něco?“

„Možná.“ Judson zvedl předmět, který vypadal jako baterka. „Tohle je zbraň, kterou na mě Spalding použil. Řeknu Samovi a jeho technikům, ať ji prozkoumají.“

Gwen se zamračila. „Ale to jsi ve svém snu nehledal.“

„Ne,“ potvrdil Judson. Sáhl do kapsy a vyndal kousek papíru. „Tohle jsem tam šel najít.“

„Co je na tom napsané?“ zeptal se Elias.

„Myslím, že jméno firmy a města, kde je umístěná,“ prozradil Judson. „Už jste někdy někdo slyšel o Jones a spol. ve Scargill Cove v Kalifornii?“

45

Hlas na druhé straně linky zněl jako tlumené zlověstné vrčení medvěda.

„Tady Fallon Jones,“ řekl medvěd. „Kdo jste a jak jste se dostal k tomuhle číslu?“

„Mé jméno je Judson Coppersmith,“ oznámil Judson. „Číslo jsem dostal od chlápka, který je vážně dobrý v získávání informací po internetu.“

Nick se usmál a napil se piva.

Na druhé straně telefonu nastala krátká pauza.

„Coppersmith, jako ta těžařská společnost?“ prohlásil Fallon Jones. Zněl už zaujatě.

„Ano. A taky Coppersmithovo poradenství,“ oznámil Judson.

„O Coppersmithově poradenství jsem nikdy neslyšel.“

„Jsme malá bezpečnostní agentura,“ dodal Judson. „Specializujeme se na paranormální vyšetřování. Něco jako Jones a spol.“

„Opravdu? Paranormálních vyšetřovacích agentur existuje spousta. Většinou jsou to podvodníci.“

„My jsme trochu jiní,“ řekl Judson. „Jako vy. A mimochodem, ani my jsme o vás nikdy neslyšeli. Ale musíme si promluvit.“

„A pročpak?“

„Volám z malého ostrůvku v Karibiku. Dneska jsme vytáhli z podvodní jeskyně zbytky muže jménem Daniel Parker. Byl zavražděn asi před měsícem. Pro toho, kdo by ho našel, nechal vzkaz, kousek papíru se jménem vaší firmy.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Fallon Jones. „Musíme si promluvit.“

46

Daniel Parker tajně pracoval pro tuhle agenturu Jones a spol. Je to další soukromá agentura působící pro vládní zpravodajskou službu,“ prozradil Judson. „Zmizel beze stopy asi před měsícem. Jones říkal, že ho vysledovali na nějakém ostrově v Karibiku, ale ne na tomhle ostrově. Tam stopa končila.“

Nick se díval do obrazovky počítače. „Od toho místa platil Parker v hotovosti. Zamluvil si člun, který ho dopravil na ostrov, kde se měl očividně setkat se Spaldingem.“

„Jones říká, že Parker podle jeho názoru narazil na Spaldingovy operace, zatímco pracoval na jiném případu,“ dodal Judson. „Místo aby to nahlásil Jones a spol., vypadá to, že Parker přešel na druhou stranu. Uviděl možnost vydělat si rychlé peníze. Jones se domnívá, že se možná pokusil Spaldinga vydírat. Jestli ano, Parker si dovolil hodně.“

Shromáždili se na verandě hotelového baru. Gwen se rozvalovala v křesle a hrála si s malým deštníčkem z barevného rumového drinku. Pozorovala úchvatný západ slunce na ostrově. Měl stejnou barvu jako její pití.

„Spalding chtěl pracovat pro ten Noční stín, o kterém ti Jones pověděl?“ zeptala se.

„Jones říká, že Noční stín je skupina talentů, jež vyvinula nějaký druh formule zvyšující přirozené paranormální schopnosti lidí,“ prohlásil Judson.

Nickovo platinové obočí vylétlo vzhůru. „Super.“

„Podle Jonese to super není,“ namítl Judson. „Očividně má nějaké vedlejší účinky, vedle ní prý vypadají steroidy úplně neškodně. Taky jsou potíže s abstinenčními příznaky. Stačí vynechat pár dávek a uživatel se okamžitě zblázní. Obvyklým následkem je sebevražda. Jones a spol. mají protilék, ale o ten si nikdy nikdo nezavolá. Noční stín za sebou radši zametá stopy.“

„Zatraceně,“ zaklel Nick. „Proč musí být vždycky nějaké nevýhody? Nejspíš už víme, co se stalo těm dvěma chlapíkům, které jsi dostal tady na ostrově, než sis šel naposledy zaplavat.“

„Asi ano,“ souhlasil Judson.

„Skončili v místní nemocnici,“ řekla Gwen. „Jejich šéf byl mrtvý. Ty jsi bojoval ve vodě o život a nikdo jim nemohl dát další dávku té drogy nebo zavolat tuhle agenturu Jones a spol.“ Povzdechla si. „Jak smutné.“

„Až na tu část, kde zavraždili jednoho člověka a snažili se zabít i mě,“ namítl Judson.

„Až na tu část,“ souhlasila.

„Z Fallona Jonese jsem získal dojem, že Noční stín zastává celofiremní politiku nechat své agenty ve štychu, když mají smůlu a nechají se chytit,“ dodal Judson.

Elias tiše zapískal. „Tvrdé pravidlo.“

Chvíli mlčky sledovali západ slunce. Muži upíjeli pivo. Gwen usrkávala drink. Po chvíli se zadívala na Judsona.

„Vypadá to, že tvůj bývalý klient Spalding a jeho dva muži prodali své duše tomuhle ďáblovi jménem Noční stín,“ uvažovala.

„Podle Fallona Jonese se jeho hlavní klient, organizace jménem Společnost arkány, snaží hlídat ničemné talenty, včetně Nočního stínu, už od viktoriánské doby,“ prohlásil Judson. „Narazili jsme na válku, která se odehrává ve stínech už víc než století.“

Elias si odfrkl. „Spíš oni narazili na nás.“

„Ať tak či onak, už jsme v kontaktu,“ konstatoval Judson. „Zatím to vypadá, že Coppersmithovi a tahle agentura Jones a spol. jsou na stejné lodi.“

„Nebo třeba dočasní spojenci,“ poopravil syna Elias. „Pořád toho o téhle Společnosti arkány moc nevíme.“

Judson se chladně usmál. „A ona neví nic moc o nás.“

„A tak to taky zůstane,“ dodal Elias. Mluvil tvrdým hlasem.

„Správně,“ souhlasil Judson.

„Hej, všichni mají tajemství,“ poznamenal Nick. „To neznamená, že nemůžeme spolupracovat.“

„To ne,“ připustil Judson. Upil trochu piva a postavil sklenici. „To neznamená.“

Gwen vytušila v atmosféře energii a usmála se. Cítila to také, pomyslela si.

„Mám dojem, že tenhle Fallon Jones navrhl nějaké obchodní ujednání?“ zeptala se.

Judson pozoroval rozpálené proužky na obloze. „Jones se zmínil, že jeho agenti pracují na smluvní bázi. Naznačil, že by se mu hodily zkušenosti a rozsáhlé zdroje zběhlé bezpečnostní poradenské firmy, která má konexe po celém světě a velice dobré krytí.“

Elias se zarazil se sklenicí na půl cesty k ústům. „Rozsáhlé zdroje?“

„Znal Coppersmithovo jméno,“ prozradil Judson.

„Hmm.“ Elias nad tím uvažoval. „No, v jednom má pravdu. Coppersmith a spol. mají zatraceně dobré krytí. Naše podnikové zájmy nám poskytují výmluvu k tomu, jezdit po celém světě. K čertu, máme vlastní tryskáče, vlastní helikoptéry, vlastní lodě.“

„Napadlo mě,“ pokračovala Gwen, „že Coppersmithovo poradenství potřebuje nového klienta, aby nahradil toho, o kterého nedávno přišlo.“

„I mě to napadlo,“ přikývl Judson.

„Když už přijmeš nového klienta, budeš potřebovat nový talent,“ nevzdávala se Gwen. „Například někoho, kdo umí mluvit s duchy na místech činu.“

„A možná chlapíka, co se dostane přes zamčené dveře,“ dodal Nick. „Kdo se dokáže nabourat do jakéhokoliv počítače. Někoho s kontakty na místech, kde se nóbl Coppersmithové většinou nevyskytují.“

Mluvil chladným a cynickým tónem jako vždycky, ale Gwen poznala naději a touhu pod povrchem. Stejně jako ona Nick hledal místo, kterému by mohl říkat domov, místo, kam by patřil. Hledal vlastní rodinu.

Judson se na Gwen a Nicka usmál. „Coppersmithovu poradenství by se vaše talenty hodily.“

Nick krátce spokojeně přikývl. „Jen abys věděl, od chvíle, co jsem pomáhal tvému otci, jsem si oblíbil první třídu, když jde o cestování a ubytování. Ty soukromé tryskáče se rozhodně šiknou.“

„Stvořil jsem monstrum,“ povzdechl si Elias. „Ale ty schopnosti za to stojí.“

47

Té noci se s ní Judson miloval pod zářivým karibským měsícem, který zaléval moře stříbřitým svitem. Gwen se poddala jeho doteku, užívala si jeho něžnost a sílu. Ale byl to pocit intimity, který mezi nimi vzplanul a který si bude střežit až do konce svých dní.

Když skončili, Judson se odkulil na záda a přitáhl si ji na své zpocené tělo.

„Miluju vás, Oči plné snů,“ vydechl. „Miluju vás od té noci v Seattlu.“

Rozesmála se. „Chtěl jsi tehdy vášnivý sex, protože sis myslel, že přestaneš myslet na své sny.“

„To jsem si v té době taky říkal, ale když jsem ten vášnivý sex nedostal, uvědomil jsem si, že se pletu.“

„A jak jsi to zjistil?“

Usmál se a ovinul si proužek jejích vlasů kolem prstu. „Protože mi došlo, že když nemůžu mít vášnivý sex s tebou, nechci ho ani s nikým jiným, i kdyby to znamenalo, že si od svých snů neodpočinu. Jak dlouho trvalo tobě, než jsi pochopila, že mě miluješ?“

„Ach, já jsem se do tebe taky zamilovala té noci,“ prozradila.

„Opravdu?“ Vypadal potěšeně.

„Od začátku jsem věděla, že jsem na tebe čekala celý život. Ale pokazila jsem naše první rande, když jsem ti nabídla, že ti spravím sny, že? Naštval ses a zmizel v Eclipse Bay.“

„Litovala jsi mě kvůli mým snům. A lítost bylo to poslední, co jsem od tebe chtěl.“

„Věděla jsem, že máš potíže se sny, a bylo mi to líto, jistě. Taky jsem věděla, že bych ty potíže dokázala vyřešit. Ale to nemělo nic společného s tím, že jsem se do tebe zamilovala.“

„Jsi si jistá?“

„Už jsem ti to přece říkala,“ odpověděla. „Nikdy nespím s klienty. Ani se do nich nezamilovávám. Miluju tě, Judsone. Milovala jsem tě od začátku a vždycky budu.“

„Jsem rád, že jsme si to vyjasnili.“ Usmál se a vzal její tvář do rukou. „Ten měsíc v Eclipse Bay jsem dokázal myslet jen na dvě věci – na tebe a na ten zatracený opakující se sen. Byla jen otázka času, než tě začnu hledat. Ale říkal jsem si, že se nejdřív musím zbavit těch potíží. Pak zavolal Sam a řekl mi, že máš problém.“

„Jaká náhoda. Já jsem si celý měsíc opakovala, že tě uvidím na svatbě,“ prozradila Gwen. Dotkla se konečkem prstu koutku jeho úst. „Měla jsem mazaný plán.“

Judsonovi se rozzářily oči smíchem. „Co byl tvůj mazaný plán?“

„Nechtěla jsem na svatbě mluvit o tvých snech. Chtěla jsem předstírat, že v tvé auře nevidím nic špatného. Místo abych vykládala o svých úžasných schopnostech paranormální poradkyně, hodlala jsem tě svést.“

„Velice mazaný plán, to ano. Můžu ti zaručit, že by byl i úspěšný.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Bezpochyby,“ ujistil ji. „Můžu to dokázat.“

„Jak?“

„Můžeš na mně svůj mazaný plán vyzkoušet hned teď a uvidíme, jestli bude fungovat.“

„Jaký úžasný nápad.“

Políbila ho v měsíčním svitu a pustila se do plnění mazaného plánu.

Výsledky byly úžasné.

48

Svatební obřad se měl konat venku. Legacy Island se koupal v teplé záři letního sluníčka, které bylo v San Juanu výjimečné. Gwen však připadalo, že rodinné pozemky Coppersmithových v Copper Beach byly ozářené ještě nějakou zvláštní energií.

Slunce se odráželo na hladině moře. Vzduch byl tak křišťálově čistý, až se zdálo, že malé sousední ostrůvky jsou, co by kamenem dohodil. A jako by si je najal svatební koordinátor, aby vytvářely dokonalou svatební scenerii, podél pobřeží skotačilo hejno majestátních kosatek. Vyskakovaly z vody, jako by jejich hladká černobílá několikatunová těla nic nevážila.

„Vypadáš úžasně,“ zašeptala Gwen Abby.

Stály v malém výklenku starobylého sídla, kterému Abby a Sam teď říkali domov. Gwen ještě naposledy upravovala elegantní záhyby Abbyiných saténových a krajkových šatů. Otevřenými francouzskými dveřmi viděly, že jsou řady skládacích židlí zabalených v plátně na straně ženicha téměř plné.

Vedle Coppersmithovy rodiny a přátel byli na obřad a recepci pozvaní všichni místní obyvatelé ostrova. Podle davu Gwen usuzovala, že pozvání přijali všichni.

Strana nevěsty však zela prázdnotou. Pravda, Girard, svatební koordinátor, diskrétně obsadil tuto stranu místními. Objevil se však Abbyin nevlastní bratr i její sestry. Otec a nevlastní matka poslali omluvu, ale vzhledem k tomu, že se právě potýkali s ošklivým rozvodem, nikoho to nepřekvapilo, a Abby už vůbec ne.

Gwen věděla, že Abby opravdu dojalo, když dorazila hrstka jejích samotářských klientů, sběratelů vzácných knih. Grady Hastings, mladík, který byl zapletený v případu, který svedl Abby a Sama dohromady, se svatby také zúčastnil.

„Proč jsem nervózní?“ zeptala se Abby. „Neměla bych být nervózní.“

„Nevěsty jsou vždycky nervózní,“ namítla Gwen.

„Jak to víš? Nikdy jsi ještě nevěsta nebyla. Počkej, až budeš na řadě. Uvidíme, kdo bude nervózní.“

Ve vstupu do výklenku, kde Abby s Gwen čekaly, se objevil Nick. Vždycky vypadal dobře, pomyslela si Gwen. Ale v novém, elegantně střiženém smokingu působil zvlášť oslnivě a sofistikovaně.

Usmál se na Abby a Gwen. Ve vzácném projevu emocí se mu zatřpytily oči.

„Mám ty nejkrásnější sestřičky na světě,“ prohlásil netypicky chraplavým hlasem.

„A my máme toho nejpohlednějšího bratříčka na planetě,“ pronesla Gwen.

„Jsem šťastný za tebe, Abby,“ řekl Nick. „Budeš mít skutečnou rodinu.“

„Už mám skutečnou rodinu – ty a Gwen jste tak skuteční, jak jen to jde,“ ujistila ho Abby. „Nemohla bych si přát lepší rodinu. Jenom k ní dneska přidám manžela a pár nových příbuzných.“

„Ode dneška bude všechno jinak,“ namítl Nick.

„Ne, nebude.“ Abby k němu přistoupila, stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Pro nás tři nebude nikdy nic jinak.“

„Vždycky budeme rodina,“ přikývla Gwen. Políbila Nicka na druhou tvář a ustoupila.

„Dobře.“ Nick vypadal spokojeně. Zamrkal, aby se zbavil slz, a nabídl Abby rámě. „Pojďme na to. Myslím, že Sam začíná být nervózní.“

„Sam není nikdy nervózní,“ namítla Abby.

„Věř mi, možnost, že bys mu utekla a nechala ho stát před oltářem, ho děsí k smrti,“ prohlásil Nick. „Upřímně řečeno, docela si užívám ten výraz vzrůstající paniky v jeho očích.“

Gwen se usmála. „Ale to nebude trvat dlouho, protože Abby ho před oltářem nenechá.“

„Ne.“ Abby vzala rukou v bílé rukavičce Nicka za paži. „Nikdy.“

Rozezněla se hudba.

„Pojďme,“ prohlásila Gwen. Naposledy Abby sestersky políbila, opatrně, aby nezničila její make-up, a zvedla košík s květinami.

Sam čekal u oltáře, ale nebyl sám. Jeho svědek, Judson, stál hned vedle něho.

Judson ji nespustil z očí, zatímco pomalu a poklidně kráčela uličkou, aby zaujala své místo družičky. Usmála se na něho zpod okraje květinového klobouku. Z očí mu vyzařovala láska.

O něco později Gwen stála v jednom z obrovských bílých stanů vztyčených na recepci a sledovala svatební pár, jak dokončuje první waltz.

„Musím Girardovi něco přiznat.“ Nick otáčel sklenkou šampaňského v ruce. „Celé to zvládl beze ztráty kytičky.“

„Jestli to chceš vědět, ten člověk by mohl vládnout armádě,“ prohlásil Judson. „Armáda o hodně přišla, když se Girard rozhodl stát se svatebním koordinátorem.“

„Chvíli armádě velel,“ namítl Nick. „Girard byl deset let u mariňáků.“

Judson se usmál. „Tomu věřím. Ne každému projde, když komanduje hromadu Coppersmithů a celou populaci Legacy Islandu. Mezi námi, Girard je jeho skutečné jméno?“

„To nemůžu říct,“ odpověděl Nick. Napil se šampaňského a sklonil sklenku. „Přísahal jsem v tomto ohledu mlčenlivost. Ale jestli si chceš popovídat o jeho teto-“

„Ne,“ vykřikl Judson. „Nechci.“

„Škoda,“ zalitoval Nick. „Je to vážně umělecké dílo.“

„Myslím, že je na čase změnit téma téhle konverzace,“ prohlásila Gwen pevně. „Tetování a jména stranou, Girard připravil absolutně úžasnou svatbu. Samozřejmě pomohlo, že se k sobě Abby a Sam tak dokonale hodí. Podívejte se, jak se dívají jeden druhému do očí. Ta energie je cítit až sem.“

Waltz zpomalil a ustal. Dav zatleskal, když Sam Abby políbil. Pak náhle hudebníci změnili tempo, signál, že jsou všichni zváni do tance.

Nick vážně odložil skleničku. „Jestli mě omluvíte, půjdu Girarda požádat o tanec. Nejspíš mě odmítne, protože bere své povinnosti koordinátora velice vážně.“

„Vyřiď mu, že jsem říkal, že na Coppersmithově svatbě musí tancovat všichni,“ zavolal na něj Judson, „včetně svatebního koordinátora.“

Nick se rozesmál. „Díky. Provedu.“

Vyrazil do davu.

Judson vzal Gwen za ruku.

„Zatančíte si se mnou, Oči plné snů?“ zeptal se.

„Jistě.“ Nechala ho, aby ji odvedl na zaplněný parket. „Dokonce slíbím, že ti nebudu rušit sny, zatímco budeme tancovat.“

Přitáhl si ji do náruče. „Ty jsi v mých snech kdykoliv vítaná.“ Pevně ji k sobě přitiskl. „Miluju vás, Oči plné snů.“

„Já miluju tebe, Judsone.“

Fénixův kámen na Judsonově ruce zářil žárem letního slunce a ohněm lásky.