Vévoda a já

Julia Quinn

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány pro ženy

Rok 1813Simon Basset, vévoda z Hastingsu, vymyslel plán jak se zbavit všech dohazovačů a vdavekchtivých dívek ze společnosti. Předstírá náklonnost k půvabné Daphne Bridgertonové, mladší sestře svého přítele, s níž uzavře dohodu, že se jí bude naoko dvořit. Přestože nemá v úmyslu se oženit, na té dívce je něco, co mu zrychluje srdeční tep.Daphne brzy zapomene, že jejich námluvy jsou pouhá přetvářka. Snad za to může okouzlující pohled jeho pronikavých očí nebo to, co cítí v jeho objetí, ale postupem času se do temperamentního vévody doopravdy zamiluje. Musí však chtě nechtě zabránit tomu, aby jí pohledný vévoda, který se zapřisáhl, že zůstane navždy svobodný, nezlomil srdce.

Pro Danelle Harmonovou

a Sabrinu Jeffriesovou,

bez nichž bych tuto knihu

nedokončila včas.

Pro Marthu z Romance Journal

za konzultaci

názvu této knihy.

A také pro Paula,

přestože jeho představa tance spočívá v tom,

že nehybně stojí, drží mě za ruce a dívá se,

jak se otáčím.

Prolog

Narození Simona Arthura Henryho Fitzranulpha Basseta, hraběte Clyvedona, provázely bouřlivé oslavy. Kostelní zvony celé hodiny vyzváněly, ve skvostném zámku domově novorozence teklo proudem šampaňské a celá vesnice Clyvedon dostala od novopečeného otce mladého hraběte den volna, aby se zúčastnila hostiny.

„Tohle není jen tak obyčejné dítě,“ prohodil pekař ke kováři.

Simon Arthur Henry Fitzranulph Basset totiž neprožije život jako hrabě Clyvedon. To je pouze čestný titul. Simon Arthur Henry Fitzranulph Basset nemluvně, které se pyšní více jmény, než může jakékoli dítě potřebovat je dědicem jednoho z nejstarších a nejbohatších vévodství v Anglii. A jeho otec, devátý vévoda z Hastingsu, na tento okamžik čekal léta.

Zatímco stál v síni před manželčinou komnatou a v náručí choval vřískajícího kojence, srdce mu téměř puklo pýchou. Bylo mu něco přes čtyřicet a se závistí sledoval, jak jeho staří přátelé všichni vévodové nebo hrabata plodí dědice po dědici. Někteří se sice před narozením toužebně očekávaného syna museli smířit i s několika dcerami, ale nakonec všichni zajistili pokračování rodu a postarali se, aby jejich krev kolovala v žilách další generace anglické smetánky.

Ne však vévoda z Hastingsu. Přestože se jeho ženě podařilo během patnácti let manželství pětkrát otěhotnět, dítě donosila pouze dvakrát a obě novorozeňata se narodila mrtvá. Po pátém těhotenství, které skončilo krvavým potratem v pátém měsíci, je chirurgové i lékaři varovali, aby se už o dalšího potomka v žádném případě nepokoušeli. Život vévodkyně byl ohrožen. Byla velice křehká, slabá a možná, dodávali decentně, i moc stará. Vévoda se prostě bude muset smířit se skutečností, že vévodství nebude už nadále patřit rodině Bassetů.

Ale vévodkyně, bůh jí žehnej, si uvědomovala svou životní roli. Po šestiměsíčním regeneračním období otevřela spojovací dveře mezi oběma ložnicemi a vévoda započal další úsilí o zplození syna.

Za pět měsíců sdělila vévodkyně vévodovi, že čeká dítě. Jeho okamžitou euforii poněkud kalilo neochvějné rozhodnutí, že nic zhola nic její těhotenství nepřekazí. Od okamžiku, kdy vévodkyně zjistila, že se nedostavil její měsíční cyklus, byla upoutaná na lůžko. Každý den za ní chodil doktor a v polovině těhotenství najal vévoda vysoce váženého lékaře z Londýna a platil mu královský honorář, aby opustil svou praxi a přechodně se ubytoval v clyvedonském zámku.

Tentokrát vévoda nepromešká příležitost. Bude mít syna a vévodství zůstane v rukou Bassetů.

Poněvadž vévodkyni začaly sužovat bolesti o měsíc dříve, podepřeli jí boky polštářem. Zemská přitažlivost by mohla udržet dítě uvnitř, vysvětloval doktor Stubbs. Vévoda to považoval za správný argument, a jakmile se lékař uložil večer ke spánku, vsunul pod manželku další polštář, čímž ji zvedl do dvacetistupňového úhlu. Zůstala tak měsíc.

A pak konečně nastal okamžik pravdy. Sloužící se modlili za vévodu, který tolik prahl po dědici, a několik si jich vzpomnělo i na vévodkyni, která, jak jí břicho rostlo, byla stále slabší a křehčí. Přesto se snažili příliš nedoufat, koneckonců vévodkyně už donosila a pohřbila dvě nemluvňata. A i když se jí podaří v pořádku porodit, může to být, nedej bože, i dívka.

Když výkřiky vévodkyně zesílily a staly se častějšími, vedral se vévoda do komnaty i přes protesty lékaře, porodní báby a její pomocnice. Byla to krvavá podívaná, ale vévoda se rozhodl nepromeškat okamžik, kdy se ukáže pohlaví dítěte.

Objevila se hlavička, pak ramínka. Zatímco se vévodkyně namáhala a tlačila, všichni se naklonili dopředu. A pak…

A pak vévoda poznal, že bůh se na Bassety stále usmívá. Nechal porodní bábě minutu na umytí novorozence, potom vzal chlapečka do náruče a vpochodoval do sálu, aby se jím pochlubil.

„Mám syna!“ zahřměl. „Dokonalého, malého syna!“

A zatímco sloužící výskali a prolévali slzy úlevy, vévoda se zadíval na maličkého hraběte a pronesl: Jsi dokonalý. Jsi Basset. Jsi můj.“

Vévoda chtěl vzít hocha ven, aby každému ukázal, že konečně zplodil zdravého chlapečka, ale dubnový vzduch byl ještě chladný, takže nakonec dovolil porodní bábě, aby dítě odnesla zpátky k matce. Potom nasedl na jednoho ze svých prvotřídních valachů a jel oslavovat, aby tak vykřičel své štěstí všem, kdo budou ochotní naslouchat.

Vévodkyně, která od porodu neustále krvácela, zatím upadla do bezvědomí a nakonec tiše zesnula.

Vévoda manželku oplakal. Skutečně po ní truchlil. Samozřejmě že ji nemiloval a ani ona ho nemilovala, ale pojilo je zvláštní přátelství. Vévoda nečekal od manželství nic víc než syna a dědice, a pokud šlo o to, projevila se jeho manželka jako vzorná choť. Každý týden, bez ohledu na počasí, nechal u podstavce jejího náhrobku pokládat čerstvé květiny a její portrét přestěhoval ze salonku do síně, kde mu přidělil čestné místo nad schodištěm. Potom se pustil do synovy výchovy.

První rok toho nemohl moc dělat. Dítě bylo ještě malé na přednášky týkající se řízení země a zodpovědnosti. Vévoda ho tedy nechal v péči chůvy a odjel do Londýna.

Tam jeho život plynul stejně jako předtím, než byl požehnán otcovstvím, až na to, že nutil každého dokonce i krále aby si prohlédl synův obrázek, který nechal namalovat krátce po jeho narození.

Čas od času navštívil Clyvedon a o Simonových druhých narozeninách se vrátil nadobro, připravený převzít chlapcovu výchovu. Koupil mu poníka, vybral malou pušku pro budoucí hony na lišku a najal soukromé učitele snad pro každý předmět, jaký lidé znali.

„Na tohle všechno je ještě moc malý!“ bránila hocha chůva Hopkinsová.

„Nesmysl,“ odpověděl Hastings blahosklonně. „Samozřejmě nečekám, že si všechno osvojí okamžitě, ale nikdy není brzy začít s výchovou vévody.“

„Není vévoda,“ namítla chůva.

„Bude.“ Hastings se k ní obrátil zády a sklonil se k synkovi, který si na podlaze stavěl asymetrický hrad z kostek. Vévoda nebyl v Clyvedonu několik měsíců, a tak ho potěšilo, jak Simon roste. Byl to statný, zdravý chlapec, s lesklými hnědými vlasy a průzračně modrýma očima.

„Co to stavíš, synu?“

Simon se usmál a ukázal na hrad prstem.

Hastings vzhlédl k chůvě. „Neumí mluvit?“

Zavrtěla hlavou. Ještě ne, milosti.“

Vévoda se zamračil. Jsou mu dva. Copak by už neměl mluvit?“

„Některým dětem to trvá déle, vaše milosti. Je to velmi bystrý chlapec.“

„Ovšemže je bystrý. Je to Basset.“

Chůva přikývla. Vždycky přikývla, když vévoda mluvil o nadřazenosti krve Bassetů. „Možná,“ nadhodila, „jen nemá co říct.“

Vévoda nevypadal přesvědčeně, ale podal Simonovi hračku vojáčka, poplácal ho po hlavě a odjel z domu, aby se pustil do cvičení nové klisny, kterou koupil od lorda Wortha.

* * *

Za dva roky už ale nebyl tak optimistický.

„Proč nemluví?“ zahřměl.

„Nevím,“ odpověděla chůva a nervózně si mnula dlaně.

„Cos mu udělala?“

„Nic jsem mu neudělala!“

„Kdybys řádně plnila svoje úkoly, tak by,“ vévoda vztekle ukázal Simonovým směrem „mluvil.“

Simon, který si na stolečku skládal písmenka, se zájmem sledoval výměnu názorů.

„Jsou mu čtyři roky, krucinál!“ zařval vévoda. „Měl by umět mluvit,“

„Umí psát,“ vyhrkla chůva. „Vychovala jsem pět dětí a žádné z nich to neumělo s písmeny tak jako pan Simon.“

„Když nebude umět mluvit, nebude mu psaní k ničemu.“ Hastings se obrátil k Simonovi. Oči mu plály vztekem. „Promluv, zatraceně!“

Simon couvl. Spodní ret se mu roztřásl.

„Vaše milosti!“ vykřikla chůva. „Vždyť to dítě vyděsíte.“

Hastings se k ní prudce obrátil. „Asi to potřebuje. Třeba mu chybí jen dobrá dávka disciplíny. Pořádný výprask mu pomůže najít řeč.“

Vévoda popadl kartáč se stříbrnou rukojetí, kterým chůva česala Simonovi vlasy, a přistoupil k synovi. „Přinutím tě mluvit, ty stupidní mrňavý ,“

„Ne!“

Chůva zalapala po dechu. Vévoda upustil kartáč. Poprvé uslyšeli Simonův hlas.

„Cos říkal?“ zašeptal vévoda a v očích se mu zaleskly slzy.

Simon, se zaťatými pěstmi a vzdorně vystrčenou bradičkou promluvil: „Nnnnnnnebijte“

Vévoda zbledl jako křída. „Co to blábolí?“

Simon se znovu pokusil o větu: „Nnnnnnnebijte“

„Můj bože,“ vydechl vévoda zděšeně. Je to idiot.“

„Není!“ vykřikla chůva a chlapce objala.

„Nnnnnnne bbbbbbbijte,“ Simon se zhluboka nadechl, „mě.“

Hastings klesl na sedadlo u okna s hlavou v dlaních. „Čím jsem si tohle zasloužil? Co jsem komu udělal…“

„Měl byste toho hocha pochválit!“ pokárala ho chůva Hopkinsová. „Čtyři roky čekáte, až promluví, a“

„A je to pitomec!“ zařval Hastings. „Proklatej, malej pitomec!“

Simon začal popotahovat.

„Hastings a hňup,“ zasténal vévoda. „Celá ta léta modliteb za dědice a teď je všechno nanic. Měl jsem ten titul radši nechat svému bratranci.“ Obrátil se zády k synovi, který posmrkával, otíral si oči a snažil se před otcem vypadat silný. „Nesnesu ten pohled,“ zasupěl. „Nemůžu se na něj ani podívat.“

A s tím vévoda vykráčel z pokoje.

Chůva Hopkinsová k sobě chlapce přivinula. „Nejsi žádný hňup,“ zašeptala vzdorně. Jsi ten nejchytřejší chlapeček, jakého znám. A jestli se někdo dokáže naučit správně mluvit, vím, že jsi to ty.“

Simon se schoulil v jejím milujícím objetí a rozvzlykal se.

„Ještě mu ukážeme,“ přísahala chůva, „i kdyby to měla být poslední věc, kterou udělám.“

Sestra Hopkinsová dostála svým slovům. Zatímco se vévoda z Hastingsu vrátil do Londýna a snažil se předstírat, že žádného syna nemá, trávila se Simonem každou minutu a vyslovovala slabiky i slova. Pokud se mu podařilo správně je zopakovat, nešetřila chválou, a když ne, měla pro něj povzbudivé slůvko.

Simonova mluva se sice pomalu, ale jistě zlepšovala. Když mu bylo šest, „nnnnnnnedělejte“ se změnilo na „nnnedělejte,“ a v osmi letech dokázal vyslovit bez zaváhání celé věty. Ve chvílích, kdy byl rozrušený, však potíže stále přetrvávaly a chůva mu musela často připomínat, že jestli chce slova vyslovit najednou, musí zůstat klidný a soustředěný.

Simon byl ale odhodlaný, inteligentní a možná to nejdůležitější‘ i tvrdohlavý jako beran. Naučil se před každou větou nadechnout a předem promýšlet slova. Všímal si postavení svých úst, když mluvil správně, a snažil se přijít na to, v čem byla chyba, když se mu to nepodařilo.

A konečně, ve věku jedenácti let, se obrátil k chůvě Hopkinsové, zamyslel se, aby si urovnal, co chce říct, a prohlásil: „Myslím, že je čas navštívit otce.“

Chůva prudce vzhlédla. Za sedm let se vévoda na chlapce ani nepodíval. Ba neodpověděl ani na jediný z dopisů, které mu Simon poslal. A byla jich skoro stovka.

Jseš si jistý?“ zeptala se.

Simon přikývl.

„Tak dobře. Nechám připravit kočár. Zítra vyrazíme do Londýna.“

Cesta trvala půldruhého dne. V podvečer zastavili u Bassetova domu. Zatímco kráčeli nahoru po schodech, chlapec užasle zíral na rušné londýnské ulice. Chůva Hopkinsová tu nikdy dřív nebyla, takže když došli ke vchodovým dveřím, nenapadlo ji nic jiného než zaklepat.

Během několika vteřin se dveře otevřely a z nich si je kritickým pohledem měřil okázale vyhlížející lokaj.

„Vchod pro služebnictvo,“ zanotoval a natáhl ruku, aby dveře opět přibouchl, „je v zadní části domu.“

„Počkejte!“ vyhrkla chůva a vklínila nohu do dveří. „Nejsme sloužící.“

Lokaj se s pohrdáním zadíval na její šaty.

„No, já ano, ale on ne.“ Popadla Simona za ruku a přitáhla ho dopředu. „Tohle je hrabě Clyvedon a uděláte dobře, když s ním budete jednat uctivě.“

Lokajovi poklesla čelist a několikrát zamrkal. Pak řekl: „Myslel jsem, že hrabě Clyvedon je mrtvý.“

„Cože?“ zaječela chůva.

„To tedy rozhodně nejsem!“ vykřikl Simon ve spravedlivém hněvu jedenáctiletého chlapce.

Lokaj pohlédl na Simona a okamžitě mu došlo, že skutečně vypadá jako Basset. Uvedl je dovnitř.

„Proč jste si myslel, že jsem mmrtvý?“ zeptal se Simon a v duchu se proklínal za přeřeknutí. Přesto ho to nepřekvapilo. Pokud byl rozrušený, bylo velmi pravděpodobné, že se zakoktá.

„Není na mně, abych vám na to odpovídal,“ vytáčel se lokaj.

„To tedy je,“ houkla na něj chůva. „Nemůžete chlapci jeho věku říct něco takového a nevysvětlit to.“

Lokaj chvíli mlčel, ale pak konečně promluvil: Jeho milost se o vás léta nezmínila. Poslední, co jsem slyšel, bylo, že nemá syna. Když to povídal, vypadal dost zdrceně, takže se ho nikdo nevyptával. My sloužící jsme se domnívali, že jste zesnul.“

Simon cítil, jak se mu čelist zpevnila a hrdlo stáhlo.

„Držel snad smutek?“ vyzvídala chůva. „Copak vám to nepřišlo divné? Jak jste mohl dojít k závěru, že ten hoch je mrtvý, když ho otec neoplakával?“

Lokaj pokrčil rameny. Jeho milost často chodí v černém. Na jeho oblečení by to nic nezměnilo.“

„To je skandál,“ vybuchla chůva. „Žádám, abyste vévodu okamžitě zavolal.“

Simon mlčel. Vší silou se snažil dostat své emoce pod kontrolu. Musel. Nebyla šance, aby dokázal mluvit s otcem, pokud by mu v žilách uháněla krev jako o závod.

Lokaj přikývl. Je nahoře. Okamžitě mu oznámím, že jste přijeli.“

Chůva začala vztekle přecházet sem tam, tiše si něco mumlala a častovala Jeho milost každým vulgárním slovem, které ve svém překvapivě rozsáhlém slovníku našla. Simon zůstal uprostřed místnosti, dlaně zaťaté v pěst, a zhluboka dýchal.

Dokážeš to, přesvědčoval se v duchu. Zvládneš to.

Chůva se k němu obrátila. Když viděla, že se chlapec snaží ovládnout, povzdychla si. „Ano, to je ono,“ povzbuzovala ho, padla na kolena a vzala ho za ruce. Dobře věděla, co se stane, jestli se Simon střetne s otcem dřív, než se uklidní. „Zhluboka dýchej. A než promluvíš, mysli na svoje slova. Jakmile se ti to podaří“

„Vidím, že toho kluka pořád vodíš za ručičku,“ ozval se ze dveří panovačný hlas.

Chůva se napřímila a pomalu obrátila. Snažila se vymyslet něco zdvořilého, cokoli, čím by tuhle děsivou situaci zachránila. Když ale na vévodu pohlédla, viděla v něm Simona a její vztek vzplál nanovo. Vévoda sice vypadal jako jeho syn, ale rozhodně mu nebyl otcem. Jste opovrženíhodný ničema,“ vypěnila. „A vy, madam, jste propuštěna.“ Chůva sebou trhla.

„S vévodou z Hastingsu takhle nikdo mluvit nebude!“ zahřímal. „Nikdo!“

„Ani král?“ ozval se Simon.

Hastings se prudce otočil, aniž postřehl, že jeho syn promluvil srozumitelně. „Ty…,“ pronesl tiše.

Simon odměřeně kývl. Podařila se mu jedna věta, ale byla krátká a nechtěl pokoušet štěstí. Ne, když byl tak rozrušený. Normálně se dokázal celé dny nezakoktat, ale teď… Pod otcovým pohledem se cítil jako nemluvně. Nemluvně bez špetky rozumu. Jazyk mu náhle ztěžkl.

Vévoda se krutě zasmál. „Chceš mi snad něco říct? Co mi povíš?“

„To je v pořádku, Simone,“ zašeptala chůva Hopkinsová a šlehla po vévodovi zuřivým pohledem. „Nedovol mu, aby tě rozrušil. Dokážeš to, zlatíčko.“

Její povzbudivý tón ale jen přilil oleje do ohně. Simon sem přišel, aby dokázal otci svou samostatnost, a teď s ním chůva jedná jako s miminem. „Tak co?“ vysmíval se mu vévoda. „Ztratil jsi snad jazyk?“ Simonovy svaly se napjaly. Roztřásl se. Chvíli, která vypadala jako věčnost, na sebe oba vzájemně zírali. Pak vévoda zaklel a vykročil ke dveřím. Jsi moje nejhorší prohra,“ zasyčel na syna. „Nevím, čím jsem si tě zasloužil, ale bůh mi pomoz, jestli se s tebou ještě někdy budu muset setkat.“

„Vaše milosti!“ křikla chůva pobouřeně. „Takhle se s dítětem nemluví.“

„Odveď ho pryč, ať se na něj nemusím dívat,“ odplivl si. „O práci nepřijdeš jedině tehdy, když ho ode mě budeš držet co nejdál.“

„Počkejte!“

Při zvuku Simonova hlasu se vévoda pomalu obrátil. „Říkal jsi něco?“ protáhl.

Simon se třikrát dlouze nadechl nosem, ústa stále sevřená vztekem. Přinutil se uvolnit čelist a přejel jazykem přes patro, aby si připomněl pocit, kdy mluvil bezchybně. Konečně, zatímco se vévoda znovu chystal odejít, otevřel ústa a promluvil: Jsem váš syn.“

Simon slyšel, jak sestra Hopkinsová vydechla úlevou, a v otcových očích postřehl něco, co tam dřív neviděl. Pýchu. Ne moc, ale nějaká tam byla. Ukrývala se v hloubce a dávala Simonovi jiskřičku naděje.

Jsem váš syn,“ promluvil znovu trochu hlasitěji, „a nejsem d“

Náhle se mu sevřelo hrdlo. A Simon zpanikařil.

Dokážeš to. Dokážeš.

Ale hrdlo se mu stáhlo, jazyk ztěžkl a jeho otec přimhouřil oči…

„Nejsem ddd“

Jeď domů,“ pronesl vévoda tiše. „Tady pro tebe není místo.“

Simon si pronikavě uvědomoval vévodovo odmítnutí. Cítil podivný druh bolesti, jež do něj vstoupila a plíživě se mu usadila kolem srdce. A zatímco mu nenávist zaplavovala tělo a plála z očí, v duchu si přísahal: Když nemůžu být syn, na kterého je otec hrdý, pak budu přesný opak…

1. kapitola

Bridgertonovi jsou ta nejplodnější rodina z horní společenské vrstvy. Taková přičinlivost na straně vikomtky a zesnulého vikomta je chvályhodná, přestože výběr jmen jejich dětí může člověku připadat poněkud banální. Anthony Benedict, Colin, Daphne, Eloise, Francesca, Gregory a Hyacinth… Spořádanost je samozřejmě prospěšná ve všech směrech, ale člověk by měl za to, že inteligentní rodiče si dokážou udržet v dětech pořádek, aniž by jejich jména museli řadit podle abecedy.

Mimoto, pohled na vikomtku a všech jejích osm dětí v jedné místnosti dohání člověka k obavám, že vidí dvojmo nebo trojmo nebo ještě hůř. Naše autorka dosud nikdy neviděla sourozence, kteří by si byli tak podobní. Přestože neměla čas všimnout si barvy očí, všech osm má téměř stejné posazení kostí i tytéž husté, kaštanové vlasy. Člověku je až líto vikomtky hledající výhodné sňatky pro svoje potomky, že neporodila aspoň jedno dítě s elegantnější barvou vlasů. Přesto je v jejich vzájemné podobě nesporná výhoda nemůže být pochyb, že všech osm má legitimní rodiče. Ach, drazí čtenáři, kéž by to byl případ všech rozvětvených rodin…

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 26. DUBNA 1813

Ooooooch!“ Violet Bridgertonová zmačkala jednostránkové noviny do kuličky a hodila je přes elegantní salonek.

Její dcera Daphne se moudře vyhnula jakémukoli komentáři a předstírala, že je zabraná do svého vyšívání.

„Vidělas, co o nás napsala?“ vybuchla Violet.

Daphne se podívala na kuličku papíru, která přistála pod mahagonovým stolkem. „Neměla jsem ještě příležitost, než ses toho, ehm, ujala sama.“

„Tak si to přečti,“ houkla Violet a dramaticky mávla rukou ve vzduchu. „Podívej se, jak nás ta ženská pomluvila.“

Daphne nevzrušeně odložila vyšívání a sklonila se pod stůl. Na klíně si uhladila arch papíru a začetla se do článku o své rodině. Pak zvedla hlavu a zamrkala. „Není to tak hrozné, mami. Vlastně je to opravdové požehnání ve srovnání s tím, co napsala minulý týden o Featheringtonových.

Jak ti mám ale najít manžela, když tě ta ženská tak očerňuje?“

Daphne se přinutila vydechnout. Po téměř dvou letech v Londýně se stačilo jen zmínit o slůvku manžel a začalo jí bušit ve spáncích. Chtěla se vdát, samozřejmě, a ani netrvala na sňatku z opravdové lásky. Ale bylo skutečně tak nereálné doufat v manžela, k němuž bude cítit aspoň nějakou náklonnost?

Čtyři muži už ji požádali o ruku, ale když si Daphne představila, že prožije zbytek života ve společnosti jakéhokoli z nich, nedokázala říct ano. Existovala spousta mužů, které považovala za celkem snesitelné potenciální manžele, ale problém byl v tom, že žádný z nich o ni nejevil zájem. Ne že by se nikomu nelíbila. Každý ji měl rád. Všichni ji prohlašovali za zábavnou, milou a bystrou, a nikomu nepřipadala ošklivá. Současně však nikoho neoslnila krásou, nikdo v její přítomnosti neoněměl úžasem, ani necítil nutkání složit na její počest oslavnou báseň.

Muži, přemítala s odporem, se zajímají jen o ženy, které jim nahánějí strach. Nevypadalo to, že by se jí chtěl někdo dvořit. Všichni ji obdivovali, nebo to aspoň tvrdili, protože se s ní dalo snadno povídat a vzbuzovala dojem, že je chápe. Jeden z mužů, které Daphne pokládala za přijatelné manžele, prohlásil: „Daff, ty nejsi jako obyčejné ženy. Jsi úplně normální.“

Což by mohla s trochou snahy považovat za kompliment, pokud by ji nenechal na ocet kvůli nějaké vyfintěné blondýně.

Daphne sklopila oči a všimla si, že má ruku zaťatou v pěst. Pak vzhlédla a uvědomila si, že se na ni matka dívá a očividně čeká na odpověď. Odkašlala si. Jsem si jistá, že sloupek lady Whistledownové neuškodí mým šancím na hledání manžela.“

„Daphne, už jsou to dva roky!“

„A lady Whistledownová vydává ten plátek teprve tři měsíce, takže jí sotva můžeme přisuzovat vinu.“

„Budu ji přisuzovat komu se mi zachce,“ utrousila Violet.

Daphne se vší silou přinutila polknout ironickou odpověď a nehty zaryla do dlaní. Věděla, že ji matka miluje a leží jí na srdci její blaho. I ona matku milovala. Vlastně, dokud nedospěla do věku vhodného pro manželství, byla Violet jednoznačně nejlepší ze všech matek. Bylo to tak pořád, pokud si zrovna nezoufala nad tím, že po Daphne má ještě tři další dcery na vdávání.

Violet si přitiskla ruku k hrudi. „Uráží tvůj původ.“

„Ne,“ odpověděla Daphne pomalu. Pokaždé, když matce odporovala, bylo moudré postupovat opatrně. „V podstatě napsala jen to, že nejsou žádné pochybnosti o tom, že jsme všichni legitimní. Což je víc, než člověk může tvrdit o většině rodin společenské smetánky.“

„Vůbec o tom neměla začínat,“ odfrkla si Violet.

„Mami, je to autorka bulvárního plátku. Její prací je vynášet podobné drby na světlo.“

„Ani to není skutečná osoba,“ dodala Violet pobouřeně. Opřela si ruce o štíhlé boky, ale pak si to rozmyslela a rozhodila paže do vzduchu. „Prý Whistledownová! Nikdy jsem o žádných Whistledownových neslyšela. Ať už je tahle zvrhlá ženská kdokoli, pochybuju, že je jednou z nás. Copak by někdo dobrých mravů mohl psát tak nestydaté lži?“

„Samozřejmě že je jednou z nás,“ oponovala Daphne a v hnědých očích jí pobaveně zablýsklo. „Kdyby nepatřila mezi smetánku, nikdy by se nedostala k novinkám, o kterých píše. Myslíš snad, že je to šejdířka, která nakukuje do oken a poslouchá za dveřmi?“

„Nelíbí se mi tvůj tón, Daphne Bridgertonová,“ zvýšila Violet hlas a přimhouřila oči.

Daphne potlačila další úsměv. „Nelíbí se mi tvůj tón,“ byla Violetina obvyklá odpověď, když některé z jejích dětí získávalo v hádce navrch.

Ale bylo příliš legrační si matku dobírat. „Nepřekvapilo by mě,“ zamyslela se a natočila hlavu na stranu, „kdyby lady Whistledownová byla jednou z tvých přítelkyň.“

„Zmlkni, Daphne. Žádná z mých přítelkyň by nikdy neklesla tak nízko.“

„Fajn,“ uznala Daphne, „nejspíš to tedy není tvoje přítelkyně. Ale rozhodně je to někdo, koho známe. Nikdo cizí by nezískal informace, o kterých píše.“

Violet zkřížila paže. „Kéž bychom jí to mohly zarazit jednou provždy.“

„Kdybys to vážně chtěla udělat,“ neodolala Daphne, aby si nerýpla, „neměla bys ji podporovat tím, že ty její noviny kupuješ.“

„K čemu by to bylo dobré?“ odsekla Violet. „Všichni je čtou. Moje malá vzpoura by ničemu neposloužila, kromě toho, že bych vypadala jako hlupák, až by se ostatní pochechtávali nad nejnovějším drbem.“

To je pravda, připustila Daphne v duchu. Smetánka Londýna Společenským novinám lady Whistledownové bez výjimky propadla. Před třemi měsíci se tajemný plátek objevil přede dveřmi každého člena horní vrstvy. Čtrnáct dní byl bez vyžádání doručován každé pondělí, středu a pátek. A pak, třetí pondělí, čekali lokajové po celém Londýně na roznašeče novin, kteří normálně Whistledown rozšiřovali, marně. Zjistili, že místo bezplatné donášky si budou muset ten bulvární list koupit za přemrštěnou cenu pěti penny za výtisk.

Daphne se musela obdivovat důvtipu fiktivní lady Whistledownové. Ve chvíli, kdy začala lidi nutit, aby si její klepy kupovali, jim už celá smetánka naprosto podlehla. Všichni platili a jakási všetečná ženská neznámo kde velice bohatla.

Zatímco Violet přecházela po pokoji a nadávala na „ohavné pomluvy“ její rodiny, Daphne vzhlédla, aby se ujistila, že jí matka nevěnuje pozornost. Pak sklouzla očima zpátky dolů, aby si pročetla zbytek toho skandálního plátku. Whistledown jak se mu teď říkalo byl překvapující směsicí komentářů, společenských novinek, jedovatých urážek a občasných komplimentů. Od všech předešlých společenských novin se lišil v tom, že autorka uváděla ve svých článcích plná jména. Tedy žádné utajování za zkratkami jako pan S a paní G Pokud chtěla lady Whistledownová o někom napsat, použila jeho celé jméno. Čtenáři tvrdili, že jsou pohoršeni, ale v skrytu duše je to fascinovalo.

Nejnovější výtisk byl typický Whistledown. Kromě krátkého článku o Bridgertonových který nebyl vlastně ničím jiným než popisem jejich rodiny líčila lady Whistledownová události na posledním plese. Daphne tam nebyla, poněvadž její mladší sestra měla právě narozeniny a Bridgertonovi vždy dělali kolem narozenin spoustu povyku. A že bylo s osmi dětmi co slavit!

„Snad nečteš ten brak?“ obvinila ji Violet.

Daphne vzhlédla. Ani v nejmenším se necítila provinile. „Dnes je tu dost dobrá rubrika. Vypadá to, že Cecil Tumbley porazil včera v noci celou pevnost šampaňských.“

„Opravdu?“ zeptala se Violet a snažila se nebudit dojem, že ji to snad nějak zajímá.

„Hmm,“ zabručela Daphne. „Ten ples u Middlethorpových popisuje ta ženská docela trefně. Kdo s kým mluvil, co měl na sobě“

„A předpokládám, že cítila potřebu sdělit na to svůj názor,“ vpadla jí Violet do řeči.

Daphne se uličnicky zasmála. „Přesně tak. Mami, sama víš, že paní Featheringtonová vždycky vypadala v purpurové dost úděsně.“

Violet se snažila nesmát. Daphne viděla, jak jí škubají koutky úst, zatímco se snažila zachovat klid, který se podle jejího názoru pro vikomtku a matku hodil. Ale za dvě vteřiny už se smála na celé kolo a seděla vedle dcery na pohovce. „Ukaž mi to,“ vyhrkla a popadla noviny. „Co se ještě stalo? Nepromeškaly jsme něco důležitého?“

Daphne se usmála. „Vlastně, mami, s reportérkou jako je lady Whistledownová na ty společenské akce ani nemusíme chodit.“ Mávla k novinám. „Tohle je skoro stejně dobré, jako bychom tam opravdu byly. Možná i lepší. Jsem přesvědčená, že naše jídlo bylo včera večer mnohem chutnější než na plese. A vrať mi to.“ Vyškubla jí noviny tak prudce, že Violet zůstal v ruce utržený růžek.

„Daphne!“

Daphne byla nevinnost sama. „Měla jsem to jako první.“

„No dobře!“

„Poslechni si tohle.“

Violet se k ní naklonila.

Daphne četla:

„Flamendr, známý kdysi jako hrabě Clyvedon, se konečně rozhoupal a poctil Londýn svou návštěvou. Přestože se ještě neuráčil dostavit na žádnou společenskou slavnost, byl nový vévoda z Hastingsu několikrát viděn v klubu U bílé kočky a jednou v dostihové a sázkové kanceláři Tattersall.“ Odmlčela se, aby se nadechla. Jeho milost žila šest let v cizině. Je to snad pouhá shoda náhod, že se vrátil až teď, když je starý vévoda mrtvý?“

Daphne vzhlédla. „Panebože, ta je hrubá. Není Clyvedon jedním z Anthonyho přátel?“

„Teď je to Hastings,“ poznamenala Violet automaticky, „a ano, myslím, že on a Anthony se na Oxfordu kamarádili. A řekla bych, že i v Etonu.“ Při té myšlence svraštila obočí a přimhouřila modré oči. „Pokud mi slouží paměť, byl to pěkný výlupek. Vždycky byl se svým otcem na kordy. Ale údajně je dost inteligentní. Mám dojem, že Anthony tvrdil, že byl v matematice nejlepší. Což,“ stočila oči ke stropu, „nemůžu tvrdit o žádném ze svých dětí.“

„No tak, mami,“ dobírala si ji Daphne. Jsem si jistá, že kdyby na Oxford přijímali i ženy, taky bych byla nejlepší.“

Violet si odfrkla. „Když byla guvernantka nemocná, opravovala jsem tvoje početní úlohy, Daphne.“

„Tak možná v dějepise,“ zkusila to Daphne znovu a zakřenila se. Vrátila se zpátky k novinám, které držela v ruce, a oči jí zabloudily ke jménu nového vévody. „Vypadá docela zajímavě,“ poznamenala tiše.

Violet na ni ostře pohlédla. „Pro mladou dámu tvého věku je naprosto nevhodný.“

„Legrační, jak má můj ‚věk‘ široké hranice. Jednou jsem tak mladá, že ani nesmím poznat Anthonyho přátele, a vzápětí zas tak stará, že ztrácíš naději, jestli se vůbec vdám.“

„Daphne Bridgertonová, nelíbí se mi“

„tvůj tón, já vím.“ Daphne se zazubila. „Ale máš mě moc ráda.“

Violet se vlídně usmála a vzala Daphne kolem ramen. „Bůh je mi svědkem, že mám.“

Daphne matku letmo políbila na tvář. Je to prokletí mateřství. Musíš nás milovat, i když tě rozčilujeme.“

Violet si povzdychla. „Doufám, že někdy budeš mít děti“

„stejné jako jsem já, já vím.“ Daphne se nostalgicky usmála a položila si hlavu na matčino rameno. Matka dokázala být příliš všetečná a otec se zajímal víc o hony a lovecké psy než o společenské záležitosti, ale jejich manželství bylo vroucí, plné lásky, smíchu a dětí. „Mohla bych udělat mnohem horší věci, než následovat tvého příkladu, mami,“ zašeptala.

„To ráda slyším, Daphne,“ řekla Violet a oči se jí zaleskly.

Daphne si natočila na prst pramínek kaštanových vlasů a zasmála se. Sentimentální okamžik se rozplynul. „Pokud jde o manželství a děti, ráda půjdu v tvých šlépějích, mami, až na to, že jich nemusím mít zrovna osm.“

Ve stejnou chvíli seděl Simon Basset, nový vévoda z Hastingsu a nedávný předmět rozhovoru Daphne a Violet Bridgertonových, U bílé kočky. Jeho společníkem nebyl nikdo jiný než Anthony Bridgerton, nejstarší Daphnin bratr. Ti dva tvořili neobyčejnou dvojici, byli vysocí a atletické postavy, s hustými tmavými vlasy. Jen Anthony měl stejně sytě čokoládově hnědé oči jako jeho sestra a Simon ledově modré se zvláštním, pronikavým pohledem.

Právě oči se zasloužily o jeho pověst. Když se na někoho díval, upřeně a neochvějně, člověk se necítil ve své kůži. Ženy se roztřásly.

Ne tak Anthony. Ti dva se znali léta, a když Simon nadzvedl obočí a zabodl do něj svůj ledový pohled, Anthony se jen smál. „Zapomínáš, že jsem tě viděl s hlavou v nočníku,“ připomněl mu jednou. „Od té doby tě jen těžko můžu brát vážně.“

Na což Simon odpověděl: „Ano, ale pokud si vzpomínám, byl jsi jedním z těch, kteří mě nad tou vonící nádobou drželi.“

Je to jeden z okamžiků, na které jsem nejvíc hrdý, tím si buď jistý. Ale příští noc jsi mi to vrátil ve formě tuctu úhořů v mojí posteli.“

Simon se usmál při vzpomínce na obě příhody i rozhovor, který následoval. Anthony byl dobrý přítel, právě takový, jakého by chtěl mít po boku, kdyby bylo nejhůř. Byl prvním člověkem, kterého po návratu do Anglie vyhledal.

Jsem moc rád, že jsi tady, Clyvedone,“ poznamenal Anthony, jakmile zasedli ke stolu U bílé kočky. „Och, nejspíš teď ale budeš trvat na tom, abych ti říkal Hastingsi.“

„Ne,“ odpověděl Simon rázně. „Hastings se jmenoval můj otec. Nic jiného nikdy nebyl.“ Odmlčel se. Jestli musím, převezmu jeho titul, ale nechci, aby mě kdokoli oslovoval jeho jménem.“

Jestli musíš?“ Anthony nepatrně rozevřel oči. „Většina mužů by při té skvělé vyhlídce na vévodství nemluvila tak odevzdaně.“

Simon si prohrábl tmavé vlasy. Věděl, že by si podle ostatních měl vážit práva prvorozeného a dávat najevo neochvějnou hrdost nad proslulou historií Bassetovy rodiny. Pravdou však bylo, že se mu z toho všeho dělalo špatně. Celý život se stavěl proti očekáváním svého otce, a tak se mu teď zdálo absurdní snažit se žít v jeho jménu. Je to mizerné břímě,“ zavrčel konečně.

„Radši by sis na to měl zvyknout,“ doporučil mu Anthony věcně. „Všichni ti tak budou říkat.“

Simon věděl, že je to pravda, ale pochyboval, že se s titulem někdy sžije.

„No, ať už je to jak chce,“ dodal Anthony, který respektoval přítelovo soukromí a nevrtal se dál v očividně nepříjemném tématu, „jsem rád, že ses vrátil. Možná budu mít konečně klid, až budu příště doprovázet sestru na ples.“

Simon se opřel, natáhl dlouhé, svalnaté nohy a překřížil je v kotnících. „Zvláštní poznámka.“

Anthony nadzvedl obočí. „Kterou, jak předpokládáš, ti vysvětlím?“

„Samozřejmě.“

„Měl bych tě nechat, ať to zjistíš sám, ale víš, že jsem si nikdy neliboval v krutostech.“

Simon se uchechtl. „To tvrdí muž, který mi strčil hlavu do nočníku?“

Anthony mávl přezíravě rukou. „Tehdy jsem byl mladý.“

„Zato teď jsi vzor dobrých mravů a počestnosti?“

Anthony se zazubil. „Přesně tak.“

„Tak mi pověz,“ protáhl Simon, „jak přesně ti podle tvého ulehčím život?“

„Předpokládám, že hodláš zaujmout svoje místo ve společnosti?“

„Předpokládáš špatně.“

„Ale chystáš se snad tento týden na ples lady Danburyové?“ vyzvídal dál Anthony

Jen proto, že mám tu starou paní velice rád. Vždycky říká, co si myslí, a „ Simonovy oči se zahleděly do dálky.

„A?“ pobídl ho Anthony.

Simon mírně zavrtěl hlavou. „To nic. Jen ke mně byla neobyčejně milá, když jsem byl ještě dítě. Několikrát jsem v jejím domě strávil školní prázdniny, spolu s Riverdalem. Její synovec, víš?“

Anthony znovu přikývl. „Aha. Takže nemáš zájem vstoupit do společnosti. Tvoje rozhodnutí na mě dělá dojem. Ale dovol mi, abych tě varoval i když nebudeš chodit na společenské události smetánky, ony si tě stejně najdou.“

Simonovi, který si právě usrkl brandy, při pohledu na Anthonyův obličej zaskočilo. Po chvilce kašlání a prskání se mu konečně podařilo ze sebe vypravit: „Koho tím ony, prosím tě, myslíš?“

Anthony se otřásl. „Matky.“

Jelikož jsem žádnou neměl, nemůžu říct, že chápu, kam míříš.“

„Matky ze společnosti, ty hňupe. Dračice, co jim z tlamy šlehají plameny, s dcerami bůh nám pomoz ve věku na vdávání. Můžeš utíkat, ale nikdy se před nimi neschováš. A musím tě varovat, ta moje je ze všech nejhorší.“

„Dobrý bože. A to jsem si myslel, že Afrika je nebezpečná.“

Anthony vrhl po příteli soucitný pohled. „Najdou si tě. A až tě dostanou, zjistíš, že jsi v pasti. Budeš konverzovat s pobledlou mladou dámou, celou v bílém, která neumí mluvit o ničem jiném než o počasí a mašlích do vlasů.“

Simon se zatvářil pobaveně. „Chápu dobře, že během mého pobytu v cizině se z tebe stalo něco jako dobrá partie?“

„Ujišťuju tě, že bez jakéhokoli přičinění na mé straně. Kdyby to bylo na mně, vyhnul bych se společenským večírkům jako moru. Ale moje sestra loni poprvé vstoupila do společnosti a já ji musím čas od času doprovázet.“

„Myslíš Daphne?“

Anthony překvapeně vzhlédl. „Vy dva jste se někdy setkali?“

„Ne,“ připustil Simon, „ale vzpomínám si na dopisy, které ti psala, když jsi byl ve škole, a vybavil jsem si, že byla čtvrtá v řadě, takže musí začínat písmenem D“

„Ach ano,“ povzdychl si Anthony a stočil oči ke stropu. „Bridgertonova metoda pojmenovávání dětí. Pak nikdo zaručeně nezapomene, kdo jsi.“

Simon se zasmál. „Funguje to, ne?“

„Víš co, Simone?“ nadhodil Anthony náhle a naklonil se dopředu. „Slíbil jsem matce, že se koncem týdne zúčastním rodinné večeře. Co kdybys šel se mnou?“

Simon nadzvedl tmavé obočí. „Nevaroval jsi mě snad právě před matkami a dívkami, pohybujícími se ve společnosti?“

Anthony se zasmál. „Vezmu si na starost, aby se matka držela zpátky, a s Daff si nedělej starosti. Je to výjimka potvrzující pravidlo. Bude se ti moc líbit.“

Simon přimhouřil oči. Hraje si Anthony na dohazovače? Nedokázal to odhadnout.

Jako by mu přítel četl myšlenky, zasmál se. „Nemyslíš si, že tě chci dát s Daphne dohromady, že ne?“

Simon mlčel.

„Nehodili byste se k sobě. Jsi na její vkus trochu moc zadumaný.“

Simona napadlo, že je to zvláštní poznámka, ale místo toho se zeptal: „Takže už dostala nějakou nabídku k sňatku?“

„Několik.“ Anthony do sebe kopl zbytek brandy a spokojeně vydechl. „Dovolil jsem jí, aby všechny odmítla.“

„To je od tebe dost shovívavé.“

Anthony pokrčil rameny. „V dnešní době je nejspíš přehnané doufat v lásku, ale nechápu, proč by neměla být s manželem šťastná. Ucházel se o ni chlápek, který je dost starý, aby byl jejím otcem, další, který by mohl být mladším bratrem jejího otce, jeden, který byl příliš škrobený na náš bouřlivý klan, a tenhle týden, drahý bože, to bylo nejhorší!“

„Co se stalo?“ vyzvídal Simon.

Anthony si unaveně promnul spánky. „Ten poslední nápadník byl velmi laskavý, ale dost hloupý. Možná by sis myslel, že po našem prohýřeném mládí budu naprosto bez citů“

„Opravdu?“ zeptal se Simon s prohnaným úsměvem.

Anthony se na něj zamračil. „Nerad bych tomu ubožákovi zlomil srdce.“

„Neudělala by to snad Daphne?“

„To ano, ale já bych mu to musel říct.“

„Pokud jde o nabídky k sňatku, jen málo bratrů by nechalo svým sestrám takovou volnost,“ prohodil Simon tiše.

Anthony znovu pokrčil rameny, jako by si nedokázal představit, že by se k Daphne choval jinak. Je mi dobrou sestrou. Je to to nejmenší, co pro ni můžu udělat.“

„Rád bych tě utěšil, že to všechno brzy skončí, ale máš tři další sestry, které čekají na tvá křídla,“ dobíral si ho Simon.

Anthony viditelně povadl. „Eloise vstoupí do společnosti za dva roky, Francesca rok po ní, ale než dospěje Hyacinth, budu mít chvíli oddechu.“

Simon se uchechtl. „Nezávidím ti tvou zodpovědnost.“ Zatímco však mluvil, pocítil zvláštní touhu a uvažoval, jaké by to bylo, kdyby nebyl na světě úplně sám. Nehodlal založit vlastní rodinu, ale možná, kdyby v nějaké vyrůstal, jeho život by se vyvíjel jinak.

„Přijdeš tedy na tu večeři?“ Anthony vstal. „Neformální, samozřejmě. Nikdy nepovažujeme jídlo za společenskou událost, když je to jen v rodinném kruhu.“

V příštích několika dnech měl Simon spoustu věcí k zařizování, ale než si stačil připomenout, že musí dát svoje záležitosti do pořádku, slyšel se promluvit: „Rád přijdu.“

„Skvělé. Nejdřív se ale uvidíme na tom flámu u lady Danburyové?“

Simon se otřásl. „Ne, jestli to závisí na mně. Mám v úmyslu dostat se dovnitř a ven během třiceti minut.“

„Vážně si myslíš,“ nadzvedl Anthony pochybovačně obočí, „že dokážeš jít na ten večírek, vzdát lady Danburyové hold a zase zmizet?“

Simon energicky a upřímně přikývl.

Ale Anthonyho halasný smích nebyl moc uklidňující.

2. kapitola

Nový vévoda z Hastingsu je velmi zajímavý člověk. Přestože je všeobecně známo, že se svým otcem nevycházel, ani naše autorka zatím nedokázala zjistit důvod této rozluky.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 26. DUBNA 1813

O pár dní později stála Daphne při okraji tanečního sálu lady Danburyové, stranou od elegantně vyhlížejícího davu. Byla se svým místem naprosto spokojená.

Za normálních okolností by se na večírku bavila, měla ráda slavnosti stejně jako ostatní mladé dámy, ale v podvečer jí Anthony sdělil, že ho před dvěma dny opět vyhledal Nigel Berbrooke a požádal o její ruku. Zase. Anthony samozřejmě odmítl (zase!), ale Daphne měla tísnivý pocit, že Nigel hodlá být nepříjemně neodbytný. Dvě nabídky k sňatku během dvou týdnů přece nejsou projevem muže, který se snadno smiřuje s porážkou.

Přes taneční sál ho viděla, jak se rozhlíží, a zacouvala víc do přítmí.

Netušila, jak se k tomu ubohému muži zachovat. Nebyl moc chytrý, ale zároveň ani zlý, a přestože jí bylo jasné, že musí jeho pobláznění zastavit, připadalo jí mnohem jednodušší zachovat se jako zbabělec a prostě se mu vyhýbat.

Napadlo ji, že zmizí do dámského salonku, když vtom ji zastavil známý hlas.

„Daphne, copak tu děláš?“

Vzhlédla. Spatřila, jak se k ní prodírá její nejstarší bratr. „Anthony,“ vydechla a snažila se rozhodnout, jestli je ráda, že ho vidí, nebo jí vadí, že by se mohl plést do jejích záležitostí. „Nevěděla jsem, že tu budeš.“

„Matka,“ utrousil pochmurně. Další slovo už nebylo nutné.

„Aha,“ kývla Daphne soucitně. „Víc neříkej. Naprosto chápu.“

„Sepsala seznam mých potenciálních nevěst.“ Vrhl po sestře pohled štvance. „I tak ji ale máme rádi, že?“

Daphne se přidušeně zasmála. „Ano, Anthony, to máme.“

Je to jen přechodné šílenství,“ zabručel. „Musí. Jiné vysvětlení nevidím. Byla to docela rozumná matka, dokud jsi nepřišla do věku vhodného pro manželství.“

Já?“ zasténala Daphne. „Takže je to všechno moje vina? Jsi o celých osm let starší než já!“

„To ano, ale tahle manželská posedlost ji chytila, až když jsi dospěla.“

Daphne si odfrkla. „Odpusť mi, pokud nebudu dostatečně solidární. Podobný seznam jsem dostala už loni.“

„Vážně?“

„Samozřejmě. A poslední dobou mi matka vyhrožuje, že mi je bude předkládat každý týden. Trápí mě otázkou manželství mnohem víc, než si umíš představit. Svobodní muži jsou pro ni výzva. Staré panny ji naopak dojímají. A pro případ, že sis toho nevšiml, jsem žena.“

Anthony se tiše zasmál. „A já tvůj bratr. Nevšímám si takových věcí.“ Věnoval jí prohnaný pohled. „Přineslas ho sem?“

„Svůj seznam? Proboha ne. Co si o mně myslíš?“

Jeho úsměv se prohloubil. Já ten svůj mám.“

Daphne zalapala po dechu. „To snad ne!“

Jo. Jen abych matku potrápil. Chci si ho prohlížet přímo před ní, vytáhnout lorňon“

„Žádný nemáš.“

Zakřenil se tím pomalým, uličnickým úsměvem, kterým disponovali všichni Bridgertonovi. „Pro tuhle příležitost jsem si jeden koupil.“

„Anthony, to nesmíš. Zabije tě. A pak si najde způsob jak obvinit mě.“

„S tím počítám.“

Daphne ho plácla po rameni, čímž vyvolala dosti hlasité zasupěni, díky němuž půl tuctu účastníků večírku vrhlo zvědavé pohledy jejich směrem.

„Dobrá trefa,“ poznamenal Anthony a mnul si rameno.

„Žádná dívka nemůže žít dlouho se čtyřmi bratry, aniž by se naučila, jak je zkrotit.“ Zkřížila paže. „Ukaž mi ten seznam.“

„Po tom, cos mě napadla?“

Daphne stočila hnědé oči v sloup a zvedla hlavu v netrpělivém gestu.

„Tak dobře.“ Sáhl do vesty, vytáhl složený ústřižek papíru a podal jí ho. „Pověz mi, co si o tom myslíš. Jsem si jistý, že tvoje jedovaté poznámky nebudou brát konce.“

Daphne rozložila papír a upřeně se zadívala na matčino úhledné, elegantní písmo. Vikomtka Bridgertonová tu vyjmenovala osm žen. Osm velice žádoucích, zámožných mladých žen.

„Přesně to, co jsem čekala,“ zamumlala Daphne.

Je to tak hrozné, jak si myslím?“

Ještě horší. Philipa Featheringtonová je prostoduchá jako špalek dřeva.“

„A ty ostatní?“

Daphne k němu vzhlédla a nadzvedla obočí. „Stejně ses nechtěl letos ženit, ne?“

Anthony sebou trhl. „A co tvůj seznam?“

„Už je dost zastaralý. Tři z pěti se loni oženili. Matka mi pořád spílá, že jsem si je nechala proklouznout mezi prsty.“

Oba si povzdychli a sklesle se opřeli o zeď. Violet Bridgertonová byla posedlá odhodláním oženit a provdat své děti. Anthony, nejstarší syn, a Daphne, nejstarší dcera, nesli hlavní nápor onoho tlaku. Přesto se Daphne domnívala, že kdyby vikomtka dostala vyhovující nabídku, možná by s radostí provdala i desetiletou Hyacinth.

„Dobrý bože, vypadáte zničeně. Co děláte tady v rohu?“

Další okamžitě rozpoznatelný hlas. „Benedicte,“ pronesla Daphne, když na něj mrkla koutkem oka, aniž pohnula hlavou. „Neříkej, že se máti podařilo vyštvat tě na dnešní večírek.“

Pochmurně přikývl. Je naprosto dokonalá v přemlouvání a vzbuzování pocitů viny. Tenhle týden mi třikrát připomněla, že pokud se Anthony nebude činit, zůstane možná zajištění pokračování rodu na mně.“

Anthony zasténal.

„Domnívám se, že to vysvětluje váš útěk do toho nejtmavšího kouta tanečního sálu?“ pokračoval Benedict. „Abyste se vyhnuli matce?“

„Vlastně,“ odpověděl Anthony, „viděl jsem Daff, jak se krčí v ústraní, a“

„Krčí?“ opakoval Benedict s předstíraným zděšením.

Popuzeně se zamračila. „Šla jsem se sem schovat před Nigelem Berbrookem,“ vysvětlila. „Nechala jsem matku ve společnosti lady Jerseyové, takže není pravděpodobné, že by si mě moc brzy všimla, ale Nigel“

Je to víc opice než člověk,“ utrousil Benedict.

„No, přesně takhle bych ho nepopsala,“ namítla Daphne ve snaze být milá, „ale není moc chytrý a je mnohem snazší držet se mu z cesty než zranit jeho city. Samozřejmě teď, když jste mě všichni našli, se mi nepodaří vyhýbat se mu dlouho.“

Anthony ze sebe vypravil pouhé: „Co?“

Daphne se podívala na oba starší bratry vysoké kolem stopětaosmdesáti centimetrů, s širokými rameny a laskavýma hnědýma očima. Oba měli husté kaštanové vlasy stejného odstínu jako ona a ve vybrané společnosti se nedokázali pohybovat bez doprovodného hloučku štěbetajících mladých dam.

A kam půjde houf švitořících dívek, přijde jistě i Nigel Berbrooke.

Daphne už viděla hlavy otáčející se jejich směrem. Ctižádostivé matky pošťuchovaly své dcery a ukazovaly na oba Bridgertonovy bratry.

„Věděla jsem, že jsem měla jít do toho salonku,“ vzdychla Daphne.

„Co to držíš za papír, Daff?“ zeptal se Benedict.

Roztržitě mu podala seznam Anthonyho potenciálních nevěst.

Při Benedictově halasném smíchu zkřížil Anthony paže. „Moc se mi nesměj. Zaručuju ti, že příští týden dostaneš podobný seznam.“

„Bezpochyby,“ souhlasil Benedict. Je zázrak, že Colin „ Prudce se obrátil. „Coline!“

Ke skupince se připojil další Bridgertonův bratr.

„Ach Coline!“ vykřikla Daphne a objala ho. Jsem tak ráda, že tě vidím.“

„Všimni si, že nás tak nadšeně nevítala,“ postěžoval si Anthony Benedictovi.

„Vás vidím pořád,“ odsekla Daphne. „Colin byl pryč celý rok.“ Pak ho naposledy stiskla a ustoupila. „Čekali jsme tě až příští týden.“

Colinovo pokrčení jednoho ramene dokonale ladilo s jeho nesouměrným úsměvem. „V Paříži byla nuda.“

„Aha,“ odhadla ho Daphne bystře. „Už ti nezbyly žádné peníze.“

Colin se zasmál a zvedl ruce v kapitulaci. „Vinen stejně jako obviněn.“

Anthony bratra objal a chraplavě promluvil: Je fajn, že jsi zase doma, bratře. I když finance, které jsem ti poslal, ti měly vydržet nejmíň do“

„Přestaň,“ vydechl Colin bezmocně, hlas stále podbarvený smíchem. „Slibuju, že zítra mi můžeš vynadat, za co chceš. Dnes večer bych si ale rád vychutnal společnost své milované rodiny.“

Benedict se ušklíbl. „Musíš být úplně švorc, když nám říkáš ‚milovaní‘.“ Zároveň se ale naklonil dopředu a srdečně bratra objal. „Vítej doma.“

Colin, nejlehkomyslnější člen rodiny, se zazubil a v zelených očích mu zablýsklo. Jsem rád, že jsem zpátky. Musím sice říct, že počasí tu není ani zdaleka tak krásné jako v Evropě, a pokud jde o ženy, Anglie bude jen stěží konkurovat signorinám, které jsem“

Daphne ho plácla přes ruku. „Dovol mi připomenout, že je tu jedna dáma přítomna, hulváte.“ V jejím hlase však nebyl žádný hněv. Ze všech sourozenců byl Colin nejbližší jejímu věku jen o osmnáct měsíců starší než ona. Jako děti byli nerozluční a vždycky v potížích. Colin byl rozený šprýmař a Daphne nikdy nepotřebovala dlouho přemlouvat, aby se k jeho piklím připojila. „Ví máma, že jsi doma?“ zeptala se.

Colin zavrtěl hlavou. „Přišel jsem do úplně prázdného domu a“

„Ano, matka dnes večer uložila mladší sourozence brzy do postele,“ poznamenala Daphne.

„Nechtěl jsem čekat a jen tak točit palci, takže mi Humboldt poradil, kde vás najdu, a já přišel.“

Daphne se rozzářila. Široký úsměv provázel vlídný pohled jejích tmavých očí. Jsem ráda, že jsi tu.“

„Kde je vlastně máti?“ zajímal se Colin a natáhl krk, aby se rozhlédl po davu. Jako všichni Bridgertonovi byl vysoký, takže mu to nedalo moc práce.

„Tamhle v rohu s lady Jerseyovou,“ kývla Daphne.

Colin se otřásl. „Počkám, až se jí zbaví. Netoužím, aby mě ta dračice zaživa roztrhala.“

„Když už mluvíme o dračicích…,“ poznamenal Benedict jedovatě, a aniž pohnul hlavou, očima zalétl doleva.

Daphne sledovala jeho pohled a spatřila, že se k nim pomalu prodírá lady Danburyová s holí v ruce. Daphne nervózně polkla a narovnala se. Břitký humor lady Danburyové byl mezi smetánkou legendární. Daphne se vždycky domnívala, že pod tím jízlivým zevnějškem bije laskavé srdce, ale přesto každého děsilo, když ho lady Danburyová donutila k rozhovoru.

„Není úniku,“ slyšela zasténat jednoho z bratrů.

Zasyčela na něj a věnovala staré dámě váhavý úsměv.

Lady Danburyová nadzvedla obočí. Kousek před hloučkem Bridgertonových se zastavila a vyštěkla: „Netvařte se, že mě nevidíte!“

Vzápětí se ozvala rána holí o podlahu, tak hlasitá, že Daphne uskočila a šlápla Benedictovi na nohu.

„Uff,“ vydechl Benedict.

Jelikož bratři vypadali, že náhle oněměli (kromě Benedicta samozřejmě, ale Daphne se nedomnívala, že jeho bolestné zasténání může považovat za srozumitelný projev), polkla a vypravila ze sebe: „Doufám, že nedělám ten dojem, lady Danburyová, protože“

„Vy ne,“ prohlásila lady Danburyová panovačně. Bodla holí do vzduchu a pak jí opsala dokonale vodorovnou čáru, která končila nebezpečně blízko Colinova žaludku. „Oni.“

Namísto odpovědi se ozvalo sborové zahuhňání.

Lady Danburyová přelétla muže letmým pohledem a obrátila se zpátky k Daphne. „Ptal se po vás pan Berbrooke.“

Daphne cítila, jak zezelenala. „Opravdu?“

Lady Danburyová odměřeně kývla. „Být vámi, zničila bych to v zárodku, slečno Bridgertonová.“

„Řekla jste mu, kde jsem?“

Ústa lady Danburyové se zkřivila do spikleneckého úsměvu. „Vždycky jste se mi líbila. A ne, neřekla jsem mu to.“

„Děkuju,“ vydechla Daphne vděčně.

„Kdybyste se nechala uvázat k tomu trouboví, bylo by to mrhání inteligencí,“ pokračovala lady Danburyová, „a bůhví, že smetánka si nemůže dovolit ztratit těch pár intelektuálů, které máme.“

„Díky,“ vypravila ze sebe Daphne.

„Pokud jde o vás,“ lady Danburyová mávla holí k Daphniným bratrům, „zatím jsem si úsudek neudělala. Vy,“ ukázala na Anthonyho, „jste si mě trochu naklonil, protože jste jménem svojí sestry Berbrooka odmítl, ale vy ostatní… Hmm.“

A s tím odkráčela.

„Hmm?“ opakoval Benedict. „Hmm? Ona hodlá zhodnotit moji inteligenci a všechno, s čím přijde, je hmm?“

Daphne se uculovala. Já se jí líbím.“

„Nadržuje ti,“ hudral Benedict.

„Bylo od ní fér, že tě před Berbrookem varovala,“ uznal Anthony.

Daphne přikývla. „Myslím, že to byla narážka, abych odešla.“ S prosebným pohledem se obrátila k Anthonymu. „Kdyby mě hledal“

„Postarám se o to,“ ujistil ji jemně. „Neboj.“

„Díky.“ Usmála se na bratra a vyklouzla z tanečního sálu.

Zatímco Simon tiše procházel chodbami londýnského domu lady Danburyové, uvědomil si, že má mimořádně dobrou náladu. To je, pochechtával se v duchu, dost pozoruhodné vzhledem k tomu, že hodlám navštívit společenský ples, a čelit tak všem hrůzám, které mi odpoledne Anthony Bridgerton vylíčil.

Mohl se však utěšovat vědomím, že po dnešku už ho podobné večírky trápit nebudou. Jak už Anthonyho ujistil, přišel na tento výjimečný ples pouze z oddanosti k lady Danburyové, která k němu v jeho dětství byla i přes nabručený zevnějšek nesmírně milá.

Začínalo mu docházet, že jeho dobrá nálada pramení z prosté radosti, že je zpátky v Anglii.

Ne že by se mu snad nelíbily cesty napříč zeměkoulí. Projel Evropu křížem krážem, plavil se po průzračně modrém Středozemním moři a pátral po záhadách severní Afriky. Odtamtud odjel do Svaté země a pak, když několika cílenými dotazy zjistil, že ještě není čas vrátit se domů, přeplul Atlantik a prozkoumal západní Indii. Potom měl v plánu přesunout se do Spojených států amerických, ale zdálo se, že nový stát se chystá vstoupit do konfliktu s Británií, a tak se radši držel stranou.

Navíc se právě tehdy dozvěděl, že otec, který byl už několik let nemocný, konečně zemřel.

Byla to vlastně ironie. Simon by nestrávil léta v cizině jen tak pro nic za nic. Šest let nemoci však poskytlo jeho otci spoustu času k přemýšlení a zjištění, co to znamená být člověkem. A proto jediným důvodem, proč tehdy dvaadvacetiletý Simon odjel z Anglie, bylo, že se ho otec náhle rozhodl přece jen přijmout za syna.

Simon však nebyl ochotný přijmout svého otce, a tak se prostě sbalil a opustil zemi, dávaje přednost exilu před pokryteckou nabídkou náklonnosti starého vévody.

Všechno to začalo, když Simon dokončil Oxford. Vévoda původně nechtěl platit synovo vzdělání Simon kdysi viděl dopis soukromému učiteli, v němž otec uvedl, že odmítá, aby jeho idiotský syn dělal v Etonu hlupáka. Ale Simon byl stejně inteligentní jako paličatý, a tak nechal přistavit kočár, odjel v něm do Etonu, zaklepal na dveře ředitele školy a oznámil mu svůj příjezd.

Byl to ten nejriskantnější podnik, jaký kdy udělal, ale nakonec se mu podařilo přesvědčit ředitele, že zmatek nastal vinou školy, kde museli ztratit jeho přihlášku i školné. Napodobil veškeré otcovy charakteristické rysy, arogantně nadzvedl obočí, vystrčil bradu, díval se svrchu a celkově budil dojem, jako by mu patřil svět.

A celou tu dobu se mu nohy třásly hrůzou, že zkomolí slova a místo: Já jsem hrabě Clyvedon a jsem tady, abych se začal učit,“ ze sebe vypraví něco jako: Já jsem hrabě Clyvedon a jsem tttttt“

To se však nestalo a ředitel školy, který strávil mnoho let výchovou potomků anglické smetánky, okamžitě poznal, že Simon patří do Bassetovy rodiny, a bez jakýchkoli otázek ho dodatečně zapsal. Vévodovi, který byl odjakživa zcela zaneprázdněn vlastními zálibami, trvalo několik měsíců, než zjistil nové postavení a bydliště svého syna. V té době už byl Simon v Etonu dobře uvedený a vypadalo by velice nemístně, kdyby ho vévoda odhlásil ze školy bez jakéhokoli důvodu. A vévoda nerad vypadal nemístně.

Simon často přemýšlel, proč se už tehdy otec nerozhodl nabídnout mu smír. Bylo jasné, že Simon v Etonu nezadrhává o každé slovo: vévoda by jistě slyšel od ředitele, kdyby jeho syn nedokázal držet se studiem krok. Občas Simonova řeč sice zaškobrtla, ale brzy se naučil zamaskovat přeřeknutí kašlem nebo, pokud měl dost štěstí, že se tak stalo při jídle, dobře načasovaným usrknutím čaje nebo mléka.

Ale vévoda mu nenapsal ani řádku. Simon se domníval, že si natolik zvykl syna ignorovat, že na tom nezměnilo nic ani to, že Bassetovu jménu nepůsobil hanbu.

Po dokončení školy v Etonu postoupil Simon na Oxford, kde si vysloužil pověst učence i flamendra. Po pravdě řečeno, nezasloužil si nálepku flamendra o nic víc než většina chlapců na univerzitě, ale jeho odměřené chování ten názor přiživovalo.

Simon si nebyl jistý, jak se to stalo, ale postupně si začal uvědomovat, že jemu rovní se dožadují jeho uznání. Byl sice inteligentní a sportovně založený, ale zdálo se, že jeho výjimečné postavení pramení především z jeho chování. Poněvadž nemluvil, pokud to nebylo naprosto nevyhnutelné, považovali ho lidé za namyšleného právě takového, jakým má budoucí vévoda být. Jelikož se obklopoval pouze přáteli, s nimiž se opravdu cítil uvolněně, lidé usoudili, že je ve výběru svých společníků nesmírně vybíravý právě tak, jak se na budoucího vévodu patří.

Nebyl nijak hovorný, ale když něco řekl, měl bystrý postřeh a často ironický humor přesně takový, který zaručoval, že lidé viseli na každém jeho slovu. A opět, protože neplýtval slovy, jak to lidé z horní vrstvy obvykle dělávali, byli jeho posluchači ještě posedlejší tím, co říkal.

Popisovali ho jako „vrcholně sebejistého“, „velmi pohledného“, a „dokonalý vzor anglického šlechtice“. Muži chtěli znát jeho názor na spoustu témat. Ženy mu omdlévaly u nohou.

Simon tomu všemu nikdy úplně nevěřil, nicméně vychutnával si své postavení a bral, co se mu nabízelo. Bujaře hýřil s přáteli, těšil se ze společnosti mladých vdov i operních zpěvaček, jež vyhledávaly jeho pozornost a každý nerozvážný čin ho hřál u srdce vědomím, že ho otec jistě odsuzuje.

Jak se však ukázalo, otec ho neodsuzoval. Aniž to Simon tušil, vévoda z Hastingsu se začal zajímat, jak si jeho jediný syn vede. Vyžádal si z univerzity vysokoškolský posudek a nechal ho sledovat, aby získal informace o jeho mimoškolních aktivitách. A nakonec přestal očekávat úřední dopis s historkami dokazujícími synův idiotismus.

Bylo by nemožné přesně určit, kdy se ta změna stala, ale jednoho dne si vévoda uvědomil, že se mu syn přece jen vyvedl.

Vévoda se nadouval pýchou. Jako vždy, dobrý původ nakonec přinesl své plody. Měl vědět, že Bassetova krev nemůže zplodit žádného imbecila.

Po dokončení Oxfordu s jedničkou z matematiky přijel Simon se svými přáteli do Londýna. Ubytoval se samozřejmě v podnájmu, poněvadž si nepřál bydlet s otcem. A jakmile vstoupil do společnosti, stále víc lidí mylně pokládalo jeho výrazné mlčení za aroganci a malý okruh přátel za vybíravost.

Jeho pověst byla zpečetěna, když mu Beau Brummel uznávaná významná osobnost položil dosti osobní otázku na jakýsi malicherný módní výstřelek. Brummel mluvil blahosklonně a očividně doufal, že mladého šlechtice uvede do rozpaků. Celý Londýn věděl, že Brummel si ze všeho nejvíc libuje v tom, že dělá z anglické elity vyslovené idioty. A tak Brummel předstíral zájem o Simonův názor a zakončil otázku protáhlým: „Nemyslíte?“

Zatímco publikum sledovalo vývoj se zatajeným dechem, Simon, který se ani v nejmenším nezajímal o to, jakým způsobem si princ váže kravatu, upřel na Brummela ledově modré oči a odpověděl: „Ne.“

Žádné vysvětlování, žádné upřesnění, jen: „Ne.“

A pak odešel.

Do zítřejšího odpoledne byl Simon králem společnosti. Ani za mák se nestaral o Brummela nebo jeho tón, a kdyby si byl jistý, že se nezakoktá, pravděpodobně by mu mnohem hovorněji doporučil, aby se zdekoval. Přesto v tomto zářném příkladu znamenalo méně více a Simonova stručná věta zapůsobila mnohem úderněji než jakýkoli rozvláčný proslov, který mohl pronést.

Slova jako inteligentní a velmi pohledný Hastingsův dědic se přirozeně donesla až k vévodovým uším. A přestože syna nevyhledal okamžitě, Simon zaslechl útržky klepů, které ho varovaly, že se jeho vztah s otcem možná brzy změní. Když vévoda slyšel o incidentu s Brummelem, smál se a prohlásil: „Přirozeně. Je to Basset.“ Jeho známí dokonce tvrdili, že slyšeli vévodu jásat nad Simonovým vynikajícím prospěchem na Oxfordu.

A pak se ti dva setkali tváří v tvář na jednom londýnském plese.

Vévoda nedal Simonovi šanci, aby se mu vyhnul.

Simon se snažil. Ach, jak se snažil. Ale nikdo nedokázal zničit jeho sebedůvěru tak jako otec, a když zíral na vévodu, který mohl být stejně dobře jeho odrazem v zrcadle, (snad jen poněkud starší verzí), nedokázal se pohnout, ba ani promluvit.

Jazyk mu ztěžkl, pocítil zvláštní pocit v ústech a zdálo se mu, jako by se mu koktavost přenesla z úst do celého těla. Vůbec se necítil ve své kůži.

Vévoda využil Simonova momentálního selhání a objal ho se srdečným: „Synu.“

Hned příští den odjel Simon ze země.

Věděl, že kdyby zůstal v Anglii, nedokázal by se otci vyhýbat. A po tolika letech zavržení odmítal hrát roli jeho syna.

Kromě toho ho poslední dobou začal londýnský nevázaný život nudit. Když pomineme jeho pověst flamendra, Simon vlastně neměl náladu na opravdové hýření.

Užíval si noci ve městě stejně jako všichni jeho staří přátelé, ale po třech letech na Oxfordu a jednom v Londýně se mu nekonečné večírky a prostitutky zprotivily. A tak odjel.

Teď však byl rád, že je zpátky. Na tom být zase doma bylo cosi uklidňujícího, na anglickém jaru něco poklidného a nerušeného. A po šesti letech samotářského cestování ho nesmírně potěšilo, že se opět sešel s přáteli.

Tiše procházel chodbami a mířil do tanečního sálu. Nechtěl, aby si ho ostatní všimli. Odpolední rozhovor s Anthonym Bridgertonem znovu potvrdil jeho rozhodnutí, že nezaujme aktivní roli v londýnské společnosti.

Nehodlal se ženit. Nikdy. A nemělo smysl navštěvovat večírky smetánky, pokud nehledal manželku.

Přesto cítil, že po mnoha laskavostech, které mu lady Danburyová během dětství prokázala, jí dluží jistou oddanost. Po pravdě řečeno k té upřímné staré dámě choval obrovskou náklonnost. Bylo by vrcholem nezdvořilosti odmítnout její pozvání, zvlášť když ho doprovázela osobní poznámka, s níž ho vítala zpátky v zemi.

Poněvadž se Simon v domě vyznal, vešel dovnitř postraními dveřmi. Jestli všechno půjde hladce, vklouzne nenápadně do sálu, vzdá lady Danburyové hold a zase odejde.

Jakmile však zabočil do chodby, zaslechl hlasy a ztuhl.

Potlačil zasténání. Přerušil milenecké dostaveníčko. Zatraceně. Jak zmizet, aniž by si ho všimli? Jestli se o něm dozvědí, bude následující scéna jistě plná afektovaného vystupování, rozpaků a nekonečných citových výlevů. Lepší bude zacouvat do stínu a nechat milence v jejich veselém rozjímání.

Zatímco však začal tiše ustupovat, uslyšel něco, co upoutalo jeho pozornost.

„Ne.“

„Ne? Chce snad někdo tu mladou dámu dotlačit do opuštěné chodby proti její vůli? Simon se sice netoužil stát hrdinou, ale ani to nedokázal jen tak přejít. Nepatrně natáhl krk a nastražil uši. Třeba se jen přeslechl. Pokud tu nikdo nepotřebuje zachraňovat, rozhodně tam nehodlá vpadnout jako nějaký trouba.

„Nigeli,“ říkala ta dívka, „opravdu byste sem za mnou neměl chodit.“

„Ale já vás miluju!“ vykřikl mladík vášnivě. „Chci jen, abyste se stala mojí ženou.“

Simon téměř zasténal. Ubohý poblázněný moula. Nebylo nic příjemného to poslouchat.

„Nigeli,“ opakovala znovu překvapivě milým a trpělivým hlasem, „můj bratr vám už řekl, že si vás nemůžu vzít. Doufám, že zůstaneme přáteli.“

„Ale váš bratr to nechápe!“

„Chápe,“ odpověděla důrazně.

„Hrom do toho! Jestli si mě nevezmete, tak kdo?“

Simon překvapeně zamrkal. Ve srovnání s jinými nabídkami k sňatku byla tahle určitě neromantická.“

Dívka si to zjevně myslela také. „No,“ odfrkla si trochu rozladěně, „v sále lady Danburyové je zrovna teď spousta jiných mladých dam. Jsem si jistá, že některá z nich se za vás velmi ráda provdá.“

Simon se mírně předklonil, aby získal lepší výhled. Dívka byla ve stínu, ale muže viděl zcela jasně. Tvářil se jako zpráskaný pes a ramena mu prudce poklesla. Pomalu zavrtěl hlavou. „Ne,“ vydechl zničeně, „nevezmou. Copak to nevidíte? Ony… ony…“

Zatímco muž zápasil se slovy, Simon zamrkal. Ani tak nekoktal, spíš byl citově na dně. Přesto Simonovi nebylo příjemné, když ze sebe někdo nedokázal vypravit větu.

„Žádná není tak hezká jako vy,“ promluvil muž konečně. Jste jediná, která se na mě kdy usmála.“

„Ach Nigeli,“ povzdychla si dívka. „To určitě není pravda.“

Ale Simonovi bylo jasné, že se jen snaží být milá. Jakmile znovu vzdychla, pochopil, že nepotřebuje žádnou pomoc. Držela situaci pevně v rukou, a i když Simon cítil k nešťastnému Nigelovi mlhavý náznak náklonnosti, nemohl mu nijak pomoci. Navíc si začal připadat jako slídil.

Pomalu se sunul zpátky s očima přilepenýma ke dveřím od knihovny. Odtamtud vedou další do zimní zahrady. Může jimi vklouznout zpátky do hlavní chodby a zamířit do tanečního sálu. Nebude sice tak nenápadný, jako kdyby šel zadem, ale aspoň se ubohý Nigel nedozví, že někdo cizí byl svědkem jeho ponížení.

Ale pak, pouhý krok od vytouženého úniku, uslyšel dívčin výkřik.

„Musíte si mě vzít!“ zvolal Nigel. „Musíte! Nikdy nenajdu žádnou jinou“

„Nigeli, přestaňte!“

Simon se se zasténáním obrátil. Zdálo se, že nakonec bude muset to děvče přece jen zachránit. Vykročil zpátky a nasadil svůj nejpříkřejší výraz. Slova: „Mám dojem, že vás ta dáma požádala, abyste přestal,“ ho svrběla na špičce jazyka. Vypadalo to však, že mu přece jen není předurčeno hrát si dnes večer na hrdinu, protože než stačil zasáhnout, mladá dáma napřáhla pravou paži a překvapivě účinně pleskla Nigela přes čelist.

Nigel zavrávoral, uklouzly mu nohy a zatímco se řítil k zemi, paže se mu komicky klátily ve vzduchu. Simon tam jen stál a nevěřícně sledoval, jak dívka poklekla.

„Ach bože,“ vydechla slabě zastřeným hlasem. „Nigeli, jste v pořádku? Nechtěla jsem vás uhodit tak moc.“ Simon se zasmál. Nedokázal si pomoct. Dívka vyplašeně vzhlédla.

Simon zatajil dech. Dívka byla dosud ve stínu a jediné, co z jejího zevnějšku dokázal až do teď rozpoznat, byla záplava hustých, tmavých vlasů. Když však zvedla hlavu, aby se na něj podívala, viděl, že má velké tmavé oči a ta nejsmyslnější ústa, jaká kdy viděl. Její obličej, tvarovaný do srdce, sice nebyl podle společenských měřítek vyloženě krásný, ale něco na ní mu zcela vysálo dech z těla.

Stáhla husté, ale jemně klenuté obočí. „Kdo jste?“ zeptala se tónem, který vůbec nezněl potěšené.

3. kapitola

K naší autorce se doneslo, že Nigel Berbrooke byl viděn v Moretonově klenotnictví, jak kupuje prsten s diamantem. Že by se na scéně už brzy objevila nová paní Berbrooková?

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHLSTLEDOWNOVÉ, 28. DUBNA 1813

Ten večírek, usoudila Daphne, zjevně nemohl dopadnout hůř. Nejdřív byla donucena strávit večer v nejtmavším koutě tanečního sálu (což nebylo tak snadné, poněvadž lady Danburyová si očividně potrpěla na dobré osvětlení), a když se snažila uniknout, podařilo se jí podrazit nohu Philipě Featheringtonové. Ta, jelikož nikdy nebyla nejtišší dívkou v místnosti, vykřikla: „Daphne Bridgertonová! Nezranila jste se?“ To nejspíš přitáhlo Nigelovu pozornost, protože chvatně zvedl hlavu jako vyplašený pták a okamžitě vyrazil na druhou stranu tanečního sálu. Daphne doufala, vlastně se modlila, že mu uteče a uchýlí se do dámského salonku, ale Nigel ji dostihl a začal jí naříkavě vyznávat lásku.

Už tak to bylo dost trapné a teď se navíc ukázalo, že svědkem celé záležitosti se stal úžasně pohledný a znepokojivě sebejistý cizinec. A co hůř, smál se!

Zatímco se bavil na její účet, vrhla po něm planoucí pohled. Ještě nikdy ho neviděla, takže musel být v Londýně nový. Její matka se postarala, aby dceru představila všem žádoucím mužům, nebo o ní aspoň všichni takoví věděli. Samozřejmě, tenhle mohl být ženatý, a tudíž by se neobjevil na Violetinu seznamu potenciálních obětí, ale Daphne instinktivně cítila, že nemůže být dlouho v Londýně, aniž by si o tom nešeptalo celé město.

Měl naprosto dokonalý obličej. Trvalo pouhý okamžik, než si uvědomila, že by zahanbil všechny Michelangelovy sochy. Jeho zvláštní pronikavé oči byly tak modré, že téměř žhnuly. Měl husté tmavé vlasy a byl vysoký stejně jako její bratři, což bylo poměrně neobvyklé.

Takový muž, pomyslela si Daphne jízlivě, by od nich jistě odloudil houf štěbetajících mladých dam jednou provždy.

Netušila, proč ji to tak podráždilo. Možná věděla, že někdo takový by se nikdy nezajímal o ženu, jako je ona. Snad se, sedící na podlaze v jeho okázalé přítomnosti, cítila jako ta nejobyčejnější cuchta. Nebo to bylo prostě tím, že tam stál a smál se, jako by byla nějaká cirkusová atrakce.

Ať už ale byly důvody jakékoli, zvedla se v ní netypická nevrlost, když zachmuřeně stáhla obočí a zeptala se: „Kdo jste?“

Simon nevěděl, proč na její otázku neodpověděl přímo, ale nějaký šotek uvnitř něj ho přiměl k odpovědi: „Chystal jsem se vás zachránit, ale je vidět, že moje služby nepotřebujete.“

„Hmm,“ zabručela dívka, jako by ji to trochu uklidnilo. Sevřela rty a zatímco přemýšlela, co říct, mírně je zkřivila. „Pak vám nejspíš musím poděkovat. Jen škoda, že jste se neobjevil o vteřinu dřív. Byla bych radši, kdybych ho nemusela udeřit.“

Simon sklouzl pohledem k muži na podlaze, kterému na bradě tmavla modřina a sténal: „Laffy, ach Laffy. Miluju vás, Laffy.“

Jste Laffy, předpokládám?“ utrousil Simon a znovu se na dívku zadíval. Byla vlastně docela přitažlivá a její výstřih mu připadal z tohoto úhlu až neslušně hluboký.

Zamračila se na něj. Bylo jasné, že neocenila jeho snahu o jemný humor a také si očividně neuvědomila, že jeho pohled spočinul na zcela jiných partiích jejího těla, než byl obličej. „Co s ním uděláme?“ zeptala se.

„My?“ nechápal Simon.

Vrásky na jejím čele se prohloubily. „Říkal jste, že jste mě chtěl zachránit, ne?“

„To ano.“ Simon si založil ruce v bok a posoudil vzniklou situaci. „Mám ho vyvléct na ulici?“

„Samozřejmě že ne!“ vykřikla. „Proboha, vždyť venku pořád ještě prší!“

„Moje drahá slečno Laffy,“ poznamenal Simon, aniž by se nějak zajímal o blahosklonný tón vlastního hlasu, „nemyslíte, že vaše starost je trochu nemístná? Ten chlap se vás pokusil napadnout.“

„Nesnažil se mě napadnout,“ bránila ho. Jen… jen… Tak dobře, snažil se mě napadnout. Ale nikdy by mi doopravdy neublížil.“

Simon nadzvedl obočí. Jen si tím znovu potvrdil, že ženy jsou dost rozporuplná stvoření. Jste si tím jistá?“

Všiml si, jak opatrně volila slova. „Nigel by mi neudělal nic zlého,“ řekla pomalu. Jen mylně odhadl situaci.“

„Pak jste mnohem velkorysejší než já,“ utrousil Simon.

Dívka si znovu povzdechla. Ten tichý a udýchaný zvuk projel celým Simonovým tělem. „Nigel není zlý,“ prohlásila s tichou důstojností. Jen není vždycky nejbystřejší, a tak možná mou vlídnost omylem pokládal za něco víc.“

Simon k ní pocítil zvláštní obdiv. Většina žen, které znal, by se chovala hystericky, ale ona ať už byla kdokoli měla situaci pevně v rukou a právě teď dávala najevo překvapující šlechetnost. To že vůbec pomyslela na Nigelovu obranu, bylo zcela nad jeho chápání.

Vstala a oprášila si ruce o zelenou hedvábnou sukni. Vlasy měla vyčesané tak, že jí jeden silný pramen spadal přes rameno a svůdně se jí stáčel na prsou. Simon věděl, že by jí měl naslouchat žvatlala, jak to ženy obvykle dělávaly ale nemohl od toho tmavého pramene vlasů odtrhnout oči. Táhl se jako hedvábná stuha kolem jejího labutího krku a Simon pocítil silné nutkání přistoupit k ní a přejet po něm svými rty.

Nikdy neflirtoval s nevinnými dívkami, ale svět už ho ocejchoval nálepkou flamendra. Čemu by to tedy mohlo uškodit? Nechystal se ji přece znásilnit. Jen polibek. Jediný malý polibek.

Bylo to lákavé, rozkošné, nesnesitelně svůdné.

„Pane!“

Velmi zdráhavě zvedl oči. Měla líbezný obličej, ale teď, když se mračila, jen těžko si dokázal představit, že by ji svedl.

„Poslouchal jste mě vůbec?“

„Samozřejmě,“ zalhal.

„Neposlouchal.“

„Ne,“ přiznal.

Z hloubi hrdla se jí vydral zvuk, který zněl spíš jako zavrčení. „Tak proč jste tvrdil, že ano?“

Pokrčil rameny. „Myslel jsem, že to chcete slyšet.“

Fascinovaně pozoroval, jak se zhluboka nadechla a tiše si něco zamumlala. Nerozuměl sice slovům, ale pochyboval, že by se některé z nich dalo chápat jako lichotka. Konečně vyrovnaným hlasem prohlásila: Jestli mi nechcete pomoct, bude lepší, když okamžitě odejdete.“

Simon usoudil, že je na čase, aby se přestal chovat jako křupan. „Omlouvám se. Samozřejmě že vám pomůžu.“

Vydechla a znovu pohlédla na Nigela, který stále ležel na podlaze a nesouvisle blábolil. Také Simon se zadíval dolů. Několik vteřin společně zírali na nemohoucího muže, dokud dívka neřekla: „Vlastně jsem ho ani moc nepraštila.“

„Třeba je opilý.“

Vypadala pochybovačně. „Myslíte? Cítila jsem z jeho dechu alkohol, ale ještě nikdy jsem ho opilého neviděla.“ Simon neměl k jejímu myšlenkovému pochodu co dodat, takže se jen zeptal: „Co tedy chcete dělat?“

„Možná bychom ho tu mohli prostě nechat,“ nadhodila s nejistým výrazem v tmavých očích.

Simona napadlo, že je to skvělý nápad, ale bylo zřejmé, že ona se chce o toho ňoumu postarat něžnějším způsobem. A bůh mu pomoz, Simon cítil silné nutkání vyhovět jí. „Už vím, co uděláme,“ prohlásil rázně a byl rád, že jeho tón neodpovídá žádnému z podivných emocí, jež cítil. „Nechám přistavit svůj kočár“

„To bude nejlepší,“ vydechla vděčně. „Vlastně jsem ho tu nechtěla nechat. Připadalo mi to kruté.“

Simona napadlo, že je to dost šlechetné vzhledem k tomu, že ji ten velký hulvát málem napadl, ale nechal si to pro sebe. Místo toho dál vysvětloval: „Zatímco budu pryč, počkáte v knihovně.“

„V knihovně? Ale“

„V knihovně,“ opakoval důrazně. „Za zavřenými dveřmi. Nebo vážně chcete, aby vás tu někdo přistihl s Nigelovým tělem?“

Jeho tělem? Proboha, nemusíte to líčit tak, jako by byl mrtvý.“

Jak už jsem řekl,“ pokračoval, aniž věnoval pozornost její poznámce, „zůstanete v knihovně. Až se vrátím, přeneseme ho do kočáru.“

Jak?“

Věnoval jí odzbrojující zářivý úsměv. „Nemám nejmenší tušení.“

Na okamžik se Daphne zapomněla nadechnout. Právě když došla k závěru, že její samozvaný zachránce je neuvěřitelně arogantní, vyvedlo ji jeho zakřenění z omylu. Patřilo mezi ty chlapecké úsměvy, při nichž ženská srdce roztávají v okruhu deseti mil.

K Daphninu obrovskému zděšení, bylo pod vlivem takového úsměvu nesmírně těžké zůstat naštvaná. A to si poté, co vyrůstala mezi čtyřmi bratry, kteří podle všeho už od narození věděli, jak si omotat ženy kolem prstu, myslela, že je imunní.

Zjevně však nebyla. V hrudi ji brnělo, žaludek se jí svíral a měla pocit, že místo kolen má změklé máslo.

„Nigel,“ vysoukala ze sebe a zoufale se snažila odtrhnout oči od bezejmenného muže naproti sobě. „Musím se podívat na Nigela.“ Přihrbila se a poměrně razantně zatřásla bývalému nápadníkovi ramenem. „Nigeli? Nigeli? Musíte vstát, Nigeli.“

„Daphne,“ zasténal Nigel. „Ach Daphne.“

Cizinec prudce zvedl tmavovlasou hlavu. „Daphne? Řekl Daphne?“

Narovnala se, zneklidněná přímou otázkou i pronikavým pohledem jeho očí. „Ano.“

Jmenujete se Daphne?“

Napadlo ji, jestli ten muž má všech pět pohromadě.

„Ano.“

Zasténal. „Snad ne Daphne Bridgertonová?“

Zmateně svraštila čelo. „Přesně ta.“

Simon otřeseně couvl. Jakmile jeho mozek konečně strávil skutečnost, že dívka před ním má husté kaštanové vlasy, zmocnila se ho fyzická slabost. Proslulé Bridgertonovy vlasy. K tomu Bridgertonův nos, lícní kosti a zatraceně, je to Anthonyho sestra!

Do háje.

Mezi přáteli existovala nepsaná pravidla, či spíš přikázání, a tím nejdůležitějším bylo Ruce pryč od přítelovy sestry.

Zatímco tam stál a zíral na ni jako naprostý idiot, založila si ruce v bok a vypěnila: „A kdo jste vy?“

„Simon Basset,“ zamumlal.

„Ten vévoda?“ zaúpěla.

Pochmurně přikývl.

„Ach bože.“

Simon s narůstajícím zděšením sledoval, jak jí z tváří mizí barva. „Proboha, ženská, snad tu nechcete omdlít?“ Netušil sice, proč by to dělala, ale Anthony její bratr, jak si vzápětí připomněl strávil půl odpoledne, aby ho varoval před účinkem, jaký může mít mladý svobodný vévoda na mladou a svobodnou ženskou populaci. Anthony sice tvrdil, že Daphne je výjimka potvrzující pravidlo, ale i tak vypadala zpropadeně bledá. „Že ne?“ ujišťoval se, když mlčela. „Neomdlíte?“

Vypadala, jako by ji urazilo, že ho ta myšlenka vůbec napadla. „Samozřejmě že ne!“

„Fajn.“

Jen“

„Co?“ zeptal se Simon podezřívavě.

„No,“ líbezně pokrčila rameny, „jen, že mě před vámi varovali.“

To už bylo trochu moc. „Kdo?“

Civěla na něj jako na pitomce. „Všichni.“

„Milá slečno Bridgertonová, t“ Měl podezření, že se zakoktání blíží, a tak se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Za ta léta se stal mistrem sebeovládání. Daphne viděla pouze muže, který se snaží nevybuchnout. A vzhledem k tomu, jakým směrem se jejich rozhovor ubíral, to ani nevypadalo přitažené za vlasy.

„Milá slečno Bridgertonová,“ začal znovu mnohem vyrovnanějším tónem, „tomu můžu jen stěží uvěřit.“

Znovu pokrčila rameny a Simona se zmocnil nepříjemný pocit, že si vychutnává jeho rozrušení. „Věřte, čemu chcete,“ prohodila lehkovážně, „ale stojí to v dnešních novinách.“

„Cože?“

„Ve Whistledownu“ dodala, jako by to něco vysvětlovalo.

„Whistleco?“

Daphne na něj chvíli prázdně zírala, dokud jí nedošlo, že se právě vrátil do Londýna. „Aha, vy o tom nevíte,“ prohodila tiše a kolem úst jí pohrával šibalský úsměv.

Vévoda k ní v jednoznačně hrozivém postoji přistoupil. „Slečno Bridgertonová, nejspíš bych vás měl varovat, že nemám daleko k tomu, abych z vás ty informace vytloukl.“

Je to bulvární plátek,“ vyhrkla a chvatně couvla. „To je vše. Vlastně je dost hloupý, ale všichni ho čtou.“

Mlčel, pouze nadzvedl jedno obočí.

Daphne rychle dodala: „V pondělním vydání se objevil článek o vašem návratu.“

„A co přesně,“ nebezpečně přimhouřil oči, „se v něm,“ modré štěrbiny se změnily v led, „psalo?“

„Nic moc,“ vytáčela se. Snažila se ustoupit, ale podpatky už měla přitisknuté ke zdi. Ještě kousek a bude stát na špičkách. Zdálo se, že vévoda je bez sebe vzteky, a Daphne napadlo, že by se měla pokusit co nejrychleji uprchnout a nechat ho tu i s Nigelem. Ti dva se k sobě dobře hodili šílenci, jeden jak druhý!

„Slečno Bridgertonová.“ V hlase se mu objevil varovný náznak.

Daphne si znovu připomněla, že je ve městě nový a neměl ještě čas přizpůsobit se novému světu. Nemůže ho vinit za to, že ho tolik rozrušilo, co o něm noviny píší. I Daphne ta rubrika překvapila, a to měla varování z Whistledownu z minulého měsíce. Když se lady Whistledownová rozhodla napsat o Daphne, už to nebyl takový šok.

„Nemusíte se kvůli tomu tak rozčilovat,“ ujišťovala ho a snažila se, aby její hlas nezněl moc soucitně. Pravděpodobně však neuspěla. „Ta ženská jen napsala, že jste flamendr, což určitě nepopřete. Jak jsem zjistila, muži si vždycky přejí, aby je ostatní považovali za flamendry.“

Odmlčela se, a dala mu tak šanci, aby jí dokázal, že se mýlí. Neudělal to.

Pokračovala: „Kromě toho to moje matka potvrdila ještě dřív, než jste odjel do světa.“

„Vážně?“

Daphne přikývla. „Potom mi nakázala, abych se neodvážila ukázat ve vaší společnosti.“

„Opravdu?“ protáhl.

Jeho tón a barva očí, která přešla téměř do šeda, ji zneklidnily. Jen silou vůle se jí podařilo nezavřít oči.

Odmítala a to naprosto dát mu vědět, jak na ni zapůsobil.

Zkřivil rty do pomalého úsměvu. „Dovolte mi, abych si to ujasnil. Vaše matka vám řekla, že jsem zhýralec a že vás se mnou za žádných okolností nesmí nikdo vidět?“

Zmateně přikývla.

„Co tedy myslíte,“ dramaticky se odmlčel, „že řekne na tuhle situaci?“

Zamrkala. „Prosím?“

„Když nepočítáme tady Nigela,“ mávl rukou k bezmocnému muži ležícímu na podlaze „tak vás se mnou vlastně nikdo neviděl. A přesto…“ Nechal slova viset ve vzduchu a bavil se sledováním výrazů jejího obličeje. Udělal by cokoli, aby ten okamžik co nejvíc protáhl.

V jejích emocích převládaly jemné nuance vzteku i obav, což dělalo celou situaci ještě líbeznější.

„A přesto?“ opakovala důrazně.

Naklonil se k ní, čímž zmenšil odstup mezi nimi na pouhých několik centimetrů. „A přesto,“ dodal tiše s vědomím, že cítí na tváři jeho dech, „jsme tady úplně sami.“

„Kromě Nigela,“ odsekla.

Simon letmým pohledem přejel muže na podlaze a obrátil zvlčilý pohled zpátky k slečně Bridgertonové. „S Nigelem nijak zvlášť nepočítám,“ zamumlal. „Vy ano?“

Simon pozoroval, jak vyděšeně pohlédla na Nigela. Muselo jí být jasné, že pokud se Simon rozhodne k nějakému milostnému kroku, její odmítnutý ctitel ji nezachrání.

Ne že by se k tomu Simon chystal. Je to koneckonců Anthonyho mladší sestra. Přestože si to však pravidelně připomínal, nezdálo se, že by se s tím jeho mozek hodlal tak snadno smířit.

Simon věděl, že je nejvyšší čas tuhle malou hru ukončit. Nepodezíral sice Daphne, že by tu historku donesla Anthonymu: byl si jistý, že si ji radši nechá pro sebe a bude ji dusit v spravedlivém hněvu, a jak doufal, i v náznaku vzrušení.

Bylo mu ale jasné, že je čas skončit s flirtováním a vrátit se k otázce jak odvléct Daphnina nedovtipného nápadníka z budovy. Přesto si neodpustil poslední poznámku. Možná za to mohlo našpulení jejích rtů, když byla naštvaná, nebo přivření očí, když byla otřesená. Věděl jen to, že pokud jde o tuhle dívku, je proti vlastní potměšilosti zcela bezmocný.

A tak se k ní naklonil a smyslně přimhouřil oči. „Myslím, že vím, co by vaše matka řekla.“

Daphne vypadala trochu zmateně, ale přesto ze sebe vypravila poměrně vzdorné: „Vážně?“

Simon pomalu přikývl a dotkl se prstem její brady. „Řekla by, abyste byla velmi, velmi opatrná.“

Rozhostilo se naprosté ticho a pak Daphne doširoka rozevřela oči. Sevřela rty, jako by držela něco uvnitř, pak mírně nadzvedla ramena a…

A potom se rozesmála. Přímo do jeho obličeje.

„Proboha,“ zalapala po dechu. „To je legrační.“

Simon nevypadal pobaveně.

„Promiňte,“ vypravila ze sebe uprostřed smíchu. „Omlouvám se, ale vážně, neměl jste být tak melodramatický. Nehodí se to k vám.“

Simon se zarazil. Popudilo ho, že k jeho autoritě projevila takový nedostatek respektu. Odjakživa ho všichni považovali za nebezpečného muže a dokázat zastrašit mladá děvčata spadalo do téhle kategorie.

„Vlastně musím přiznat, že to není tak docela pravda,“ dodala, zatímco se stále bavila na jeho účet. „Hodí se to k vám. Vypadáte dost nebezpečně. A samozřejmě i velmi mužně.“ Když neodpověděl, zatvářila se zmateně. „To jste měl na mysli, ne?“

Stále mlčel, a tak pokračovala: „Ovšemže ano. A nebyla bych upřímná, kdybych vám neřekla, že byste uspěl s každou jinou ženou kromě mě.“

Neodolal poznámce: „Proč?“

„Mám čtyři bratry.“ Pokrčila rameny, jako by to všechno vysvětlovalo. „A tak jsem proti vašim hrám poměrně imunní.“

„Cože?“

Konejšivě ho poplácala po paži. „Byl to obdivuhodný pokus. A po pravdě řečeno, docela mi lichotí, že si zasloužím tak velkolepou ukázku vévodova furiantství.“ Upřímně se zazubila.

Simon si zamyšleně pohladil čelist a snažil se znovu vcítit do nálady hrozícího dravce. Jste hrozně protivná, slečno Bridgertonová. Víte to?“

Věnovala mu nasládlý úsměv. „Většina lidí mě považuje za milou a laskavou.“

„Většina lidí,“ opakoval Simon odměřeně, „jsou blázni.“

Daphne natočila hlavu na stranu a očividně uvažovala nad jeho slovy. Pak sklouzla pohledem k Nigelovi a vzdychla. „Obávám se, že s vámi musím souhlasit, i když to bolí.“

Simon potlačil úsměv. „Bolí vás, že se mnou souhlasíte, nebo že většina lidí jsou blázni?“

„Obojí.“ Znovu se zakřenila širokým, okouzlujícím úsměvem, který působil na jeho mozek zcela zvláštně. „Ale spíš to první.“

Simon se nahlas rozesmál. Vzápětí si poplašeně uvě domil, jak cize mu ten zvuk zní. Často se usmíval a příležitostně pochechtával, ale od chvíle, co se ho zmocnil tak spontánní výbuch radosti, už uplynula velmi dlouhá doba. „Moje drahá slečno Bridgertonová,“ promluvil a otíral si přitom oči, „jestli vy jste milá a laskavá, pak musí být svět velmi nebezpečné místo.“

„To určitě,“ přisvědčila. „Aspoň moje matka to tvrdí.“

„Nechápu, jak to, že si na ni nevzpomínám,“ potřásl Simon hlavou. „Zdá se, že je to nezapomenutelná osůbka.“ (Daphne nadzvedla obočí. „Nepamatujete se na ni?“ Zavrtěl hlavou. „Pak ji neznáte.“

„Vypadá jako vy?“

„To je divná otázka.“

„Ani ne,“ opáčil Simon, ale v duchu dával Daphne za pravdu. Byla to divná otázka a neměl ani tušení, proč ji vyslovil. Poněvadž už to však udělal a ona na ni zareagovala, dodal: „Koneckonců, říká se, že všichni Bridgertonovi vypadají stejně.“

K Simonovu překvapení se mírně zamračila. „To ano. Jsme si podobní. Kromě mojí matky. Ta je světlovlasá, s modrýma očima. My všichni jsme zdědili tmavé vlasy po otci, ale lidé tvrdí, že mám matčin úsměv.“

Sneslo se trapné ticho. Daphne přešlapovala z jedné nohy na druhou a nenapadalo ji nic, co by mohla vévodovi říct. Vtom Nigel poprvé v životě projevil prvotřídní načasování a posadil se. „Daphne?“ zaskuhral a zamrkal, aby viděl jasněji. „Daphne, jste to vy?“

„Proboha, slečno Bridgertonová,“ zaklel vévoda, „jak silně jste ho praštila?“

„Dost na to, abych ho srazila na zem, ale víc ne, přísahám!“ Svraštila čelo. „Možná je opravdu opilý.“

„Ach Daphne,“ zasténal Nigel.

Vévoda se vedle něj přihrbil, pak se rozkašlal a couvl.

Je opilý?“ zajímala se Daphne.

Vévoda se odpotácel zpátky. „Musel vypít celou láhev whisky na kuráž, než vás požádal o ruku.“

„Koho by napadlo, že působím tak děsivě?“ posteskla si Daphne při vzpomínce na všechny muže, kteří ji považovali za dobrou a zábavnou společnici, ale nic víc. Jak báječné.“

Simon na ni zíral, jako by byla duševně chorá, a pak utrousil: „Nebudu z vás páčit vysvětlení.“

Daphne jeho poznámku ignorovala. „Takže náš plán uskutečníme?“

Simon si založil ruce v bok a hodnotil situaci. Nigel se snažil vyškrábat na nohy, ale nezdálo se, přinejmenším Simonovi, že v blízké budoucnosti uspěje. Přesto byl pravděpodobně natolik při smyslech, aby dělal problémy, a zcela jistě dost při vědomí, aby působil hluk, čehož také plně využíval. Dařilo se mu to velmi dobře.

„Ach Daphne. Tolik vás miluju, Daffery.“ Nigelovi se podařilo vydrápat na kolena, šoural se k Daphne a vypadal jako opilý návštěvník kostela, který se pokouší modlit. „Prosím, vezměte si mě, Daffne. Musíte.“

„Vzmuž se, chlape,“ zavrčel Simon a chytil ho za límec. „Už to začíná být trapné.“ Obrátil se k Daphne. „Budu ho muset odtáhnout ven. Teď už ho nemůžeme nechat tady na chodbě. Mohl by začít sténat jako nemocná kráva“

„Myslím, že už s tím začal,“ povzdychla si Daphne. Simon cítil, jak se mu jeden koutek úst zvlnil v zdráhavém úsměvu. Daphne Bridgertonová sice možná byla adeptkou na vdávání, a tudíž číhající pohromou pro jakéhokoli muže jeho postavení, ale rozhodně nezkazila žádnou legraci.

V prazvláštním okamžiku jasnozřivosti ho napadlo, že kdyby byla muž, vábila by k sobě přátele jako vosy na med.

Ale protože bylo jeho očím i tělu očividně jasné, že to není ten případ, usoudil, že bude pro oba nejlepší, když tuhle epizodu uzavřou jednou provždy. Kromě toho, že by v případě odhalení utrpěla Daphnina pověst smrtelnou ránu, nebyl si jistý, že by si mohl věřit a udržet od ní ruce nadlouho.

Byl to zneklidňující pocit. Zvlášť pro muže, který si tolik zakládal na sebeovládání. Sebekontrola pro něj byla číslem jedna. Bez ní by se nikdy nepostavil otci, ani by nebyl mezi nejlepšími na univerzitě. Bez ní by

Bez ní bych, pomyslel si pochmurně, pořád mluvil jako idiot.

„Odtáhnu ho pryč,“ řekl náhle. „Vraťte se do tanečního sálu.“

Daphne se zamračila a přes rameno se ohlédla do chodby, vedoucí zpátky k sálu. Jste si tím jistý? Myslela jsem, že chcete, abych šla do knihovny.“

„To bylo tehdy, když jsem ho chtěl nechat tady a zavolat kočár. Ale teď, když je při vědomí, musíme plán změnit.“

Souhlasně přikývla a zeptala se: „Víte určitě, že to zvládnete? Nigel je dost velký.“

Já jsem větší.“

Zvedla hlavu. Vévoda, i když štíhlý, měl mohutnou postavu, s širokými rameny a pevnými svalnatými stehny. (Daphne věděla, že by si takových věcí neměla všímat, ale copak je snad její vina, že současná móda předepisuje tak těsně padnoucí kalhoty?) Navíc vyzařoval sílu predátora.

Daphne usoudila, že bezpochyby dokáže s Nigelem pohnout. „Dobře,“ přikývla. „A děkuju vám. Jste hodný, že jste mi pomohl.“

„Málokdy bývám hodný,“ zamumlal. „Opravdu?“ podivila se a slabě se usmála. „To je zvláštní. Nenapadá mě, jak jinak bych to pojmenovala. Ale už dávno jsem zjistila, že muži“

„Vypadá to, že se v nich dost vyznáte,“ poznamenal kousavě a pak hekl, jak zvedl Nigela na nohy.

Nigel se okamžitě natáhl po Daphne a téměř vzlykal její jméno. Simon se musel zapřít v nohách, aby mu zabránil vrhnout se na ni.

Daphne o krok couvla. „Ano, mám přece čtyři bratry. Lepší výchovu si neumím představit.“

Už se nedozvěděla, jestli se jí vévoda chystal odpovědět, protože Nigel v tu chvíli shromáždil energii (i když zjevně ne duševní rovnováhu) a vytrhl se ze Simonova sevření. Vrhl se po Daphne a přitom opilecky blábolil.

Kdyby nestála zády u stěny, svalil by ji na podlahu. Takhle jen narazila na zeď se žuchnutím, při němž jí v těle zachrastily kosti a z plic unikl veškerý vzduch.

„Pro lásku boží,“ zaklel vévoda znechuceně. Odtáhl Nigela od Daphne, pak se k ní obrátil a zeptal se: „Můžu ho praštit?“

„Ach prosím, jen si poslužte,“ odpověděla, stále lapajíc po dechu. Snažila se být ke svému bývalému nápadníkovi laskavá a vlídná, ale opravdu, co je moc, to je moc.

Vévoda zabručel cosi, co znělo jako „dobře“, a mocným úderem zasáhl Nigela do brady.

Nigel se sesul k zemi jako podťatý.

Daphne na něj klidně pohlédla. „Myslím, že tentokrát hned tak nevstane.“

Simon si protřepal zápěstí. „Ne.“

Daphne zamrkala a vzhlédla. „Děkuju vám.“

„Rádo se stalo,“ utrousil a zaškaredil se na Nigela.

„Co uděláme teď?“ I ona sklouzla pohledem k muži na podlaze, který teď byl opravdu v hlubokém bezvědomí.

„Vrátíme se k původnímu plánu,“ promluvil rázně. „Necháme ho tady, zatímco vy počkáte v knihovně. Neměl bych ho odtáhnout dřív, dokud venku nebude čekat kočár.“

Daphne zamyšleně přikývla. „Potřebujete pomoct, nebo mám jít rovnou do knihovny?“

Vévoda chvíli mlčel. Naklonil hlavu na stranu a rozebíral Nigelovu pozici. „Vlastně, trochu pomoci by možná neškodilo.“

„Vážně?“ zeptala se Daphne překvapeně. „Byla jsem přesvědčená, že odmítnete.“

Vysloužila si tím vévodův mírně pobavený a povýšený pohled. „Tak proto jste se mě ptala?“

„Ne, jistěže ne,“ bránila se Daphne. „Nejsem tak pitomá, abych vám nabízela pomoc, kdybych to nechtěla dodržet. Jen jsem vás chtěla upozornit, že ten muž, podle mých zkušeností“

„Nejspíš máte spoustu zkušeností,“ zamumlal vévoda tiše.

„Cože?!“

„Omlouvám se,“ poopravil se. „Myslíte si, že máte spoustu zkušeností.“

Daphne do něj zabodla planoucí pohled a tmavé oči jí téměř zčernaly. „To není pravda! Kdo jste, abyste to tvrdil?“

„Ne, ani to není úplně správné,“ dobíral si ji vévoda a naprosto ignoroval její pobouřený tón. „Bude to spíš tak, že já si myslím, že vy si myslíte, že máte spoustu zkušeností.“

Jak vy vy „ Její vypěnění nebylo zvlášť účinné, ale víc ze sebe nevypravila. Když byla naštvaná, často ji schopnost plynulého projevu zradila.

A teď byla doopravdy vzteky bez sebe.

Simon pokrčil rameny. Její divoké vzezření s ním očividně nijak nepohnulo. „Moje drahá slečno Bridgertonová“

Jestli mi tak řeknete ještě jednou, přísahám, že začnu křičet.“

„Nezačnete,“ prohlásil s furiantským úsměvem. „To by přitáhlo pozornost a pokud si vzpomínáte, nechcete, aby vás se mnou někdo viděl.“

„Možná to risknu,“ procedila Daphne mezi zuby.

Simon zkřížil paže a líně se opřel o zeď. „Opravdu?“ protáhl. „To bych rád viděl.“

Daphne s pocitem marnosti téměř rozhodila paže. „Zapomeňte na to. Zapomeňte na mě. Zapomeňte na celý večer. Odcházím.“

Obrátila se, ale než stačila udělat krok, zarazil ji:

„Myslel jsem, že mi chcete pomoct.“

Proklatě! Měl ji v hrsti. Pomalu se obrátila. „Máte pravdu,“ přisvědčila neupřímným hlasem, „ráda.“

Jestli jste to nemyslela vážně,“ promluvil nevinně, „neměla jste“

„Už jsem řekla, že vám pomůžu,“ vyštěkla.

Simon se v duchu usmál. Bylo to dost snadné. „Uděláme to takhle. Zvednu ho na nohy a přehodím si jeho pravou ruku přes ramena. Vy půjdete na druhou stranu a podepřete ho.“

Daphne poslechla a v duchu hudrala na jeho absolutistický postoj. Ale nahlas si nepostěžovala. Koneckonců, přes všechno jeho pobuřující chování jí vévoda z Hastingsu právě pomáhal ze skandálu, který by pravděpodobně doprovázela spousta rozpaků.

Pokud ji však někdo přistihne v tomto okamžiku, octne se v ještě prekérnější situaci.

„Mám lepší nápad,“ vyhrkla najednou. „Necháme ho radši tady.“

Vévoda otočil hlavu a zadíval se na ni. Zdálo se, že vroucně touží prohodit ji oknem, nejlépe zavřeným. „Myslel jsem,“ utrousil se zjevným úsilím zachovat klidný hlas, „že jste ho tu nechtěla nechat ležet.“

„To bylo dřív, než mě přimáčkl ke zdi.“

„Nemohla jste mi ten svůj názorový obrat sdělit dřív, než jsem vynaložil energii, abych ho zvedl?“

Daphne zčervenala. Protivilo se jí, že tenhle muž považuje ženy za nevypočitatelná, proměnlivá stvoření, a ještě víc jí vadilo, že svým jednáním tu myšlenku posiluje.

„Fajn,“ řekl prostě a pustil Nigela.

Náhlá tíha téměř strhla Daphne k zemi. Přidušeně vykřikla.

„Teď už můžeme odejít?“ zeptal se vévoda nesnesitelně trpělivým tónem.

Zdráhavě přikývla a letmo pohlédla na Nigela. „Neleží se mu asi moc pohodlně, co myslíte?“

Simon na ni zíral. Ničeho víc nebyl schopen. „Děláte si starost o jeho pohodlí?“ zeptal se nakonec.

Nervózně potřásla hlavou, pak přikývla a znovu se vrátila k přetřásání. „Možná bych měla chci říct ještě chvilku počkejte.“ Přihrbila se a natáhla Nigelovi nohy, aby ležel rovně na zádech. „Myslím, že si nezaslouží odvézt domů v kočáře,“ prohodila, zatímco mu rovnala kabát, „ale připadá mi dost kruté nechat ho tady v téhle pozici. Tak, už jsem hotová.“ Vstala a vzhlédla.

Spatřila však už jen odcházejícího vévodu, který si mumlal něco o Daphne, něco o ženách všeobecně a cosi dalšího, co zcela nezachytila.

A možná to tak bylo lepší. Dost pochybovala, že by se jednalo o nějaký kompliment.

4. kapitola

Londýn v těchto dnech zaplavují ctižádostivé matky. Minulý týden viděla naše autorka na plese lady Worthové nejmíň jedenáct zarytých svobodných mládenců, jak se krčí v koutě a nakonecprchají z budovy se ctižádostivými matkami v patách.

Je těžké přesně určit, která z nich je nejhorší, ale domníváme se, že by ten boj mohl skončit téměř nerozhodným, výsledkem mezi lady Bridgertonovou a paní Featheringtonovou, přičemž paní F lady B těsně předstihne. Koneckonců, teď jsou na trhu svobodných dívek tři slečny Featheringtonové, kdežto lady Bridgertonová má starost jen o jedinou.

Až Bridgertonovy dcery E, F a H přijdou do věku na vdávání, doporučujeme, aby se všichni lidé, kteří se zajímají o vlastní bezpečnost, drželi od posledních nezadaných mužů co nejdál. Až se bude lady B řítit tanečním sálem s třemi dcerami v závěsu, není pravděpodobné, že by se příliš rozhlížela kolem sebe. A bůh nám pomoz, pokud se všechny rozhodnou obout si boty s okovanými špičkami.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 28 DUBNA 1813

Ten večírek, usoudil Simon, nemohl dopadnout hůř. Tehdy by tomu nevěřil, ale prapodivné setkání s Daphne Bridgertonovou bylo zcela určitě zlatým hřebem večera. Ano, vyděsilo ho, když zjistil, že toužil třeba jen krátce po mladší sestře svého nejlepšího přítele. Kromě toho ho hulvátské pokusy Nigela Berbrooka o její svedení nesmírně pohoršily a nakonec ho popudila i Daphne svou nerozhodností, jestli má s Nigelem jednat jako s kriminálníkem nebo se o něj postarat jako o nejbližšího přítele.

Ale nic z toho ani trochu se nevyrovnalo mučení, jež ho teprve čekalo.

Jeho důmyslný plán vklouznout do sálu, vzdát lady Danburyové hold a nepozorovaně odejít se zhroutil jako domeček z karet. Neudělal v sále víc jak dva kroky, když si ho všiml jakýsi starý přítel z Oxfordu, který se, k Simonovu úděsu, nedávno oženil. Jeho manželka byla okouzlující mladá žena, ale naneštěstí měla vysoké společenské ambice a rychle došla k závěru, že její cesta ke štěstí spočívá v tom, že nového vévodu představí společnosti jako první. A Simon, přestože se považoval za cynika omrzelého životem, se přistihl, že není dost hrubý, aby přímo urazil manželku svého bývalého přítele z univerzity.

A tak byl o dvě hodiny později představen všem svobodným dámám na plese, všem matkám všech svobodných dívek na plese a samozřejmě všem starším provdaným sestrám všech neprovdaných dívek na plese. Simon se nemohl rozhodnout, která z těch skupin je horší. Svobodné dívky byly nudné, matky protivně ambiciózní a sestry natolik troufalé, že Simon začal uvažovat, jestli náhodou nezabloudil do nevěstince. Šest z nich dělalo dvojsmyslné narážky, dvě mu podstrčily pozvání do svých budoárů, a jedna mu dokonce přejela rukou po stehně.

Ve zpětném pohledu začala Daphne Bridgertonová opravdu působit neobyčejně přitažlivě.

Kde vlastně je? Měl dojem, že ji asi před hodinou zahlédl obklopenou jejími mohutnými a hrozivě vyhlížejícími bratry. (Ne že by mu jednotlivě naháněli hrůzu, ale rychle dospěl k závěru, že jejich hlouček by provokoval jen naprostý šílenec.)

Od té doby se po ní slehla zem. Skutečně, přísahal by, že je to jediná svobodná žena na večírku, kterou mu nikdo nepředstavil.

Neměl velké obavy, že by ji Berbrooke obtěžoval poté, co ho nechal ležet na chodbě. Zasáhl jeho čelist důkladně a nepochyboval, že její bývalý ctitel bude několik minut bez sebe. Možná i déle, vzhledem k obrovskému množství alkoholu, který v podvečer zkonzumoval. A i když byla Daphne v jeho případě pošetile něžná, rozhodně nebyla tak hloupá, aby s ním zůstávala, dokud se neprobere.

Simon zalétl pohledem zpátky do rohu, kde se shromáždili Bridgertonovi bratři. Vypadalo to, že se baví jako za starých časů. Oslovilo je téměř tolik mladých žen i starých matek jako Simona, ale zdálo se, že ve větším počtu tkví jisté bezpečí. Simon postřehl, že mladé debutantky netrávily v jejich společnosti ani polovinu času, co v jeho případě.

Zamračil se.

Anthony, který se líně opíral o zeď, zachytil jeho výraz, samolibě se ušklíbl a pozvedl k němu sklenku červeného vína. Pak nepatrně naklonil hlavu a pokynul doleva. Simon se obrátil, právě ve chvíli, kdy ho zadržela další matka s třemi dcerami. Všechny byly vyšňořené v nazdobených šatech se záševky, sámečky, nabranými rukávy a metry krajek.

Vzpomněl si na Daphne v prostých zelených šatech. Daphne, s upřímnýma hnědýma očima a krásným zářivým úsměvem…

„Vaše milosti!“ pronikavě zazvonila matka. „Vaše milosti!“

Simon zamrkal, aby viděl jasněji. Okrajkované rodině se ho podařilo obklopit tak účinně, že ani nedokázal vrhnout plamenný pohled Anthonyho směrem.

„Vaše milosti,“ opakovala matka, „je to nesmírná čest, že se s vámi můžeme seznámit.“

Simon ledově přikývl. Nedostávalo se mu slov. Ty ženské ho mezi sebou tiskly tak silně, že měl obavy, aby ho neudusily.

„Poslala nás za vámi Georgiana Huxleyová,“ pokračovala žena. „Říkala, že vám rozhodně musím představit své dcery.“

Simon si nevzpomínal, kdo je Georgiana Huxleyová, ale věděl naprosto jasně, že by ji nejradši uškrtil.

„Normálně bych nebyla tak troufalá,“ chrlila žena, „ale váš drahý papá byl můj přítel.“

Simon strnul.

„Byl to opravdu úžasný muž,“ rozplývala se a její slova vnikala do Simonovy lebky jako trny, „který si uvědomoval své povinnosti k titulu. Musel to být báječný otec.“

„Nevím,“ utrousil Simon.

„Och!“ Žena si několikrát odkašlala, než ze sebe vysoukala: „Aha. Jistě. Můj bože.“

Simon mlčel. Doufal, že ji jeho odměřené chování donutí odejít. Kde je zatraceně Anthony? Bylo dost příšerné strpět tyhle ženské, které se chovaly, jako by byly prvotřídní chovné klisny, ale muset tu stát a poslouchat, jak skvělý otec byl starý vévoda…

To nedokázal snést.

„Vaše milosti! Vaše milosti!“

Simon silou vůle obrátil ledové oči zpátky k dámě před sebou a napomínal se, že s ní musí mít trpělivost. Koneckonců, chválila jeho otce jen proto, že si myslela, že právě to chce Simon slyšet.

Jen jsem vám chtěla připomenout, že jsme se setkali před několika lety, když jste byl ještě Clyvedon.“

„Ano,“ zamumlal Simon a hledal v barikádě ženských těl škvíru, kterou by mohl uniknout.

„Tohle jsou moje dcery,“ vysvětlovala žena a pokynula k třem dívkám. Dvě z nich vypadaly příjemně, ale ta třetí působila stále jako naducané dítě a světle oranžové šaty ji v tom ještě podporovaly. Nezdálo se, že by si ten večer užívala.

„Nejsou rozkošné?“ pokračovala dáma. „Moje pýcha a radost. A jsou tak klidné.“

Simon měl nepříjemný pocit, že stejná slova už jednou slyšel, když kupoval psa.

„Vaše milosti, dovolte, abych vám představila Prudenci, Philipu a Penelopu.“

Dívky se uklonily. Ani jedna z nich se neodvážila setkat s jeho očima.

„Doma mám ještě další dceru, Felicity. Ale je jí teprve deset, takže ji na podobné události nevodím.“

Simon nechápal, proč cítila potřebu podělit se s ním o tuto informaci, ale opatrně setrvával u znuděného tónu. Jak se kdysi naučil, byl to nejlepší způsob jak nedat najevo vztek. „A vy jste…!“ pobídl ji.

„Ach promiňte! Samozřejmě, jsem paní Featheringtonová. Můj manžel zemřel před třemi lety. Byl to velmi blízký přítel vašeho otce.“ Na konci věty se její hlas vytratil, když si vzpomněla, jak Simon na poslední zmínku o otci reagoval.

Simon odměřeně přikývl.

„Prudence hraje skvěle na klavír,“ oznámila mu paní Featheringtonová se strojeným úsměvem.

Simon si všiml ztrápeného výrazu nejstarší dívky a okamžitě došel k rozhodnutí, že domácí hudební produkci Featheringtonových nikdy nenavštíví.

„A moje drahá Philipa maluje vynikající akvarely.“

Philipa se rozzářila.

„A Penelope?“ neodolal Simon nutkání si rýpnout.

Paní Featheringtonová vrhla panický pohled po své nejmladší dceři, která vypadala dost nešťastně. Penelope nebyla moc přitažlivá a matčin výběr šatů její buclatou postavu ještě zvýrazňoval. Oči však měla laskavé.

„Penelope?“ opakovala paní Featheringtonová tónem, který připomínal spíš zaskřehotání. „Penelope je… ach… no… je to Penelope!“ Našpulila ústa do neupřímného úsměvu.

Penelope se tvářila, jako by se toužila podhrabat pod koberec. Simon se rozhodl, že jestli ho donutí tančit, vyzve Penelopu.

„Paní Featheringtonová,“ ozval se ostrý a panovačný hlas, který mohl patřit jen lady Danburyové, „snad vévodu neobtěžujete?“

Simon by rád odpověděl kladně, ale vzpomínka na pokořený obličej Penelope Featheringtonové ho přiměla k zamumlání: „Samozřejmě že ne.“

Lady Danburyová nadzvedla obočí a pomalu k němu obrátila hlavu. „Lháři.“

Otočila se zpátky k paní Featheringtonové. Ta celá zezelenala a mlčela. Lady Danburyová též mlčela. Nakonec paní Featheringtonová zamumlala cosi o tom, že ráda poznala jejího synovce, popadla své tři dcery a odpelášila pryč.

Simon zkřížil paže, ale nedokázal zakrýt pobavení. „Nejste zrovna diplomatická.“

„Pch. Má místo mozku peří a stejně tak její dcery, snad až na tu nejmladší.“ Lady Danburyová zavrtěla hlavou. „Kdyby ji jen oblékli do jiné barvy…“

Simon se pokusil nesmát, ale nezdařilo se. „Nikdy se nenaučíte starat se jen o svoje záležitosti, co?“

„Kdepak. Jaká by to byla legrace?“ Usmála se. Simon měl dojem, že to původně neměla v úmyslu, ale nakonec podlehla. „Pokud jde o tebe,“ pokračovala, „jsi příšerný host. Člověk by předpokládal, že budeš mít aspoň špetku vychování a půjdeš svou hostitelku pozdravit.“

„Vždycky vás obklopovalo příliš mnoho obdivovatelů, než abych se odvážil vůbec objevit.“

Jak líbivé,“ poznamenala.

Simon mlčel. Nebyl si jistý, jak si má její slova vyložit. Vždycky měl z téhle ženy pocit, že pozná každé jeho tajemství, ale nikdy to nevěděl jistě.

„Blíží se sem váš přítel Bridgerton,“ prohodila.

Simon sledoval očima směr, kterým kývla. Anthony se loudal sálem a byl už téměř u nich, když ho lady Danburyová nazvala zbabělcem.

Anthony zamrkal. „Prosím?“

„Už dávno jste sem mohl přijít a zachránit svého přítele před Featheringtonovými.“

„Vychutnával jsem si jeho nesnáze.“

„Hmm.“ A bez dalšího slova (nebo zabručení) odešla.

„Zvláštní stařena,“ utrousil Anthony. „Nepřekvapilo by mě, kdyby to byla ta zatracená Whistledownová.“

„Myslíš tu redaktorku rubriky drbů?“

Anthony přikývl a vedl Simona kolem květináčů do rohu, kde čekali jeho bratři. Cestou se zakřenil. „Všiml jsem si, že si povídáš se spoustou velmi žádoucích mladých žen.“

Simon zamumlal cosi nemravného a dosti nelichotivého.

Ale Anthony se jen smál. „Nemůžeš tvrdit, že jsem tě nevaroval.“

Je trapné přiznat, že jsi měl v něčem pravdu, tak to po mně, prosím tě, nechtěj.“

Anthony se znovu rozchechtal. „Za tuhle poznámku tě začnu představovat debutantkám osobně.“

Jestli to uděláš,“ varoval ho Simon, „brzy zjistíš, že umíráš pomalou a bolestivou smrtí.“

Anthony se zazubil. „Mečem nebo pistolí?“

Jedem. Zcela jednoznačně jedem.“

„Ouvej.“ Anthony se zastavil před dvěma muži, jasně rozpoznatelnými podle kaštanových vlasů a vysoké mohutné postavy. Simon si všiml, že jeden má zelené oči a druhý hnědé jako Anthony, ale jinak by se v matném večerním světle dali ti tři celkem snadno zaměnit.

„Pamatuješ se na moje bratry?“ zeptal se Anthony zdvořile. „Benedict a Colin. Na Benedicta si určitě vzpomínáš z Etonu. Když tam přijel poprvé, tři měsíce se za námi táhl jako stín.“

„To není pravda!“ bránil se Benedict se smíchem.

„Colina možná neznáš,“ pokračoval Anthony. „Nejspíš je moc mladý, než aby ti zkřížil cestu.“

„Rád vás poznávám,“ prohlásil Colin bodře.

Simon si všiml uličnického záblesku v jeho zelených očích a nemohl jinak než mu úsměv vrátit.

„Anthony o vás šířil tak urážlivé historky,“ pokračoval Colin a jeho úsměv se ještě prohloubil, „že podle mě můžeme být skvělí přátelé.“

Anthony obrátil oči v sloup. „Už jistě chápeš, proč je moje matka přesvědčená, že Colin bude prvním z jejích dětí, který ji přivede k šílenství.“

Colin potřásl hlavou. „Vlastně jsem na to hrdý.“

„Matka si teď díkybohu od Colinova kouzla trochu oddychla,“ vysvětloval Anthony. „Zrovna se vrátil z okružní jízdy po Evropě.“

„Dnes večer,“ upřesnil Colin s chlapeckým úsměvem. Působil bezstarostně a mladistvě. Simon usoudil, že nemůže být o moc starší než Daphne.

„Taky jsem se zrovna vrátil z cest,“ poznamenal Simon.

„Ano, až na to, že jste prý projel celou zeměkouli,“ řekl Colin. „Hrozně rád bych o tom někdy slyšel.“

Simon zdvořile přikývl. Jistě.“

„Už jste viděl Daphne?“ zeptal se Benedict. Je jedinou z přítomných Bridgertonových, která se pohřešuje.“

Simon rozvažoval, jak na tuhle otázku nejlíp odpovědět, když vtom si Colin odfrkl: „Ach, už ji mám. Je zoufalá, ale živá a zdravá.“

Simon sledoval jeho pohled na druhou stranu tanečního sálu, kde Daphne stála vedle nějaké ženy, která musela být její matka. Vypadala, právě jak Colin vylíčil, dost zoufale.

A pak mu to došlo Daphne je jednou z těch obávaných neprovdaných dívek, které tu jejich matky staví na odiv. Vypadala na to příliš citlivá a upřímná, ale jinak to být nemohlo. Muselo jí být sotva dvacet, a protože se stále jmenovala Bridgertonová, byla zjevně svobodná. A poněvadž měla matku, byla samozřejmě polapena do nekonečného soukolí představování.

Zdála se tím stejně zkroušená jako Simon. Z nějakého zvláštního důvodu mu to zvedlo náladu.

Jeden z nás by ji měl zachránit,“ přemítal Benedict.

„Kdepak,“ namítl Colin a zakřenil se. „Matka ji tam dusí s Macclesfieldem teprve deset minut.“

„Macclesfieldem?“ opakoval Simon.

Je to hrabě,“ objasnil Benedict. „Syn Castleforda.“

„Deset minut?“ zeptal se Anthony. „Chudák Macclesfield.“

Simon se na něj tázavě podíval.

„Ne že by s Daphne byla taková práce,“ dodal Anthony rychle, „ale když si matka vezme do hlavy, že bude…“

„Pronásledovat,“ doplnil Benedict vstřícně.

„nějakého gentlemana,“ pokračoval Anthony a vděčně na bratra kývl, „dokáže být dost…“

„Houževnatá,“ zakončil Colin.

Anthony se chabě usmál. Jo. To je přesné.“

Simon se zvědavě ohlédl zpátky k triu. Bylo jasné, že Daphne vypadala nešťastně, Macclesfield se rozhlížel po místnosti a podle všeho hledal nejbližší východ a oči lady Bridgertonové se leskly takovou ctižádostí, že Simon okamžitě pocítil k mladému hraběti soucit.

„Měli bychom Daphne zachránit,“ nadhodil znovu Anthony.

„To bychom opravdu měli,“ přidal se Benedict.

„I Macclesfielda,“ doplnil Anthony.

„Samozřejmě,“ souhlasil Benedict.

Ale Simon si všiml, že žádný z nich se nemá k činu.

„Všichni jen mluví, co?“ zasmál se Colin.

„Nevidím, že ty by ses řítil na druhou stranu sálu, abys jí pomohl,“ odrážel ho Anthony.

„Proboha ne. Ale taky jsem neřekl, že bychom to měli udělat. To vy, na druhou stranu…“

„O co tu ksakru jde?“ zeptal se Simon konečně.

Tři bratři na něj pohlédli se stejnými, provinilými výrazy.

„Měli bychom Daphne zachránit,“ odpověděl Benedict.

„Vážně bychom měli,“ dodal Anthony.

„Moji bratři se vám bojí prozradit,“ vysvětloval Colin posměšně, „že mají hrůzu z naší matky.“

Je to pravda,“ přisvědčil Anthony s bezmocným pokrčením ramen.

Benedict přikývl. „Bez mučení to přiznávám.“

Simon si pomyslel, že nikdy neviděl nic absurdnějšího.

Byli to přece Bridgertonovi bratři! Vysocí, pohlední, atletičtí, všechny dívky v celé zemi se za nimi otáčely, a dokázala je zastrašit jediná žena.

Byla to však jejich matka. Podle Simonova názoru se k tomu muselo přihlížet.

Jestli Daff pomůžu,“ povzdychl si Anthony, „matka mě možná chytí do spárů a jsem hotový.“

Simon potlačil smích, když si představil, jak matka vodí Anthonyho od jedné neprovdané dámy ke druhé.

„Teď vidíš, proč se takovýmhle večírkům vyhýbám jako moru,“ postěžoval si Anthony pochmurně. Jsem v kleštích. Když mě nenajdou debutantky a jejich matky, moje matka se postará, abych je vyhledal já.“

„Už to mám!“ vykřikl Benedict. „Co kdybyste ji zachránil vy, Hastingsi?“

Simon vrhl pohled po lady Bridgertonové, která v té chvíli pevně držela Macclesfielda za předloktí, a rozhodl se, že to by se radši nechal označit za naprostého zbabělce. „Protože nás nikdo nepředstavil, jsem si jistý, že by to bylo nevhodné,“ zaimprovizoval.

„To určitě nebylo,“ odrazil ho Anthony. Jsi vévoda.“

„No a?“

„No a?“ opakoval Anthony. „Matka by přešla jakoukoli nevhodnost, pokud by to znamenalo, že ostatní uvidí Daphne s vévodou.“

„Podívej se na mě,“ vybuchl Simon vášnivě. „Nejsem žádný obětní beránek, abyste mě zavraždili na oltáři vaší matky.“

„Copak jste nestrávil spoustu času v Africe?“ zavtipkoval Colin.

Simon ho ignoroval. „Kromě toho, vaše sestra tvrdila“

Hlavy všech tří Bridgertonů se k němu obrátily. Simon okamžitě pochopil, že udělal chybu. Fatální.

„Ty ses setkal s Daphne?“ zeptal se Anthony hlasem, z něhož čišelo až příliš zdvořilosti.

Než stačil Simon odpovědět, Benedict se k němu naklonil a zeptal se: „Proč jste se o tom nezmínil?“

„Ano,“ připojil se Colin a jeho ústa poprvé za dnešní večer zcela zvážněla. „Proč?“

Simon pohlédl z jednoho bratra na druhého a pochopil zcela jasně, proč se Daphne dosud neprovdala. Tohle bojovné trio by odradilo všechny nápadníky, kromě toho nejodhodlanějšího nebo nejpitomějšího.

Což byl pravděpodobně případ Nigela Berbrooka.

„Narazil jsem na ni na chodbě, když jsem šel do sálu,“ vysvětloval Simon. „Bylo mi jasné,“ pohlédl jízlivě na Bridgertonovy, „že patří do vaší rodiny, tak jsem se představil.“

Anthony se obrátil k Benedictovi. „To muselo být tehdy, když utíkala před Berbrookem.“

Benedict se natočil ke Colinovi. „Co se s tím chlápkem vůbec stalo? Nevíš o něm?“

Colin pokrčil rameny. „Nemám tušení. Nejspíš odešel, aby si léčil zlomené srdce.“

Nebo bolavou hlavu, pomyslel si Simon jedovatě.

Jsem si jistý, že tím se všechno vysvětluje,“ řekl Anthony, který se přestal tvářit jako zpupný starší bratr a znovu vypadal jako hejsek a nejlepší kamarád.

„Až na to,“ podotkl Benedict podezíravě, „proč se o tom vévoda nezmínil.“

„Protože jsem nedostal šanci,“ odsekl Simon, připravený vztekle rozhodit paže. „Pro případ, že by sis toho nevšiml, Anthony, máš absurdní počet sourozenců a zabere spoustu času, než mě každému z nich představíš.“

Jsme tu jen dva,“ upozornil ho Colin.“

Jdu domů,“ prohlásil Simon. Jste šílenci.“

Benedict, který působil nejvíc ochranitelsky, se náhle zakřenil. „Nemáte sestru, co?“

„Ne, díkybohu.“

Jestli budete mít někdy dceru, pochopíte.“

Simon si byl poměrně jistý, že nikdy žádnou dceru mít nebude, ale držel ústa zavřená.

„Chvílemi je to utrpení,“ vzdychl Anthony.

„I když je Daff lepší než většina ostatních,“ dodal Benedict. „A nemá moc nápadníků.“

Simon to nedokázal pochopit.

„Vlastně nevím proč,“ přemítal Anthony. „Myslím, že je to moc hezká dívka.“

Simon usoudil, že není čas zmínit se, že nechybělo moc a přimáčkl by ji ke zdi, zmocnil se jejích úst a políbil ji, dokud by se jí nezatočila hlava. Upřímně, kdyby nezjistil, že je Bridgertonová, možná by to i udělal.

„Daff je nejlepší,“ souhlasil Benedict.

Colin přikývl. „Skvělá dívka. Výborná kamarádka.“

Nastala trapná pauza. Pak Simon řekl: „Ať už je to tak či onak, nehodlám ji zachraňovat. Řekla mi docela jasně, že ji matka varovala, aby se v mojí přítomnosti neukazovala.“

„To že matka řekla?“ divil se Colin. „Musíte mít opravdu pošramocenou pověst.“

„Valnou část z toho jsem si nezasloužil,“ utrousil Simon, i když mu nebylo úplně jasné, proč se vlastně hájí.

„To je tedy zlé,“ zamumlal Colin.

Anthony dloubl Simona do zad a postrkoval ho dopředu. Jsem přesvědčený, že vzhledem k naší náležité podpoře změní matka názor. Pojďme.“

Simon neměl na vybranou než zamířit k Daphne. Druhá alternativa by měla za následek poměrně hlučný výstup a Simon netoužil po žádné scéně. Kromě toho, kdyby byl v Anthonyho kůži, nejspíš by udělal to samé.

A po večeru s Featheringtonovými a jim podobnými nepůsobila Daphne ani z poloviny tak otřesně.

„Matko!“ zvolal Anthony bodře, když dorazili k vikomtce. „Celý večer jsem tě neviděl.“

Simon si všiml, že modré oči lady Bridgertonové při pohledu na syna zazářily. Ať už to byla ctižádostivá matka nebo ne, očividně své děti milovala.

„Anthony, ráda tě vidím. Právě si tu povídám s Daphne a lordem Macclesfieldem.“

Anthony se po lordu Macclesfieldovi soucitně podíval. „To vidím.“

Simon na okamžik zachytil Daphnin pohled a mírně potřásl hlavou. Odpověděla ještě nepatrnějším kývnutím.

„A kdo je tohle?“ zeptala se lady Bridgertonová a upřela zářící oči na Simonův obličej.

„Nový vévoda z Hastingsu,“ vysvětloval Anthony. „Určitě si na něj pamatuješ z mých studií v Etonu a Oxfordu.“

„Samozřejmě,“ přitakala lady Bridgertonová zdvořile.

Macclesfield, který zůstal úzkostlivě tichý, okamžitě vycítil první pauzu v konverzaci a vyhrkl: „Myslím, že tamhle vidím svého otce.“

Anthony věnoval mladému hraběti pobavený pohled. „Pak byste za ním měl rozhodně jít.“

Mladý hrabě se horlivě odporoučel.

„Myslela jsem, že svého otce nesnáší,“ poznamenala lady Bridgertonová zmateně.

„Taky že jo,“ utrousila Daphne suše.

Simon se dusil smíchem. Daphne nadzvedla obočí, jako by ho mlčky vyzývala k poznámce.

„Ať, stejně má hroznou pověst,“ odfrkla si lady Bridgertonová.

„V poslední době je to poměrně rozšířený jev,“ rýpl si Simon.

Daphne rozevřela oči a tentokrát Simon nazvedl obočí a mlčky ji vybídl ke komentáři.

Samozřejmě to neudělala. Její matka ho ale sjela pronikavým pohledem a Simon měl vzdálený dojem, že se snaží rozhodnout, zda by neměla díky nově zděděnému vévodství jeho špatnou pověst přehodnotit.

„Mám pocit, že jsem před odjezdem ze země neměl možnost vás poznat, lady Bridgertonová,“ promluvil Simon uhlazeně, „ale jsem velmi rád, že k tomu došlo teď.“

Já také.“ Pokynula k Daphne. „Moje dcera Daphne.“

Simon vzal Daphninu ruku v rukavičce a velmi decentně ji políbil. Je mi ctí se s vámi oficiálně seznámit, slečno Bridgertonová.“

„Oficiálně?“ zbystřila lady Bridgertonová.

Daphne otevřela ústa, ale Simon ji zarazil dřív, než stačila cokoli říct. „Vyprávěl jsem vašim bratrům o dnešním krátkém setkání.“

Lady Bridgertonová prudce obrátila hlavu Daphniným směrem. „Už ses s vévodou viděla? Proč jsi mi nic neřekla?“ podivila se.

Daphne vykouzlila úsměv. „Bavili jsme se s hrabětem. A předtím s lordem Westboroughem. A předtím s“

„To stačí, Daphne,“ přerušila ji lady Bridgertonová.

Simona napadlo, jak neodpustitelně hrubé by bylo, kdyby se rozesmál.

Potom k němu lady Bridgertonová obrátila zářivý úsměv Simon okamžitě pochopil, po kom ho Daphne zdědila a došlo mu, že lady Bridgertonová usoudila, že může jeho špatnou pověst pominout.

V očích se jí objevil zvláštní jas a několikrát natočila hlavu od Daphne k Simonovi a zase zpátky.

Pak se znovu usmála.

Simon bojoval s nutkáním uprchnout.

Anthony se k němu mírně naklonil a zašeptal mu do ucha: Je mi to líto.“

Simon procedil mezi sevřenými zuby: „Asi tě budu muset zabít.“

Daphnin ledový pohled naznačoval, že je oba slyšela, a nijak ji to nepobavilo.

Ale lady Bridgertonová žila v blažené nevědomosti a v hlavě se jí pravděpodobně rojily představy velkolepé svatby.

Pak se zaměřila na něco za Simonovými zády a přimhouřila oči. Vypadala tak pobouřeně, že Simon, Anthony i Daphne obrátili hlavy, aby zjistili, co se děje.

Paní Featheringtonová si k nim odhodlaně razila cestu a Prudenci s Philipou táhla za sebou. Penelopu nebylo nikde vidět.

Zoufalé okamžiky, uvědomil si Simon rychle, volají po zoufalých činech. „Slečno Bridgertonová,“ vyhrkl, prudce obrátil hlavu a zadíval se na Daphne, „nechcete si zatančit?“

5. kapitola

Byli jste včera v noci na plese lady Danburyové? Pokud ne, vaše škoda. Přišli jste o nejúžasnější událost letošní sezóny. Všem účastníkům večírku a obzvlášť naší autorce bylo jasné, že slečna Daphne Bridgertonová vzbudila zájem vévody z Hastingsu, který se právě vrátil do Anglie. Člověk si jen těžko dokáže představit úlevu lady Bridgertonové. Jak ponižující by bylo, kdyby Daphne zůstala na ocet ještě další sezónu! Zvlášť pro lady B s třemi dalšími dcerami na vdávání. Hrůza!

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 30. DUBNA 1813

Daphne neměla šanci odmítnout. Za prvé ji matka probodávala vražedným pohledem, který jasně naznačoval: Já jsem tvoje matka a neodvažuj se mi odporovat.

Za druhé vévoda zjevně Anthonymu nevylíčil celou historku jejich dřívějšího setkání na spoře osvětlené chodbě, takže kdyby ztropila scénu a odmítla s ním tančit, jistě by tím vyvolala zbytečné spekulace.

Kromě toho se Daphne vůbec nezamlouvalo, že ji vtáhnou do rozhovoru s Featheringtonovými, k čemuž by jistě došlo, kdyby okamžitě nezamířila na taneční parket.

A nakonec, z jakéhosi zcela nepochopitelného důvodu, chtěla s vévodou tančit.

Samozřejmě že jí ten arogantní křupan nedal ani šanci souhlasit. Než ze sebe vysoukala: „Bude mi potěšením,“ nebo pouhé „ano“, odtáhl ji přes polovinu parketu.

Zatímco hudebníci ladili, orchestr stále ještě vyhazoval příšerné zvuky, takže Daphne se Simonem museli chvíli čekat, než mohli začít tančit.

„Díkybohu, že jste neodmítla,“ prohlásil vévoda s ulehčením.

„Kdy jsem k tomu měla příležitost?“

Zazubil se na ni.

Daphne odpověděla zamračením. Jestli si vzpomínáte, nedal jste mi šanci ani k tomu, abych souhlasila.“

Nadzvedl obočí. „Znamená to, že se vás musím zeptat znovu?“

„Ne, ovšemže ne,“ odsekla Daphne a obrátila oči v sloup. „To by ode mě bylo dost dětinské, nemyslíte? A krom toho by to způsobilo trapnou scénu, kterou si podle mě ani jeden z nás nepřeje.“

Zvedl hlavu a zadíval se na ni, jako by hodnotil její osobnost a posléze ji ocenil jako ucházející. Daphne to poněkud vyvedlo z míry.

V tu chvíli přestal orchestr s disharmonickou rozcvičkou a spustil první tóny waltzu.

Simon zasténal. „Potřebují mladé dámy k waltzu stále svolení?“

Daphne se mimoděk usmála jeho rozpakům. Jak dlouho jste byl pryč?“

„Pět let. Takže potřebují?“

„Ano.“

„Máte ho?“ Při vyhlídce, že se jeho únikový plán zhroutí, vypadal téměř zdrceně.

Jistě.“

Uchvátil ji do náruče a vmísil se s ní do davu elegantně oděných párů. „To je dobře.“

Obtančili sál kolem dokola, než se Daphne zeptala: „Kolik z našeho setkání jste bratrům prozradil? Viděla jsem vás s nimi.“

Simon se jen usmál.

„Čemu se smějete?“ zeptala se podezřívavě.

„Pouze žasnu nad vaším sebeovládáním.“

„Prosím?“

Mírně pokrčil rameny a hlavu naklonil doprava. „Nepovažoval jsem vás za zrovna nejtrpělivější ženu, ale uběhly celé tři a půl minuty, než jste se mě na to zeptala.“

Daphne se snažila nezčervenat. Pravdou bylo, že vévoda byl vynikající tanečník a waltz ji uchvátil natolik, že na rozhovor ani nepomyslela.

„Když už jste s tím ale začala,“ dodal, čímž ji milosrdně ušetřil nutnosti prohodit nějakou poznámku, „řekl jsem jim jen to, že jsem vešel na chodbu, podle barvy vlasů vás okamžitě zařadil mezi Bridgertonovy a představil se.“

„Věřili vám?“

„Ano,“ přisvědčil. „Řekl bych, že ano.“

„Ne že bychom měli co skrývat,“ dodala rychle.

„Samozřejmě že ne.“

Jestli je v té záležitosti nějaký ničema, je to bezpochyby Nigel.“

„Ovšem.“

Kousla se do spodního rtu. „Myslíte, že se ještě pořád nevrátil do sálu?“

„Rozhodně nemám v úmyslu ho hledat.“

Rozhostilo se trapné ticho a pak Daphne prohlásila: Je to nejspíš docela dlouho, co jste byl na nějakém londýnském plese, co? Nigel a já jsme asi nebyli to nejpříjemnější přivítání.“

„Vy ano. On ne.“

Při té pokloně se pousmála. „Když pomineme naši epizodu, líbí se vám dnešní večer?“

Simonova odpověď byla tak jednoznačně záporná, že si před jejím vyslovením znechuceně odfrkl.

„Vážně?“ divila se Daphne a zvědavě nadzvedla obočí. „To je zajímavé.“

„Připadá vám moje utrpení zajímavé? Jestli někdy onemocním, připomeňte mi, ať se na vás neobracím.“

„Ale no tak,“ dobírala si ho. „Nemůže to být tak hrozné.“

„Ale může.“

„Určitě ne tak zlé jako můj večer.“

„Se svou matkou a Macclesfíeldem jste vypadala dost zoufale,“ připustil.

Jak milé, že na to upozorňujete,“ zamumlala.

„Ale i tak si myslím, že můj večer byl horší.“

Daphne se zasmála tichým melodickým zvukem, který zahřál Simona u srdce. „I když jsme taková nešťastná dvojice, určitě se nám podaří mluvit i na jiné téma, než jsou vlastní úděsné zážitky.“

Simon mlčel.

Daphne mlčela.

„Nic mě nenapadá,“ prolomil nakonec ticho.

Daphne se znovu zasmála, tentokrát mnohem veseleji, a Simon se opět přistihl, že ho její úsměv okouzlil.

„Vzdávám se,“ vydechla. „Co udělalo z vašeho večera takové peklo?“

„Co nebo kdo?“

„Kdo?“ opakovala, naklonila hlavu a zadívala se na něj. „Začíná to znít mnohem pozoruhodněji.“

„Napadá mě bezpočet přídavných jmen, kterými bych popsal všechny, s nimiž jsem se dnes večer seznámil, ale.pozoruhodní‘ mezi ně nepatří.“

„No tak,“ peskovala ho, „nebuďte hrubý. Viděla jsem vás, jak si povídáte s mými bratry.“

Galantně přikývl a zatímco se s ní zatočil v půvabném oblouku, jemně jí přitlačil ruku k pasu. „Omlouvám se. Bridgertonovy samozřejmě ze svých urážek vyjímám.“

„To jsme si všichni oddychli.“

Simon se usmál jejímu humoru, který pronesla s kamennou tváří. „Žiju proto, abych udělal Bridgertonovy šťastnými.“

„Opatrně s tím, nebo se vám to vymstí,“ varovala ho. „Ale teď vážně, co vás tak vykolejilo? Jestli šel váš večer z kopce i po té scénce s Nigelem, musíte být vážně v prekérní situaci.“

Jak bych to vyjádřil,“ dobíral si ji, „abych se vás moc nedotkl?“

„Klidně to řekněte na rovinu,“ vybídla ho bezstarostně. „Slibuju, že se neurazím.“

Simon se zářivě usmál. „Opatrně s tím, nebo se vám to vymstí.“

Zrůžověla. V kalném světle svíček nebyla ta barva téměř postřehnutelná, ale Simon se díval zblízka. Jelikož mlčela, dodal: „Tak dobře, pokud to musíte vědět, představili mě každé svobodné ženě v sále.“

Z úst se jí vydral zvláštní zvuk. Simon ji tajně podezíral, že se mu směje.

„Taky jsem poznal,“ pokračoval, „všechny jejich matky.“

Dusila v sobě smích. Nefalšovaný, ryzí smích.

„Dělá špatný dojem,“ utrousil, „když se smějete svému tanečníkovi.“

„To mě mrzí,“ omlouvala se se sevřenými rty a snažila se udržet vážnou tvář.

„Ne, nemrzí.“

„Tak dobře,“ přiznala. „Nemrzí. Ale jen proto, že už dva roky podstupuju stejná muka. Jen těžko můžu soucítit s někým, komu se to stalo pouze jediný večer.“

„Proč si tedy prostě někoho nenajdete, neprovdáte se, a nezbavíte se tak svého utrpení?“

Šlehla po něm příkrým pohledem. „Vážně se na to ptáte?“

Simon cítil, jak zbledl.

„Myslela jsem si to.“ Krátce se na něj podívala a netrpělivě vydechla: „Proboha, už se můžete nadechnout, vaše milosti. Dělala jsem si jen legraci.“

Simon by rád poznamenal něco ironického, ale po pravdě řečeno ze sebe nedokázal vypravit ani slovo.

„Abych odpověděla na vaši otázku,“ pokračovala ostřejším hlasem, než od ní slyšel před chvílí, „žena musí zvážit možnosti výběru. Je tu Nigel, samozřejmě, ale snad se shodneme, že není vhodný kandidát.“

Simon přikývl.

„Letos byl před ním lord Chalmers.“

„Chalmers?“ Zamračil se. „Není už“

„dávno po šedesátce? Přesně tak. A protože bych někdy ráda měla děti, připadalo mi“

„Někteří muži toho věku plodí potomky pořád,“ upozornil ji Simon.

„To riziko jsem nehodlala podstoupit,“ pronesla. „Navíc „ Slabě pokrčila rameny a jejími rysy prolétl výraz odporu. „Nijak jsem netoužila mít děti právě s ním.“

Simon se ke své zlosti přistihl, že si představuje Daphne se starým Chalmersem v posteli. Byl to nechutný obrázek a vyvolal v něm mírně podrážděnou náladu. Na koho, to nevěděl. Možná na sebe, že ho taková zatracená věc vůbec napadla, ale přece jen

„Před lordem Chalmersem,“ pokračovala Daphne, čímž milosrdně přerušila jeho dosti nepříjemný myšlenkový pochod, „byli dva další, oba stejně odpudiví.“

Simon se na ni zamyšleně podíval. „Chcete se vdát?“

„Ano, ovšem.“ V obličeji se jí zračilo překvapení. „Copak snad někdo nechce?“

Já ne.“

Blahosklonně se usmála. „To si jen myslíte. Všichni muži si to myslí. Ale jednou to uděláte.“

„Ne,“ prohlásil důrazně. „Nikdy se neožením.“

Zírala na něj s otevřenou pusou. Vévodův tón jí napovídal, že svoje slova myslí vážně. „Co váš titul?“

Pokrčil rameny. „Co je s ním?“

Jestli se neoženíte a nebudete mít dědice, vezmou vám ho. Nebo přejde na nějakého vašeho protivného bratrance.“

Pobaveně nadzvedl obočí. Jak víte, že jsou mí bratranci protivní?“

„Všichni bratranci, kteří by mohli získat rodový titul, jsou protivní.“ Uličnicky se usmála. „Nebo aspoň podle lidí, kteří ten titul vlastní.‘

„Tahle informace taky pramení z vašich obrovských znalostí mužů?“ popichoval ji.

Vrhla po něm zničující pohled. „Ovšem.“

Simon chvíli mlčel a pak se zeptal: „Stojí to vůbec za to?“

Náhlá změna tématu ji zmátla. „Co?“

Na okamžik uvolnil paži a mávl k davu. „Tohle. Ta nekonečná řada společenských večírků. Vaše matka, která vám dýchá na paty.“

Daphne se uchichtla. „Pochybuju, že by tu metaforu ocenila.“ Na chvíli se odmlčela a její oči získaly nepřítomný výraz. „Ale ano, myslím, že to za to stojí. Musí.“

Znovu se probrala a zadívala se na něj dojemně upřímnýma očima. „Chci manžela i rodinu. Když o tom přemýšlíte, nezní to zas tak hloupě. Jsem čtvrtá z osmi dětí. Znám pouze velké rodiny. Nevím, co bych si bez nějaké takové počala.“

Simon se střetl s jejíma očima a dlouze a pronikavě se do nich díval. V hlavě mu zacinkal varovný zvonek. Chtěl ji. Toužil po ní tak zoufale, že se mu pod oblečením napínal každý sval, a přitom věděl, že se jí nikdy nesmí ani dotknout. Kdyby to udělal, zničil by i ty poslední z jejích iluzí, a přestože ho ostatní považovali za flamendra, nebyl si jistý, jestli by s tím vědomím dokázal žít.

On se nikdy neožení, ani nepřivede na svět dítě. Nic víc od života nechce.

Těšil se z její společnosti, to nedokázal popřít. Ale musí ji nechat nedotčenou pro jiného muže.

„Vaše milosti?“ zeptala se tiše. Když zamrkal, usmála se. „Zasnil jste se.“

Vlídně naklonil hlavu. Jen jsem přemýšlel o vašich slovech.“

„A?“

„Vlastně si nevzpomínám, kdy naposledy jsem mluvil s někým tak rozumným. Je dobře, že víte, co od života chcete,“ dodal tiše.

„Vy to taky víte?“

V duchu si povzdychl. Jak na tohle odpovědět? Existovaly jisté věci, o kterých nedokázal mluvit. Na druhou stranu, s touhle dívkou se povídalo dost snadno. V její přítomnosti se cítil bezstarostně, i když ho tělo brnělo touhou. Možná by si spolu neměli povídat tak otevřeně, když se znají jen krátce, ale z nějakého důvodu mu to připadalo přirozené.

Konečně promluvil: „Rozhodl jsem se, když jsem byl mladší. Snažím se podle té přísahy žít.“

Vypadala zvědavě, ale dobré způsoby jí nedovolily, aby se dál vyptávala. „Bože,“ vzdychla s mírně nuceným úsměvem, „nějak jsme zvážněli. A to jsem si myslela, že chceme debatovat jen o tom, čí večer byl nepříjemnější.“

Oba jsme v pasti, uvědomil si Simon. Polapení ve společenských konvencích a očekáváních.

V tu chvíli se mu v hlavě zrodil nápad. Zvláštní, smělý a přitom úžasný plán. Byl nejspíš také nebezpečný, poněvadž by ho na dlouhou dobu připoutal k Daphne, což by s sebou neslo ustavičnou frustraci nenaplněné touhy, ale on si nade vše cenil vlastní sebekontroly a věřil, že dokáže svoje základní potřeby ovládnout.

„Netoužíte po oddechu?“ zeptal se náhle.

„Po oddechu?“ opakovala zmateně. Zatímco se otáčeli na parketu, rozhlédla se ze strany na stranu. „Od čeho?“

„Od toho, co musíte pořád snášet. Trochu si odpočinout od matky.“

Daphne nechápala. „Chcete snad mou matku odstranit ze společenského dění? Nepřipadá vám to jako trochu tvrdý zásah?“

„Nemluvím o odstranění vaší matky. Spíš chci odstranit jenom vás.“

Daphne klopýtla o svoji nohu, a jakmile znovu získala rovnováhu, škobrtla o jeho. „Prosím?“

„Doufal jsem, že budu úplně ignorovat londýnskou společnost,“ vysvětloval, „ale zjišťuju, že je to nemožné.“

„Protože jste najednou pocítil neodolatelnou chuť na likér s ovocnými jádry a limonádu?“ zavtipkovala.

„Ne,“ ignoroval její sarkasmus. „Protože jsem zjistil, že polovina mých univerzitních přátel se v době mé nepřítomnosti oženila a jejich manželky jsou posedlé pořádáním společenských večírků“

„A vás na ně zvou?“

Nešťastně přikývl.

Daphne se k němu naklonila, jako by mu chtěla sdělit důvěrné tajemství. „Jste vévoda,“ zašeptala. „Můžete odříct.“

Okouzleně pozorovala, jak napjal čelist. „Ti muži jejich manželé jsou mí přátelé.“

Daphne cítila, jak se jí rty zvlnily do spontánního úsměvu. „A vy nechcete ranit city jejich manželek.“

Simon se zamračil.

„Už je to tak,“ poznamenala posměvačně. „Přece jen dokážete být milý.“

„To sotva,“ utrousil.

„Možná, ale krutý rozhodně nejste.“

Hudba se přiblížila k závěru. Simon ji vzal za ruku a zavedl k obvodu tanečního sálu. Tanec je přemístil na opačnou stranu parketu od Daphniny rodiny, takže zatímco pomalu kráčeli zpátky k Bridgertonovým, měli čas pokračovat v rozhovoru.

„Než jste mě tak obratně odklonila od toho, co jsem chtěl říct, snažil jsem se vysvětlit, že nejspíš budu muset navštívit určitý počet londýnských společenských událostí,“ pokračoval.

„Dokážu si představit horší osud.“

Ignoroval její komentář. Jak jsem pochopil, vy je musíte navštívit taky.“

Přikývla.

„Možná existuje možnost, jak bych se mohl zbavit pozornosti Featheringtonových a jim podobných a současně vás ušetřit dohazovačských pokusů ze strany vaší matky.“

Napjatě na něj pohlédla. „Pokračujte.“

„My,“ naklonil se k ní a hypnotizoval ji očima, „utvoříme pár.“

Mlčela. Nebyla schopná slova. Pouze na něj zírala, jako by se snažila rozhodnout, jestli je to ten nejneomalenější chlap na zeměkouli nebo obyčejný šílenec.

„Ne opravdový pár,“ vysvětloval Simon trpělivě. „Kdo si proboha myslíte, že jsem?“

„Před vaší pověstí mě varovali,“ upozornila ho. „A dnes večer jste se mě už jednou snažil zastrašit hejskovskými manýry.“

„Nic takového jsem neudělal.“

„Samozřejmě že udělal.“ Poplácala ho po paži. „Ale odpouštím vám. Jsem přesvědčená, že jste tomu prostě nemohl odolat.“

Simon si ji překvapeně měřil. „Nevzpomínám si, že by se mnou někdy nějaká žena jednala takhle blahosklonně.“ Pokrčila rameny. „Ta doba je nejspíš minulostí.“

„Myslel jsem, že jste se zatím neprovdala, protože vaši bratři veškeré nápadníky zastrašili, ale teď si říkám, jestli si za to nemůžete sama.“

K jeho velkému překvapení se jen zasmála. „Kdepak,“ odpověděla, „jsem svobodná, protože mě všichni vidí jako kamarádku. Nikdo o mě nemá romantický zájem.“ Ušklíbla se. „Kromě Nigela.“

Simon nad tím chvíli hloubal a pak si uvědomil, že jeho plán jí může vynést ještě větší zisk, než si původně představoval. „Poslouchejte, a to rychle, protože už jsme skoro zpátky u vaší matky a Anthony se tváří, jako by se k nám chtěl každou chvíli vrhnout.“

Oba chvatně obrátili hlavy vpravo. Anthony si stále povídal s Featheringtonovými. Nevypadal šťastně.

„Mám plán,“ mluvil Simon hlubokým a naléhavým hlasem. „Budeme předstírat, že o sebe máme zájem. Díky tomu mi ostatní nebudou předhazovat tolik debutantek, protože bude zřejmé, že už nejsem k mání.“

„Na to bych nespoléhala,“ odpověděla Daphne pochybovačně. „Neuvěří tomu, dokud nebudete stát před biskupem a odříkávat novomanželský slib.“

Při té představě se mu stáhl žaludek. „Nesmysl. Možná to chvíli potrvá, ale nakonec určitě přesvědčím společnost, že nejsem vhodný kandidát na ženění.“

„S výjimkou mě,“ dodala Daphne.

„Přesně tak,“ souhlasil, „ale oba budeme vědět, že to není pravda.“

„Samozřejmě,“ zamumlala. „Abych byla upřímná, nevěřím, že to bude fungovat, ale jestli jste o tom opravdu přesvědčený…“

Jsem.“

„Fajn. Takže, co z toho budu mít já?“

„Za prvé vás matka přestane vláčet od jednoho muže k druhému, protože si bude myslet, že se o vás velmi zajímám.“

„To je od vás dost domýšlivé,“ rýpla si Daphne, „ale pravdivé.“

Simon její sarkastickou poznámku nevšímavě přešel. „Za druhé,“ pokračoval, „muži se vždycky víc zajímají o ženy, o kterých si myslí, že se o ně ucházejí i jiní.“

„A pointa?“

„Ta je prostá. Omluvte mou domýšlivost,“ vrhl po ní cynický pohled, aby jí dokázal, že mu její dřívější sarkasmus neunikl, „ale když si bude celý svět myslet, že z vás chci udělat vévodkyni, začnou se na vás všichni muži, kteří ve vás neviděli nic víc než milou společnici, dívat v novém světle.“

Našpulila rty. Jinými slovy, až mě hodíte přes palubu, budu mít k dispozici houf nápadníků?“

„Nechám na vás, kdy tu dohodu ukončíte,“ prohlásil galantně.

Postřehl, že se neobtěžovala mu poděkovat.

„Mám dojem, že z toho získám mnohem víc než vy,“ váhala.

Mírně jí zmáčkl paži. „Takže to uděláte?“

Daphne pohlédla na paní Featheringtonovou, připomínající dravce před útokem, a pak na svého bratra, který se tvářil, jako by spolkl kost z kuřete. Podobné výrazy už viděla mnohokrát s výjimkou obličejů své matky a smůlou pronásledovaných potenciálních nápadníků. „Ano,“ odpověděla pevně, „udělám.“

„Proč jim to trvá tak dlouho?“

Violet Bridgertonová zatahala nejstaršího syna za rukáv a nedokázala odtrhnout oči od dcery, která, jak se zdálo, zcela zaujala pozornost vévody z Hastingsu jenž byl v Londýně teprve týden a už se stal nejlepší partií sezony.

„Nevím,“ odpověděl Anthony a vděčně se díval na záda Featheringtonových dam, které zamířily k další oběti, „ale zdá se mi, že zatím uběhly celé hodiny.“

„Máš pocit, že se mu Daphne líbí?“ vyzvídala Violet vzrušeně. „Myslíš, že naše Daphne má opravdu šanci stát se vévodkyni?“

V Anthonyho očích se objevila směsice netrpělivosti a nevíry. „Mami, kladla jsi jí na srdce, aby se neobjevovala v jeho společnosti, a teď myslíš na manželství?“

„Mluvila jsem ukvapeně,“ mávla Violet bezstarostně rukou. Je vidět, že je to vysoce kultivovaný muž s dobrým vkusem. A jestli se můžu zeptat, jak vůbec víš, co jsem Daphne řekla?“

„Samozřejmě mi to prozradila,“ zalhal Anthony.

„Hmm. No, jsem si jistá, že Portia Featheringtonová na tenhle večer jen tak nezapomene.“

Anthony vykulil oči. „Chceš provdat Daphne, aby z ní byla šťastná manželka a matka, nebo se jen snažíš přetrumfnout paní Featheringtonovou, kdo půjde první k oltáři?“

„To první, samozřejmě,“ odpověděla Violet rozmrzele, „a uráží mě, když naznačuješ něco jiného.“ Na okamžik odtrhla oči od Daphne a vévody a vyhledala Portiu Featheringtonovou s dcerami. „Ale vůbec mi nevadí vidět její pohled, když si uvědomuje, že Daphne udělá nejlepší tah sezony.“

„Mami, jsi bez šancí.“

„Určitě ne. Možná troufalá, ale rozhodně ne bez šancí.“

Anthony jen zavrtěl hlavou a něco si tiše mumlal.

Je nezdvořilé huhňat si pro sebe,“ napomenula ho Violet, aby ho podráždila. Pak spatřila Daphne a vévodu. „Ach, tady jsou. Anthony, chovej se slušně. Daphne! Vaše milosti!“ Mlčky počkala, dokud k ní dvojice nedošla. „Doufám, že jste si tanec užili.“

„Moc,“ přisvědčil Simon. „Vaše dcera je stejně půvabná jako roztomilá.“

Anthony si odfrkl.

Simon si toho nevšímal. „Doufám, že brzy budeme mít štěstí znovu si spolu zatančit.“

Violet se rozzářila. Jsem si jistá, že Daphne bude nadšená.“ Když se Daphne co nejhorlivěji nepřipojila, jedovatě dodala: „Viď, Daphne?“

„Samozřejmě,“ přikývla Daphne zdrženlivě.

Jsem si jistý, že mi vaše matka nebude tolerovat další waltz,“ promluvil Simon, chovající se do poslední nitky jako uhlazený vévoda, „ale doufám, že svolí, abychom se prošli kolem parketu.“

„Právě jste se kolem něj prošli,“ upozornil ho Anthony.

Simon ho opět ignoroval. Obrátil se k Violet. „Zůstaneme, samozřejmě, po celou dobu v sále, abyste na nás viděla.“

Levandulově zbarvený hedvábný vějíř ve Violetině ruce se začal chvatně třepetat. „To mě těší. Chci říct, že to Daphne těší. Že ano, Daphne?“

Daphne se tvářila jako nevinnost sama. „Ach ano, ovšem.“

„A já,“ vyštěkl Anthony, „si vezmu pořádnou dávku opiové tinktury, protože mám určitě horečku. Co se to tu proboha děje?“

„Anthony!“ vykřikla Violet. Chvatně se obrátila k Simonovi. „Nevšímejte si ho, prosím.“

„To jsem nikdy nedělal,“ usmál se Simon vlídně.

„Daphne,“ zvedl Anthony hlas, „bude mi ctí dělat ti garde.“

„Anthony,“ zarazila ho Violet, „pokud zůstanou v sále, žádného průvodce nepotřebují.“

„Trvám na tom.“

„Vy dva běžte napřed.“ Violet mávla rukou. „Anthony se k vám za chviličku připojí.“

Anthony se je pokusil okamžitě následovat, ale Violet ho chytila pevně za zápěstí. „Co to proboha děláš?“ zasyčela rozčileně.

„Chráním svou sestru!“

„Před vévodou? Nemůže být tak hrozný. Vlastně mi tě připomíná.“

Anthony zasténal. „Pak Daphne rozhodně potřebuje mou pomoc.“

Violet ho poplácala po paži. „Nebuď tak přemrštěně ochranitelský. Jestli se ji pokusí zatáhnout na balkon, slibuju, že se jí můžeš vydat na pomoc. Ale dokud se ta nepravděpodobná událost nestane, dovol prosím sestře, ať si ten příjemný okamžik vychutná.“

Anthony šlehl po Simonových zádech plamenným pohledem. „Zítra ho zabiju.“

„Drahoušku,“ chlácholila ho Violet a vrtěla přitom hlavou, „nechápu, proč jsi tak nervózní. Člověk by si myslel, že to jako tvoje matka budu vědět, hlavně proto, že jsi můj prvorozený, a tudíž tě znám nejdéle ze všech svých dětí, ale přesto“

Je tamhleto Colin?“ přerušil ji Anthony hlasem, který se chvěl potlačovanými emocemi.

Violet zamrkala a pak přimhouřila oči. „Ano, je. Není báječné, že se vrátil dřív? Když jsem ho před hodinou viděla, sotva jsem věřila vlastním očím. Vlastně jsem“

„Měl bych za ním zajít,“ rozloučil se Anthony kvapně. „Vypadá opuštěně. Zatím se měj, mami.“

Violet pozorovala, jak Anthony odběhl nejspíš proto, aby unikl její přednášce. „Hlupáček,“ zamumlala si pro sebe. Zdálo se, že žádné z dětí zatím její trik neprokouklo. Tlacháním o ničem se každého z nich dokázala v mžiku zbavit.

Spokojeně si povzdychla a znovu se očima vrátila k dceři, která se právě procházela po opačné straně sálu, s rukou volně položenou v ohbí vévodova loktu. Tvořili velmi pohledný pár.

Ano, přemítala Violet a oči se jí začaly zamlžovat, moje dcera bude skvělá vévodkyně.

Potom krátce zabloudila pohledem k Anthonymu, který byl přesně tam, kde ho chtěla mít co nejdál. Tajně se pousmála. Nebylo těžké děti zvládnout.

Vzápětí se její úsměv rozplynul. Zamračeně si všimla, že se k ní Daphne vrací v doprovodu jiného muže. Okamžitě prohledávala taneční parket, dokud nenašla vévodu.

Hrome, proč tančí s Penelope Featheringtonovou?

6. kapitola

Naše autorka zjistila, že včera večer se vévoda z Hastingsu zmínil nejmíň šestkrát, že se nehodlá ženit. Pokud tím však chce odradit ctižádostivé matky, dělá velkou chybu. Dosáhne pouze toho, že budou jeho poznámky brát jako obrovskou výzvu. Je však poměrně zajímavé, že celých šest protimanželských prohlášení vyslovil ještě předtím, než se seznámil s půvabnou a inteligentní slečnou (Daphne) Bridgertonovou.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 30. DUBNA 1813

Nazítří odpoledne stál Simon na schodech před hlavním vchodem Daphnina domova, jednou rukou bušil mosazným klepadlem na dveře, druhou svíral ohromnou kytici nestoudně drahých tulipánů. Nenapadlo ho, že tahle malá šaráda bude vyžadovat jeho pozornost i během dne, ale při včerejším korzování kolem parketu ho Daphne moudře upozornila, že pokud ji zítra nenavštíví, nikdo a už vůbec ne její matka neuvěří, že o ni má skutečně zájem. Simon přijal její slova jako holý fakt, poněvadž připouštěl, že Daphne se v otázkách etikety vyzná určitě víc než on. Svědomitě tedy zakoupil květiny a dotrmácel se přes Grosvenorské náměstí k domu Bridgertonových. V životě se žádné urozené dámě nedvořil, takže mu byl tento rituál zcela cizí.

Dveře se rozlétly téměř okamžitě a objevil se v nich majordomus. Simon mu podal navštívenku. Lokaj, vysoký, štíhlý muž s jestřábím nosem, na ni mrkl sotva čtvrt vteřiny a přikývl. „Tudy, vaše milosti.“ Očividně mě čekali, ušklíbl se Simon v duchu. Pohled, který se mu však naskytl v přijímacím salonku, byl naprosto nečekaný.

Daphne, která v ledově modrém hedvábí působila jako pohádkové zjevení, seděla na kraji zelené damaškové pohovky a obličej jí zdobil jeden z jejích širokých úsměvů. Byl by to rozkošný obrázek, kdyby ji neobklopovalo přinejmenším šest mužů, z nichž jeden právě klečel na koleni a chrlil ze sebe jednu báseň za druhou. Soudě podle květnaté mluvy Simon očekával, že z úst toho mamlase každou chvíli vyraší růžový keř. Celá ta scéna, usoudil, je nanejvýš nepříjemná. Upřel pohled na Daphne, která k recitujícímu kašparovi vysílala okouzlující úsměv, a čekal, až si ho všimne.

Nevšimla.

Simon pohlédl na svou volnou ruku. Byla pevně zaťatá v pěst. Pomalu se rozhlédl po místnosti a přemýšlel, na který mužský obličej by ji měl použít.

Daphne se opět usmála, a opět ne na něj.

Ten zatracený básník. Rozhodně je to hňup. Simon mírně naklonil hlavu na stranu a hodnotil obličej mladého nápadníka. Hodila by se moje pěst spíš do jeho pravého očního důlku nebo do levého? přemítal. Třeba je to ale moc násilnické. Slabý úder do brady by mohl stačit. Když nic jiného, aspoň by mu to zavřelo zobák.

„Tuhletu,“ prohlásil poeta důležitě, „jsem napsal včera v noci na vaši počest.“

Simon zasténal. V poslední básni rozpoznal dosti grandiózní interpretaci Shakespearova sonetu, ale originální dílo bude zcela jistě nad jeho síly.

„Vaše milosti!“

Simon vzhlédl a pochopil, že Daphne si ho konečně všimla.

Královsky přikývl a chladným pohledem přejel po chlapeckých obličejích ostatních ctitelů.

„Slečno Bridgertonová.“

„Ráda vás vidím,“ přivítala ho a obličejem jí prolétl potěšený úsměv.

Simon upravil květiny a vykročil k ní. Uvědomil si, že mu v cestě stojí tři mladí nápadníci, z nichž žádný nepůsobí dojmem, že by se chtěl pohnout. Simon toho prvního probodl co nejpovýšenějším pohledem, čímž hocha přiměl, vypadal na dvacet, takže byl sotva dost starý, aby se mu dalo říkat muž, aby rozpačitě zakašlal a odpelášil k volnému místu u okna. Simon popošel o další krok, připravený zopakovat stejný postup i s dalším mladým otravou, když vtom mu zastoupila cestu vikomtka, oblečená do tmavě modrých šatů. Její zářivý úsměv mohl tomu Daphninu směle konkurovat.

„Vaše milosti!“ vykřikla nadšeně. Jsem tak ráda, že vás zase vidím. Vážím si, že jste nás poctil návštěvou.“

„Nemohl jsem jinak,“ zamumlal Simon, uchopil její ruku v rukavičce a políbil ji. „Vaše dcera je mimořádná mladá dáma.“

Vikomtka spokojeně vzdychla. „A takové nádherné květiny,“ pokračovala, jakmile si dosyta vychutnala chvilku mateřské pýchy. Jsou z Holandska? Musely být hrozně drahé.“

„Mami!“ zvolala Daphne ostře. Vyprostila ruku ze sevření zvlášť aktivního ctitele a zamířila k nim. „Co na to může vévoda říct?“

„Třeba kolik jsem za ně zaplatil,“ navrhl s prohnaným úsměvem.

„To neuděláte.“

Naklonil se k Daphne a ztišil hlas, aby ho slyšela jen ona. „Copak jste mi včera večer sama nepřipomněla, že jsem vévoda? Myslel jsem, že můžu udělat všechno, co se mi zlíbí.“

„Ano, ale tohle ne,“ mávla Daphne přezíravě rukou. „Tak hrubý byste nebyl.“

„Samozřejmě že by vévoda nebyl hrubý!“ vykřikla její matka, očividně zděšená, že Daphne takové slovo vůbec použila v jeho přítomnosti. „O čem to mluvíš? Proč by měl být hrubý?“

„Jde o cenu těch květin,“ poznamenal Simon. „Daphne si myslí, že bych vám ji neměl říkat.“

„Prozradíte mi ji později,“ zašeptala vikomtka koutkem úst, „až nebude poslouchat.“ Pak zamířila zpátky k zelené damaškové pohovce, kde Daphne ještě před třemi vteřinami seděla se svými nápadníky.

„Pojďte za mnou,“ vybídla Simona vikomtka. „Daphne, co kdybyste se s vévodou posadili tady?“

„Myslíš tam, kde ještě před chvílí seděli lord Railmont a pan Crane?“ zeptala se Daphne nevinně.

„Přesně,“ odpověděla její matka tónem, který k Simonově obdivu neobsahoval ani náznak sarkasmu. „Krom toho, pan Crane říkal, že ve tři musí navštívit svou matku v Gunter.“

Daphne mrkla na hodiny. Jsou teprve dvě, mami.“

„Dopravní ruch,“ ohrnula Violet nos, „je v dnešní době příšerný. Po ulicích jezdí příliš mnoho koní.“

„Nesluší se,“ připojil se k ní Simon v duchu rozhovoru, „aby nechal matku čekat.“

„Moje slova, milosti.“ Violet se rozzářila. „Můžete si být jistý, že stejný názor jsem vštípila i svým dětem.“

„A pro případ, že byste si jistý nebyl,“ doplnila Daphne s úsměvem, „to ochotně dosvědčím.“

Violet se jen usmála. Jestli to někdo ví, jsi to určitě ty, Daphne. Teď, pokud mě omluvíte, mám ještě nějakou práci. Ach pane Crane! Pane Crane! Vaše matka by mi v životě neodpustila, kdybych vás včas nevyprovodila.“ Odběhla, vzala nešťastného pana Crana za ruku a táhla ho ke dveřím, přičemž mu sotva poskytla čas, aby se rozloučil.

Daphne se s pobaveným výrazem obrátila k Simonovi. „Nemůžu se úplně rozhodnout, jestli byla velmi zdvořilá, nebo dokonale hrubá.“

„Co třeba dokonale zdvořilá?“ nadhodil Simon uhlazeně.

Zavrtěla hlavou. „To rozhodně ne.“

„Existuje samozřejmě i druhá možnost“

„Velmi hrubá?“ Daphne se zakřeněním sledovala, jak matka vzala lorda Railmonta kolem pasu, nasměrovala ho k Daphne, aby se s ní mohl kývnutým rozloučit, a odvedla z místnosti. Vzápětí kupodivu zamumlal své sbohem i zbývající nápadník a následoval jejich příkladu.

„Pozoruhodně schopná, co?“ zamumlala Daphne.

„Vaše matka? Je obdivuhodná.“

„Pochopitelně se vrátí.“

„Škoda. Myslel jsem si, že mi vás tu nechala napospas.“

Daphne se zasmála. „Nevím, jak vás někdo může považovat za floutka. Máte jedinečný smysl pro humor.“

„A to jsme si my floutci mysleli, jak nejsme zábavní.“

„Humor flamendrů,“ prohlásila Daphne, „je ve své podstatě krutý.“

Její poznámka ho překvapila. Pozorně si ji prohlížel a pátral v jejích hnědých očích, aniž věděl, co v nich vlastně hledá. Její zorničky obklopoval úzký proužek, sytě zelený jako mech. Uvědomil si, že si toho v denním světle vůbec nevšiml.

„Vaše milosti?“ vytrhl ho Daphnin tichý hlas z omámení.

Zamrkal. „Omlouvám se.“

„Vypadalo to, že jste tisíc mil daleko,“ poznamenala se svraštěným obočím.

„Kdysi jsem byl tisíc mil daleko.“ Bojoval s nutkáním znovu se jí zadívat do očí. „Tohle je ale něco docela jiného.“

Daphne se tiše a melodicky zasmála. „Opravdu? Já nikdy nebyla za hranicemi Lancashiru. Musím vám připadat jako venkovanka.“

Mávl nad její poznámkou rukou. „Promiňte mi prosím moje zasnění. Myslím, že jsme mluvili o mém nedostatku humoru.“

„Vůbec ne, a vy to dobře víte.“ Založila si ruce v bok. „Zrovna jsem vám říkala, že máte mnohem lepší smysl pro humor než obyčejní floutci.“

Nadzvedl povýšeně obočí. „Ani své bratry byste mezi ně nezařadila?“

„Oni si jen myslí, že tam patří,“ opravila ho. „V tom je velký rozdíl.“

Simon si odfrkl. „Pokud Anthony není floutek, lituju ženu, která pozná, kdo je doopravdy.“

„Nejde jen o svádění zástupu žen,“ prohlásila Daphne lehkovážně. Jestli se nějaký mužský nezmůže na víc než vsunout jazyk do ženských úst a líbat“

Simon cítil, jak se mu stáhlo hrdlo, ale přesto se mu podařilo ze sebe vypravit: „Neměla byste mluvit o takových věcech.“

Pokrčila rameny.

„Vůbec byste o nich neměla vědět,“ dodal chraplavě.

„Mám čtyři bratry,“ řekla na způsob vysvětlení. „Vlastně spíš tři. Gregory je moc mladý, aby se počítal.“

„Někdo by jim měl domluvit, aby si ve vaší blízkosti dávali pozor na jazyk.“

Znovu pokrčila ramenem, tentokrát jen jedním. „V polovině případů si ani nevšimnou, že tam jsem.“

To Simon nedokázal pochopit.

„Mám ale dojem, že jsme se odchýlili od původního tématu,“ pokračovala. „Chtěla jsem říct, že floutkovský humor vychází z krutosti. Takový člověk potřebuje oběť, protože se neumí smát sám sobě. Vy, vaše milosti, se ale umíte povznést nad ironické poznámky namířené proti vlastní osobě.“

„Vlastně nevím, jestli vám mám poděkovat nebo vás uškrtit.“

„Uškrtit? Proboha proč?“ Znovu se zasmála tím sytým, hrdelním zvukem, který Simon cítil hluboko ve vnitřnostech.

Pomalu vydechl, aby si zklidnil pulz. Jinak by se těžko zodpovídal z následků.

Daphne se na něj s úsměvem dívala. Široká ústa působila dojmem, že k úsměvu nemají nikdy daleko.

„Z obecného principu,“ zavrčel.

„Z jakého?“

„Z obecného principu mužů.“

Váhavě nadzvedla obočí. „Který je protikladný k obecnému principu žen?“

Simon se rozhlédl. „Kde je váš bratr? Jste příliš prostořeká. Někdo by si vás měl vzít na starost.“

Jsem si jistá, že Anthonyho si ještě užijete až až. Vlastně mě dost překvapuje, že se ještě neukázal. Včera v noci se hrozně vztekal. Musela jsem vyslechnout hodinovou přednášku na téma vašich omylů a hříchů.“

„Hříchy byly skoro určitě zveličené.“

„A omyly?“

„Ty byly nejspíš pravdivé,“ přiznal Simon zaraženě.

Svou poznámkou si vysloužil další Daphnin úsměv. „Ať už je to tak či onak, bratr si myslí, že máte něco za lubem.“

Já mám něco za lubem.“

S povzdechem zaklonila hlavu a obrátila oči v sloup. „Myslí si, že se chystáte udělat něco hanebného.“

„Rád bych udělal něco hanebného,“ zamumlal.

„Co by to mělo být?“

„Nic.“

Zamračila se. „Myslím, že bychom Anthonymu měli prozradit náš plán.“

„Proč?“

Daphne si vzpomněla na hodinový křížový výslech, který včera večer podstoupila, a utrousila: „To brzy zjistíte.“

Simon nadzvedl obočí. „Moje drahá Daphne…“

Překvapeně pootevřela rty.

„Snad mě nechcete nutit, abych vám říkal slečno Bridgertonová?“ Dramaticky si povzdychl. „Po tom všem, co jsme spolu prožili.“

„Neprožili jsme nic, ale dobrá, myslím, že i přesto mi můžete říkat Daphne.“

„Skvělé.“ Blahosklonně přikývl. „Vy mě můžete oslovovat ‚vaše milosti‘.“

Plácla ho přes ruku.

„Tak dobře,“ zkřivil koutky úst. „Simon, když to tedy musí být.“

„To tedy musí,“ prohlásila Daphne a obrátila oči ke stropu. „Samozřejmě že musí.“

Naklonil se k ní a v hloubce světlých očí mu zajiskřilo. „Musí?“ opakoval. „To by mě nemělo nechat klidným.“

Daphne se zmocnil pocit, že Simon mluví o něčem mnohem důvěrnějším než pouze o křestním jméně. Pocítila zvláštní vlnu horka a mimoděk couvla. „Ty květiny jsou překrásné,“ vyhrkla.

Lhostejně na ně pohlédl a otáčel zápěstím. „Hmm, možná.“

„Moc se mi líbí.“

„Nejsou pro vás.“

Daphne zalapala po dechu.

Simon se zazubil. Jsou pro vaši matku.“

Překvapeně otevřela ústa. „Vážně jste chytrý chlap. Rozhodně si ji tím omotáte kolem prstu. Ale mohlo by se to i obrátit proti vám.“

Nadzvedl obočí. „Vážně?“

„Určitě. Bude mnohem odhodlanější dotáhnout vás k oltáři. Na večírcích budete stejně obléhaný, jako bychom tenhle plán nevymysleli.“

„Nesmysl,“ ušklíbl se. „Bez něj bych musel snášet pozornost spousty ctižádostivých matek. Takhle budu čelit jen jediné.“

Její houževnatost váš možná překvapí,“ utrousila Daphne. Pak se otočila a pohlédla k pootevřeným dveřím. „Opravdu se jí musíte líbit. Nechala nás o samotě mnohem déle, než se sluší.“

Simon se zamyslel, pak se k ní naklonil a zašeptal: „Nemůže poslouchat za dveřmi?“

Daphne zavrtěla hlavou. „Ne, slyšeli bychom, jak jí na chodbě klapou boty.“

Cosi na té představě ho přinutilo k úsměvu a Daphne se k němu připojila. „Než se vrátí, měla bych vám vlastně poděkovat.“

„Opravdu? Za co?“

„Váš plán má úspěch. Aspoň pro mě. Všiml jste si, kolik se tu ráno vystřídalo nápadníků?“

Zkřížil paže, takže mu tulipány visely po straně dolů. „Všiml.“

„Je to úžasné. Ještě nikdy jsem neměla za jediné odpoledne tolik návštěv. Matka skoro pukla pýchou. Zářil dokonce i Humboldt, náš majordomus. V životě jsem ho neviděla tak usměvavého. Jé, podívejte, kape z vás voda.“ Sklonila se, aby upravila květiny, a předloktím zavadila o přední část jeho kabátu. Okamžitě uskočila zpátky a tváře se jí rozhořely.

„Kdybych jen věděl, co se vám honí v hlavě,“ poznamenal Simon a tázavě nadzvedl obočí.

Právě v tu chvíli vplula Violet do salonku. „Moc se omlouvám, že jsem vás tu nechala tak dlouho samotné, ale kůň pana Crana ztratil podkovu, takže jsem ho musela doprovodit do stájí a najít podkoního, aby to dal do pořádku.“

Za celá léta, která spolu prožily což, jak si Daphne jízlivě pomyslela, přirozeně tvořilo celý její život nikdy neviděla, že by matka strčila nohu do stájí.

Jste opravdu vynikající hostitelka,“ prohlásil Simon a podal jí kytici. „Tohle je pro vás.“

„Pro mě?“ Violet překvapeně otevřela ústa a ze rtů jí unikl zvláštní udýchaný zvuk. „Opravdu? Já přece“

Pohlédla na Daphne, pak na Simona a potom se konečně vrátila zpátky k dceři. Jste si jistý?“

„Naprosto.“

Violet chvatně zamrkala a Daphne si všimla, že se jí v očích objevily slzy. Nikdo jí nikdy nedal květiny, uvědomila si. Přinejmenším od té doby, co před deseti lety otec zemřel. Violet pro ně byla pouze matka, Daphne zapomněla, že je také žena.

„Nevím, co říct,“ popotáhla Violet.

„Stačí děkuju,“ zašeptala jí Daphne do ucha vlídným hlasem a usmála se.

„Jsi hrozná, Daff.“ Violet ji plácla přes ruku. Vypadala mnohem mladší, než si Daphne kdy pamatovala. „A vám moc děkuju, vaše milosti. Jsou to nádherné květiny, ale to pozorné gesto mě těší ještě víc. Na tenhle okamžik do smrti nezapomenu.“

Zdálo se, že se Simon chystá něco říct, ale nakonec se jen usmál a sklonil hlavu.

Daphne pohlédla na matku. Z jejích chrpově modrých očí četla nepochybnou radost a zahanbeně si uvědomila, že žádné z jejích dětí se k ní nikdy nechovalo tak ohleduplně jako muž, který teď stál vedle ní.

Vévoda z Hastingsu. Daphne na místě pochopila, že by byla blázen, kdyby se do něj nezamilovala. Samozřejmě by bylo pěkné, kdyby ten postoj opětoval.

„Chceš, mami, abych přinesla vázu?“ zeptala se.

„Co?“ Violet stále blaženě čichala ke květinám, takže neměla čas věnovat dceři pozornost.

„Ach ano, jistě. Požádej Humboldta o tu křišťálovou po babičce.“

Daphne věnovala Simonovi vděčný úsměv a zamířila ke dveřím. Udělala však sotva dva kroky, když se ve dveřích zhmotnila obrovská a hrozivě vyhlížející postava jejího nejstaršího bratra.

„Daphne,“ zavrčel Anthony, „právě tebe hledám.“

Daphne usoudila, že nejlepší strategií bude jeho náladu ignorovat. „Hned se vrátím, Anthony,“ odpověděla líbezně. „Matka mě poprosila, abych došla pro vázu. Hastings jí přinesl květiny.“

„Hastings je tady?“ Anthony pohlédl na dvojici stojící uprostřed místnosti. „Co tu děláš, Hastingsi?“

„Přišel jsem za tvojí sestrou.“

Anthony se protáhl kolem Daphne a vkročil do místnosti. Vypadal jako bouřkový mrak.

„Nedovolil jsem ti, aby ses mojí sestře dvořil,“ zvýšil hlas.

„Já ano,“ namítla Violet. Přistrčila květiny před Anthonyho obličej a vrtěla jimi tak, jako by mu chtěla poprášit nos co největším množstvím pylu. „Nejsou nádherné?“

Anthony kýchl a odstrčil je stranou. „Mami, teď mluvím s vévodou.“

Violet se obrátila k Simonovi. „Chcete si povídat s mým synem?“

„Nijak zvlášť.“

„Pak tedy, Anthony, zmlkni.“

Daphne si přitiskla ruku před ústa, ale zachichotání jí přesto uniklo ze rtů.

„Ty!“ bodl Anthony prstem jejím směrem, „buď zticha.“

„Možná bych měla přinést tu vázu,“ váhala Daphne.

„A nechat mě tu na milost a nemilost svému bratrovi?“ poznamenal Simon mírným hlasem.

„To snad ne.“

Daphne nadzvedla obočí. „Chcete naznačit, že se mu bojíte postavit?“

„Nic takového. Jen že by to měl být váš problém, ne můj“

„O co tu ksakru jde?“ zahřměl Anthony.

„Anthony!“ okřikla ho Violet. „Nedovolím, aby ses v mém přijímacím pokoji vyjadřoval tak nevhodně.“

Daphne se ušklíbla.

Simon pouze zvedl hlavu a zvědavě si Anthonyho měřil. Ten se na něj zamračil a pak se obrátil k matce. „Máš nějaké tušení, co se tu děje?“

„Jistě že ano,“ odpověděla Violet. „Vévoda přišel za tvojí sestrou.“

„A přinesl jsem tvé matce květiny,“ dodal Simon vstřícně.

Anthony se dlouze zadíval na jeho nos. Simon měl dojem, že si Anthony představuje, jak ho do něj co nejlíp praštit.

Pak Anthony pohodil hlavou zpátky k matce. „Znáš jeho pověst?“

„Napravení ničemové bývají ti nejlepší manželé,“ odpověděla Violet.

„To je hloupost, a ty to víš.“

„On stejně není opravdový ničema,“ připojila se Daphne.

Anthony po ní vrhl tak komicky nenávistný pohled, že se Simon téměř rozesmál. Podařilo se mu ovládnout, především proto, že si byl poměrně jistý, že jakýkoli náznak humoru by přiměl Anthonyho pěst, aby prohrála bitvu s rozumem, a Simonův obličej by byl její první obětí.

„To nemůžeš vědět,“ namítl Anthony hlubokým hlasem, jenž se třásl potlačovaným vztekem.

„Nevíš, co prováděl.“

Jsem si jistá, že nic horšího než ty,“ odrazila ho Violet.

„Přesně tak!“ zaburácel Anthony. „Proboha, vím přesně, co se mu právě teď honí v hlavě, a nemá to nic společného s poezií ani růžemi.“

Simon si představil Daphne ležící na lůžku růžových okvětních plátků. „No, s růžemi možná,“ zamumlal.

„Zabiju ho,“ zavrčel Anthony.

„Tyhle tulipány,“ poznamenala Violet upjatě, „jsou bezpochyby z Holandska. A ty, Anthony, se ovládej. Tvoje chování je velice nepatřičné.“

„Není hodný ani toho, aby lízal Daphne boty.“

Simonovi se v hlavě vyrojily další erotické představy, v nichž tentokrát lízal její prsty na noze. Usoudil, že bude lepší mlčet. Navíc se rozhodl, že nedovolí, aby se jeho myšlenky ubíraly podobným směrem. Daphne je proboha Anthonyho sestra. Nemůže ji svést.

„Odmítám poslouchat další pohrdavé poznámky o Jeho milosti,“ prohlásila Violet důrazně, „a tím to končí.“

„Ale“

„Nelíbí se mi tvůj tón, Anthony!“

Simon měl pocit, že Daphne potlačila úšklebek, a lámal si hlavu, co ji tak pobavilo.

„Nevím, jestli tě to potěší,“ promluvil Anthony nesnesitelně klidným tónem, „ale rád bych si promluvil s jeho milostí mezi čtyřma očima.“

„Tentokrát už jdu opravdu pro tu vázu,“ oznámila Daphne a zmizela z místnosti.

Violet zkřížila paže a obrátila se k Anthonymu. „Nedovolím, abys urážel hosty v mém domě.“

„Dávám ti slovo,“ odpověděl, „že na něj nevztáhnu ruku.“

Poněvadž si Simon na matku nepamatoval, tahle výměna názorů ho fascinovala. Bridgertonův dům byl, technicky vzato, dům Anthonyho, ne jeho matky. Simona zaujalo, že na to Anthony neupozornil. „To je v pořádku, lady Bridgertonová,“ ujistil ji. Jsem přesvědčený, že si s Anthonym máme hodně co povídat.“

Anthony přimhouřil oči. „To si piš.“

„Tak dobře,“ připustila Violet. „Stejně si uděláte, co budete chtít, ať řeknu cokoli. Ale odsud se nehnu.“ Uvelebila se na pohovku. Je to můj přijímací salon a líbí se mi tu. Jestli vy dva chcete pokračovat v tomhle hloupém rozhovoru, můžete to udělat někde jinde.“

Simon překvapeně zamrkal. Na Daphnině matce bylo očividně víc, než se dalo vidět na první pohled.

Anthony trhl hlavou ke dveřím a Simon ho následoval na chodbu.

„Moje pracovna je tímhle směrem,“ utrousil Anthony.

„Ty tady máš pracovnu?“

„Jsem hlava rodiny.“

„Ovšem,“ připustil Simon, „ale nebydlíš tu.“

Anthony se odmlčel a zadíval se na Simona. „Tvojí pozornosti jistě neuniklo, že postavení hlavy rodiny s sebou nese velkou zodpovědnost.“

Simon mu pohled vrátil. „Myslíš Daphne?“

„Přesně tak.“

„Pokud si vzpomínám,“ připomněl mu Simon, „začátkem týdne jsi tvrdil, že nás chceš představit.“

„To bylo ještě předtím, než jsem tušil, že se o ni budeš zajímat!“

Simon mlčel, dokud za ním Anthony nezavřel dveře pracovny. „Proč si myslíš,“ zeptal se tiše, „že bych se o ni neměl zajímat?“

„Kromě toho, žes přísahal, že se nikdy neoženíš?“ protáhl Anthony.

Je nepříjemně bystrý, uvědomil si Simon rozladěně. Takovou pohotovost neměl rád. „Samozřejmě,“ vyštěkl.

Anthony několikrát zamrkal. „Nikdo se o Daphne nezajímá. Přinejmenším nikdo, u koho by nás to těšilo.“

Simon zkřížil paže a opřel se zády o stěnu. „Neceníš si jí nějak vysoko?“

Než stačil otázku dokončit, Anthony ho chytil za krk. „Neodvažuj se urážet mou sestru.“

Simon se ale na svých cestách naučil jisté dávce sebeobrany a trvalo mu jen dvě vteřiny, než jejich pozice vyměnil. „Neurážím tvou sestru,“ zasyčel nenávistně. „Urážím tebe.“

Z Anthonyho hrdla se vydraly zvláštní bublající zvuky, takže ho Simon pustil a utrousil:

„Náhodou,“ otřel si jednu ruku o druhou, „Daphne mi vysvětlila, proč nepřitahuje žádné vhodné nápadníky.“

„Cože?“ ušklíbl se Anthony.

„Osobně jsem si myslel, že to hodně souvisí s tvými opičími způsoby i chováním tvých bratrů, ale řekla mi, že pravda je jinde. Celý Londýn se prý na ni dívá jako na kamarádku a nikdo v ní nevidí romantickou hrdinku.“

Anthony dlouze mlčel, než zabručel: „Hmm.“ Pak, po další pauze, zamyšleně dodal: „Nejspíš má pravdu.“

Simon neřekl nic, jen pozoroval svého přítele, který vypadal, že si to všechno rovná v hlavě. Nakonec Anthony prohlásil: „Nelíbí se mi, jak kolem ní čenicháš.“

„Proboha, mluvíš o mně jako o psu.“

Anthony zkřížil paže. „Nezapomeň, že když jsme vyšli z Oxfordu, byli jsme v jedné partě. Vím přesně, cos vyváděl.“

„Pro lásku boží, Anthony, bylo nám dvacet! V tom věku jsou všichni muži pitomci. Kromě toho mě znáš zatraceně dobře, abys v v“

Simon cítil, jak mu začíná váznout jazyk. Předstíral zakašlání, aby to zakryl. Sakra. Poslední dobou se to stávalo zřídka, vždycky ve chvílích, kdy byl rozrušený nebo vzteklý. Jakmile přestal ovládat emoce, ztratil kontrolu i nad svou řečí. Bylo to velmi prosté. A bohužel, podobné epizody ho rozrušily i rozzuřily zároveň, což se okamžitě projevilo. Byl to stále začarovaný kruh.

Anthony na něj zmateně zíral. „Není ti nic?“

Simon zavrtěl hlavou. Jen mi zaskočilo,“ zalhal.

„Mám poslat pro čaj?“

Simon znovu přikývl. Vlastně čaj nechtěl, ale připadalo mu, že je to jedna z věcí, o kterou člověk žádá, pokud mu opravdu zaskočí.

Anthony zatáhl za šňůru zvonku a pak se obrátil zpátky k Simonovi. „Cos to povídal?“

Simon polkl a doufal, že mu to gesto pomůže potlačit hněv. Jen jsem ti chtěl připomenout, že víš líp než kdokoli jiný, že nejmíň polovinu své pověsti jsem si nezasloužil.“

„To jo, ale byl jsem při té druhé polovině, a i když mi tvoje občasné společenské styky s Daphne nevadí, nechci, aby ses jí dvořil.“

Simon na svého přítele nebo přinejmenším muže, o němž si myslel, že je jeho přítel nevěřícně zíral. „Opravdu si myslíš, že tvou sestru svedu?“

„Nevím, co si mám myslet. Vím, že se nehodláš ženit. Vím, že Daphne to chce.“ Anthony pokrčil rameny. „To mi zcela upřímně stačí na to, abych vás dva držel na opačné straně tanečního parketu.“

Simon dlouze vydechl. I když ho Anthonyho postoj popuzoval, považoval ho za pochopitelný, a ve skutečnosti dokonce chvályhodný. Koneckonců, jednal jen v nejlepším zájmu své sestry. Simon si jen těžko uměl představit, že by zodpovídal za něčí bezpečí, ale předpokládal, že kdyby měl sestru, také by měl na její ctitele vysoké nároky.

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře.

„Vstupte!“ zvolal Anthony.

Místo služebné s čajem vklouzla do místnosti Daphne. „Matka mě varovala, že jste v protivné náladě a měla bych vás nechat o samotě, ale chtěla jsem se ujistit, že se vzájemně nezabijete.“

„Ne,“ utrousil Anthony s pochmurným úsměvem, „jen trochu přiškrtíme.“

Daphne nehnula ani brvou. „Kdo koho přiškrtil?“

„Já jeho,“ odpověděl její bratr, „a on mi tu poctu potom vrátil.“

„Aha,“ protáhla. „Mrzí mě, že jsem tu estrádu zmeškala.“

Simon nedokázal potlačit úsměv. „Daff,“ začal.

Anthony se prudce otočil. „Ty jí říkáš Daff?“ Rychle obrátil hlavu zpátky k Daphne. „Dovolilas mu, aby tě oslovoval křestním jménem?“

„Samozřejmě.“

„Ale“

„Myslím,“ přerušil ho Simon, „že musíme s pravdou ven.“

Daphne zasmušile přikývla. „Nejspíš máte pravdu. Jestli si vzpomínáte, říkala jsem vám to.“

Ještě že jste mi to připomněla,“ zamumlal Simon.

Usmála se. „Neodolala jsem. Koneckonců, se čtyřmi bratry se člověk musí umět chopit okamžiku, kdy může prohlásit: Říkala jsem to.“

Simon pohlédl z jednoho sourozence na druhého. „Nevím, s kterým z vás dvou soucítím víc.“

„Co se to tu ksakru děje?“ zamračil se Anthony a pak jakoby mimochodem dodal: „A pokud se nemůžeš rozhodnout, lituj mě. Jsem mnohem laskavější bratr, než ona je sestra.“

„To není pravda!“

Simon ignoroval jejich hádku a zaměřil se na Anthonyho. „Chceš vážně vědět, co se tu děje? Tak poslouchej…“

7. kapitola

Muži jsou ovce. Kam jde jedna, zbytek ji brzy následuje.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 30. DUBNA 1813

Celkem vzato, přemítala Daphne, Anthony to přijal poměrně klidně. Než Simon skončil s vysvětlováním plánu, (musela uznat, že s častými přerušeními z její strany), skočil mu Anthony do řeči pouze sedmkrát. Teprve když ho požádala, aby držel jazyk za zuby, dokud Simon neskončí, odměřeně přikývl, zkřížil paže a zavřel ústa. Jeho podmračený výraz by sice stačil na to, aby setřásl omítku ze zdí, ale jinak dostál slovu a mlčel. Až do chvíle, kdy Simon zakončil: „A to je všechno.“

Rozhostilo se ticho. Mrtvé ticho. Plných deset vteřin naprostého ticha, přestože by Daphne přísahala, že slyšela, jak se jí oči pohybují v očních důlcích, když pohledem přeskakovala z Anthonyho na Simona a zpátky. A pak Anthony konečně promluvil: „Zešíleli jste?“

„Myslela jsem si, že takhle zareaguje,“ zamumlala Daphne.

„Jste oba dva úplní a naprostí blázni?“ Anthonyho hlas nabral na síle. „Nevím, kdo z vás je větší.“

„Pst!“ zasyčela Daphne. Ještě tě uslyší matka.“

„Matka by zemřela na selhání srdce, kdyby věděla, na co si tu hrajete,“ odsekl Anthony, tentokrát mírnějším tónem.

„Ale nedozví se to, viď?“ opáčila Daphne.

„Ne,“ odpověděl Anthony s bradou vyčnívající dopředu, „protože vaše intriky právě skončily.“

Daphne zkřížila paže. „Nemůžeš mě nijak zastavit.“

Anthony trhl hlavou k Simonovi. „Můžu ho zabít.“

„Nebuď směšný.“

„K soubojům dochází i kvůli větším malichernostem.“

„Jen mezi hlupáky!“

„Pokud jde o něj, nic proti tomu oslovení nemám.“

„Jestli vás můžu přerušit,“ vložil se Simon do řeči, ale bez úspěchu.

„Je to tvůj nejlepší přítel!“ namítla Daphne.

„Už,“ Anthony na tu slabiku položil veškerý důraz, „ne.“

Daphne se rozmrzele otočila k Simonovi. „Nechcete taky něco říct?“

Pobaveně zvlnil rty. „A kdy dostanu šanci?“

Anthony se k němu obrátil. „Chci, abys okamžitě vypadl z našeho domu.“

„Aniž se můžu obhájit?“

„Je to i můj dům,“ bránila se Daphne vášnivě, „a já chci, aby tu zůstal.“

Anthony zabodl do sestry planoucí pohled a vztek čišel z každého napjatého svalu jeho těla. „Dobře, dávám vám dvě minuty, abyste předložili důvody. Víc ne.“

Daphne váhavě pohlédla na Simona a přemítala, jestli se těch dvou minut nechce chopit sám. Ale jen pokrčil rameny. „Pusťte se do toho. Je to váš bratr.“

Zhluboka se nadechla, bezděky si založila ruce v bok a spustila: „Nejdřív tě musím upozornit, že z téhle dohody mám mnohem větší prospěch než vévoda. Tvrdí, že mě potřebuje, aby si udržel ostatní ženy“

„A jejich matky,“ doplnil Simon.

„a jejich matky od těla. Ale pokud mám být upřímná,“ Daphne sklouzla pohledem k Simonovi, „myslím, že se mýlí. Ženské ho nepřestanou pronásledovat jen kvůli představě, že cítí sympatie k jiné mladé dámě zvlášť pokud jde o mě.“

„Co je na tobě špatného?“ zamračil se Anthony.

Daphne se pustila do vysvětlování, ale pak zachytila mezi oběma muži zvláštní pohled. „Co se děje?“

„Nic,“ zamumlal Anthony trochu zaraženě.

„Už jsem se vašemu bratrovi zmínil o teorii, proč nemáte víc nápadníků,“ objasňoval Simon tiše.

„Aha.“ Daphne sevřela rty a uvažovala, jestli se má cítit pohoršené. „Hmm, mohl na to přijít sám.“

Simon ze sebe vydal zvláštní zvuk, který připomínal smích.

Daphne upřela na oba muže ostrý pohled. Jen doufám, že se tyhle prostoje do mých dvou minut nezapočítávají.“

Simon pokrčil rameny. „To on tu měří čas.“

Anthony se držel hrany stolu, pravděpodobně proto, aby neskočil Simonovi po krku. „A on,“ zabručel výhružně, „proletí zavřeným oknem, jestli nesklapne.“

„Vždycky jsem měla podezření, že chlapi jsou tupci,“ utrousila Daphne, „ale až do dneška jsem si nebyla úplně jistá.“

Simon se zazubil.

„Když odečtu tuhle výměnu názorů,“ odsekl Anthony a vrhl další vražedný pohled Simonovým směrem, „zbývá ti minuta a půl.“

„Fajn,“ vyštěkla. „Pak tenhle rozhovor zredukuju do jediného faktu. Dnes za mnou přišlo šest nápadníků. Šest! Vzpomínáš si, kdy k tomu došlo naposledy?“

Anthony na ni jen prázdně zíral.

„Já ne,“ pokračovala Daphne energicky. „Protože se to nikdy nestalo. Šest mužských vypochodovalo po našich schodech, zaklepalo na naše dveře a předalo Humboldtovi navštívenky. Šest mužů mi doneslo květiny, povídalo si se mnou, a jeden mi dokonce recitoval básně.“

Simon sebou trhl.

„A víš proč?“ varovně zvedla hlas. „Víš?“

Anthony se moudře zdržel komentáře.

„Jen kvůli tomu, že on“ bodla ukazováčkem směrem k Simonovi, „byl tak laskavý a včera večer na plese lady Danburyové předstíral, že o mě má zájem.“

Simon, který se líně opíral o okraj stolu, se prudce napřímil. „Takhle bych to zrovna neformuloval,“ prohodil rychle.

Obrátila k němu pozoruhodně klidné oči. „A jak byste to formuloval?“

„Já“ Víc ze sebe vypravit nestačil, protože dodala: „Můžu vás oba ujistit, že dřív by si mě ti muži ani nevšimli.“

„Pokud jsou tak krátkozrací,“ poznamenal Simon tiše, „proč máte zájem o jejich přízeň?“

Mlčky couvla. Simon měl nepříjemný dojem, že řekl něco velmi nevhodného, ale nebyl si jistý, dokud neviděl, jak rychle zamrkala.

Zatraceně.

Pak si otřela jedno oko. Zakašlala, aby ten pohyb zamaskovala předstíráním, že si zakrývá ústa, ale Simon se najednou cítil jako ten nejhorší padouch.

„Podívej se, cos udělal,“ vyštěkl Anthony. Konejšivě jí položil ruku na paži a zabodl do Simona planoucí pohled. „Nevšímej si ho, Daphne. Je to osel.“

„Možná,“ posmrkávala, „ale inteligentní osel.“

Anthony otevřel ústa.

Šlehla po něm podrážděným pohledem. „Jestli jsi nechtěl, abych to zopakovala, neměls to říkat.“

Anthony si unaveně povzdychl. „Opravdu tu dnes odpoledne bylo šest nápadníků?“

Přikývla. „Sedm, včetně Hastingse.“

„A,“ zeptal se opatrně, „byl mezi nimi nějaký, o kterého bys měla zájem?“

Simon si uvědomil, že si mimoděk zarývá prsty do stehna, a donutil se zvednout ruku ke stolu.

Daphne znovu přikývla. „Se všemi jsem už kdysi vycházela přátelsky. Než s tím ale Hastings začal, nikdo ve mně neviděl kandidátku na romantický vztah. Jestli dostanu příležitost, možná bych k některému z nich mohla pocítit náklonnost.“

„Ale „ Simon rychle zaklapl ústa.

„Ale co?“ zeptala se Daphne a pak se k němu zvědavě obrátila.

Chtěl říct, že pokud si všimli Daphnina kouzla jen proto, že o ni projevil zájem vévoda, jsou to idioti, a tudíž by ji nemělo vůbec napadnout, že by se za ně provdala. Ale vzhledem k tomu, že to byl původně jeho argument, připadalo mu, že by byl sám proti sobě, kdyby se o tom zmínil.

„Nic,“ prohlásil nakonec a mávl rukou, „zapomeňte na to. Není to důležité.“

Daphne ho chvíli pozorovala, jako by čekala, že si to ještě rozmyslí, ale pak se obrátila zpátky k bratrovi. „Takže už připouštíš, že je to rozumný plán?“

„Tak bych ho nazval pouze s vypětím vší fantazie, ale,“ zdálo se, že to Anthonyho bolí přiznat, „už chápu, že v tom možná vidíš určité výhody.“

„Anthony, musím si někoho najít. Kromě toho, že mě matka trápí k smrti, chci manžela. Chci se vdát a mít vlastní rodinu. Toužím po tom víc, než si dokážeš představit. Zatím mě ale nikdo přijatelný o ruku nepožádal.“

„Simon netušil, jak by Anthony mohl odolat vroucí prosbě v jejích tmavých očích. A ten, samozřejmě, rezignoval a vyčerpaně zasténal. „Tak dobře,“ zavřel oči, jako by nemohl uvěřit tomu, co právě říká, „jestli musím, budu s tím souhlasit.“

Daphne vyskočila a objala ho. „Ach Anthony, věděla jsem, že jsi ten nejlepší bratr na světě.“ Políbila ho na tvář. Jen občas uděláš chybu.“

Anthony stočil oči k nebi a pak se zaměřil na Simona. „Vidíš, čemu všemu musím čelit?“ potřásl hlavou. Jeho hlas byl podbarvený tónem, který mezi sebou používali obléhaní muži.

Simon se v duchu uchechtl a přemítal, kdy se z nenáviděného svůdce stal opět dobrým přítelem.

„Ale,“ prohlásil Anthony nahlas, čímž přiměl Daphne kousek couvnout, „mám jisté podmínky.“

Daphne mlčela. Pouze zamrkala a čekala, až bude bratr pokračovat.

„Za prvé se to nedostane za zdi téhle místnosti.“

„Dobře,“ souhlasila rychle.

Anthony významně pohlédl na Simona.

„Samozřejmě,“ přikývl Simon.

„Matku by zdrtilo, kdyby se dozvěděla pravdu.“

„Vlastně,“ zamumlal Simon, „spíš si myslím, že by tleskala naší vynalézavosti, ale protože ji znáš déle, skláním se před tvým úsudkem.“

Anthony po něm šlehl ledovým pohledem. „Za druhé, za žádných okolností spolu nebudete o samotě. Nikdy.“

„To půjde snadno,“ přikývla Daphne, „protože bychom nesměli být sami, ani kdybychom se o sebe ucházeli doopravdy.“

Simon si vybavil jejich krátké setkání na chodbě lady Danburyové a zamrzelo ho, že už mu žádnou další soukromou chvilku s Daphne nedopřejí. Poznal však nedobytnou překážku na první pohled, zvlášť když se jmenovala Anthony Bridgerton. Přikývl a souhlasně zabručel.

„Za třetí“

Ještě za třetí?“ zeptala se Daphne.

„Bylo by i za třicáté, kdybych to uznal za vhodné,“ zavrčel Anthony.

„Dobře,“ souhlasila ukřivděně. „Pokud myslíš, že je to nutné…“

Na vteřinu Simona napadlo, že by ji Anthony mohl uškrtit.

„Čemu se směješ?“ zamračil se Anthony.

Teprve teď si Simon uvědomil, že se mu nepodařilo potlačit smích. „Ničemu,“ bránil se rychle.

„To je dobře,“ utrousil Anthony, „protože ta třetí podmínka zní: Jestli vás někdy, třeba jen jednou, přistihnu při něčem, co by Daphne kompromitovalo… Jestli tě někdy uvidím, že jí líbáš ruku bez přítomnosti garde, utrhnu ti hlavu.“

Daphne zamrkala. „Nepřeháníš to trochu?“

Anthony upřel příkrý pohled jejím směrem. „Ne.“

„Och.“

„Hastingsi?“

Simonovi nezbylo, než přikývnout.

„Fajn,“ odpověděl Anthony chraplavě. „Takže teď, když máme tu záležitost z krku,“ kývl dosti odměřeně na Simona, „můžeš jít.“

„Anthony!“ vykřikla Daphne.

„Mám to brát tak, že tím rušíš pozvání na dnešní večeři?“ zeptal se Simon.

„Přesně.“

„Ne!“ Daphne do bratra strčila. „Tys Hastingse pozval na večeři? Proč jsi něco neřekl?“

„To bylo před několika dny,“ zavrčel Anthony. „Vlastně před lety.“

„Bylo to v pondělí,“ upřesnil Simon.

„Pak k nám rozhodně musíte přijít,“ prohlásila Daphne důrazně. „Matka bude moc ráda. A ty,“ dloubla do Anthonyho loktem, „přestaň přemýšlet jak ho otrávit.“

Než stačil Anthony odpovědět, Simon mávl rukou. „Nemusíte se o mě bát, Daphne. Zapomínáte, že jsem s ním skoro deset let chodil do školy. Nikdy nepochopil základy chemie.“

„Zabiju ho,“ soptil Anthony tiše, „a to ještě do konce tohohle týdne.“

„To neuděláš,“ namítla Daphne lehkovážně. „Do zítřka na všechno zapomeneš a budeš kouřit doutníky U bílé kočky.“

„Na to nesázej,“ pronesl Anthony zlověstně.

„Samozřejmě že budeš. Taky si to myslíte, Simone?“

Simon si pozorně prohlížel obličej svého nejlepšího přítele a pochopil, že v jeho očích vidí něco nového. Něco vážného. Když před šesti lety opouštěl Anglii, byli oba chlapci. Tehdy si mysleli, že jsou muži. Hráli hazardní hry, stýkali se s děvkami a naparovali se ve společnosti, obklopení oblakem vlastní důležitosti. Teď se ale změnili. Stali se z nich opravdu muži.

Simon tu změnu pocítil během cest. Byl to pomalý proces, utvářený časem, během něhož čelil novým výzvám. Teprve teď mu ale došlo, že i po návratu do Anglie si představoval Anthonyho jako dvaadvacetiletého chlapce.

Svého přítele velmi podcenil, když si neuvědomil, že i on dospěl. Anthony měl na bedrech zodpovědnost, o níž se Simonovi nikdy ani nesnilo. Měl bratry, kterým šel vzorem, a sestry, jež ochraňoval. Simon měl sice vévodství, ale Anthony rodinu.

Byl v tom velký rozdíl a Simon se přistihl, že nemůže přítele kritizovat za jeho přemrštěně ochranitelský postoj a paličaté chování.

„Myslím,“ promluvil pomalu, a konečně tak zodpověděl Daphninu otázku, „že váš bratr i já jsme úplně jiní lidé než před šesti lety. A řekl bych, že to zas není tak špatné.“

O několik hodin později vládl v Bridgertonově domácnosti chaos.

Daphne se převlékla do večerních šatů z tmavě zeleného sametu, o nichž jednou někdo prohlásil, že v nich její oči nevypadají tak úplně hnědé, a právě pobíhala po síni a snažila se najít způsob jak uklidnit matčiny pochodující nervy.

„Nemůžu uvěřit,“ stěžovala si Violet s jednou rukou třepetající se na hrudi, „že mi Anthony zapomněl říct, že pozval vévodu na večeři. Neměla jsem čas něco připravit.“

Daphne mrkla na jídelní lístek v její ruce, který začínal želví polévkou, pokračoval dalšími třemi chody a končil jehněčím a la bechamel (po němž ovšem následoval výběr ze čtyř zákusků).

„Myslím, že si vévoda nebude mít nač stěžovat,“ utěšovala ji hlasem, který se snažila oprostit od sarkasmu.

„V to doufám,“ povzdychla si Violet. „Kdybych ale věděla, že přijde, zajistila bych i hovězí pokrm. Bez něj člověk nemůže přijímat hosty.“

„On ví, že je to neformální večeře.“

Violet po ní vrhla uštěpačný pohled. „Žádná večeře není neformální, když na ni přijde vévoda.“

Daphne si matku zamyšleně prohlížela. Violet si ždímala ruce a skřípala zuby. „Mami, myslím, že vévoda neočekává, že kvůli němu dramaticky změníme plány naší večeře.“

„On možná ne,“ připustila Violet, „ale já ano. Daphne, ve společnosti platí jistá pravidla a očekávání. A abych byla upřímná, nechápu, jak můžeš být tak klidná a lhostejná.“

„Nejsem lhostejná!“

„Rozhodně nevypadáš nervózní.“ Violet si ji podezřívavě měřila. Jak to? Proboha, Daphne, tenhle muž uvažuje o tom, že se s tebou ožení.“

Daphne potlačila zasténání. „Nic takového neřekl, mami.“

„To ani nemusel. Proč by s tebou jinak celou včerejší noc tančil? Kromě tebe poctil jen Penelopu Featheringtonovou a obě víme, že to muselo být ze soucitu.“

„Mám Penelopu ráda, „bránila ji Daphne.

„Já taky,“ odpověděla Violet, „a nemůžu se dočkat, až si její matka uvědomí, že dívka s její pletí nemůže chodit oblečená v mandarinkovém saténu, ale to je vedlejší.“

„Co není vedlejší?“

„Nevím!“ téměř zakvílela Violet.

Daphne potřásla hlavou. „Půjdu za Eloise.“

„Buď tak hodná,“ přikývla Violet, „a přesvědč se, že je Gregory čistý. Nikdy se nemyje za ušima. A Hyacinth proboha, co uděláme s Hyacinth? Hastings nebude u stolu očekávat desetiletou holku.“

„Ale bude,“ ujistila ji Daphne trpělivě. „Anthony mu řekl, že večeříme jako rodina.“

„Většina rodin nedovolí nejmladším dětem, aby s nimi jedly,“ upozornila ji Violet.

„To je jejich problém.“ Daphne konečně podlehla jejímu podráždění a dlouze vydechla. „Mami, mluvila jsem s vévodou. Chápe, že tohle není formální jídlo. A ujistil mě, že se těší na změnu. Sám rodinu nemá, takže nic takového jako rodinná večeře ještě nezažil.“

„Bůh nám pomoz.“ Violet zbledla jako křída.

Je mi jasné,“ vyhrkla Daphne, „na co teď myslíš. Ubezpečuju tě ale, že se nemusíš bát, že by Gregory znovu vyklopil brambory s omáčkou Francesce na židli. Z takového dětinského chování už určitě vyrostl.“

„Udělal to minulý týden!“

„Pak tedy,“ pokračovala Daphne stejným tempem, „se z toho jistě poučil.“

Violet vrhla po dceři pochybovačný pohled.

„Fajn,“ vzdala to Daphne, „tak mu prostě pohrozím smrtí, jestli udělá něco, čím by tě rozhněval.“

„Smrt ho nevyděsí,“ ušklíbla se Violet, „ale mohla bych ho postrašit, že mu prodám koně.“

„Na to ti neskočí.“

„Ne, máš pravdu. Jsem na něj moc měkká.“ Violet se zamračila. „Ale možná mi uvěří, když mu povím, že mu zarazím denní vyjížďky.“

„To by mohlo zabrat,“ souhlasila Daphne.

„Dobře. Půjdu ho trochu usměrnit.“ Violet udělala dva kroky, ale pak se obrátila. „Mít děti je obrovská výzva.“

Daphne se usmála. Věděla, že její matka miluje výzvy.

Violet si tiše odkašlala, aby tak dala najevo vážnější směr rozhovoru. „Doufám, že ta večeře proběhne dobře, Daphne. Mám dojem, že Hastings by se k tobě dokonale hodil.“

„Máš dojem?“ dráždila ji Daphne. „Myslela jsem, že vévodové jsou dobrá partie dokonce i tehdy, když mají dvě hlavy a při řeči chrlí oheň.“ Zasmála se. „Z obou tlam!“

Violet zvlnila koutky úst. „Možná tomu jen těžko uvěříš, Daphne, ale nechci, aby sis vzala jen tak ledaskoho. Možná tě představuju nekonečné řadě mužů, ale jen proto, abys měla co nejvíc nápadníků a mohla si vybrat.“

Violet se melancholicky usmála. Je to můj nejbláhovější sen vidět tě tak šťastnou, jako jsem bývala s tvým otcem.“

Než stačila Daphne odpovědět, zmizela Violet na chodbě. Daphne tam zůstala zamyšleně stát.

Možná ten plán s Hastingsem nebyl zas tak dobrý nápad. Až se jejich předstíraný vztah zhroutí, bude Violet zdrcená. Simon sice říkal, že nechá na Daphne, kdy mu dá košem, ale Daphne začínala uvažovat, jestli by to nebylo lepší obráceně. Sice by ji ponížilo, kdyby ji Simon odmrštil, ale aspoň by se tak vyhnula Violetinu zmatenému refrénu: „Proč?“

Jestli ho Daphne pustí k vodě, bude Violet přesvědčená, že její dceři přeskočilo. A Daphne nezbude než uvažovat, jestli její matka nemá náhodou pravdu.

Simon nebyl na večeři s Bridgertonovými připravený. Byla halasná, se spoustou smíchu a, díkybohu, jen jednou příhodou s létajícím hráškem. (Vypadalo to, jako by hrášek započal svou dráhu na Hyacinthině konci stolu, ale nejmladší Bridgertonová se tvářila tak nevinně, že Simon jen stěží věřil, že tou luštěninou opravdu po bratrovi hodila.)

Naštěstí si Violet letícího hrášku nevšimla, přestože v dokonalém oblouku proplul přímo nad její hlavou.

Daphne, která seděla přímo naproti Simonovi, ho ale určitě zaregistrovala, poněvadž s pozoruhodnou horlivostí zvedla ubrousek k ústům a soudě podle směru, kterým stočila oči, se rozhodně smála.

Simon během jídla mnoho nemluvil. Po pravdě řečeno bylo jednodušší poslouchat Bridgertonovy než se snažit s nimi konverzovat, zvlášť vzhledem k množství nepřátelských pohledů, kterými ho častovali Anthony a Benedict. Simon však seděl u protějšího konce stolu (jistě ne náhodou na Violetině straně), takže je mohl poměrně snadno ignorovat a místo nich si vychutnávat Daphniny kontakty se zbytkem rodiny. Sem tam odpověděl na nějakou otázku a znovu se vrátil k pozici mlčenlivého pozorovatele.

Nakonec Hyacinth, která seděla po Daphnině pravici, se mu zadívala přímo do očí a nadhodila: „Moc toho nenamluvíte, co?“

Violet se zakuckala vínem.

„Vévoda,“ sdělila jí Daphne, „je mnohem zdvořilejší než my, kteří si nepřetržitě skáčeme do řeči a přerušujeme jeden druhého, jako bychom se báli, že nás ostatní neuslyší.“

„Nebojím se, že by mě neslyšeli,“ namítl Gregory.

„Ani já ne,“ poznamenala Violet suše. „Gregory, jez svůj hrášek.“

„Ale Hyacinth“

„Lady Bridgertonová,“ promluvil Simon nahlas, „můžu vás obtěžovat a přidat si ten vynikající hrášek?“

„Ale jistě.“ Violet vyklenula obočí a sjela Gregoryho doutnajícím pohledem. „Všimni si, jak vévoda jí.“

Gregory se sklonil nad svým jídlem.

Zatímco si Simon nabíral na talíř další porci, v duchu se usmál. Byl rád, že se lady Bridgertonová nerozhodla servírovat večeři á la russe. Těžko by se mu podařilo zažehnat hrozící Gregoryho obvinění, že po něm Hyacinth hází hráškem, kdyby musel zavolat sluhu, aby ho obsloužil.

Simon zápolil s plným talířem, protože mu opravdu nezbývalo nic jiného než dojíst do posledního sousta. Pokradmu přitom mrkl po Daphne, která se tajně usmívala. Z očí jí čišel nakažlivý smysl pro humor a Simon brzy cítil, že se i jemu zvedají koutky úst.

„Anthony, proč se mračíš?“ zeptala se jedna z dalších Bridgertonových dívek Simon si myslel, že by to mohla být Francesca, ale ruku do ohně by za to nedal. Obě prostřední sestry si byly úžasně podobné a měly stejné modré oči, velmi podobné jejich matce.

„Nemračím se,“ vyštěkl Anthony, ale Simon, k němuž zachmuřené pohledy většinu času směřovaly, si byl téměř jistý, že lže.

„Ale mračíš,“ trvala na svém Francesca nebo Eloise.

Anthony přemrštěně blahosklonným tónem odpověděl: Jestli si myslíte, že řeknu ne, tak se hluboce pletete.“

Daphne se znovu zasmála do ubrousku.

Simon usoudil, že život je mnohem zábavnější, než si kdy představoval.

„Víte,“ promluvila Violet náhle, „že tohle je ten nejpříjemnější večer za celý rok? Dokonce i tehdy,“ vrhla významný pohled k Hyacinth, „když moje nejmladší dcera hází hrášky po stole.“

Simon vzhlédl, právě když Hyacinth vykřikla: Jak to víš?“

Violet zavrtěla hlavou a obrátila oči v sloup. „Moje drahé děti, kdy konečně pochopíte, že já vím všechno?“

Simon k Violet Bridgertonové pocítil obrovskou úctu.

Přesto ho vzápětí zcela zmátla otázkou a úsměvem. „Povězte mi, vaše milosti, máte zítra čas?“

I přes světlé vlasy a modré oči se tolik podobala Daphne, že ho to na chvíli vyvedlo z míry. Musel to být jediný důvod, proč se neobtěžoval přemýšlet a zakoktal se: „Nne. Pokud si vzpomínám.“

„Báječné!“ zvolala Violet rozjařeně. „Pak si s námi musíte vyrazit do Greenwiche.“

„Greenwiche?“ opakoval Simon.

„Ano, už několik týdnů tam plánujeme rodinný výlet. Mysleli jsme, že poplujeme lodí a pak si uděláme piknik na břehu Temže.“ Violet se na něj přesvědčivě usmála. „Přijdete, viďte?“

„Mami,“ poznamenala Daphne, „vévoda má jistě nespočet povinností.“

Violet ji sjela tak mrazivým pohledem, až Simona překvapilo, že se ani jedna z nich nezměnila v led. „Nesmysl,“ Odpověděla. „Právě sám řekl, že má volno.“ Obrátila se k Simonovi. „Také navštívíme královskou observatoř, takže se nemusíte bát, že to bude nudný výlet. Samozřejmě není otevřena pro veřejnost, ale můj zesnulý manžel patřil mezi její významné podporovatele, takže nás tam jistě pustí.“

Simon zabloudil pohledem k Daphne. Jen pokrčila rameny a omlouvala se očima.

Znovu se vrátil k Violet. „Bude mi potěšením.“

Violet se zářivě usmála a poplácala ho po paži.

Simona se zmocnil skličující pocit, že jeho osud byl právě zpečetěn.

8. kapitola

K uším naší autorky se doneslo, že celá Bridgertonova rodina (a k tomu jeden vévoda!) se v sobotu vydala na výlet do Greenwiche. Shora uvedený vévoda se prý, společně s jistým členem Bridgertonovy rodiny, vrátil do Londýna promáčený na kůži.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 3. KVĚTNA 1813

„Jestli se mi ještě jednou omluvíte,“ konstatoval Simon s rukama pod hlavou, „nejspíš vás budu muset zabít.“

Daphne po něm šlehla popuzeným pohledem ze skládacího lehátka na malé jachtě, která vezla celou rodinu a samozřejmě i vévodu do Greenwiche. „Odpusťte mi mou zdvořilost, že jsem se omluvila za to, jak s vámi matka manipulovala. Myslela jsem, že cílem naší malé šarády je chránit vás před matkami, které vám dohazují dcery.“

Simon nad její poznámkou mávl rukou a zabořil se hlouběji do lehátka. „Byl by to problém jen tehdy, kdyby se mi to nelíbilo.“

Daphne si ho překvapeně měřila. „Aha,“ poznamenala (hloupě, podle jejího názoru). „To je od vás milé.“

Zasmál se. „Vlastně mě baví plout na lodi, i když je to jen do Greenwiche. Navíc mě po takové době na moři docela láká návštěva královské observatoře. Chci vidět Greenwichský poledník.“ Nadzvedl hlavu jejím směrem. „Víte něco o navigaci lodí a zeměpisných délkách?“

Zavrtěla hlavou. „Bohužel dost málo. Musím přiznat, že si dokonce nejsem a ani jistá, co to ten Greenwichský poledník je.“

„Je to místo, odkud se měří všechny zeměpisné délky. Kdysi námořníci a natavigátoři počítali délkovou vzdálenost z místa vyplutí, ale v minulém století královský astronom rozhodl, že udělá z Greenwiche výchozí bod.“

Daphne nadzvedla obočí. „Nemyslíte, že to od nás zní trochu sebejistě prohlásit se za střed světa?“

„Když se někdo snaží orientovat na širém moři, je docela praktické mít společný mezinárodní bod.“

Stále vypadala pochybovačně. „Takže s Greenwichem všichni prostě souhlasili? Těžko můžu uvěřit, že Francouzi netrvali na Paříži a papež by jistě volil Řím…“

„No, přesně řečeno o to vlastně nebyl souhlas,“ zasmál se. „K žádné oficiální dohodě nedošlo, jestli myslíte tohle. Ale královská observatoř každoročně vydává vynikající soubor přehledů a map – říká se tomu Námořnický almanach. Kdyby se bez něj nějaký námořník pokusil přeplout oceán, musel by být blázen. A protože Námořnický almanach měří zeměpisné délky od Greenwiche jako nuly… tak se s tím všichni ostatní smířili.“

„Asi se v tom docela a vyznáte.“

Pokrčil rameny. „Když strávíte hodně času na lodi, něco se naučíte.“

„Takovéhle věci se člověk v Bridgertonově školce bohužel nedozvěděl.“ Naklonila hlavu na stranu v sebepodceňujícím gestu. „Většina mé výuky se omezila na to, co znala moje guvernantka.“

„Škoda,“ zamumlal. Pak se zeptal: „Nic víc?“

„Když mě něco zaujalo, našla jsem si obvykle v naší knihovně pár knížek.“

„

„Pak bych se vsadil, že vaše zájmy nespočívají v teoretické matematice.“

Zasmála se. Jako u vás, myslíte? To sotva. Matka vždycky říká, že jsem s počítáním naštíru.“

Simon zamrkal. Já vím, já vím,“ nepřestávala se usmívat. „Vy, co vynikáte v aritmetice, prostě nechápete, jak se my, obyčejní smrtelníci, můžeme dívat na sloupec čísel a neznat okamžitě odpověď nebo aspoň postup jak se áobrat odpovědi. Colin je úplně stejný.“

Usmál se, protože měla naprostou pravdu. Jaké předměty tedy máte ráda?“

„Dějepis a literaturu. Což je štěstí, protože na tohle téma máme nekonečné množství knížek.“

Znovu si usrkl limonády. „Nikdy jsem dějepis zvlášť nemiloval.“

„Opravdu? Proč ne?“

Simon chvíli přemítal, jestli jeho nedostatek nadšení pro historii nepramení z nechuti k vévodství a všem tradicím, které ho obklopují. Jeho otec se tolik zajímal o titul…

Ale nahlas pouze řekl: „Vlastně nevím. Jen ho prostě nemám rád.“

Na několik okamžiků je obklopilo přátelské ticho, pouze jemný říční vánek jim čechral vlasy. Pak se Daphne usmála. „Už se nebudu znovu omlouvat, protože se mi život moc líbí, než abych ho zbůhdarma obětovala do vašich rukou. Jsem ale ráda, že vám nevadí, že vás matka donutila, abyste nás doprovázel.“

Věnoval jí mírně cynický pohled. „Kdybych s vámi jet nechtěl, nepřesvědčila by mě.“

Odfrkla si. „A to říkáte vy, který se naoko dvoříte zrovna mně jen proto, že jste moc vychovaný, abyste odmítl pozvání novomanželek svých přátel?“

Popuzeně se zamračil. „Co myslíte tím ‚zrovna mně‘?“

„No, já…“ Překvapeně zamrkala. Neměla tušení, co tím mínila. „Nevím,“ přiznala konečně.

„Pak to už neříkejte,“ utrousil a znovu se uvelebil na lehátku.

Daphne se očima upnula k mokré skvrně na zábradlí a snažila se potlačit úsměv. Když byl Simon mrzutý, byl tak milý.

„Na co se díváte?“ zeptal se.

Zkřivila rty. „Na nic.“

„Tak čemu se smějete?“

To zcela určitě nehodlala prozradit. „Nesměju se.“

Jestli ne,“ zamumlal, „pak se o vás nejspíš pokouší záchvat nebo kýchnutí.“

„Ani jedno,“ prohodila rozmarně. Jen si vychutnávám nádherné počasí.“

Simon líně natočil hlavu, aby na ni viděl. „Ani společnost není k zahození,“ zavtipkoval.

Daphne vrhla příkrý pohled k Anthonymu, který se opíral o zábradlí na druhé straně paluby a nasupeně se k nim díval. „Celá společnost?“ vyzvídala.

„Pokud myslíte svého agresivního bratra, připadá mi jeho rozpoložení docela zábavné.“

Daphne se nepodařilo zakrýt úsměv. „To od vás není zrovna laskavé.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem laskavý. Podívejte „ Simon slabě kývl Anthonyho směrem. Anthonyho zamračení se, kupodivu, ještě prohloubilo. „Ví, že o něm mluvíme. Ničí ho to.“

„Myslela jsem, že jste přátelé.“

„To taky jsme. Tohle si přátelé vzájemně dělají.“

„Muži jsou blázni.“

„Obecně řečeno,“ souhlasil.

Obrátila oči v sloup. „Myslela jsem, že základním pravidlem je, že nikdo nemá flirtovat se setřou svého přítele.“

Já ale neflirtuju. Jen to opředstírám.“

Daphne zamyšleně přikývla a znovu zabloudila pohledem k Anthonymu. „A přesto ho to deptá i když zná pravdu.“

„Já vím.“ Simon se zakřenil. „Není to skvělé?“

Právě v tu chvíli vplula Violet na palubu. „Děti!“ zavolala. „Děti! Ach odpusťte, vaše milosti,“ dodala, jakmile si ho všimla. „Není ode mě slušné házet vás do jednoho pytle s mými dětmi.“

Simon se jen usmál a mávl rukou.

„Kapitán říkal, že už tam skoro budeme,“ vysvětlovala Violet. „Měli bychom si sbalit věci.“

Simon vstal a podal Daphne ruku. Ta ji vděčně přijala.

Ještě jsem si na to houpání nezvykla,“ zasmála se a chytila se jeho paže, aby získala rovnováhu.

„A to jsme jen na řece,“ podotkl.

„Ale no tak. Neměl byste tak okatě vyzdvihovat můj nedostatek půvabu a rovnováhy.“

Obrátila se k němu. S vlasy rozevlátými větrem a zrůžovělými tvářemi vypadala tak kouzelně, že se skoro zapomněl nadechnout.

Rty měla zvlněné na rozhraní mezi smíchem a úsměvem a slunce jí pozlacovalo vlasy téměř do červena. Tady na vodě, daleko od dusných tanečních sálů, obklopená svěžím vánkem, připadala Simonovi přirozená a krásná. Pouhá její přítomnost ho sváděla k tomu, aby se křenil jako idiot.

Kdyby právě nezajížděli do doku a kolem nepobíhala celá její rodina, políbil by ji. Věděl, že s ní nesmí flirtovat, a bylo mu jasné, že si ji nikdy nevezme, ale přesto ho přitahovala. Vůbec si neuvědomoval, co dělá, dokud ho náhlý náraz nevyvedl z rovnováhy. Prudce se napřímil.

Anthony bohužel krátkou epizodu postřehl. Dost příkře se vtlačil mezi Simona a Daphne a chňapl po její paži s mnohem větší razancí než vévoda. „Věřím, že jako tvůj nejstarší bratr mám tu čest doprovodit tě na břeh.“

Simon jen sklonil hlavu a nechal Anthonyho, ať si dělá co chce. Byl natolik otřesený a rozzlobený vlastní momentální ztrátou kontroly, že neměl chuť se s ním hádat.

Loď přirazila ke břehu. Simon sledoval, jak celá rodina vystupuje po připravené lávce na břeh, pak opustil záď a vkročil na travnatý břeh Temže.

Na vrcholku kopce stála královská observatoř, majestátní stará budova ze sytě červených cihel. Její věže zakrývaly šedé kupole a Simon měl pocit, že se octl, jak to Daphne vyjádřila, v samém středu světa.

Poté, co projel křížem krážem dobrý kus zeměkoule, ho ta myšlenka naplnila pokorou.

„Jsme všichni?“ volala vikomtka. „Zůstaňte na místech, abych se mohla ujistit, že jsme na nikoho nezapomněli.“ Začala počítat hlavy, dokud neskončila u sebe s vítězným: „Deset! Sláva, nikdo nechybí.“

„Buďte rád, že už nás nenutí, abychom se řadili podle věku.“

Simon natočil hlavu doleva, odkud se na něj zubil Colin.

Jako metoda udržení pořádku to fungovalo, dokud se věk shodoval s výškou. Pak se ale Benedict vytáhl kousek nad Anthonyho a Gregory přerostl Francesku „ Colin pokrčil rameny. „Matka to prostě vzdala.“

Simon očima přelétl zástup a pokrčil ramenem. „Uvažuju, kam bych asi tak zapadl.“

Jestli si to můžu troufnout odhadnout, tak někam vedle Anthonyho,“ dumal Colin.

„Chraň bůh,“ zaúpěl Simon.

Colin na něj pobaveně pohlédl.

„Anthony!“ vykřikla Violet. „Kde je Anthony?“

Anthony dal najevo svou polohu dosti nevrlým zabručením.

„Ach tamhle jsi, Anthony. Pojď mě doprovodit dovnitř.“

Anthony zdráhavě pustil Daphninu paži a přešel k matčině boku.

„Chová se dost bezostyšně, co?“ zašeptal Colin.

Simon usoudil, že bude lepší zdržet se poznámek.

„Nezklamte ji,“ pokračoval Colin. „Po všech těchhle machinacích vám nezbývá nic jiného než jít a vzít Daphne za ruku.“

Simon se obrátil ke Colinovi a nadzvedl obočí. „Možná jste stejně nestoudný jako vaše matka.“

Colin se jen zasmál. Jo, až na to, že já ani v nejmenším nepředstírám, jak jsem citlivý a křehký.“

Daphne k nim popošla. „Ocitla jsem se bez doprovodu.“

Jen si to představte,“ zavrtěl Colin hlavou. „Teď, pokud mě vy dva omluvíte, půjdu najít Hyacinth. Jestli budu muset doprovázet Eloise, možná mi nezbude nic jiného než zpátky do Londýna doplavat. Od chvíle, co jí bylo čtrnáct, je to pěkná uličnice.“

Simon zmateně zamrkal. „Nevrátil jste se z Evropy teprve minulý týden?“

Colin přikývl. „Ano, ale Eloise měla čtrnácté narozeniny před půldruhým rokem.“

Daphne ho plácla přes loket. Jestli budeš hodný, nepovím jí, cos říkal.“

Colin obrátil oči k nebi a zmizel v hloučku s Hyacinthiným jménem na rtech.

Daphne přijala Simonovo rámě a zeptala se: Ještě jsme vás neznechutili?“

„Prosím?“

Žalostně se usmála. „Neznám nic tak vyčerpávajícího jako rodinný výlet.“

„Ach tak.“ Simon rychle ukročil vpravo, aby uhnul Gregorymu, který se řítil za Hyacinth a křičel cosi o blátě a pomstě. Je to pro mě, ehm, nová zkušenost.“

„Velmi zdvořile řečeno, vaše milosti,“ kývla Daphne obdivně. „Udělalo to na mě dojem.“

„Já totiž „ Uskočil zpátky, zatímco se kolem něj prohnala Hyacinth, a pištěla tak pronikavě, že podle jeho soudu začali výt všichni psi až do Londýna. „ nemám žádné sourozence.“

Daphne si zasněně povzdychla. „Žádní sourozenci…,“ dumala. „Zrovna teď to zní jako rajská hudba.“Nepřítomný pohled jí zůstal v očích dalších několik vteřin, než se vzpamatovala. „Přece jen bych ale „Prudce vystřelila rukou, právě když Gregory utíkal kolem. Pevně ho chytila za rameno. „Gregory,“ hubovala, „měl bys mít víc rozumu než tu takhle pobíhat mezi ostatními. Co kdybys někoho porazil?“

Jak jste to udělala?“ zeptal se Simon.

„Co? Chytila ho?“

„Ano.“

Pokrčila rameny. „Mám léta praxe.“

„Daphne!“ kvílel Gregory. Její ruka mu stále svírala rameno.

Pustila ho. „Teď pomalu.“

Udělal dva dlouhé kroky a pak se rozběhl.

„A Hyacinth nic?“ zajímal se Simon.

Daphne kývla přes rameno. „Zdá se, že si ji už matka vzala na starost.“

Simon si všiml, jak Violet rázně hrozí na Hyacinth prstem. Obrátil se zpátky k Daphne. „Co jste chtěla říct, než se tu Gregory objevil?“

Zamrkala. „Nemám ponětí.“

„Myslím, že jste se hodlala rozplývat nad myšlenkou nemít žádné sourozence.“

„Aha, ovšem.“ Zatímco stoupali za ostatními k observatoři, tiše se zasmála. „Vlastně jsem, věřte nebo ne, chtěla říct, že i když mě občas představa nekonečné samoty láká, myslím, že bez rodiny bych se cítila úplně opuštěná.“

Simon mlčel.

„Neumím si představit, že bych měla jen jedno dítě,“ dodala.

„Někdy,“ podotkl Simon suše, „si člověk nemůže moc vybírat.“

Daphne zrudla. „Ach, omlouvám se,“ zakoktala se. Podlomila se jí kolena. „Zapomněla jsem. Vaše matka…“

Simon se před ní zastavil. „Neznal jsem ji,“ pokrčil rameny. „Nijak jsem po ní netruchlil.“

Jeho oči ale vypadaly podivně prázdné. Daphne měla pocit, že ta slova nejsou upřímná. Současně pochopila, že on jim stoprocentně věří. Co se mu asi stalo, že tolik let sám sobě lže?

S mírně nakloněnou hlavou studovala jeho obličej a pátrala v jeho rysech. Vítr mu vnesl barvu do tváří a rozcuchal tmavé vlasy. Pod jejím upřeným pohledem nevypadal ve své kůži a nakonec jen zavrčel: „Zpozdili jsme se.“

Daphne pohlédla do kopce. Ostatní už měli pořádný náskok. „Ano, ovšem,“ přikývla a narovnala ramena. „Měli bychom je dohonit.“

Zatímco se však plahočila do kopce, nemyslela na svou rodinu, observatoř ani zeměpisné délky. Uvažovala, proč se jí zmocnilo prapodivné nutkání vévodu obejmout a už nikdy ho nepustit.

Za několik hodin už byli všichni zpátky na travnatém břehu Temže a vychutnávali si poslední sousta jednoduchého, leč vynikajícího oběda, připraveného Bridgertonovým kuchařem. Stejně jako včera večer mluvil Simon jen málo a místo toho sledoval časté bouřlivé výměny názorů mezi členy Daphniny rodiny.

Hyacinth však měla očividně jiné plány.

„Dobrý den, vaše milosti,“ řekla a posadila se vedle něj na deku, kterou sloužící rozložili na trávu. „Líbil se vám výlet na observatoř?“

Simon nedokázal úplně potlačit úsměv. „Velmi, slečno Hyacinth. A vám?“

„Moc. Zvlášť jsem ocenila vaši přednášku o zeměpisných délkách a šířkách.“

„Nevím, jestli bych to nazval přednáškou,“ zrozpačitěl Simon, který se při tom slově cítil jako starý a nezáživný suchar.

Daphne se z druhé strany deky zubila jeho rozpakům.

Hyacinth se koketně koketně? usmála. „Věděl jste, že se ke Greenwichi váže i romantický příběh?“

Daphne se snažila potlačit smích.

„Opravdu?“ vysoukal ze sebe Simon.

„Skutečně,“ odpověděla Hyacinth a použila tak kultivovaný tón, že Simon na chvíli zapochyboval, jestli vedle něj nesedí místo desetileté holčičky čtyřicetiletá matrona. „Právě tady položil sir Walter Raleigh na zem plášť, aby si královna Alžběta nemusela v kaluži ušpinit střevíčky.“

„Vážně?“ Simon vstal a rozhlížel se po okolí.

„Vaše milosti!“ Hyacinth vyskočila na nohy a její obličej znovu čišel netrpělivostí desetileté holčičky. „Co to děláte?“

„Zkoumám terén,“ odpověděl. Vrhl kradmý pohled po Daphne. Dívala se na něj s pobavením i něčím dalším, co ho přimělo, že se cítil aspoň tři metry vysoký.

„Co ale hledáte?“ nedala se Hyacinth odbýt.

„Louže.“

„Louže?“ Jakmile pochopila jeho narážku, obličej se jí zvolna rozzářil.

„Přesně tak. Jestli si budu muset zničit plášť, abych vám zachránil střevíčky, slečno Hyacinth, rád bych to věděl předem.“

„Vždyť nemáte plášť.“

„Nebesa nade mnou,“ zasténal Simon takovým hlasem, že Daphne pod ním propukla v smích. „Snad tím nechcete říct, že si budu muset sundat košili?“

„Ne!“ vypískla Hyacinth. „Nemusíte si nic svlékat! Žádné kaluže tu nejsou.“

„Díkybohu,“ oddechl si Simon a teatrálně si přitiskl ruku k hrudi. Zažíval tu mnohem víc legrace, než se mu kdy snilo. „Bridgertonovy dámy jsou dost náročné, že?“

Hyacinth ho pozorovala se směsí podezření i neskrývaného veselí. Podezření nakonec převážilo. Založila si ruce v bok a přimhouřila oči. „Děláte si ze mě legraci?“

Usmál se přímo na ni. „Co myslíš?“

„Řekla bych, že ano.“

Já si zas myslím, že mám štěstí, že tu kolem nejsou žádné kaluže.“

Hyacinth o tom chvíli přemýšlela. „Jestli se rozhodnete oženit s mou sestrou…“ Daphne zaskočil kousek sušenky. „pak máte můj souhlas.“ Simon se zakuckal.

„Jestli ale ne,“ pokračovala Hyacinth s nesmělým úsměvem, „pak bych vám byla zavázaná, kdybyste si počkal na mě.“

Naštěstí pro Simona, který s mladými děvčaty neměl mnoho zkušeností a ani v nejmenším netušil, jak odpovědět, se Gregory prohnal kolem a zatahal Hyacinth za vlasy. Okamžitě přimhouřila oči a v cílevědomém odhodlání vyrovnat účty se za ním rozběhla.

„Nevěřila bych, že to řeknu,“ promluvila Daphne se smíchem, „ale myslím, že vás můj nejmladší bratr právě zachránil.“

„Kolik je vaší sestře?“ vyzvídal Simon opatrně.

„Deset, proč?“

Zmateně zavrtěl hlavou. „Chvíli bych přísahal, že je jí čtyřicet.“

Daphne se usmála. „Někdy se tolik podobá matce, že to až děsí.“

V tu chvíli Violet vstala a začala svolávat děti zpátky k lodi. „Pojďte! Je už pozdě!“

Simon mrkl na kapesní hodinky. „Jsou tři.“

Daphne pokrčila rameny a vstala. „To je pro matku pozdě. Podle ní má být každá dáma v pět hodin doma.“

„Proč?“

Sklonila se pro deku. „Nevím. Nejspíš proto, aby se připravila na večer. Je to jedno z pravidel, v nichž mě vychovali, a připadá mi lepší se nevyptávat.“ Narovnala se, přitiskla si měkkou modrou deku k hrudi a usmála se. „Můžeme jít?“

Simon nastavil rámě. Jistě.“

Popošli několik kroků k lodi, než Daphne prohodila: „Skvěle jste Hyacinth zvládl. Určitě jste se hodně pohyboval mezi dětmi.“

„Vůbec ne,“ odvětil stručně.

Zmateně svraštila obočí. „Vím, že nemáte sourozence, ale domnívala jsem se, že jste se na cestách s nějakými dětmi setkal.“

„Ne.“

Daphne se na chvíli odmlčela a přemítala, jestli má pokračovat v konverzaci. Simonův hlas zdrsněl, stejně jako jeho výraz. Nevypadal jako člověk, který před pouhými minutami škádlil Hyacinth. Ale z nějakého důvodu možná proto, že bylo tak nádherné odpoledne, nebo kvůli příjemnému počasí nasadila zářivý úsměv a poznamenala: „Ať už je to tak či onak, máte pro ně očividně cit. Někteří dospělí neumějí s dětmi mluvit, ale vy ano.“

Mlčel.

Poplácala ho po paži. Jednou bude vaše dítě šťastné, že má tak vynikajícího otce.“

Prudce obrátil hlavu a upřeně se na ni zadíval. Pod jeho pohledem jí srdce téměř zmrzlo na led. „Myslím, že už jsem vám říkal, že se nehodlám ženit,“ odsekl. „Nikdy.“

„Ale určitě“

„Tudíž je nepravděpodobné, že bych měl nějaké děti.“

„A… aha.“ Daphne polkla a pokusila se o chabý úsměv. Přesto měla pocit, že se jí nepodařilo víc než mírné zkroucení rtů. A ačkoli věděla, že jejich vztah není nic než šaráda, zmocnilo se jí nejasné zklamání.

Dorazili k doku, kde pobíhala většina ostatních. Několik Bridgertonových se již nalodilo a Gregory hopsal po můstku.

„Gregory!“ okřikla ho Violet příkře. „Okamžitě s tím přestaň!“ Zastavil se, ale z místa se nepohnul. „Jdi na loď, nebo se vrať na břeh.“

Simon vyprostil ruku zpod Daphniny paže a zamumlal: „Ta lávka je mokrá.“ Zrychlil krok.

„Slyšel jsi matku?“ přidala se Hyacinth.

„Ach Hyacinth,“ povzdychla si Daphne tiše. „Nemůžeš se aspoň projednou držet stranou?“

Gregory vyplázl jazyk.

Daphne zasténala. Pak si všimla, že Simon stále míří k můstku. Dohonila ho a zašeptala: „Simone, jsem si jistá, že se mu nic nestane.“

„Pokud neuklouzne a nezamotá se do těch lan.“ Kývl bradou k spleteným provazům visícím ze člunu.

Dorazil k lávce, jako by ho okolní svět ani trochu nezajímal. „Popojdeš kousek?“ zavolal a vkročil na úzké prkno. „Tak, abych mohl projít?“

Gregory zamrkal. „Nemusíte doprovázet Daphne?“

Simon zasténal a udělal další krok. Právě v tu chvíli se na palubě u druhého konce můstku vynořil Anthony.

„Gregory!“ zaburácel. „Okamžitě pojď na loď!“

Daphne ze břehu s hrůzou pozorovala, jak se Gregory překvapeně obrátil a na kluzkém dřevě ztratil oporu. Anthony se k němu vrhl, prudce mávl pažemi, ale Gregory uklouzl a jeho bratr sáhl už jen do prázdna.

Anthony se snažil udržet rovnováhu, zatímco Gregory obkročmo klouzal po nakloněné lávce a dosti razantně udeřil Simona do holeně.

„Simone!“ vyjekla Daphne a rozběhla se k němu.

Simon se svalil do temné vody, právě když Gregory srdceryvně zakvílel: „Omlouvám se!“ a co nejrychleji lezl zpátky pozadu jako krab aniž by se díval kam. Proto nejspíš netušil, že Anthony, kterému se už téměř podařilo získat balanc, stojí jen několik krůčků za ním.

Náraz byl nevyhnutelný. Anthony hekl, a než kdokoli stačil něco udělat, prskal ve vodě vedle Simona.

Daphne si přitiskla ruku před ústa, oči široké jako talíře.

Violet ji chytila za zápěstí. „Doufám, že se nesměješ.“

Daphne skousla rty ve snaze vyhovět, ale šlo to těžko. „Ty se směješ,“ upozornila matku.

„Ne,“ zalhala Violet, jejíž krk se třásl úsilím zakrýt smích. „A navíc jsem jejich matka. Neodvážili by se mi něco udělat.“

Anthony a Simon nakvašeně vypochodovali z řeky. Kapala z nich voda a nasupeně si měřili jeden druhého.

Gregory vylezl nahoru po lávce a zmizel.

„Možná by ses do toho měla vložit,“ navrhla Violet.

„Já?“ zajíkla se Daphne.

„Vypadá to, jako by se na sebe chtěli vrhnout.“

„Ale proč? Byla to Gregoryho vina.“

„Jistě,“ souhlasila Violet netrpělivě, „ale jsou to muži, oba jsou vzteklí, cítí se trapně a nemůžou si dost dobře zchladit žáhu na dvanáctiletém klukovi.“

Anthony mumlal: „Postaral bych se o něj,“ zatímco Simon vrčel: „Kdybys ho nevyděsil…“

Violet obrátila oči v sloup a pokračovala: „Brzy pochopíš, že pokud muži vypadají jako hlupáci, vždycky z toho viní někoho jiného.“

Daphne k nim chvatně vykročila, aby se jim pokusila domluvit, ale bližší pohled na jejich obličeje ji přesvědčil, že tady žádná slova nepomůžou. Nasadila proto zářivý úsměv a popadla Simona za paži. „Doprovodíte mě nahoru?“

Simon se pohledem zabodával do Anthonyho.

Anthony se pohledem zabodával do Simona.

Daphne zatahala Simona za rukáv.

„Tímhle to nekončí, Hastingsi,“ zasyčel Anthony.

„Ani zdaleka,“ odrazil ho Simon.

Daphne si uvědomila, že hledají výmluvu, aby si mohli skočit po krku. Zatahala silněji, připravená vykloubit Simonovi rameno, budeli to třeba.

Po posledním planoucím pohledu se ale nakonec podvolil a následoval ji na loď. Zpáteční cesta domů byla velmi dlouhá.

Pozdě večer, když se Daphne chystala na lůžko, cítila podivný neklid. Když konečně pochopila, že nedokáže usnout, natáhla si župan a sešla po schodech, aby si nalila teplé mléko a našla někoho, s kým by si mohla popovídat. Z tolika sourozenců, pomyslela si jízlivě, bude jistě někdo vzhůru.

Cestou do kuchyně zaslechla šustění v Anthonyho pracovně a nakoukla dovnitř. Její nejstarší bratr se hrbil nad stolem s prsty modrými od inkoustu od vyřizování korespondence. Bylo dost nezvyklé natrefit tu na něj tak pozdě. Stále používal pracovnu v Bridgertonově domě, přestože bydlel v podnájmu, ale obchodní záležitosti obvykle řešil během dne.

„Nemáš sekretářku, která by to udělala?“ zeptala se Daphne s úsměvem.

Anthony vzhlédl. Jeden zatracený blázen se oženil a přestěhoval do Bristolu,“ zamumlal.

„Aha.“ Vešla do místnosti a posadila se na židli na druhé straně stolu. „To tedy vysvětluje, proč jsi tu tak časně ráno.“

Anthony mrkl na hodiny. Je teprve půlnoc. A navíc mi trvalo celé odpoledne, než jsem tu temžskou vodu dostal z vlasů.“

Daphne se snažila nesmát.

„Ale máš pravdu,“ povzdychl si Anthony a položil brk. Je pozdě. Do rána mě tu nic neudrží.“ Položil hlavu na opěradlo. „Co tu vůbec děláš?“

„Nemůžu spát,“ vysvětlila Daphne s pokrčením ramen. „Šla jsem se napít teplého mléka a slyšela tě klít.“

Anthony zabručel: „To ten zatracený brk. Nadával jsem, protože“ Usmál se rozpačitě.

„Domnívám se, že ‚nadávat‘ není zrovna nejvhodnější slovo pro dámu, co?“

Daphne mu úsměv vrátila. Její bratři si v její přítomnosti nikdy nedávali pozor na jazyk.

„Takže už brzy půjdeš domů?“

Přikývl. „I když to teplé mléko, o kterém ses zmínila, zní docela dobře. Co kdybys zazvonila na sloužící, aby nám ho přinesli?“

Daphne vstala. „Mám lepší nápad. Vezmeme si ho sami. Nejsme přece úplně neschopní. Měli bychom si ho umět ohřát. A navíc, sloužící už jsou stejně nejspíš uklizení v posteli.“

Anthony za ní vyšel ze dveří. „Dobře, ale bude to tvoje práce. Nemám nejmenší tušení, jak se mléko vaří.“

„Myslím, že bychom ho neměli vařit,“ zamračila se Daphne. Obešla poslední roh na cestě do kuchyně a otevřela dveře. Místnost byla tmavá, až na měsíční světlo, které dovnitř pronikalo oknem. „Najdi lucernu a já si vezmu na starost mléko.“ Pousmála se. „Umíš rozsvítit lucernu, viď?“

„Doufám,“ prohodil rozmarně.

Daphne s úsměvem zašátrala v tmavé polici a vytáhla malý kastrůlek. Obvykle mezi ní a Anthonym panoval klidný, pohodový vztah a bylo příjemné vidět ho znovu v jeho normálním rozpoložení. Minulý týden se tvářil mrzutě, přičemž většinu hořkosti směřoval přímo proti ní.

A proti Simonovi, samozřejmě, ale ten nebyl tak často při ruce, aby si Anthonyho zachmuřený výraz uvědomoval.

Za jejími zády zaplálo světlo. Obrátila se a viděla, jak se Anthony vítězně usmívá. „Našlas mléko, nebo se mám poohlédnout po nějaké krávě?“

Zasmála se a zvedla lahev. „Mám ho!“ Popošla ke kuchyňskému sporáku, dost moderně vyhlížející vymyšlenosti, kterou kuchař zakoupil začátkem roku. „Víš, jak to funguje?“

„Nemám ponětí. A ty?“

Daphne zavrtěla hlavou. „Ani v nejmenším.“ Naklonila se a opatrně se dotkla plotny.

„Nehřeje.“

„Ani trochu?“

Zavrtěla hlavou. „Vlastně je dost studený.“

Oba pár vteřin mlčeli.

„Studené mléko,“ promluvil konečně Anthony, „může být docela osvěžující.“

„Právě jsem na to myslela!“

Anthony se zakřenil a vytáhl dva šálky. „Tak mi nalij.“

Daphne mu vyhověla a zanedlouho už seděli na židlích a popíjeli čerstvé mléko. Anthony brzy dopil a nalil si další. „Chceš taky?“ zeptal se a otřel si mléčné vousy.

„Ne, jsem sotva v polovině,“ zavrtěla Daphne hlavou a znovu usrkla. Olízla si rty a poposedla. Teď, když byla s Anthonym sama a připadalo jí, že je dobře naladěný, považovala za vhodnou chvíli, aby… Chtěla… Zatraceně, pomyslela si, jen žádné vytáčky. Zeptej se ho přímo.

„Anthony?“ promluvila trochu váhavě. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Týká se to vévody.“

Anthonyho šálek hlasitě břinkl o stůl. „Čeho přesně?“

„Vím, že ho nemáš rád…,“ začala, ale její slova se vytratila.

„To není pravda,“ bránil se Anthony a unaveně vzdychl. Je to jeden z mých nejbližších přátel.“

Daphne nadzvedla obočí. „Z toho, jak se poslední dobou chováš, by to člověk jen těžko poznal.“

„Jenom mu nevěřím, když jde o ženy. Zvlášť o tebe.“

„Anthony, tohle je jedna z nejhloupějších věcí, jakou jsi kdy řekl. Vévoda je možná ničema podle toho, co jsem slyšela ale nesvede mě, i kdyby jen proto, že jsem tvoje sestra.“

Anthony nevypadal, že ho přesvědčila.

„I kdyby mezi muži neexistoval nepsaný zákoník,“ pokračovala Daphne, která jen stěží odolala nutkání obrátit oči v sloup, „ví, že bys ho zabil, kdyby se mě dotkl. Není blázen.“

Anthony se zdržel komentáře, až na poznámku: „Na co ses mě chtěla zeptat?“

Jen mě napadlo,“ řekla Daphne pomalu, „jestli víš, proč se vévoda tolik staví proti manželství.“

Anthony vyprskl mléko přes polovinu stolu. „Proboha, Daphne! Myslel jsem, že jsme se dohodli, že je to jen šaráda. Proč myslíš na manželství?“

„Nemyslím!“ bránila se. Napadlo ji, že možná lže, ale nebyla ochotná zkoumat svoje city natolik, aby si byla jistá. Jen jsem zvědavá.“

„Vůbec neuvažuj o tom, že bys ho přesvědčila, aby si tě vzal,“ zabručel Anthony. „Říkám ti narovinu, že to nikdy neudělá. Nikdy Rozumíš mi, Daphne? Nevezme si tě.“

„Musela bych být slabomyslná, abych ti nerozuměla,“ odsekla.

„Fajn. Takže tím to končí.“

„Ne, nekončí!“ vyhrkla. Ještě jsi mi neodpověděl na otázku.“

Anthony na ni upřel kamenný pohled.

„Z jakého důvodu se nechce ženit,“ pobídla ho.

„Proč tě to tolik zajímá?“ zeptal se unaveně.

Daphne se bála, že pravda leží až moc blízko Anthonyho obvinění, ale nahlas jen prohodila: Jsem zvědavá a kromě toho si myslím, že mám právo to vědět. Jestli si totiž brzy nenajdu vhodného nápadníka, můžu se stát vyvrhelem společnosti, až mě vévoda pustí k vodě.“

„Myslel jsem, že mu dáš košem sama,“ podotkl Anthony podezřívavě.

Daphne si odfrkla. „Kdo tomu věří?“

Anthony se okamžitě nepostavil na její obranu, což Daphne mírně rozladilo. Přece jen ale odpověděl: „Nemám tušení, proč se Hasting odmítá oženit. Vím jen to, že na tom trvá celou dobu, co ho znám.“

Daphne otevřela ústa, aby promluvila, ale Anthony ji zarazil. „A stojí si na tom tak vehementně, že nevěřím, že je to jen vrtkavý slib obléhaného starého mládence.“

„Takže?“

„Pokud říká, že se nikdy neožení, myslí to narozdíl od většiny mužů vážně.“

„Aha.“

Anthony si dlouze, unaveně povzdychl. Daphne si všimla drobných vrásek kolem jeho očí, které tam dřív neviděla. „Vyber si někoho ze svého nového zástupu ctitelů,“ doporučil jí, „a na Hastingse zapomeň. Je to dobrý muž, ale není pro tebe.“

Daphne se chytila začátku jeho věty. „Takže si myslíš, že je dobrý“

„Ne pro tebe,“ opakoval Anthony.

Daphne se ale přece jen neubránila myšlence, že by se Anthony možná, opravdu jen možná, mohl mýlit.

9. kapitola

Vévodu z Hastingsu znovu viděli se slečnou Bridgertonovou. (Pro ty z vás, kteří se stejně jako naše autorka jen těžko vyznají ve spoustě Bridgertonových potomků, jde o slečnu Daphne Bridgertonovou). Naše autorka už dlouho neviděla, že by se nějaký pár tolik věnoval jeden druhému.

Je ale zvláštní, že kromě výletu do Greenwiche, o kterém jsme v našich novinách psali před deseti dny, se spolu nechávají vidět pouze při večerních příležitostech. Přestože vévoda navštívil slečnu Bridgertonovou doma už před čtrnácti dny, tuto zdvořilost neopakoval a navíc je spolu nikdo ani jednou neviděl na projížďce Hyde Parkem!

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 14. KVĚTNA 1813

O dva týdny později stála Daphne v Hampstead Heath při okraji tanečního sálu lady Trowbridgeové, stranou od elegantně oděného davu. Byla se svým místem naprosto spokojená.

Nechtěla být centrem pozornosti. Netoužila, aby ji pronásledovaly tucty nápadníků hlučně se dožadujících tance. Po pravdě řečeno si vůbec nepřála být na plese lady Trowbridgeové. Protože tu nebyl Simon.

Ne že by byla předurčená strávit večer dlouhým a marným čekáním na tanečníka. Simonovy předpovědi ohledně její rychle stoupající popularity se potvrdily a Daphne, kterou měl každý rád, ale nikdo ji neobdivoval, byla vyhlášená jedničkou sezony. Všichni, kdo měli zájem ventilovat nějaký názor (což v případě společenské smetánky znamenalo každého), tvrdil, že odjakživa věděl, jak je Daphne výjimečná, a jen čekal, až si toho všimne i někdo další. Lady Jerseyová každému ochotnému posluchači vyprávěla, že už měsíce předpovídala Daphnin úspěch a jedinou záhadou zůstává, proč jí nikdo nenaslouchal už dřív.

Pochopitelně že to byl nesmysl. I když Daphne nikdy nebyla terčem posměchu lady Jerseyové, ani jeden Bridgerton si nevzpomínal, že by o jejich sestře mluvila někdy (jak to dělávala teď) jako o „Pokladu zítřka“.

Přestože se tedy Daphnin taneční rozvrh zaplnil na kterémkoli plese během několika minut a muži se prali o privilegium přinést jí sklenici limonády (když se to stalo poprvé, téměř se nahlas rozesmála), došla k závěru, že žádný večer není opravdu nezapomenutelný, pokud po jejím boku není Simon.

Nezáleželo na tom, že mu připadalo nezbytné připomenout aspoň jednou za večer, jak neoblomně se staví proti manželství. (K jeho cti se o tom obvykle zmiňoval v souvislosti s vděčností za to, že ho Daphne zachránila před spoustou ctižádostivých matek.) A Daphne nepřikládala důležitost ani tomu, že tu a tam ztichl a byl k jistým členům společnosti téměř hrubý.

Důležité pro ni byly pouze okamžiky, kdy nebyli sice úplně sami (to se nestalo nikdy), ale mohli se věnovat jeden druhému. Rozesmátý rozhovor v koutě, waltz kolem parketu… Daphne se dívala do jeho světle modrých očí a téměř zapomněla, že je kolem nich pět set diváků, kteří se velmi zajímají, jak jejich námluvy pokračují. Někdy skoro zapomněla, že je to naprostý podvod.

Už se s Anthonym nesnažila mluvit o Simonovi. Nepřátelský postoj jejího bratra byl zjevný, stačilo, aby se o vévodovi někdo jen zmínil. A když se skutečně setkali tváří v tvář, vybičoval se ke zdrženlivé zdvořilosti, ale to bylo všechno.

Přesto mezi nimi viděla slabou jiskřičku starého přátelství. Mohla jen doufat, že až všechno skončí a ona se provdá za nějakého nudného ale laskavého hraběte, v jehož přítomnosti se jí nikdy nerozezpívá srdce budou ti dva opět přáteli.

Na Anthonyho energickou žádost Simon nenavštěvoval všechny společenské události, na něž Violet s Daphne chodívaly. Anthony tvrdil, že jediným důvodem, proč s tím absurdním plánem souhlasil, je fakt, že by si Daphne mohla mezi všemi novými nápadníky najít manžela. Bohužel, podle Anthonyho názoru (a naštěstí podle Daphne) se s ní nikdo z těch dychtivých mladých gentlemanů neodvážil promluvit v Simonově přítomnosti.

Anthony svůj proslov proložil řádnou dávkou urážek a kleteb, ale Daphne neviděla důvod, proč by se tím měla znepokojovat. Od nehody u nebo spíše v Temži strávil spoustu času používáním vulgárních přívlastků k Simonově jménu.

Simon ale chápal Anthonyho jednání a vysvětlil Daphne, že její bratr chce jen to, aby si našla vhodného ženicha. Takže se držel stranou.

A Daphne byla nešťastná.

Věděla, že to měla předvídat. Měla si uvědomit nebezpečí, jaké plyne z toho, že se jí bude dvořit i když jen na oko muž, kterému v poslední době přezdívali Ohromující vévoda.Ta přezdívka měla svůj původ v tvrzení Philipy Feathe ringtonové, která ho prohlásila za „ohromně přitažlivého“. Poněvadž Philipa neznala smysl slova „šeptat“, slyšela její názor celá smetánka. Během několika minut jakýsi mladík, který právě vyšel z Oxfordu, ta slova zkomolil a Ohromující vévoda byl na světě.

Simon se k Daphne choval vždy s ohledy, úctou a vtipem a i Anthony musel uznat, že v tomhle směru nemá důvod ke stížnostem. Simon se nepokusil zůstat s Daphne o samotě, ani neudělal víc, než jí políbil ruku v rukavičce (k Daphninu zklamání se to stalo jen dvakrát).

Simon s Daphne se stali dobrými přáteli, jejich konverzace se pohybovala od příjemného ticha až k duchaplným poznámkám. Na každém večírku spolu tančili dvakrát což bylo povolené maximum, aby nepohoršili společnost.

A Daphne ani v nejmenším nepochybovala, že se do něj zamilovává.

Byla to ironie. Začala trávit čas se Simonem především proto, aby přitáhla jiné muže. Pokud šlo o něj, vyhledával její společnost, aby se vyhnul sňatku.

Při pomyšlení na to došla Daphne, opírající se o zeď, k závěru, že je to velmi krutá ironie.

Přestože Simon zastával k manželství stále stejný postoj a byl odhodlaný nevstoupit do něj za žádnou cenu, měla občas pocit, že v jeho očích vidí touhu. Nezopakoval žádnou z choulostivých poznámek, které pronesl dřív, než zjistil, že je Bridgertonová, ale chvílemi se na ni díval stejně hladovým, nespoutaným způsobem jako první večer. Jakmile si toho všimla, samozřejmě se hned odvrátil, ale i to stačilo, aby ji pokožka začala pálit a dech se jí krátil.

A jeho oči! Každý přirovnával jejich barvu k ledu, a když Daphne pozorovala, jak mluví s dalšími lidmi, chápala proč. Nechoval se k nim stejně jako k ní. Volil odměřenější slova, příkřejší tón a tvářil se nepřístupně.

Když se však spolu smáli a dělali si legraci z hloupých společenských pravidel, jeho oči se změnily. Změkly, zněžněly, byly přirozenější. V těchto okamžicích měla téměř dojem, jako by tály.

Vzdychla a unaveně se schoulila. Připadalo jí, že podobné chvíle se v posledních dnech objevují stále častěji.

„Ahoj, Daff, proč se tu schováváš?“

Daphne vzhlédla a spatřila Colina. Jeho přitažlivý obličej zdobil typický domýšlivý úsměv. Od návratu do Londýna vzal město útokem a Daphne by snadno dokázala vyjmenovat dvanáct mladých dam, které ho milují a zoufale touží po jeho pozornosti. Nedělala si však starosti, že by bratr jejich náklonnost oplácel. Bylo očividné, že než se usadí, musí se nejprve vybouřit.

„Neschovávám se,“ opravila ho. Jen se vyhýbám.“

„Komu? Hastingsovi?“

„Ne, ovšemže ne. Ani tu není.“

„Ale ano, je.“

Protože to byl Colin, jehož prvořadým smyslem života (po běhání za prostopášnými ženami a sázení na koně), bylo mučit svou sestru, hodlala se Daphne chovat netečně. Přesto se neubránila jiskřičce zájmu. „Vážně?“

Colin přikývl a hlavou pokynul ke vchodu do tanečního sálu. „Viděl jsem ho vejít ani ne před čtvrthodinou.“

Daphne přimhouřila oči. „Děláš si legraci? Říkal mi jasně, že sem dnes večer nepřijde.“

„A ty jsi přesto šla?“ Colin si v předstíraném překvapení přitiskl dlaně ke tvářím.

Jistě že ano,“ odsekla. „Můj život se netočí jenom kolem Hastingse.“

„Že ne?“

Daphne se zmocnil skličující pocit, že je to lež. „Ne, netočí,“ procedila mezi zuby. Život možná ne, uvědomila si, ale moje myšlenky rozhodně ano.

Colinovy smaragdové oči netypicky zvážněly. „To je špatné, co?“

„Nemám tušení, co tím chceš říct.“

Povýšeně se zasmál. „Časem pochopíš.“

„Coline!“

„Co kdybys“ pokynul zpátky ke vchodu do sálu „ho šla vyhledat? Je zjevné, že moje vtipem sršící osobnost ve srovnání s ním bledne. Tvoje nohy se už ode mě sunou samy od sebe.“

Při pomyšlení, že by ji tělo zradilo, zděšeně pohlédla dolů.

„Ha! Musela ses podívat.“

„Coline,“ zavrčela Daphne, „někdy si namouduši myslím, že ti jsou teprve tři.“

„Zajímavá myšlenka,“ dobíral si ji. „Pak by ses ale dostala do něžného věku půldruhého roku, sestřičko.“

Daphne nenapadla vhodná úsečná odpověď, tak do něj jen zabodla nasupený pohled.

Ale Colin se jen smál. „Tváříš se půvabně, ale možná bys měla nasadit příjemnější výraz. Jeho Ohromitelstvo právě přichází.“

Tentokrát Daphne odmítala spolknout návnadu. Nedonutí ji, aby se tam podívala.

Colin se k ní naklonil a spiklenecky zašeptal: „Tentokrát nežertuju, Daff.“

Daphne se nepřestávala mračit.

Colin se uchechtl.

„Daphne!“ ozval se Simonův hlas. Přímo u jejího ucha.

Prudce se obrátila.

Colinův smích získal srdečnější odstín. „Vážně bys měla svému oblíbenému bratrovi víc věřit, drahá sestřičko.“

„Oblíbenému bratrovi?“ opakoval Simon a nevěřícně nadzvedl jedno obočí.

Jen proto, že mi včera večer Gregory položil do postele ropuchu,“ odsekla Daphne, „a Benedictovo postavení se nezměnilo od chvíle, co mojí nejmilejší panence utrhl hlavu.“

„Čím si Anthony zasloužil, žes ho z těch poznámek vynechala?“ zamumlal Colin.

„Nemáš být náhodou někde jinde?“ zeptala se Daphne jedovatě.

Colin pokrčil rameny. „Ani ne.“

„Neříkal jsi mi právě,“ procedila mezi sevřenými zuby, „že jsi slíbil tanec Prudenci Featheringtonové?“

„Propánakrále, to ne. Musela ses přeslechnout.“

„Možná tě tedy hledá matka. Vlastně jsem si jistá, že jsem slyšela, jak tě volá.“

Colin se zakřenil. „Měla by ses trochu krotit,“ zašeptal schválně dost nahlas, aby ho Simon slyšel. Jinak vévoda brzy pochopí, že se ti líbí.“

Simonovo tělo sebou zaškubalo potlačovaným smíchem.

„Nesnažím se zajistit jeho společnost,“ utrousila Daphne kousavě. „Snažím se vyhnout té tvojí.“

Colin si přitiskl ruku na srdce. „Zraňuješ mě, Daff.“ Obrátil se k Simonovi. „Ach, jak mě zraňuje.“

„Minul jste se povoláním, Bridgertone,“ podotkl Simon bodře. „Měl jste se producírovat po jevišti.“

„Zajímavý nápad,“ odpověděl Colin, „ale matka by to asi nepřenesla přes srdce.“ Oči se mu rozzářily. „To je nápad! A právě teď, když už mě ten večírek začíná nudit. Dobrý večer vám oběma.“ Rázně se uklonil a odkráčel.

Daphne a Simon mlčky pozorovali, jak Colin mizí v davu. „Až uslyšíte výkřik,“ poznamenala Daphne tiše, „bude jistě patřit matce.“

„A ta rána bude od toho, jak se svalí v mdlobách na podlahu?“

Daphne se zdráhavým úsměvem přikývla. „Ovšem.“ Na chvíli se odmlčela a pak dodala: „Nečekala jsem vás tu.“

Pokrčil rameny, přičemž se mu mírně zkrabatila černá látka večerního obleku. „Nudil jsem se.“

„Takže jste se rozhodl vážit cestu do Hampstead Heath jen proto, abyste navštívil každoroční ples lady Trowbridgeové?“ Vyklenula obočí. Hampstead Heath ležel dobrých sedm mil od Mayfair, což znamenalo přinejmenším hodinovou jízdu v dobrých podmínkách. Rozhodně to nebyl případ dnešního večera, kdy cesty ucpala celá smetánka. „Odpusťte mi, jestli začnu pochybovat o vašem duševním zdraví.“

„Začínám o něm pochybovat sám,“ zamumlal.

„Ať už je to ale čímkoli,“ povzdychla si spokojeně, „jsem ráda, že jste tu. Byl to příšerný večer.“

„Vážně?“ Přikývla. „Všichni se na vás vyptávali.“

„To je docela zajímavé.“ Jen si to představte. Jako první mě vyslýchala moje matka. Chtěla vědět, proč za mnou nechodíte i odpoledne,“ prohodila.

Simon se zamračil. „Myslíte, že je to nutné? Představoval jsem si, že naší lsti plně poslouží, když se vám budu věnovat při večírcích.“

Daphne překvapilo, že hlasitě nezasténala. „Přesvědčil byste tak každého kromě mojí matky. A ani ona by pravděpodobně nic nenamítala, kdyby o vašich řídkých návštěvách nepsali ve Whistledownu.“

„Opravdu?“ zeptal se Simon s velkým zájmem.

„Opravdu. Takže byste měl zítra přijít, nebo se tomu všichni začnou divit.“

„Zajímalo by mě, kdo ta tajná agentka je,“ zamumlal Simon. „Rád bych si ji najal.“

„Po čem by slídila?“

„Po ničem. Ale je škoda promrhat tak prvotřídní talent.“

Daphne pochybovala, že by fiktivní lady Whistledownová souhlasila, že je to mrhání talentem. Nijak však netoužila zabřednout do diskuse o přednostech a záporech bulvárního plátku, a tak jen pokrčila rameny. „A pak, jakmile mě matka propustila, vzali si mě na paškál všichni ostatní a ti byli ještě horší.“

„Bůh chraň.“

Věnovala mu jízlivý pohled. „Kromě jediné výjimky se mě vyptávaly samé ženy, a přestože vehementně tvrdily, že jim leží na srdci moje štěstí, zjevně se snažily vydedukovat, jaké jsou šance našeho zasnoubení.“

„Předpokládám, že jste je ujistila, že vás příšerně miluju?“

Daphne bodlo u srdce. „Ano,“ zalhala a vykouzlila přesladký úsměv. „Podle pověstí, které o mně kolují, na to mám nárok.“

Simon se zasmál. „Kdo byl tedy ten osamělý muž, který se vás na mě ptal?“

Daphne se ušklíbla. „Vlastně to byl další vévoda. Zvláštní stařík, který tvrdil, že byl přítelem vašeho otce.“

Simonův obličej ztuhl.

Nevšimla si změny v jeho obličeji a jen pokrčila rameny. „Mluvil pořád dokola, jaký byl váš otec dobrý vévoda“ S uchechtnutím se snažila napodobit staříkův hlas. Simon mlčel.

Daphne si zamyšleně poklepala prstem na tvář. „Vlastně si nevzpomínám, že byste se někdy zmínil o otci.“

„To proto, že jsem o něm nechtěl mluvit,“ odvětil Simon odměřeně.

Váhavě zamrkala. „Děje se něco?“

„Vůbec ne,“ odsekl.

„Hmm.“ Přistihla se, že si žvýká spodní ret, a donutila se přestat. „Pak o tom nebudu začínat.“

„Řekl jsem, že se nic neděje.‘1

Daphne si udržela lhostejný výraz. „Ovšem.“

Rozhostilo se dlouhé, nepříjemné ticho. Daphne rozpačitě žmoulala sukni, než konečně promluvila: „Lady Trowbridgeová použila pro výzdobu nádherné květiny, nemyslíte?“

Simon sledoval pohledem pohyb její ruky k obrovskému seskupení růžových a bílých růží.

„Ano.“

„Zajímalo by mě, jestli je sama vypěstovala.“

„Nemám tušení.“

Další trapné ticho.

„Je těžké pěstovat růže.“

Tentokrát místo odpovědi jen zamručel.

Daphne si odkašlala a pak, když se na ni ani nepodíval, se zeptala: „Dáte si limonádu?“

„Nepiju limonádu.“

Já ano,“ utrousila s přesvědčením, že už udělala dost. „Mám žízeň. Pokud mě omluvíte, dojdu si pro skleničku a nechám vás ve vaší chmurné náladě. Jsem přesvědčená, že si najdete někoho mnohem zábavnějšího, než jsem já.“

Obrátila se, ale než stačila udělat krok, ucítila na paži pevný stisk. Pohlédla dolů, fascinovaná pohledem na jeho ruku v bílé rukavici, spočívající na broskvovém hedvábí jejích šatů. Zírala na ni, jako by čekala, že se pohne a sklouzne po její paži až k obnažené pokožce lokte.

Samozřejmě se tak nestalo. Takové věci Simon dělával pouze v jejích snech.

„Daphne, prosím, otočte se.“

Jeho hlas byl hluboký a naléhavý.

Rozechvěle se obrátila. Jakmile se jejich oči střetly, promluvil: „Přijměte prosím mou omluvu.“

Přikývla.

Bylo však jasné, že cítí potřebu vysvětlovat dál. Já jsem ne…,“ zarazil se a tiše si odkašlal do dlaně. „Nevycházel jsem s otcem dobře. Já já nerad o něm mluvím.“

Daphne na něj fascinovaně zírala. Nikdy si nevšimla, že by měl potíže najít vhodná slova.

Simon podrážděně vydechl. Je to zvláštní, pomyslela si Daphne, ale vypadá to, jako by se zlobil sám na sebe.

„Když jste o něm začala…,“ potřásl hlavou, jako by se chtěl pokusit o další konverzaci, „nemůžu na něj přestat myslet a pak pak cítím obrovský vztek.“

„Omlouvám se,“ vysoukala ze sebe zmateně. Měla pocit, že by měla ještě něco dodat, ale nic ji nenapadlo.

„Ne na vás,“ doplnil rychle a upřel na ni světle modré oči. Zdálo se jí, že se nepatrně rozjasnily. I obličej se mu začal pomalu uvolňovat, zvlášť pevné vrásky kolem úst. Polkl. „Zlobím se na sebe.“

„A na svého otce,“ dodala tiše.

Mlčel. Ani nečekala, že by něco řekl. Stále ji držel a ona mu položila ruku na paži. „Nechcete jít na vzduch?“ navrhla jemně. „Vypadá to, že ho potřebujete.“

Přikývl. „Vy ale zůstaňte. Kdybych vás vytáhl na terasu, stálo by mě to hlavu.“

„Pokud jde o mě, Anthony může jít k čertu.“ Daphne sevřela popuzeně ústa. Je mi špatně z toho, jak se kolem mě ustavičně motá.“

„Jen se vám snaží být dobrým bratrem.“

Překvapeně pootevřela rty. „Na čí straně vlastně jste?“

Ignoroval její otázku. „Tak dobře. Ale půjdeme jen na krátkou procházku. S Anthonym bych si to mohl rozdat, ale jestli na svou stranu získá i ostatní vaše bratry, jsem mrtvý muž.“

Kousek od nich byly dveře na terasu. Daphne k nim kývla a Simon jí nabídl rámě.

„Stejně tam budou pravděpodobně spousty dalších párů,“ prohodila. „Nebude si mít na co stěžovat.“

Než však stačili vykročit ven, ozval se za nimi hlasitý mužský hlas. „Hastingsi!“

Simon se zastavil a obrátil s pochmurným vědomím, že už si na to jméno zvykl. Zanedlouho ho bude brát jako svoje vlastní.

Ta představa ho nijak nepotěšila.

Nějaký starý muž se k nim belhal o holi. „To je ten vévoda, o kterém jsem vám vyprávěla,“ zašeptala Daphne. „Myslím, že z Middlethorpu.“

Simon úsečně přikývl.

„Hastingsi!“ zvolal stařík a poplácal ho po paži. „Už dávno jsem se s vámi chtěl seznámit. Jsem Middlethorpe. Váš otec byl můj dobrý přítel.“

Simon znovu, téměř vojenským pohybem, přikývl.

„Chyběl jste mu, zatímco jste byl pryč a cestoval.“

Simon cítil nával zuřivosti, při němž jako by mu otekl jazyk a tváře ztuhly. Nepochyboval, že jestli se pokusí promluvit, bude to znít stejně, jako když byl osmiletý kluk. A neexistoval způsob jak se před Daphne neztrapnit. Nějak netušil jak, možná proto, že mu samohlásky kromě A nikdy nedělaly potíže se mu podařilo vypravit: „Och?“ Potěšilo ho, že jeho hlas zní břitce a povýšeně.

Pokud však stařík slyšel v jeho tónu nevraživost, nedal to najevo. „Byl jsem s ním, když umíral,“ vysvětloval Middlethorpe.

Simon mlčel.

Daphne bůh jí žehnej se vložila do slovní potyčky se soucitným: „Panebože.“

„Požádal mě, abych vám předal několik dopisů.“

„Spalte je.“

Daphne zalapala po dechu a chytila Middlethorpa za paži. „Ach ne, to nedělejte. Možná je nechce vidět teď, ale časem jistě změní názor.“

Simon ji sjel ledovým pohledem a obrátil se zpátky k Middlethorpovi. „Řekl jsem, abyste je spálil.“

„Já… ach „ Middlethorpe vypadal zoufale a zmateně. Musel vědět, že starý Basset se synem nevycházel, ale bylo zjevné, že mu zesnulý vévoda neprozradil skutečnou hloubku jejich rozluky. Pohlédl na Daphne, v níž cítil možnou spojenkyni. „Požádal mě, abych mu kromě dopisů řekl i pár věcí. Mohl bych to udělat teď.“

Ale Simon už pustil Daphninu paži a vykráčel ven.

„To mě mrzí,“ vydechla Daphne, která cítila potřebu omluvit se za Simonovo odměřené chování. Jsem si jistá, že nechtěl být hrubý.“

Middlethorpův výraz jí napovídal, že on je přesvědčen o opaku.

„Je na svého otce poněkud citlivý.“

Middlethorpe přikývl. „Vévoda mě varoval, že bude takhle reagovat. Ale smál se přitom a pak si dělal legraci z hrdosti Bassetů. Musím se přiznat, že jsem si myslel, že nemluví úplně vážně.“

Daphne nervózně vyhlédla otevřenými dveřmi na terasu. Jak je vidět, tak mluvil,“ zamumlala. „Měla bych se za ním jít podívat.“

Middlethorpe přikývl.

„Ty dopisy prosím nepalte,“ dodala.

„To by mě ani ve snu nenapadlo. Ale“

Daphne zamířila ke dveřím na terasu, ale při váhavém tónu starého muže se obrátila. „Co?“

„Už mi neslouží zdraví,“ vysvětloval Middlethorpe. „Doktor říká, že to může přijít kdykoli. Smím vám ty dopisy svěřit?“

Daphne zírala na vévodu otřeseně i zděšeně zároveň. Otřeseně proto, že nevěřila, že by předal tak osobní korespondenci ženě, kterou zná sotva pár minut. S hrůzou proto, že věděla, že pokud je přijme, Simon jí to neodpustí.

„Nevím,“ odvětila nepřirozeným hlasem. „Nejsem si jistá, jestli jsem ta správná osoba.“

Middlethorpe přimhouřil oči. „Myslím, že byste mohla být. Věřím, že poznáte, kdy je správný čas, abyste mu ty dopisy předala. Můžu vám je tedy poslat?“

Mlčky přikývla. Zdálo se jí, že nemá na vybranou.

Stařík zvedl hůl a ukázal k terase. „Měla byste za ním jít.“

Daphne přikývla a chvatně zamířila ven. Terasu osvětlovalo jen několik svícnů na stěnách, takže tam bylo poměrně šero a Simona spatřila jen díky měsíčnímu svitu. Stál v rohu široce rozkročený a vzteklý, s pažemi zkříženými na hrudi. Díval se na nekonečný trávník, který se táhl do dáli, ale Daphne pochybovala, že kromě vlastních bouřlivých emocí vidí i něco jiného.

Tiše k němu přistoupila. Po nehybném vzduchu přeplněného tanečního sálu byl mírný vánek vítanou změnou. Nocí se neslo tiché mumlání, naznačující, že nejsou na terase sami, ale Daphne nikoho neviděla. Další hosté se očividně rozhodli využít útočiště temných koutů, nebo sešli po schodech do zahrady a seděli dole na lavičkách.

Zatímco kráčela k Simonovi, chystala se říct něco jako: „Byl jste na toho vévodu velmi hrubý,“ nebo: „Proč se tolik zlobíte na svého otce?“ ale nakonec usoudila, že není čas zkoumat Simonovy pocity. Když tedy došla k jeho boku, jen se opřela o sloupkové zábradlí a vydechla: „Škoda že nejsou vidět hvězdy.“

Simon se na ni díval, nejprve překvapeně, pak zvědavě.

„V Londýně se vám to nikdy nepodaří,“ pokračovala a záměrně se snažila o bezstarostný tón. „Buď jsou moc jasná světla, nebo padne mlha. Jindy je zase vzduch příliš špinavý, než aby přes něj bylo vidět.“ Pokrčila rameny a opět se zadívala na zataženou oblohu. „Doufala jsem, že je uvidím tady v Hampstead Heath. Ale bohužel, mraky nespolupracují.“

Nastalo velmi dlouhé ticho. Pak si Simon odkašlal: „Věděla jste, že na jižní polokouli jsou hvězdy úplně jiné?“

Daphne se trochu uvolnila. Až teď si uvědomila, jak byla napjatá, a s radostí zaznamenala, že se Simon snaží vrátit jejich večer do normálních kolejí. Zmateně na něj pohlédla. „Děláte si legraci.“

„Nedělám. Podívejte se do nějaké knížky o astronomii.“

„Hmm.“

„Zajímavé je,“ pokračoval Simon čím dál klidnějším hlasem,“ že i když nejste astronom a to já také nejsem“

„A zjevně ani já,“ přerušila ho Daphne se sebepodceňujícím úsměvem.

Plácl ji po ruce a usmál se. Daphne s úlevou postřehla, že se mu oči změnily. Pak to ulehčení přešlo v radost, že se jí podařilo zaplašit chmury z jeho očí. Přála by si to dělat navždy.

Kdyby jí to dovolil…

„stejně byste si toho rozdílu všimla,“ pokračoval. „To je na tom tak zvláštní. Nikdy jsem se o vesmírné konstalace nezajímal, ale když jsem byl v Africe a podíval se na oblohu… Byla jasná noc. Takovou jste ještě neviděla.“

Daphne ho okouzleně pozorovala.

„Díval jsem se na nebe,“ potřásl zmateně hlavou, „a vypadalo nějak nesprávně.“

„Jak nesprávně?“

Pokrčil rameny a bezmyšlenkovitě zvedl ruku. „Prostě všechny hvězdy byly na špatných místech.“

„Ráda bych viděla jižní oblohu,“ přemítala Daphne. „Kdybych byla krásná a temperamentní, zkrátka typ ženy, o níž muži píší básně, myslím, že bych chtěla cestovat.“

„Vy jste typ ženy, o níž muži píší básně,“ připomněl jí Simon a se sarkastickým výrazem naklonil hlavu. „Byla to dost špatná poezie.“

Daphne se zasmála. „Neposmívejte se mi. Bylo to vzrušující. Můj první den se šesti nápadníky a k tomu Neville Binsby opravdu napsal báseň.“

„Se sedmi nápadníky,“ opravil ji Simon, „včetně mě.“

„Máte pravdu. Ale vy se skutečně nepočítáte.“

„Zraňujete mě,“ dobíral si ji, přičemž se mu uspokojivě podařilo napodobit Colina. „Och, jak mě zraňujete.“

„Možná jste měl taky uvažovat o herecké kariéře.“

„Možná ne,“ odpověděl.

Pousmála se. „Chtěla jsem jen říct, že nudná anglická dívka jako jsem já, netouží nikam jezdit. Jsem šťastná tady.“

Simon potřásl hlavou a v očích se mu objevilo zvláštní, jiskřivé světlo. „Nejste nudná. A,“ zašeptal, „jsem rád, že jste šťastná. Opravdu šťastných lidí jsem moc nepoznal.“

Daphne k němu vzhlédla a pomalu si uvědomila, že k ní přistoupil blíž. Pochybovala, že mu to vůbec došlo, ale jeho tělo se k ní pohupovalo a ona se přistihla, že od něj nedokáže odtrhnout oči.

„Simone?“ zašeptala.

„Jsou tu lidi,“ řekl podivně tlumeným hlasem.

Daphne se rozhlédla po terase. Mumlání, které slyšela dřív, se už neozývalo, ale mohla to být jen známka toho, že jejich sousedé poslouchají.

Zahrada před ní ji lákala. Kdyby se tento ples konal v Londýně, nedalo by se sejít z terasy, ale lady Trowbridgeová si zakládala na své výjimečnosti, a tak každoročně pořádala ples na svém druhém panství v Hampstead Heath. Bylo to necelých deset mil od Mayfair, ale člověk měl pocit, jako by se octl v jiném světě. V širokých zelených pláních se choulily elegantní domy a v zahradě lady Trowbridgeové rostly stromy, květiny, keře a živé ploty, které tvořily tmavá zákoutí, v nichž se mohly páry ztratit.

Daphne cítila, že v ní zvítězilo cosi nespoutaného a nebezpečného. „Pojďme se projít po zahradě,“ navrhla tiše.

„Nemůžeme.“

„Musíme.“

„Nemůžeme.“

Beznaděj v Simonově hlase jí sdělila všechno, co potřebovala vědět. Chtěl ji. Toužil po ní. Šílel po ní.

Daphne měla pocit, jako by jí srdce zpívalo árii z Magické flétny.

Co kdybych ho políbila? vířilo jí hlavou. Co kdybych ho vtáhla do zahrady, zaklonila hlavu a cítila, jak se jeho rty dotýkají mých? Pochopil by, jak moc ho miluju? Možná by si i uvědomil, že je se mnou šťastný.

Pak by snad přestal mluvit o tom, jak se chce stůj co stůj vyhnout manželství.

„Půjdu se projít do zahrady,“ oznámila. Jestli chcete, můžete za mnou přijít.“

Zatímco pomalu, aby ji mohl dohonit odcházela, slyšela Simonovy kletby a pak jeho rychle se blížící kroky.

„Daphne, tohle je šílenství,“ snažil se ji zastavit chraplavým hlasem, ale jeho zabarvení jí napovědělo, že se snaží přesvědčit spíš sebe než ji.

Mlčky kráčela dál do hloubi zahrady.

„Pro lásku boží, budete mě poslouchat?“ Pevně ji chytil za zápěstí. „Přísahal jsem vašemu bratrovi,“ pronesl vášnivě. „Učinil jsem slib.“

Usmála se úsměvem ženy, která ví, že po ní muž touží. „Pak odejděte.“

„Víte, že nemůžu. Nesmím vás nechat v zahradě bez ochrany. Někdo by se mohl pokusit toho zneužít.“

Daphne líbezně pokrčila rameny a snažila se vyprostit ruku z jeho sevření. Ale jen ji stiskl pevněji.

I když věděla, že tohle neměl v úmyslu, nechala se k němu pomalu přitáhnout na vzdálenost několika centimetrů. Simon přerývaně dýchal. „Nedělej to, Daphne.“

Snažila se prohodit něco duchaplného nebo svůdného, ale její předstíraná statečnost ji v poslední chvíli opustila. Ještě ji nikdo nepolíbil a teď, když ho téměř pozvala, aby byl tím prvním, nevěděla, co dělat.

Mírně povolil prsty kolem jejího zápěstí, pak vykročil za vysoký, dovedně zastřižený živý plot a přitiskl ji k sobě.

Zašeptal její jméno, dotkl se její tváře.

Rozevřela oči a pootevřela rty.

Konec byl nevyhnutelný.

10. kapitola

Jediný polibek už zničil mnoho žen.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 14. KVĚTNA 1813

Simon si nebyl jistý, kdy mu došlo, že ji hodlá políbit. Pravděpodobně to ani nevěděl, pouze tušil. Do poslední chvíle se přesvědčoval, že ji táhne za živý plot, aby jí vyhuboval a pokáral za její lehkomyslnost, která jim oběma může přivodit vážné potíže. Pak se ale něco stalo nebo se to možná dělo celou dobu a on se to jen snažil přehlížet. Její oči se změnily, téměř plály. Pootevřela ústa jen nepatrně, sotva na pouhý nádech, ale stačilo to, aby od ní nemohl odtrhnout oči.

Dlaní sjížděl po její paži, po světlé saténové rukavičce, přes obnaženou pokožku až k jemnému hedvábnému rukávu. Pak ji objal a přivinul k sobě. Toužil ji držet co nejblíž, cítit ji kolem sebe, nad sebou, pod sebou. Prahl po ní tak silně, že ho to až děsilo. Svíral ji v náručí a vnímal každou křivku jejího těla. Byla o dost menší než on, takže se mu její ňadra tiskla pod žebra a jeho stehno

Zachvěl se touhou. Kolenem se jí vklínil mezi nohy a vnímal žár sálající z její pokožky.

Z úst se mu vydralo primitivní zasténání, v němž se mísila touha s pocitem marnosti. Dnes v noci ani nikdy jindy ji nedostane, přestože se jí touží dotýkat až do konce života. Prsty ji hladil po zádech. Pod jemným a tenoučkým hedvábím šatů cítil každou ladnou křivku jejího těla. A pak do smrti nepochopil, jak to dokázal, od ní poodstoupil. Jen o pár centimetrů, ale stačilo to, aby mezi ně vnikl chladný noční vzduch.

„Ne!“ vykřikla a Simona napadlo, jestli vůbec tuší, jak lákavě to prosté slůvko zní.

Vzal její obličej do dlaní a hltal ji pohledem. Bylo příliš šero, aby viděl přesnou barvu obličeje, ale vzpomínal si, že její rty jsou měkké a růžové, s broskvovým nádechem v koutcích. Věděl, že oči tvoří nespočet odstínů hnědi obklopených zeleným proužkem, který ho ustavičně svádí, aby se podíval, jestli je tam doopravdy, nebo jde jen o výplod jeho fantazie.

Ale to ostatní jaká by byla na dotek, jak by chutnala si mohl jen představovat. A bože, jak často si to představoval! Navzdory předstíranému klidu a všem slibům, jež dal Anthonymu, po ní prahl. Jakmile ji spatřil na druhé straně přeplněné místnosti, pokožka se mu rozhořela, a když ji viděl ve svých snech, plameny vzplály naplno.

Jak ji teď držel v náručí zatímco rychle a nepravidelně dýchala a oči jí plály touhou, které úplně nerozuměla měl dojem, že exploduje. A tak se jeho rozhodnutí stalo otázkou života a smrti. Bylo to prosté. Pokud ji teď nepolíbí, zemře. Znělo to melodramaticky, ale v tu chvíli by přísahal, že je to pravda. Oheň stravující jeho útroby by ho pohltil. Tolik po ní toužil.

Proto když se konečně zmocnil jejích úst, nebyl to něžný polibek. Nebyl ani krutý, ale čišel vášní hladovějícího milence, ne nesmělého nápadníka.

Přiměl by ji otevřít ústa, ale i jí se v té chvíli zmocnila touha, a když jazykem hledal, kudy by vnikl dovnitř, nesetkal se s žádným odporem.

„Ach bože, Daphne,“ zasténal, rukama sklouzl k jemně zaobleným křivkám jejích hýždí a přitiskl ji blíž. „Netušil jsem… nikdy jsem nesnil…“

Ale byla to lež. Snil, a to v živých detailech. Skutečný prožitek však veškeré představy zastínil.

S každým dotykem, s každým pohybem po ní žíznil ještě víc a vteřinu za vteřinou cítil, jak jeho mysl ztrácí nad tělem kontrolu. Už nezáleželo na tom, co je správné. Jediný smysl tkvěl v tom, že je zde, v jeho náruči, a že ji chce.

A pochopil, že ona ho chce také.

Svíral ji v objetí, hladově ji líbal. Nemohl se jí nabažit. Cítil, jak mu její ruka váhavě přejela po rameni a lehce mu spočinula na šíji. Místa, kterých se dotkla, ho pálila. Stále to však nestačilo. Odtrhl ústa od jejích a toulal se rty po jejím hrdle až k mělké jamce nad klíční kostí. Její tiché zasténání při každém dotyku ještě přililo olej do ohně jeho vášně.

Rozechvělýma rukama sklouzl k volánkům lemujícím výstřih jejích šatů. Věděl, že by stačilo mírně poodhrnout jemnou hedvábnou látku a stáhnout ji přes něžnou křivku ňader. Neměl právo na takový pohled, nezasloužil si takový polibek, ale nedokázal se ovládnout. Dal jí šanci, aby ho zastavila. Mučivě pomalu jí stahoval živůtek, aby jí tak poskytl poslední možnost říct ne. Místo panenského studu však zaklonila hlavu a tiše zasténala.

Byl bezmocný.

Nechal látku šatů sklouznout k jejímu pasu a žádostivě na ni pohlédl. Pak se sklonil, aby si jeho ústa vychutnala sladkou odměnu, když vtom uslyšel „Ty lumpe!“

Daphne, která ten hlas poznala dřív než Simon, vykřikla a trhla sebou. „Proboha,“ zalapala po dechu. „Anthony!“

Její bratr byl od ní necelé tři metry a rychle tu vzdálenost zkracoval. Obočí měl stažené v masce naprosté zuřivosti, a když se vrhl k Simonovi, vydal prastarý válečný pokřik, jenž se nepodobal ničemu, co Daphne v životě slyšela. Skoro to ani neznělo lidsky.

Sotva měla čas zahalit se, když Anthonyho tělo prudce narazilo do Simona. Udeřila ji něčí paže.

„Zabiju tě, ty mizernej „ Zbytek Anthonyho zaklení se vytratil, poněvadž si ho Simon přehodil přes rameno, a na chvíli mu tak vyrazil dech z těla.

„Anthony, ne! Přestaň!“ zaječela Daphne, která si stále urovnávala živůtek, i když už nehrozilo nebezpečí, že by znovu sklouzl.

Ale Anthony byl jako posedlý. Bušil pěstmi do Simona a vztek mu sálal z obličeje, z pěstí i primitivních zuřivých výkřiků, jež mu vycházely z úst. Pokud šlo o Simona bránil se, ale jinak mu rány nevracel.

Daphne, která bezmocně stála stranou, si najednou uvědomila, že musí zasáhnout. Jinak Anthony Simona zabije, právě tady v zahradě lady Trowbidgeové. Natáhla ruku, aby se pokusila odtrhnout bratra od muže, jehož milovala, ale v tu chvíli se oba prudce svalili na zem, strhli Daphne na kolena a porazili ji do živého plotu.

„Aaauuuúúú!“ zavyla, jakmile se jí bolest zabodla do více částí těla, než vůbec považovala za možné.

Její výkřik musel být naplněn větším utrpením, než si myslela, protože oba muži okamžitě strnuli.

„Ach můj bože!“ Simon, který měl právě navrch, se jí vrhl na pomoc. „Daphne! Není ti nic?“

Jen zaúpěla a snažila se nehýbat. Ostružiní ji bodalo do kůže a každý pohyb škrábance jen prohluboval.

„Zranila se,“ obrátil se Simon k Anthonymu ustaraně. „Musíme ji okamžitě vytáhnout. Jestli s ní ale nějak nešikovně pohneme, nejspíš se do toho křoví zaplete ještě víc.“

Anthony úsečně přikývl. Vztek na Simona na chvíli odsunul stranou. Daphne trpěla a potřebovala jeho pozornost jako první.

„Hlavně se nehýbej, Daff,“ konejšil ji Simon tiše. „Vezmu tě do náruče, pak tě zvednu a vytáhnu ven. Rozumíš?“

Zavrtěla hlavou. „Taky by ses poškrábal.“

„Mám dlouhé rukávy. O mě se nestarej.“

„Udělám to sám,“ prohlásil Anthony.

Ale Simon ho ignoroval. Naklonil se do změti ostružin, pomalu jimi protlačil ruce a snažil se vsunout paže mezi ostnaté větve a Daphninu obnaženou pokožku. Jakmile dospěl k jejím rukávům, uvolnil z jejích šatů ostré trny. Několik jich propíchlo jemné hedvábí a zapíchlo se jí přímo do kůže.

„Nedokážu tě odsud úplně vymotat,“ řekl. „Nejspíš se ti roztrhnou šaty.“

Trhavě přikývla. „To nevadí,“ zalapala po dechu. „Stejně už jsou zničené.“

„Ale „ Ačkoli jí před chvílí sám stahoval stejné šaty až k pasu, cítil náhlé rozpaky, že jí ostnaté větvičky roztrhnou živůtek až na nahé tělo. Obrátil se k Anthonymu: „Bude potřebovat tvůj kabát.“

Anthony ho okamžitě svlékl.

Simon se otočil zpátky k Daphne a zadíval se jí do očí. „Jsi připravená?“

Přikývla. Možná to byla pouhá iluze, ale měl dojem, že teď, když se mu upřeně dívá do očí, vypadá trochu klidněji. Jakmile se přesvědčil, že už ji žádné ostny nebodají do kůže, vsunul paže hlouběji do ostružiní a objal ji, dokud se mu ruce nespojily za jejími zády. „Napočítám do tří,“ zamumlal.

Znovu přikývla. Jedna… dva…“

Trhl s ní nahoru a vytáhl ji z křoví tak prudce, že se oba svalili na zem.

„Říkal jsi tři!“ zaječela Daphne.

„Lhal jsem. Nechtěl jsem, aby ses napjala.“

Daphne by ten argument možná nepřešla jen tak, ale v tu chvíli si uvědomila, že jsou její šaty rozedrané na cáry. Vyjekla a chvatně zvedla paže, aby se jimi zakryla.

„Vem si tohle,“ přistrčil jí Anthony svůj kabát. Daphne ho vděčně přijala a přehodila ho přes sebe. Antonymu padl dokonale, ale na ní volně visel, takže se do něj mohla snadno zavinout.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se chraplavě. Přikývla.

„Tak dobře.“ Anthony se obrátil k Simonovi. „Díky, žes ji vytáhl.“

Simon mlčel, jen mírně kývl, aby dal najevo, že jeho poznámku slyšel.

Anthony sklouzl pohledem zpátky k Daphne. „Jseš si jistá, že ti nic není?“

„Trochu to pálí,“ přiznala, „a až se dostanu domů, určitě poprosím o nějakou mast, ale dá se to vydržet.“

„Dobře,“ utrousil Anthony znovu. Pak se rozpřáhl a udeřil Simona pěstí do obličeje, čímž svého nic netušícího přítele snadno povalil na zem.

„To je za poskvrnění mojí sestry,“ sykl.

„Anthony!“ vykřikla Daphne. „Hned s tím nesmyslem přestaň. Nic mi neudělal.“

Anthony se prudce obrátil a zabodl do ní planoucí pohled. „Viděl jsem tvoje“

Daphne se stáhl žaludek. Proboha, Anthony viděl její ňadra! Její bratr. To bylo nepřirozené.

„Vstaň,“ zavrčel Anthony, „abych tě mohl znovu praštit.“

„Zešílel jsi?“ vyjekla Daphne a skočila mezi něj a Simona, který stále ležel na zemi a rukou si zakrýval poraněné oko. „Anthony, jestli ho znovu udeříš, neodpustím ti to.“

Anthony ji poměrně hrubě odstrčil. „Ta další rána,“ odplivl si, „je za zrazení našeho přátelství.“

K Daphninu zděšení se Simon pomalu vydrápal na nohy.

„Ne!“ zaječela a vrhla se zpátky mezi ně.

Jdi z cesty, Daphne,“ přikázal jí Simon tiše. „Tohle je jen mezi námi.“

„To tedy není! Pro případ, že si na to ani jeden z vás nepamatuje, jsem tou, která“ Zarazila se uprostřed věty. Nemělo smysl plýtvat slovy. Ani jeden z nich ji neposlouchal.

„Uhni, Daphne,“ nařídil jí Anthony hrozivě klidným hlasem. Ani na ni nepohlédl. Očima se zabodával nad její hlavu, přímo do Simonových očí.

„To je přece absurdní! Nemůžeme to všechno probrat jako dospělí?“ Pohledem přeskočila ze Simona k bratrovi a pak se znovu vrátila k Simonovi. „Panebože, Simone! Tvoje oko!“

Rozběhla se k němu a jemně se dotkla jeho oka, které už napuchlo tak, že bylo téměř zavřené.

Simon pod jejím starostlivým dotykem nehnul ani brvou. Lehkým, konejšivým pohybem přejížděla po oteklé pokožce. Pořád po ní toužil, ale vášeň teď ustoupila něčemu hlubšímu. Připadala mu tak dobrá, čestná a čistá.

A on se chystá provést tu nejhanebnější věc, kterou kdy v životě udělal. Až se Anthony vyzuří a skončí s násilím, bude žádat, aby se Simon s jeho sestrou oženil. A Simon odpoví ne.

„Jdi stranou, Daphne,“ vyzval ji hlasem, který zněl cize i jeho vlastním uším.

„Ne, já“

„Uhni!“ zahřměl.

Stáhla se, přitiskla se zády ke křoví, které ji před chvílí uvěznilo, a s hrůzou na oba muže zírala.

Simon zachmuřeně kývl k Anthonymu. „Prašť mě.“

Vypadalo to, že Anthonyho ta žádost ohromila.

„Tak na co čekáš,“ pobízel ho Simon. „Ať už to máme za sebou.“

Anthony spustil ruku podél těla. Hlavou nepohnul, ale očima zalétl k Daphne. „Nemůžu,“ vyhrkl, „když tu takhle stojí a prosí.“

Simon přistoupil o krok blíž a výsměšně se k němu naklonil. „Tak dělej. Přinuť mě zaplatit.“

„Budeš platit u oltáře,“ odsekl Anthony.

Simon postřehl, jak se Daphne prudce nadechla. Proč je překvapená? Jistě už pochopila, kam jejich čin, nebo hloupost, že se nechali chytit, povede.

„Nebudu ho nutit,“ prohlásila Daphne.

„Já ano,“ zavrčel Anthony.

Simon potřásl hlavou. „Zítra už budu v Evropě.“

„Odjedeš?“ zeptala se Daphne. Její raněný tón se mu zabodl do srdce jako nůž.

„Jestli zůstanu, poskvrním tvou pověst. Bude lepší, když odjedu.“

Rty se jí třásly. Padlo z nich jediné slovo. Bylo to jméno a bylo plné touhy, jež rozštípla jeho srdce ve dví.

Chvíli mu trvalo, než ze sebe vypravil: „Nemůžu si tě vzít, Daff.“

„Nemůžeš nebo nechceš?“ odplivl si Anthony.

„Obojí.“

Anthony ho znovu udeřil pěstí.

Simon překvapený silou úderu, který ho zasáhl do brady, spadl na zem. Přesto věděl, že si všechnu tu bolest zaslouží. Neměl odvahu pohlédnout na Daphne, ale ona poklekla vedle něj a podepřela ho v podpaždí, aby mu pomohla vstát.

„Omlouvám se, Daff.“ Přinutil se na ni podívat. Viděl jen na jedno oko a cítil se podivně malátný, ale přišla mu na pomoc i poté, co ji odmítl, a navíc jí hodně dlužil. „Moc se omlouvám.“

„Ušetři si ta dojemná slova,“ ušklíbl se Anthony. „Uvidíme se za rozbřesku při souboji.“

„Ne!“ zvolala Daphne.

Simon se zadíval na Anthonyho a krátce přikývl. Pak se obrátil zpátky k Daphne. „Kdyby to někdo mmohl být, Daff, byla bys to ty. Ppřísahám.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se úplně zmateně. „Co tím chceš říct?“

Simon zavřel oko a vzdychl. Zítra touhle dobou už bude mrtvý, protože v žádném případě nezvedne pistoli proti Anthonymu a dost pochyboval, že Anthony do rána vychladne natolik, aby vystřelil do vzduchu.

A přesto zvláštním, žalostným způsobem dostane to, co si od života vždycky přál. Konečně se pomstí svému otci.

Bylo to zvláštní, ale přistihl se, že ho vidina blízkého konce tak docela neuspokojuje. Představoval si to jinak. Ne s nenávistnýma očima svého nejlepšího přítele. Ne na opuštěném poli za rozbřesku. Ne s hanbou.

Daphne ho chytila za ramena a zatřásla s ním. Otevřel podlité oči a viděl, že její obličej je velmi blízko a čiší vztekem.

„Co se to s tebou děje?“ sykla. Takový výraz u ní ještě neviděl. Oči jí plály zuřivostí, sklíčeností a možná i zoufalstvím. „Zabije tě! Chce se s tebou zítra sejít na opuštěném místě a zastřelit tě. A ty se chováš, jako by sis to vlastně přál.“

„Já nnechci uuumřít,“ vysoukal ze sebe, příliš unavený na duši i těle, aby se staral, jestli se zakoktá. „Aale nemůžu si tě vzít.“

Spustila ruce z jeho ramen a odtáhla se. Nedokázal snést bolestný a zavržený výraz v jejích očích. Vypadala tak zoufale, zabalená v bratrově kabátě, s úlomky větviček a ostružiní v tmavých vlasech. Když konečně otevřela ústa, zdálo se, že jí slova vycházejí přímo z duše. „Vždycky jsem věděla, že nejsem typ ženy, o které muži sní, ale nikdy mě nenapadlo, že by se někdo radši nechal zabít, než by si mě vzal.“

„Ne!“ vykřikl Simon a navzdory tupé a palčivé bolesti se drápal na nohy. „Tak to není, Daphne.“

„To už stačí,“ zarazil ho Anthony úsečným hlasem a vkročil mezi ně. Položil ruce na sestřina ramena a odváděl ji od muže, který jí zlomil srdce a možná i navěky poškodil pověst.

„Ještě jednu věc,“ vyhrkl Simon a proklínal se za prosebný pohled, který se mu podle jeho názoru určitě zračil v očích. Musí ale s Daphne mluvit. Potřebuje se ujistit, že mu rozumí.

Anthony však jen zavrtěl hlavou.

„Počkej.“ Simon chytil svého bývalého nejlepšího přítele za paži. „Nemůžu to napravit. Udělal jsem „ Se zničeným povzdechem se snažil urovnat myšlenky. „Přísahal jsem, Anthony. Nemůžu si Daphne vzít, ale chtěl bych jí říct…“

„Co?“ zeptal se Anthony ledovým hlasem.

Simon zvedl ruku z Anthonyho rukávu a prohrábl si vlasy. Nedokáže to Daphne vysvětlit. Nerozuměla by mu. A kdyby přece jen ano, bylo by to ještě horší. Litovala by ho. Když si uvědomil, že se na něj Anthony netrpělivě dívá, konečně promluvil: „Možná bych to mohl aspoň trochu vylepšit.“

Anthony se nepohnul.

„Prosím.“ V duchu vzpomínal, jestli to slovo už někdy pronesl s takovou naléhavostí.

Anthony se pár vteřin nehýbal a pak ukročil stranou.

„Děkuju,“ přikývl Simon vážně, letmo na Anthonyho pohlédl a pak se obrátil k Daphne. Možná předpokládal, že se na něj odmítne podívat, aby ho urazila svým pohrdáním, ale místo toho zvedla bradu a upřela na něj vzdorné a smělé oči. Pocítil k ní obrovský obdiv.

„Daff,“ začal, aniž by věděl, co říct, ale doufal, že mu správná slova vyjdou na jazyk v jednom sledu. „Nnení to tvoje vina. Kdybych si mohl někoho vzít, byla bys to ty. Ale manželství se mnou by tě zničilo. Nemohl bych ti dát, co chceš. Každým dnem bys mi umírala před očima a mě by zabilo, kdybych se na to měl dívat.“

„Neublížil bys mi,“ zašeptala.

Zavrtěl hlavou. „Musíš mi věřit.“

Prohlížela si ho laskavýma, upřímnýma očima. Já ti věřím. Ale pochybuju, že ty věříš mně.“

Její slova ho zasáhla jako rána pěstí. S pocitem bezmoci ze sebe vypravil: „Chci, abys věděla, že jsem tě nikdy nechtěl ranit.“

Stála nehybně tak dlouho, že Simona napadlo, jestli nepřestala dýchat. Ale pak, aniž by pohlédla na svého bratra, hlesla: „Ráda bych šla domů.“

Anthony ji objal a odvrátil od Simona, jako by ji chránil už jen tím, že jí zabrání na něj pohlédnout. „Půjdeme,“ konejšil ji, „lehneš si do postele a napiješ se trochu brandy.“

„Nechci brandy,“ ohradila se ostře, „chci přemýšlet.“

Simona napadlo, že Anthony přijal její prohlášení trochu zaraženě, ale přesto jí láskyplně stiskl paži a souhlasil: „Tak dobře.“ A Simon tam stál, potlučený a zakrvácený, dokud mu

11. kapitola

Každoroční ples lady Trowbridgeové, který se konal v sobotu večer v Hampstead Heath, byl jako vždy zlatým hřebem sezony. Naší autorce neušlo, že Colin Bridgerton tančil se všemi třemi Featheringtonovými sestrami (samozřejmě ne najednou). Je však nutno přiznat, že nejtemperamentnější Bridgerton nevypadal svým osudem nijak nadšený. Naše autorka viděla Nigela Berbrooka, jak se dvoří jiné ženě než slečně Daphne Bridgertonové, možná konečně pochopil marnost svého snažení. Když už mluvíme o slečně Daphne Bridgertonové, odešla z večírku brzy. Benedict Bridgerton sdělil zvědavcům, že ji rozbolela hlava. Ještě předtím ji ale naše autorka zahlédla, jak mluví s postarším vévodou z Middlethorpu, a to vypadala naprosto zdravá.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 17. KVĚTNA 1813

Samozřejmě že Daphne nemohla usnout. Přecházela sem tam a prošlapávala cestičku na modrobílém koberci, který byl v jejím pokoji už od dětství. V hlavě jí vířila spousta myšlenek, ale jedna věc byla jasná. Musí tomu souboji zabránit. Obtíže, které s sebou tento úkol nesl, nebrala na lehkou váhu. Už kvůli tomu, že pokud šlo o záležitosti cti a soubojů, stávali se z mužů paličatí pitomci. Daphne dost pochybovala, že Anthony nebo Simon ocení, když se mezi ně bude plést. A pak ani nevěděla, kde má k tomu souboji dojít. O tom se v zahradě lady Trowbridgeové nemluvilo. Daphne předpokládala, že to Anthony Simonovi vzkáže, nebo ho nechá, ať jako vyzvaná strana určí místo sám. Byla si jistá, že v otázkách soubojů existují nějaká pravidla, ale netušila jaká.

Na chvíli se zastavila u okna a odhrnula záclonu, aby se podívala ven. Podle měřítek společnosti noc ještě zdaleka nekončila. Pokud věděla, Benedict, Colin a matka jsou stále v domě lady Trowbridgeové. Skutečnost, že se dosud nevrátili (Daphne a Anthony byli doma už téměř dvě hodiny), považovala za dobré znamení. Kdyby scénu se Simonem někdo zahlédl, klepy by se jistě ve vteřině roznesly po celém tanečním sále a přinutily matku, aby se s ostudou přihnala domů.

Možná tedy Daphne přežila dnešní noc pouze s rozedranými šaty, ne se svou pověstí. Ale starost o dobré jméno ji znepokojovala nejmíň. Potřebovala rodinu doma z jiného důvodu. Sama tenhle souboj nedokáže překazit. Jen šílenec by se v časných ranních hodinách projížděl Londýnem a snažil se domlouvat dvěma bojechtivým mužům. Daphne bude potřebovat pomoc.

Bála se, že Benedict se v celé záležitosti okamžitě postaví na Anthonyho stranu, vlastně by ji překvapilo, kdyby nepřijal roli jeho sekundanta.

Ale Colin ten by ji mohl pochopit. Bude sice hudrat, pravděpodobně prohlásí, že si Simon zaslouží, aby ho za rozbřesku zastřelili, ale když ho poprosí, pomůže jí.

K tomu souboji nesmí dojít. Daphne netušila, co se Simonovi honí hlavou, ale už dlouho měla pocit, že ho něco mučí, a pravděpodobně to souvisí s jeho otcem. Samozřejmě to dobře skrýval, zvlášť když byl s ní, ale až příliš často postřehla v jeho očích zoufalý pohled. Musel přece existovat důvod, proč tak často umlkal. Někdy se jí zdálo, že je tou jedinou osobou, vedle níž se uvolní natolik, aby se smál, žertoval a povídal si s ní.

A možná ještě Anthony, dřív, než tohle všechno začalo.

Navzdory tomu všemu, i přes Simonův rezignovaný postoj v zahradě lady Trowbridgeové, si ale nemyslela, že by chtěl zemřít.

Daphne zaslechla dunění kol na dlažebních kostkách a doběhla zpátky k otevřenému oknu, právě když Bridgertonův kočár projel kolem domu ke stájím.

Nervózně si mnula dlaně. Chvatně přistoupila ke dveřím a přitiskla na ně ucho. Nijak by jí neprospělo, kdyby sešla dolů. Anthony si myslel, že Daphne spí nebo aspoň leží v posteli a rozebírá vlastní neuvážené činy.

Slíbil, že matce nic nepoví. Nebo to přinejmenším odloží, dokud nezjistí, co už ví. Violetin pozdní návrat domů vedl Daphne k víře, že kolem ní nekolovaly na plese příšerné zvěsti, ale to ještě neznamená, že vyvázne snadno. Nějaké řeči se přece jen vynesou na světlo, jako vždycky. A šuškanda, pokud ji nic nezastaví, může rychle přerůst v otevřený slovní útok.

Daphne věděla, že nakonec bude muset s pravdou ven. Dřív nebo později se Violet něco doslechne. Smetánka se o to postará. Daphne jen doufala, že až na Violet začnou útočit klepy většina z nich bohužel pravdivá bude už s vévodou zasnoubená. Lidé odpustí cokoli, pokud se to týká vévody.

A to bude podstatou Daphniny strategie jak Simona zachránit. Kvůli sobě by na životě nelpěl, ale kvůli ní možná ano.

Colin Bridgerton po špičkách našlapoval chodbou. Matka už šla spát a Benedict s Anthonym se stáhli do Anthonyho pracovny. O žádného z nich ale teď neměl zájem. Chtěl vidět Daphne. Tiše zaklepal na její dveře, povzbuzený slabounkým paprskem světla, jenž vycházel zespod. Bylo zjevné, že nechala hořet hned několik svíček. Protože byla příliš uvážlivá, aby usnula, aniž by je pozhasínala, je stále vzhůru. A pokud je to tak, pak si s ním bude muset promluvit.

Zvedl ruku, aby znovu zaklepal, ale vtom se dveře rozlétly a Daphne ustoupila, aby mohl vejít.

„Musím s tebou mluvit,“ zašeptala na jeden nádech.

„Já taky.“

Daphne ho pustila dovnitř, rychle se rozhlédla na obě strany chodby a zavřela dveře. „Mám hrozné potíže,“ vydechla.

„Já vím.“

Zbledla jako stěna. „Opravdu?“

Colin přisvědčil a měřil si ji smrtelně vážnýma zelenýma očima. „Vzpomínáš si na mého přítele Macclesfielda?“

Přikývla. Macclesfield byl mladý hrabě, kterého jí matka představila před čtrnácti dny. Ve stejnou noc, kdy poznala Simona.

„Dnes večer tě viděl, jak jsi s Hastingsem zmizela v zahradě.“

Daphne se stáhlo hrdlo. Přesto ze sebe vypravila: „Vážně?“

Colin pochmurně přikývl. „Nic neřekne, tím jsem si jistý. Přátelili jsme se skoro deset let. Ale pokud tě viděl on, mohl tě zahlédnout i někdo jiný. Například lady Danburyová si nás dost záhadně prohlížela.“

„Lady Danburyová nás taky viděla?“ zeptala se Daphne ostře.

„Nemám tušení. Vím jen to,“ Colin slabě pokrčil rameny „že se na mě dívala, jako by věděla o každém mém prohřešku.“

Daphne mírně potřásla hlavou. „To už je její zvyk. Ale jestli něco viděla, neprozradí ani slovo.“

„Lady Danburyová?“ zapochyboval Colin.

„Je to dračice a dovede být pěkně jedovatá, ale nezničila by člověka jen tak pro legraci. Jestli něco viděla, pověděla by mi to rovnou.“

Colin stále nevypadal přesvědčeně. Daphne si několikrát odkašlala, zatímco se v duchu snažila co nejlíp formulovat další otázku. „Co přesně viděl?“

Colin si ji podezíravě měřil. „Co tím myslíš?“

„Přesně to, co říkám,“ vyštěkla téměř, poněvadž z dlouhého večera plného stresu měla nervy napjaté k prasknutí. „Co viděl?“

Colin se narovnal a zastrčil bradu v obranném gestu. „Jen to, co jsem říkal. Že jsi prý zmizela na zahradě s Hastingsem.“

„To je všechno?“

„Všechno?“ nevěřil vlastním uším. Rozevřel oči, pak je opět přimhouřil. „Co se tam k čertu dělo?“

Daphne klesla na pohovku a zabořila obličej do dlaní. „Ach Coline, jsem v hrozné bryndě.“

Mlčel, takže si konečně otřela vlhké oči a vzhlédla. Její bratr vypadal starší a přísnější než si kdy vzpomínala. Měl zkřížené paže, nohy roztažené v širokém a nesmiřitelném postoji a jeho oči, obyčejně tak veselé a uličnické, byly tvrdé jako smaragdy. Zjevně čekal, až Daphne vzhlédne.

„Teď, když už jsi skončila se svou ukázkou sebelítosti,“ pronesl ostře, „mi snad vysvětlíš, co jsi dnes večer dělala s Hastingsem v zahradě lady Trowbridgeové.“

„Nemluv se mnou takovým tónem,“ odsekla Daphne, „a neobviňuj mě z toho, že se oddávám sebelítosti. Pro lásku boží, zítra jeden muž zemře. Mám právo být trochu rozrušená.“

Colin se posadil na židli naproti ní a jeho obličej okamžitě změkl do výrazu naprostého soustředění. „Měla bys mi všechno říct.“

Daphne přikývla a vylíčila mu, co se večer stalo. Přesnou míru svého zostuzení však zamlčela. Colin nemusí vědět, co všechno Anthony viděl. Skutečnost, že ji přistihl v kompromitující situaci, mohla stačit.

„A teď se chystá souboj a Simon zemře!“ zakončila.

„To nemůžeš vědět, Daphne.“

Nešťastně potřásla hlavou. „Nezastřelí Anthonyho. Vsadila bych na to svůj život. A Anthony „ Zadrhl se jí hlas a musela polknout. „Ten je vzteky bez sebe. Myslím, že si to nerozmyslí.“

„Co chceš dělat?“

„Nemám ponětí. Ani nevím, kde k tomu souboji má dojít. Jen je mi jasné, že to musím zastavit!“

Colin tiše zaklel. „Nevím, jestli to dokážeš, Daphne.“

„Musím!“ vykřikla. „Coline, nemůžu tady sedět a zírat do stropu, zatímco bude Simon umírat.“ Zlomil se jí hlas. „Miluju ho.“

Zbledl. „I když tě odmítl?“

Sklesle přikývla. „Je mi jedno, že vypadám jako naprostá husa, ale nemůžu si pomoct. Pořád ho miluju. Potřebuje mě.“

„Jestli je to pravda, nemyslíš, že měl s tím sňatkem souhlasit?“

Daphne zavrtěla hlavou. „Ne. Je tu ještě něco, o čem nevím. Nedokážu to vysvětlit, ale připadá mi, jako by si mě částečně chtěl vzít.“ Zmocňovala se jí čím dál větší nervozita. I přes trhavé nádechy však pokračovala: „Nerozumím tomu, Coline. Ale kdybys viděl jeho výraz, pochopil bys. Snažil se mě před něčím chránit. Vím to.“

„Neznám Hastingse zdaleka tak dobře jako Anthonyho nebo tebe,“ zamyslel se Colin, „ale nikdy jsem neslyšel ani tu nejmenší fámu o nějakém hlubokém, ponurém tajemství. Jseš si jistá „ Zarazil se uprostřed věty. Na okamžik svěsil hlavu do dlaní a pak znovu vzhlédl. Promluvil bolestivě něžným hlasem: Jseš si jistá, že si jeho city k sobě jen nenamlouváš?“

Daphne se neurazila. Věděla, že její historka zní smyšleně. V srdci ale byla přesvědčená, že má pravdu. „Nechci, aby zemřel,“ pronesla tiše. „Na ničem jiném nezáleží.“

Colin přikývl a pak položil poslední otázku: „Nechceš, aby zemřel, nebo nechceš, aby zemřel kvůli tobě?“

Daphne cítila, že jí nohy vypovídají službu. „Radši bys měl odejít.“ Použila poslední zbytky energie, aby udržela klidný hlas. „Nemůžu uvěřit, že ses mě na to vůbec zeptal.“

Ale Colin neodešel. Pouze se k sestře naklonil a stiskl jí ruku. „Pomůžu ti, Daff. Víš, že bych pro tebe udělal cokoli.“

A Daphne se mu vrhla do náruče a dala průchod všem slzám, které tak statečně držela uvnitř.

Za půl hodiny už měla suché oči a jasnou mysl. Uvědomovala si, že se potřebovala vyplakat. Držela toho v sobě příliš mnoho příliš mnoho pocitů, zmatku, bolesti i vzteku. Musela to ze sebe dostat. Teď už ale nebyl čas na emoce. Bylo důležité udržet si chladnou hlavu a soustředit se na svůj cíl.

Colin odešel, aby vyzpovídal Anthonyho a Benedicta, kteří si tiše povídali v Anthonyho pracovně. Souhlasil s Daphne, že Anthony pravděpodobně Benedicta požádá, aby hrál roli jeho sekundanta. Jeho úkolem bylo přesvědčit je, aby mu prozradili, kde se souboj bude konat. Daphne nepochybovala, že uspěje. Vždycky dokázal z každého všechno vytáhnout.

Daphne se oblékla do starého, pohodlného jezdeckého obleku. Neměla nejmenší tušení, jak nadcházející ráno skončí, ale rozhodně netoužila zakopnout o krajky a spodničky.

Zaregistrovala krátké zaklepání na dveře, a než stačila sáhnout na kliku, vstoupil do pokoje Colin. I on se už převlékl z večerního obleku.

„Zjistils to?“ vyhrkla Daphne.

Úsečně přikývl. „Nemáme moc času. Nejspíš by ses tam ráda dostala jako první?“

Jestli tam Simon dorazí před Anthonym, možná se mi ho podaří přesvědčit, aby si mě vzal, dřív než vytáhnou zbraně.“

Colin nervózně vydechl. „Daff, uvažovalas i o možnosti, že neuspěješ?“

Polkla. „Snažím se na to nemyslet.“

„Ale“

Přerušila ho: „Jinak bych možná ztratila odvahu i, nervy. A to si nesmím dovolit. Kvůli Simonovi.“

„Doufám, že ví, co v tobě má,“ utrousil Colin tiše. „Protože jestli ne, budu ho muset zastřelit sám.“

„Měli bychom jít.“

Colin přikývl a společně odešli.

Simon vedl koně po Broad Walk a mířil k nejodlehlejšímu, nejvzdálenějšímu koutu nového Regenťs Parku. Anthony navrhl, že svou záležitost odbudou daleko od Mayfairu, a Simon souhlasil. Svítalo, a tudíž nebylo pravděpodobné, že by se někdo potuloval venku, ale nebyl důvod, proč svůj souboj vytrubovat do světa tím, že ho umístí do Hyde Parku.

Ne že by Simona trápilo, že je to nelegální souboj. Koneckonců, on jeho zákonnými důsledky trpět nebude. Byl to sice potupný způsob smrti, ale jinou možnost neviděl. Zdiskreditoval urozenou lady, kterou si nemohl vzít, a teď musí nést následky. Věděl to už předtím, než ji políbil.

Zatímco mířil k domluvenému poli, viděl, že Anthony a Benedict už sesedli z koní a čekají na něj. Vítr jim čechral kaštanové vlasy a ve tvářích měli pochmurný výraz. Pár metrů od nich zastavil koně a seskočil.

„Kde máte sekundanta?“ zavolal na něj Benedict.

„S tím jsem se nezatěžoval.“

„Ale musíte přece nějakého mít! Bez něj není souboj soubojem.“

Simon jen pokrčil rameny. „Připadá mi to zbytečné. Přinesli jste pistole. Věřím vám.“

Anthony k němu vykročil. „Dělám to nerad.“

„Nemáš na vybranou.“

„Ale ty ano,“ naléhal Anthony. „Můžeš se s ní oženit. Možná ji nemiluješ, ale vím, že se ti líbí. Proč si ji nevezmeš?“

Simona napadlo, že jim všechno poví a vylíčí důvody, kvůli nimž přísahal, že si nikdy nenajde manželku a nezajistí pokračování rodu. Ale nepochopili by to. Jsou to Bridgertonovi, kteří vědí pouze to, že rodina je dobrá, laskavá a upřímná. Nemají ani tušení o krutých slovech a zničených snech. Neznají ten nesnesitelný pocit zavržení. Pak ho napadlo, že by mohl pronést něco krutého, co by Anthonyho a Benedicta přimělo, aby jím pohrdali a skončili tuhle nechutnou frašku co možná nejdřív. To by ale musel očernil Daphne, a to nedokázal. A tak nakonec jen pohlédl do obličeje Anthonyho Bridgertona, který byl jeho přítel od začátku studia v Etonu, a řekl: „Chci, abyste věděli, že za to Daphne nemůže. Vaše sestra je ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy poznal.“

Pak kývl k Anthonymu a Benedictovi, zvedl z kufříku na zemi jednu ze dvou pistolí a dlouhými kroky zamířil k severní straně pole.

„Počkejte!“

Simon se zhluboka nadechl a obrátil se. Proboha, to je Daphne!

Skláněla se nad svou klisnou a v plném trysku se řítila přes pole. Na okamžik Simon zapomněl, že by se na ni měl zlobit, že se vměšuje do souboje, a místo toho jen obdivoval, jak jí to v sedle sluší.

Jakmile však zatáhla za uzdu, zastavila koně a seskočila přímo před ním, vztek se mu vrátil v plné síle.

„Co ksakru myslíš, že děláš?“ osopil se na ni.

„Zachraňuju tvůj mizernej život!“ Oči jí plály a Simon si uvědomil, že ji ještě nikdy neviděl tak rozzuřenou.

Skoro tak rozzuřenou jako byl sám. „Daphne, chápeš, jak je tohle tvoje akrobatické číslo nebezpečné?“ Aniž by si uvědomil, co dělá, chytil ji za ramena a zatřásl s ní. Jeden z nás tě mohl zastřelit.“

„Ale no tak,“ ušklíbla se. Ještě jste ani nedošli na místa.“

Měla pravdu, ale příliš zuřil, než aby si to uvědomil. A jet sem sama v hluboké noci,“ pokračoval vztekle. „Měla bys mít víc rozumu.“

„Mám ho dost,“ odsekla. „Colin mě doprovodil.“

„Colin?“ Simon se rozhlédl. „Zabiju ho!“

„Předtím nebo až potom, co ti Anthony prostřelí srdce?“

„Rozhodně předtím,“ zavrčel Simon. „Tak kde je? Bridgertone!“

Tři kaštanové hlavy se otočily jeho směrem.

Simon se k nim vyřítil s vražedným pohledem v očích. „Myslím toho idiota Bridgertona.“

„Mám dojem,“ poznamenal Anthony uhlazeně a kývl bradou ke Colinovi, „že se to týká tebe.“

Colin se k Simonovi pochmurně obrátil. „A to jsem ji měl nechat doma, aby si vyplakala oči?“

„Přesně!“ ozvalo se ze tří různých směrů.

„Simone!“ vyjekla Daphne, která za ním klopýtala po trávě. „Vrať se!“

Simon kývl k Benedictovi. „Odveďte ji odsud.“

Benedict se tvářil nerozhodně.

„Udělej to,“ přikázal mu Anthony.

Benedict se stále nehýbal, jen očima přeskakoval mezi svými bratry, sestrou a mužem, jenž ji zostudil.

„Krucinál,“ zaklel Anthony.

„Daphne má právo mluvit,“ prohlásil Benedict a zkřížil paže.

„Co se to s vámi dvěma proboha děje?“ zahřměl Anthony a oba mladší bratry probodával pohledem.

„Simone,“ vydechla Daphne, která po rychlé jízdě přes pole stále ještě nepopadla dech, „musíš mě vyslechnout.“

Simon se snažil ignorovat její zatahání za rukáv. „Daphne, nech to být. Nemůžeš nic dělat.“

Daphne se prosebně zadívala na bratry. Colin a Benedict jí byli zjevně naklonění, ale nemohli jí nijak pomoct. Anthony stále vypadal jako bůh pomsty.

Konečně udělala jedinou věc, kterou vymyslela, aby zdržela souboj. Udeřila Simona. Do jeho zdravého oka.

Simon zavyl bolestí a zavrávoral. „Za co, ksakru?“

„Padni na zem, ty hňupe,“ zasyčela. Když bude ležet tváří k zemi, Anthony ho dost dobře nebude moct zastřelit.

„To rozhodně neudělám!“ Přiložil si dlaň k oku. „Proboha, nechat se porazit ženskou. Nesnesitelné.“

„Všichni muži jsou idioti,“ odfrkla si Daphne. Obrátila se k bratrům, kteří na ni zírali s otevřenými ústy. „Na co tu civíte?“ vyštěkla.

Colin začal tleskat.

Anthony ho udeřil pěstí do zad.

„Můžu si na okamžik promluvit s Jeho milostí?“ zasyčela.

Colin s Benedictem přikývli a vyklidili pole. Anthony se ani nehnul.

Daphne do něj zabodávala planoucí pohled. „Taky tě praštím.“

Možná by to i udělala, kdyby se Benedict nevrátil a téměř mu nevykloubil rameno, jak ho táhl pryč.

Upřeně se zadívala na Simona, který si tiskl prsty k obočí, jako by to snad mohlo zmírnit bolest oka.

„Nemůžu uvěřit, žes mě praštila,“ utrousil.

Pohlédla zpátky k bratrům, aby se ujistila, že jsou z doslechu. „V tu chvíli mi to připadalo jako dobrý nápad.“

„Proč jsi sem vůbec přišla? Co si od toho slibuješ?“

„Myslela jsem, že je to jasné.“

Vzdychl a vypadal v tu chvíli vyčerpaně, nešťastně a hrozně staře. „Už jsem ti řekl, že si tě nemůžu vzít.“

„Musíš.“

Položila na svá slova takový důraz, že k ní prudce vzhlédl. „Co tím chceš říct?“

„Chci říct, že nás viděli.“

„Kdo?“

„Macclesfield.“

Simon si očividně oddechl. „Ten nic nepoví.“

„Ale byli tam i jiní!“ Daphne skousla ret. Nemusela lhát. Možná tam byli i jiní. Vlastně tam pravděpodobně byli jiní.

„Kdo?“

„Nevím,“ přiznala, „ale slyšela jsem klepy. Do zítřka se to roznese po celém Londýně.“

Simon zaklel tak nevybíravě, že Daphne o krok couvla.

Jestli si mě nevezmeš,“ zašeptala, „zničí mě to.“

„To není pravda.“ Jeho hlas ale postrádal přesvědčivost.

„Je to pravda, a ty to víš.“ Přinutila se mu pohlédnout do očí. Celá její budoucnost a jeho život! závisely na tomto okamžiku. Nemohla si dovolit udělat chybu. „Nikdo si mě nevezme. Vyženou mě do nějakého Zapadákova, kde lišky dávají dobrou noc“

„Víš, že tvoje matka by tě nikdy nezavrhla.“

„Ale nikdy se nevdám. Víš to.“ Přikročila k němu, aby cítil její blízkost. „Budu navěky ocejchovaná jako použité zboží. Nebudu mít manžela, nebudu nosit děti“

„Přestaň!“ vykřikl Simon. „Proboha přestaň.“

Anthony, Benedict a Colin sebou při jeho výkřiku trhli, ale Daphnino horečné zavrtění hlavy je znovu udrželo na místech.

„Proč si mě nemůžeš vzít?“ zeptala se tiše. „Vím, že o mě máš zájem. Tak o co tu jde?“

Simon si zakryl dlaněmi obličej a palec s ukazováčkem si přitiskl pevně ke spánkům. Měl pocit, že se mu rozskočí hlava. A Daphne se k němu neustále blížila. Natáhla ruku, dotkla se jeho ramene a pak jeho tváře. Nebyl dost silný. Ach bože, ani nechtěl být dost silný.

„Simone,“ zaprosila, „udělej to pro mě.“

Byl ztracený.

12. kapitola

Souboj, souboj, souboj. Existuje něco víc vzrušujícího, romantičtějšího… a nesmyslnějšího? K uším naší autorky se doneslo, že k jednomu takovému došlo tento týden v Regenťs Parku. Protože jsou souboje nezákonné, nemůže naše autorka prozradit jména pachatelů, ale ráda by uveřejnila, že se rozhodně staví proti podobnému násilí.

Jelikož jde toto vydání do tisku, je zřejmé, že oba soupeřící hlupáci (nejsem ochotná je nazvat gentlemany, poněvadž k tomu je třeba jistá dávka inteligence, kteroužto vlastnost, pokud ji vůbec někdy vlastnili, to ráno zjevně ztratili), vyvázli bez zranění.

Člověka napadne, že se na ně to osudné jitro možná usmál sám anděl citlivosti a racionality. Pokud ano, je naše autorka přesvědčená, že by měl svůj vliv rozšířit i na další členy společenské smetánky. Vneslo by to do života více klidu a laskavosti, což by jistě vedlo k obrovskému pokroku současného světa.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 19. KVĚTNA 1813

Simon se na ni zničeně podíval. „Vezmu si tě,“ zašeptal, „ale musíš vědět“ Kvůli jejímu jásavému výkřiku a vřelému objetí větu nedokončil. „Ach Simone, nebudeš toho litovat,“ vyhrkla s úlevou. Oči se jí radostně leskly. „Budeš se mnou šťastný, to ti slibuju.“

„Přestaň!“ zavrčel a odstrčil ji. Nedokázal snést její nelíčenou radost.

Zmlkla a znepokojeně svraštila čelo.

„Nejdřív mě vyslechni,“ pokračoval ostrým hlasem, „a pak se teprve rozhodni, jestli mě opravdu chceš.“

Skousla spodní ret mezi zuby a přikývla.

Simon se roztřeseně nadechl. Jak jí to říct? Co jí říct? Nemůže jí povědět pravdu, aspoň ne celou. Ale ona musí pochopit, že jestli se za něj provdá… obětuje tím mnohem víc, než si kdy dokázala představit. Musí jí dát šanci, aby ho odmítla. Zaslouží si to. Simon provinile polkl. Zaslouží si mnohem víc, ale nic lepšího jí nabídnout nemůže.

„Daphne,“ promluvil a její jméno mu jako vždy rozvázalo neohebný jazyk, „jestli si mě vezmeš…“

Přikročila k němu a natáhla ruku, ale při jeho varovném, planoucím pohledu ji okamžitě stáhla zpátky. „O co jde?“ zašeptala. „Určitě to nemůže být tak hrozné, aby“

„Nemůžu mít děti.“

Tak. Vyslovil to. A byla to téměř pravda.

Daphne pootevřela rty, ale jinak nedala najevo, že ho slyšela.

Věděl, že jsou jeho slova krutá, ale bylo mu jasné, že ji nic jiného nedonutí pochopit. „Pokud se za mě provdáš, nikdy nebudeš mít děti. Nebudeš držet v náručí nemluvně a vědět, že je tvoje, žes ho stvořila z lásky. Nikdy.“

„Jak to víš?“ přerušila ho nepřirozeně hlasitým tónem.

„Prostě to vím.“

„Ale“

„Nemůžu mít děti,“ opakoval. „Musíš to pochopit.“

„Aha.“ Mírně zkřivila ústa, jako by nevěděla, jestli má něco říct, a několikrát zamrkala.

Simon pozoroval její obličej, ale nedokázal z něj vyčíst vůbec nic. Za normálních okolností byl její výraz otevřený a oči upřímné měl pocit, že jí vidí přímo do duše. Teď však vypadala uzavřeně a nepřístupně.

Rozrušilo ji to to bylo jasné. Neměl ani tušení, jak mu odpoví. A zmocnil se ho zvláštní pocit, že to neví ani ona. Po pravici vycítil čísi přítomnost a obrátil se. Spatřil Anthonyho, který se tvářil vztekle i starostlivě zároveň.

„Děje se něco?“ zeptal se Anthony tiše a očima bloudil po sestřině zmučené tváři.

Než stačil Simon odpovědět, Daphne zavrtěla hlavou: „Ne.“

Všichni k ní obrátili oči.

„Žádný souboj nebude,“ prohlásila. Jeho milost a já se vezmeme.“

„Aha.“ Vypadalo to, že by Anthony rád reagoval se značně větší úlevou, ale vážný obličej jeho sestry vrhal na celou záležitost zvláštní zdrženlivost. „Povím to ostatním,“ prohodil a odkráčel.

Simon cítil, jak mu něco zcela cizího zaplňuje plíce. Překvapeně si uvědomil, že je to vzduch. Ani nevěděl, že tak dlouho tajil dech. Současně ho zaplnilo i něco dalšího. Něco vroucího a děsivého, něco vítězného a nádherného. Byly to čisté emoce, prapodivná směs úlevy, radosti, touhy i strachu. A Simon, který se takovým choulostivým pocitům většinu života vyhýbal, netušil, co si s nimi má počít. Zadíval se Daphne do očí. Jseš si jistá?“

S prázdným výrazem přikývla. „Ty za to stojíš.“ Pak pomalu zamířila zpátky ke koni.

A Simon tam zůstal napospas úvahám, jestli se právě dostal do nebe, nebo směřuje do nejčernějšího koutu pekla.

Zbytek dne strávila Daphne s rodinou. Zpráva o jejím zasnoubení nadchla každého, kromě jejích bratrů. Daphne se na ně nezlobila. Sama se cítila dost zaražená. Události dne je všechny vyčerpaly.

Padlo rozhodnutí, že svatba bude co nejdřív. (Violet se doslechla, že Simon Daphne v zahradě lady Trowbridgeové možná políbil, a to jí stačilo, aby okamžitě poslala arcibiskupovi žádost o mimořádné svolení k sňatku.) Pak se ponořila do plánování oslav. Prohlásila, že i když to bude malá svatba, nemusí být ještě ubohá.

Eloise, Francesca a Hyacinth, nesmírně vzrušené při vyhlídce, že se obléknou jako družičky, zasypávaly sestru otázkami. Jak Simon požádal o její ruku? Klekl si přitom na koleno? Jakou barvu šatů si Daphne oblékne a kdy jí dá Simon prstýnek? Daphne se vší silou snažila odpovídat na jejich otázky, ale jen stěží se dokázala soustředit, a jakmile se odpoledne překulilo v podvečer, omezila se pouze na jednoslabičné odpovědi. Když se jí nakonec Hyacinth zeptala, jakou barvu růží chce do svatební kytice a Daphne odpověděla: „Tři,“ sestry to vzdaly a nechaly ji o samotě.

Závažnost vlastních činů Daphne ohromila. Zachránila lidský život. Získala slib ke svatbě od muže, kterého zbožňovala. A zavázala se k životu bez dětí. To všechno v jednom dni. Pochmurně se usmála. Trochu to vedlo k úvahám, co bude následovat zítra. Ráda by věděla, co jí prolétlo hlavou v těch posledních okamžicích, než se obrátila k Anthonymu a oznámila: „Žádný souboj nebude,“ ale po pravdě řečeno si nebyla jistá, jestli si na to dokáže vzpomenout. Ať už jí myslí vířilo cokoli, nebyla to slova ani věty, které by použil člověk při smyslech. Jako by ji obklopovala mlha. Červená, žlutá a v místech, kde se obě barvy prolínaly, i oranžová. Pouhé city a instinkty. Žádný rozum ani logika, nic, co by něco rozumného nebo racionálního třeba jen vzdáleně připomínalo.

A pak pochopila, co musí udělat. Možná dokáže žít bez dětí, které ještě neporodila, ale nedokáže žít bez Simona. Děti byly pomyslné, neznámé bytosti, které si nemohla představit, ani se jich dotknout. Ale Simon Simon byl skutečný a byl zde. Věděla, jaké to je, když se dotýká jeho tváře a směje se v jeho blízkosti. Znala sladkou chuť jeho polibku i ironický úsměv. A milovala ho.

A navíc, přestože se na to sotva odvážila pomyslet, třeba se mýlil. Možná může mít děti. Snad ho oklamal nějaký neschopný lékař, nebo jen bůh čeká na správný okamžik, aby učinil zázrak. Je sice nepravděpodobné, že by vychovávala takovou kupu potomků jako Bridgertonovi, ale kdyby měla aspoň jednoho, cítila by se kompletní. Před Simonem se o tom nezmínila. Kdyby věděl, že v sobě chová i tu nejmenší naději na dítě, neoženil by se s ní. Tím si byla jistá. Nedovolil by jí, aby se rozhodla, když by si myslel, že v té záležitosti nemá úplně jasno.

„Daphne?“

Daphne, která apaticky seděla na pohovce v obývacím pokoji, vzhlédla. Spatřila, jak na ni matka znepokojeně zírá.

„Není ti nic?“ zeptala se Violet.

Daphne se přinutila k vyčerpanému úsměvu. Jsem jen unavená,“ odpověděla. Byla to pravda. Ještě se jí nestalo, že by nespala vcelku šestatřicet hodin.

Violet se vedle ní posadila. „Myslela jsem, že budeš víc nadšená. Vím, jak moc Simona miluješ.“

Daphne se k matce překvapeně obrátila.

„Není to těžké poznat,“ ujistila ji Violet něžně a poplácala ji po ruce. Je to dobrý muž. Vybrala sis dobře.“

Daphne cítila, jak se jí zvedá koutek úst v pochmurném úsměvu. Musela si dobře vybrat. Udělá pro svoje manželství první i poslední. A to i tehdy, nebudeli jejich svazek požehnán dětmi třeba by stejně časem zjistila, že je neplodná. Znala několik bezdětných párů a pochybovala, že někdo z nich věděl o svém handicapu dřív, než složil manželský slib. Se sedmi bratry a sestrami si byla jistá, že bude mít na objímání a rozmazlování spoustu neteří a synovců.

Je lepší žít s mužem, kterého miluje, než mít děti s někým, koho nemiluje.

„Co kdyby sis trochu zdřímla?“ navrhla Violet. „Vypadáš vyčerpaně. Ty tmavé skvrny pod tvýma očima se mi vůbec nelíbí.“

Daphne přikývla a mátožně vstala. Matka má pravdu. Potřebuje se vyspat. „Za hodinku za dvě mi bude určitě mnohem líp,“ souhlasila a široce zívla.

Violet k ní přistoupila a nabídla jí rámě. „Mám dojem, že sama nevyjdeš po schodech.“ S úsměvem vedla Daphne ze dveří a nahoru po schodišti. „A abych byla upřímná, pochybuju, že tě uvidíme za hodinu nebo dvě. Všem dám jasné instrukce, aby tě do rána nerušili.“

Daphne ospale přikývla. „To budeš hodná,“ zamumlala a vklopýtala do svého pokoje. „Zní to báječně.“

Violet nasměrovala Daphne k posteli a pomohla jí na lůžko. Stáhla jí boty, ale nic víc. „Můžeš se vyspat i oblečená,“ poznamenala tiše, pak se sklonila a políbila dceru na čelo. „Neumím si představit, že bych s tebou dokázala pohnout natolik, abych ti svlékla šaty.“ Daphninou jedinou odpovědí bylo zachrápání.

Také Simon byl vyčerpaný. Nestávalo se každý den, aby se člověk smířil se smrtí a pak byl zachráněn a zasnouben s ženou, která v posledních dvou týdnech okupovala všechny jeho sny.

Kdyby neměl dva monokly pod očima a pořádnou modřinu na bradě, myslel by si, že se mu to jen zdálo.

Uvědomila si Daphne, co dělá? Pochopila, čeho se vzdává? Je to inteligentní dívka, která nesní s hlavou v oblacích, a Simon nepředpokládal, že by souhlasila se sňatkem, aniž by uvážila všechny důsledky. Na druhou stranu se rozhodla téměř okamžitě. Jak by mohla všechno promyslet během necelé minuty? Pokud by ovšem nebyla přesvědčená, že ho miluje. Vzdala by se svého snu z lásky? Nebo to možná udělala z pocitu viny Kdyby při souboji zemřel, jistě by si našla řadu důvodů, proč by se cítila provinile. Měl Daphne rád. Byla jednou z nejmilejších lidí, které znal. Kdyby měl na svědomí její smrt, nejspíš by nedokázal žít. Co když to cítila stejně?

Ať už však byly její pohnutky jakékoli, zůstávalo holým faktem, že tuhle sobotu (lady Bridgertonová mu už poslala vzkaz, že zasnoubení nebude trvat moc dlouho) bude s Daphne svázán na celý život. A ona s ním.

Teď už není cesta zpátky, uvědomil si. Daphne už v tuhle chvíli nevycouvá z manželství, a neudělá to ani on. K jeho naprostému ohromení mu ta jistota připadala jako konejšivý balzám…

Tak dobře.

Daphne bude jeho. Ví o jeho vadě, ví, co jí nemůže dát, a přesto si ho zvolila. Až dosud netušil, že ho něco dokáže tolik zahřát u srdce.

„Vaše milosti?“

Simon vzhlédl ze schoulené pozice v koženém křesle pracovny. Ne že by musel: tichý, klidný hlas patřil očividně jeho majordomovi. „Ano, Jeffriesi?“

„Přišel za vámi pan Bridgerton. Mám mu sdělit, že nejste doma?“

Simon se postavil na nohy. Cítil, jak ho zmáhá únava. „Neuvěří ti.“

Jeffries přikývl. „Máte pravdu, pane.“ Udělal tři kroky, ale pak se obrátil. Jste si jistý, že si přejete přijímat hosty? Vypadáte trochu, ehm, indisponovaně.“

Simon se ponuře uchechtl. „Jestli narážíš na monokly pod očima, tak pan Bridgerton je zodpovědný za tu větší.“

Jeffries zamrkal jako sova. „Za tu větší, vaše milosti?“

Simonovi se podařilo pousmát. Nebylo to snadné. Celý obličej ho bolel. „Chápu, že se to jen těžko pozná, ale moje pravé oko je trochu horší než to levé.“

Jeffries se k němu se zaujetím naklonil.

„Věř mi.“

Majordomus se napřímil. „Ovšem. Mám uvést lorda Bridgertona do přijímacího salonu?“

„Ne, zaveď ho sem.“ Při Jeffriově nervózním polknutí Simon dodal: „A o moje bezpečí nemusíš mít obavy. V tuhle chvíli mi pan Bridgerton nejspíš už nic neudělá.“ Pak zamumlal: „Těžko by našel nějaké zdravé místo.“

Jeffries rozevřel oči a odcupital z místnosti.

Za chvíli vešel dovnitř Anthony Bridgerton. Vrhl po Simonovi letmý pohled a poznamenal: „Vypadáš dost hrozně.“

Simon nadzvedl obočí, což v jeho současné kondici nebylo zrovna snadné. „Překvapuje tě to?“

Anthony se zasmál. Ten zvuk zněl sice trochu nuceně a prázdně, ale Simon v něm přesto slyšel náznak starého přátelství. Překvapilo ho, jak je za něj vděčný.

Anthony pokynul k Simonovým očím. „Které z nich je moje?“

„To pravé,“ odvětil Simon a opatrně se dotkl bolestivé pokožky. „Daphne vynaložila na dívku dost slušnou energii, ale chybí jí tvoje velikost a síla.“

„I tak,“ naklonil se Anthony a zkoumal sestřino dílo, „odvedla docela dobrou práci.“

„Měl bys na ni být hrdý,“ zavrčel Simon. „Bolí to jako čert.“

„To je dobře.“

Pak se odmlčeli. Přestože si toho měli tolik co říct, ani jeden z nich nevěděl, jak začít.

„Mrzí mě, co se stalo,“ promluvil Anthony konečně.

„Mě taky.“

Anthony se opřel o hranu Simonova stolu, pak rozpačitě přešlápl, jako se necítil ve své kůži. „Nebylo pro mě snadné dovolit ti, aby ses jí dvořil.“

„Věděl jsi, že je to jen na oko.“

„Včera v noci jsi to dost slušně převedl do reality.“

O čem to proboha mluví? napadlo Simona. Daphne byla tou svůdnicí, ne? To ona mě zavedla na terasu a do ztemnělé zahrady. Na ničem z toho však nezáleželo. Byl mnohem zkušenější než Daphne. Měl to dokázat zastavit. Mlčel.

„Myslel jsem, že bychom na to mohli zapomenout,“ nadhodil Anthony.

„Jsem si jistý, že je to jedno z Daphniných tajných přání.“

Anthony přimhouřil oči. „A teď je tvým životním posláním plnit její nejtajnější přání?“

Všechny kromě jednoho, prolétlo Simonovi hlavou. Všechny kromě toho nejdůležitějšího. „Víš, že udělám cokoli, aby byla šťastná,“ odpověděl tiše.

Anthony přikývl. „Jestli jí ublížíš“

„Nikdy,“ přísahal Simon vášnivě.

Anthony si ho dlouze prohlížel. „Byl jsem připravený zabít tě za to, žes ji zneuctil. Jestli ale raníš její duši, zaručuju ti, že do smrti nenajdeš klid. Což,“ dodal a oči se mu změnily v led, „by netrvalo dlouho.“

Jen do té doby, než bych zemřel v nesnesitelných mukách?“ zeptal se Simon mírně.

„Přesně.“

Simon přikývl. I když mu Anthony hrozil mučením a smrtí, cítil k němu úctu. Oddanost sestře si zaslouží uznání.

Napadlo ho, jestli do něj Anthony nevidí víc než ostatní. Známe se polovinu života, přemítal. Dokáže snad nahlédnout do nejtemnějších zákoutí mojí duše? Vidí mučivou úzkost i vztek, které se tak odhodlaně snažím skrýt?

A pokud ano, je to důvod, proč má takovou starost o sestřino štěstí?

„Dávám ti svoje slovo,“ slíbil Simon, „že udělám všechno, aby byla Daphne v bezpečí a spokojená.“

Anthony odměřeně přikývl. „Snaž se,“ odlepil se od stolu a zamířil ke dveřím, „nebo budeš mít co dělat se mnou.“

Jakmile odešel, Simon zasténal a zabořil se zpátky do koženého křesla. Kdy se mu život tak zatraceně zkomplikoval? Kdy se jeho přátelé změnili v nepřátele a flirtování přerostlo v chtíč? A co proboha udělá s Daphne? Nechtěl ji ranit, nedokázal se smířit s představou, že jí ublíží, a přesto k tomu byl odsouzený holým faktem, že si ji vezme. Prahl po ní, toužil po dni, kdy ji položí na lůžko a zakryje svým tělem, dokud nezasténá jeho jméno. Zachvěl se. Takové myšlenky mu teď rozhodně neprospějí.

„Vaše milosti?“ Znovu Jeffries. Simon byl příliš unavený, aby vzhlédl, a tak jen mávl rukou.

„Možná byste si rád odpočinul, vaše milosti.“ Simonovi se podařilo mrknout na hodiny, poněvadž při tom nemusel hýbat hlavou. Ještě nebylo ani sedm. K době, kdy obvykle chodíval spát, to mělo daleko.

„Ještě je brzy,“ zamumlal.

„Přesto,“ trval majordomus na svém, „byste si možná rád odpočinul.“

Simon zavřel oči. Jeffries má pravdu, uvědomil si. Třeba opravdu potřebuju dlouhé dostaveníčko s péřovou matrací a lněným povlečením. Uniknu tak do své ložnice, kde se mi snad poštěstí celou noc nevidět žádného Bridgertona. Zatraceně. Měl pocit, že by se tam nejradši zašil na celé dlouhé dny.

13. kapitola

Koná se svatba vévody z Hastingsu a slečny Bridgertonové! Naše autorka musí využít této příležitosti, aby vám, drazí čtenáři, připomněla, že naše rubrika nadcházející svatbu předpovídala. Naší pozornosti neuniklo, že jakmile naše noviny oznámí nový klíčící vztah mezi svobodnými gentlemany a neprovdanými dámami, mění se šance sázek v pánských klubech během hodin, a to vždy ve prospěch svatby.

Přestože naši autorku nepustili k Bílé kočce, má důvod domnívat se, že oficiální pravděpodobnost sňatku vévody a slečny Bridgertonové byla dvě ku jedné.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 21. KVĚTNA 1813

Zbytek týdne se spěšně překulil. Daphne Simona neviděla několik dní. Kdyby jí Anthony neřekl, že byl v Hastingsově domě dojednat podrobnosti manželské smlouvy, snad by si dokonce myslela, že odjel z města.

Simon k Anthonymu překvapení nepřijal ani penny Daphnina věna. Nakonec se oba muži dohodli, že Anthony investuje peníze, které otec uložil stranou na Daphnino věno, do zvláštní nemovitosti, kterou bude spravovat. Fakticky však bude patřit Daphne a bude s ní moct nakládat, jak uzná za vhodné.

„Později to můžeš přenechat svým dětem,“ navrhl Anthony.

Daphne se jen usmála. Jinak by se musela rozbrečet.

Za několik dní odpoledne navštívil Simon dům Bridgertonů. Bylo to dva dny před svatbou.

Poté, co Humboldt ohlásil jeho příjezd, čekala Daphne v přijímacím salonu. Upjatě seděla na kraji damaškové pohovky, záda rovná a dlaně sepnuté v klíně. Byla si jistá, že vypadá jako skutečný model té nejvznešenější anglické lady. Přitom se cítila jako uzlíček nervů.

Sklouzla pohledem ke svým dlaním, do nichž zarývala nehty v půlkruhových vroubcích.

Zmocnilo se jí nepatřičné nutkání se rozesmát. Nikdy dřív se při pohledu na Simona necítila nervózní. Možná to vlastně byla ta nejpozoruhodnější stránka jejich přátelství. I když ho přistihla, jak na ni zírá doutnajícím pohledem, a byla si jistá, že její oči zrcadlí stejnou touhu, cítila se s ním naprosto uvolněně. Ano, její žaludek sebou sice házel a pokožka ji brněla, ale byly to příznaky touhy, ne znepokojení. Simon byl v první řadě její přítel a Daphne se v jeho blízkosti cítila přirozeně a šťastně.

Byla přesvědčená, že najdou cestu zpátky k onomu pocitu pohodlí a přátelství, ale po scéně v Regenťs Parku se bála, že k tomu dojde spíš později než dřív.

„Dobrý den, Daphne.“

Simonova úžasná postava se objevila ve dveřích. No, možná zas nebyla tak úžasná jako obvykle. Jeho oči stále jevily známky fialových modřin a pohmožděnina na bradě začala získávat působivý zelený nádech. Přesto to bylo lepší než kulka v srdci.

„Simone,“ pousmála se Daphne. „Ráda tě vidím. Co tě sem přivádí?“

Vrhl po ní zjevně překvapený pohled. „Copak nejsme zasnoubeni?“

Zčervenala. „Ano, samozřejmě.“

„Měl jsem dojem, že by muži měli své snoubenky navštěvovat.“ Posadil se naproti ní. „Nezmínila se lady Whistledownová o něčem v tom smyslu?“

„Neřekla bych,“ zavrtěla Daphne hlavou, „ale moje matka určitě.“

Oba se usmáli a Daphne si na okamžik pomyslela, že všechno bude zase dobré. Jakmile ale úsměvy pohasly, opět se sneslo rozpačité ticho.

„Co tvoje oči?“ zeptala se posléze. „Už nejsou tak nateklé.“

„Myslíš?“ Simon se natočil, aby se podíval do velkého zrcadla s pozlaceným rámem. „Spíš mám pocit, že získávají působivý modrý odstín.“

„Fialový.“

Mírně se předklonil. „Tak tedy fialový, ale podle mě je to dost sporné.“

„Bolí to?“

Ponuře se usmál. „Jen, když mě do nich někdo šťouchne.“

„Pak se toho radši vyvaruju,“ zamumlala a její rty sebou zrádně zaškubaly. „Bude to nepochybně těžké, ale ovládnu se.“

„Ano,“ prohodil s naprosto kamennou tváří, „často mi tvrdili, že nutím ženy k touze dloubnout mě do oka.“

Daphne se s úlevou usmála. Pokud spolu dokážou žertovat o takových věcech, jistě se všechno vrátí zpátky do vyjetých kolejí.

Simon si odkašlal. „Vlastně jsem za tebou přišel z určitého důvodu.“

Daphne se na něj s očekáváním zadívala.

Podal jí malou krabičku. „Tohle je pro tebe.“

Se zatajeným dechem sáhla po malé, sametem potažené krabičce. „Vážně?“

„Myslím, že etika vyžaduje snubní prstýnky,“ odvětil tiše.

„Ach, máš pravdu. Neuvědomila jsem si…“

„Že je to snubní prstýnek? Co sis myslela?“

„Nemyslela jsem,“ přiznala zaraženě. Ještě nikdy jí nedal dárek. To gesto ji natolik překvapilo, že úplně zapomněla, že jí dluží zásnubní prstýnek.

Dluží. To slovo se jí vůbec nelíbilo a nenáviděla se za to, že ji vůbec napadlo. Ale byla přesvědčená, že právě na to Simon při výběru prstýnku myslel. To ji sklíčilo. Přesto se donutila k úsměvu. „Je to rodinný šperk?“

Ne!“ ohradil se pobouřeně, až zamrkala.

„Hmm.“

Rozhostilo se další rozpačité ticho.

Odkašlal si. „Myslel jsem, že bys třeba ráda měla něco vlastního. Všechny šperky Hastingsů patřily někomu jinému. Tenhle jsem ale vybral jen pro tebe.“

Daphne napadlo, že je zázrak, že se tu na místě nerozpustila. „To je tak milé,“ zašeptala a jen stěží se jí podařilo potlačit sentimentální popotáhnutí.

Simon se zavrtěl na židli, což ji nepřekvapilo. Muži nesnášeli, když je někdo nazýval milými.

„Nechceš to otevřít?“ nadhodil.

„Ach ano, ovšem.“ Daphne se vytrhla ze sentimentálního rozpoložení a mírně potřásla hlavou. Lesklýma očima zírala na krabičku. Pak několikrát zamrkala, aby viděla jasněji, a opatrně krabičku otevřela. Nedokázala vydechnout víc než: „Ach můj bože.“

Uvnitř ležel nádherný kroužek z bílého zlata, zdobený velkým smaragdem broušeným do zašpičatělého oválu, po obou stranách doplněný jedním, dokonalým diamantem. Byl to nejkrásnější šperk, jaký kdy viděla, skvostný, elegantní, očividně vzácný, ale ne příliš okázalý.

„Je nádherný,“ zašeptala. „Moc se mi líbí.“

„Opravdu?“ Simon si stáhl rukavici, naklonil se k Daphne a vytáhl prstýnek z krabičky. Je tvůj. Ty ho budeš nosit, a proto by měl vyjadřovat tvůj vkus, ne můj.“

Daphne se mírně zachvěl hlas: „Pak je vidět, že se naše vkusy shodují.“

Simon se s úlevou nadechl a zvedl její ruku. Až do téhle chvíle si neuvědomil, jak moc mu záleží, aby se jí ten prstýnek líbil. Proklínal se za svoji nervozitu, když v posledních týdnech byli tak nenucenými přáteli. Mrzelo ho, že jsou v jejich konverzaci hluchá místa, i když předtím byla jedinou osobou, vedle níž necítil potřebu mlčet nebo zvažovat slova. Ne že by teď měl potíže s výslovností. Spíš měl pocit, že neví, co říct.

„Můžu ti ho navléknout?“ zeptal se tiše.

Přikývla a začala si svlékat rukavici.

Simon však vzal její ruku do dlaní, postupně zatahal za konečky všech prstů a pomalu jí rukavici stáhl. Ten pohyb byl nestoudně erotický, jasná zestručnělá verze toho, co si přál udělat svléknout jí z těla každou nitku. Když se jí konec rukavice volně svezl z prstů, vzdychla. Ten přidušený zvuk jeho touhu ještě vystupňoval.

Rozechvělýma rukama jí natáhl prstýnek na prst.

„Padne mi skvěle,“ prohodila a pohnula rukou, aby viděla, jak se leskne na světle.

Simon ji však nepustil. V místech, kde se její pokožka dotkla jeho, se vytvořilo hřejivé teplo. Pak zvedl její ruku ke rtům a něžně ji políbil. „To jsem rád. Sluší ti.“

Zvlnila rty v náznaku širokého úsměvu, jenž tolik zbožňoval. Možná to byl i příslib, že mezi nimi bude zase všechno v pořádku.

Jak jsi věděl, že se mi líbí smaragdy?“ zeptala se.

„Nevěděl. Připomněly mi tvoje oči.“

„Ale moje „ Nepatrně zvedla hlavu a zvlnila ústa do káravého úsměvu. „Simone, mám hnědé oči.“

„Většinou,“ opravil ji.

Natočila se, aby se podívala do zrcadla, v němž předtím zkoumal svoje modřiny, a několikrát zamrkala. „Ne,“ pronesla pomalu, jako by měla co do činění s osobou značně chabého intelektu, „jsou hnědé.“

Natáhl ruku a jemně přejel po spodním okraji jejího očního víčka, přičemž jemné řasy šimraly její pokožku jako motýlí křídla. „Ne při kraji.“

Věnovala mu pochybovačný pohled, pak slabounce vzdychla a vstala. „Budu se na to muset podívat zblízka.“

Simon pobaveně pozoroval, jak přešla k zrcadlu a naklonila k němu obličej. Několikrát zamrkala, široce rozevřela oči a pak znovu párkrát zamrkala.

„Ach můj bože!“ vykřikla. „Vůbec jsem si toho nevšimla!“

Simon vstal, přistoupil k jejímu boku a opřel se vedle ní o mahagonový stolek stojící před zrcadlem. „Brzy zjistíš, že mívám vždycky pravdu.“

Sjela ho sarkastickým pohledem. Jak sis toho všiml?“

Pokrčil rameny. „Dívám se velmi pozorně.“

„Ty…“ Zdálo se však, že se rozhodla svoje prohlášení nedokončit. Znovu se opřela o stůl a rozevřela oči, aby se do nich ještě jednou podívala. „Tak si to představ,“ zamumlala. „Mám zelené oči.“

„No, nešel bych tak daleko, abych tvrdil“

„Pro dnešek,“ přerušila ho, „odmítám věřit, že jsou jiné než zelené.“

Simon se zakřenil. Jak si přeješ.“

Vzdychla. „Vždycky jsem Colinovi záviděla. Takové krásné oči jsou pro mužského škoda.“

„Mladé dámy, které si myslí, že ho milují, by s tebou určitě nesouhlasily.“

Daphne se samolibě ušklíbla. „Ano, ale na jejich názoru nezáleží, ne?“

Simon se přistihl, že se mu chce smát. „Pokud to tvrdíš, tak ne.“

„Brzy zjistíš,“ prohlásila uličnicky, „že já mám vždycky pravdu.“

Tentokrát se zasmál. Nedokázal to držet v sobě. Když si uvědomil, že Daphne mlčí, zarazil se. Dívala se na něj vlídně, ale rty měla zvlněné do nostalgického úsměvu.

„To bylo příjemné,“ řekla a položila mu ruku na jeho. „Skoro takové jako dřív, co myslíš?“

Přikývl a obrátil dlaň vzhůru, aby jí mohl stisknout ruku.

„Bude to tak znovu, viď?“ S úzkostí se na něj dívala.

„Vrátíme se zpátky k tomu, co bylo, ano? Všechno bude úplně stejné.“

„Ano,“ přikývl, přestože věděl, že je to lež. Možná spolu budou spokojení, ale nikdy už to nebude stejné.

Usmála se, zavřela oči a položila si hlavu na jeho rameno. „To je dobře.“

Simon několik minut pozoroval její odraz v zrcadle. A téměř uvěřil, že ji dokáže udělat šťastnou.

Následující večer, Daphnin poslední, kdy byla ještě Bridgertonová, zaklepala Violet na dveře její ložnice. Daphne seděla na posteli a před sebou měla rozložené předměty, které jí připomínaly dětství. „Vstupte!“ zvolala.

Violet nakoukla dovnitř a rozpačitě se usmála. „Daphne,“ vysoukala ze sebe stísněně, „máš chvilku?“

Daphne znepokojeně vzhlédla. „Samozřejmě.“ Jakmile matka vstoupila do místnosti, Daphne vstala. Matčina pleť měla až pozoruhodně shodný odstín s jejími žlutými šaty.

„Jsi v pořádku, mami?“ ujišťovala se Daphne. Jsi trochu zelená.“

„Je mi fajn. Jen „ Violet si odkašlala a narovnala ramena. Je na čase, abychom si promluvily.“

„Ach,“ vydechla Daphne a srdce se jí rozbušilo očekáváním. V tohle doufala. Všechny její přítelkyně jí vyprávěly, že v předvečer sňatku matky sdělí dcerám tajemství týkající se manželství. V poslední možnou chvíli, než dívka vstoupí do společnosti žen, jim svěří všechny ty záhadné a hříšné tajnosti, které tak úzkostlivě držely z jejich doslechu. Některé z mladých dam Daphnina věku se samozřejmě už provdaly a Daphne a její přítelkyně se je snažily přesvědčit, aby poodhalily roušku tajemství, ale jen se uculovaly a chichotaly. „Brzy to zjistíte samy.“

Z „brzy“ se stalo „teď“ a Daphne se nemohla dočkat.

Violet naopak vypadala, jako by se každou chvíli chystala omdlít.

Daphne poklepala na místo na své posteli. „Chceš si sednout, mami?“

Violet dost polekaně zamrkala. „Ano, to bude fajn.“ Posadila se na samý okraj postele. Nevypadalo to, že by se cítila moc pohodlně.

Daphne usoudila, že se nad ní smiluje, a začala: „Přišla sis se mnou promluvit o manželství?“ zeptala se jemně.

Violet sotva postřehnutelně přikývla.

Daphne se vší silou snažila, aby z jejího hlasu nečišelo fascinované nadšení. „O svatební noci?“

Tentokrát se Violet podařilo pohnout bradou nahoru a dolů o celé dva centimetry. „Vlastně nevím, jak ti to mám říct. Je to velmi choulostivé.“

Daphne se nutila k trpělivosti. Nakonec se matka dostane k jádru věci.

„Víš,“ pokračovala Violet váhavě, „že jsou věci, které musíš vědět. Věci, které se stanou zítra v noci. Věci,“ odkašlala si, „které se týkají tvého manžela.“

Daphne se s rozdychtěnýma očima předklonila.

Bylo jasné, že Violet se při Daphnině zjevném zájmu necítí ve své kůži. „Tvůj manžel… chci říct Simon, protože to on bude tvým manželem…“

Poněvadž Violet nevykazovala žádné známky, že by tu myšlenku hodlala dokončit, Daphne poznamenala: „Ano, Simon bude mým manželem.“

Violet zasténala a chrpově modrýma očima těkala kamkoli, jen ne k Daphnině obličeji. „Je to pro mě velmi těžké.“

„To je vidět,“ zamumlala Daphne.

Violet se zhluboka nadechla, posadila se zpříma a narovnala štíhlá ramena, jako by si dodávala odvahu k velmi nepříjemnému úkolu. „O svatební noci bude tvůj manžel očekávat, že splníš svou manželskou povinnost.“

Nebylo to nic, co by Daphne už nevěděla.

„Vaše manželství se musí dovršit.“

Jistě,“ přikývla Daphne.

„Lehne si k tobě na lůžko.“

Daphne přikývla. To také věděla.

„A vykoná jisté“ Violet hledala slovo a nervózně přitom gestikulovala, „důvěrnosti na tvé osobě.“

Daphne mírně pootevřela rty. Kromě jejího krátkého nádechu by bylo slyšet špendlík spadnout. Konečně to začalo být zajímavé.

„Přišla jsem ti říct,“ pokračovala Violet a její hlas získal energičtější tón, „že tvoje manželská povinnost nemusí být nijak nepříjemná.“

Ale co to je?

Violet hořely tváře. „Vím, že některým ženám připadá ten akt nechutný, ale“

„Opravdu?“ podivila se Daphne. „Tak proč jsem viděla tolik služebných, které se tajně plížily ven za lokaji?“

Violet okamžitě nasadila pobouřený tón zaměstnavatelky. „Které služebné?“

„Nesnaž se měnit téma,“ varovala ji Daphne. „Na tohle čekám celý týden.“

Její matka stísněně vydechla. „Opravdu?“

Daphnin pohled by se dal popsat jako, co jsi čekala. „Ovšem.“

Violet zamumlala: „Kde jsem skončila?“

„Říkalas mi, že některým ženám připadá jejich manželská povinnost nepříjemná.“

„Správně. Už vím. Hmm.“

Daphne pohlédla dolů na matčiny ruce a všimla si, že málem rozcupovaly kapesník.

„Chci, abys věděla,“ promluvila opět Violet a slova se jí řinula ze rtů, jako by se nemohla dočkat, až se jich zbaví, „že to vůbec nemusí být nepříjemné. Pokud se mají dva lidé rádi a věřím, že vévoda tě velmi miluje“

„A já jeho,“ doplnila Daphne tiše.

„Ovšem. Přesně tak. Chci říct, že vzhledem k tomu, že vám na sobě záleží, to bude pravděpodobně velmi příjemný a mimořádný okamžik.“ Violet se začala zvedat, přičemž jí žluté hedvábné sukně zašustily o prošívané přikrývky. „A nemusíš být nervózní. Jsem si jistá, že vévoda bude velmi něžný.“

Daphne si vzpomněla na Simonův vášnivý polibek. Slovo „něžný“ se tu nedalo použít. „Ale“

Violet rázně vstala. Jen jsem chtěla, abys to věděla. Dobrou noc.“

„To je všechno?“

Violet se řítila ke dveřím. „Ano.“ Provinile sklopila oči. „Čekala jsi snad něco jiného?“

„Pochopitelně!“ Daphne se rozběhla za matkou a opřela se o dveře, aby se matka nedostala ven. „Nemůžeš odejít, když jsi mi řekla jen tohle!“

Violet toužebně pohlédla k oknu. Daphne v duchu děkovala, že její pokoj leží v druhém patře, jinak by moc nedala za to, že se matka pokusí zmizet tudy.

„Daphne,“ zašeptala Violet tlumeným hlasem.

„Ale co mám dělat?“

„Tvůj manžel to bude vědět,“ odvětila Violet upjatě.

„Nechci ze sebe udělat hlupáka, mami.“

Violet zasténala. „Neuděláš. Věř mi. Muži jsou…“

Daphne se chytila nedokončené věty. „Co jsou? Co, mami? Co jsi chtěla říct?“

Violet zrudla a krk a uši se jí zbarvily do růžova. „Mužům se to nesporně líbí,“ zamumlala. „Nebude zklamaný.“

„Ale“

„Už dost!“ ohradila se Violet rozhodně. „Řekla jsem ti všechno, co moje matka mně. Hlavně nebuď nervózní a vystrašená. Jen tak otěhotníš.“

Daphne poklesla čelist. „Cože?“

Violet nervózně polkla. „Zapomněla jsem se ti o tom zmínit?“

„Mami!“

„Tak dobře. Tvoje manželská povinnost ehm, naplnění je cestou k tomu jak mít dítě.“

Daphne se opřela o zeď. „Takže jsi to dělala osmkrát?“

„Ne!“

Daphne zmateně zamrkala. Matčino vysvětlení bylo nesnesitelně mlhavé a Daphne stále nevěděla, co ta manželská povinnost obnáší. Něco tu ale nedávalo smysl. „Nemuselas to tedy dělat osmkrát?“

Violet se začala divoce ovívat. „Ne. Ano! Daphne, tohle je velice osobní.“

„Jak bys ale mohla mít osm dětí, pokud“

„Dělala jsem to víckrát než osmkrát,“ vypravila ze sebe Violet a vypadala, jako by toužila projít zdí.

Daphne na matku nevěřícně zírala. „Opravdu?“

„Někdy,“ vysvětlovala Violet, přičemž téměř nehnula rty a nezvedla oči z jediného místa na podlaze, „to lidé dělají jen proto, že se jim to líbí.“

Daphne vykulila oči. „Vážně?“ vydechla.

„Ehm, ano.“

Jako když se muži a ženy líbají?“

„Přesně,“ vydechla Violet. Je to velmi podobné.“ Přimhouřila oči. „Daphne,“ zvolila náhle ostřejší tón, „políbilas vévodu?“

Daphne cítila, že její pokožka získává nádech, který mohl směle soupeřit s odstínem matky. „Možná,“ zamumlala.

Violet k ní káravě zavrtěla prstem. „Daphne, nemůžu uvěřit, že bys to udělala. Víš moc dobře, že jsem tě varovala, abys mužům takové věci nedovolila!“

„Teď už snad na tom nezáleží, když se budeme brát!“

„Ale přesto „ vydechla Violet. „Nevadí. Máš pravdu. Nezáleží na tom. Budeš se vdávat, a jestli tě vévoda políbil, dalo se to vlastně očekávat.“

Daphne na matku dál nevěřícně zírala. Nervozita byla pro Violet velmi netypická.

„Takže teď,“ prohlásila Violet, „pokud nemáš další otázky, nechám tě pokračovat v, ehm,“ rozpačitě pohlédla na dětské předměty, kterými se Daphne probírala „čemkoli, co děláš.“

„Ale já mám další otázky!“ Violet se však mezitím podařilo uniknout. A Daphne, třebaže zoufale toužila zjistit tajemství záhadného manželského aktu, nemohla matku pronásledovat po chodbě, aniž by ji přitom neviděla celá rodina i sloužící. Kromě toho matčino povídání vyvolalo novou vlnu obav. Violet se zmínila, že manželský akt je podmínkou pro plození dětí. Pokud Simon nemůže mít děti, znamená to, že nevykoná důvěrnosti, o kterých se matka zmínila?

A jaké jsou to vůbec důvěrnosti? Daphne předpokládala, že mají něco společného s líbáním, protože společnost úzkostlivě dbala na to, aby mladé dámy udržovaly svoje rty cudné a zdrženlivé. A, se zarděním si vzpomněla na chvíli v zahradě se Simonem, měly co dělat i se ženskými ňadry.

Daphne zasténala. Matka jí téměř nařídila, aby nebyla nervózní, ale Daphne netušila, jak by se jí to mohlo podařit, když měla vstoupit do manželství bez sebemenší potuchy jak splnit svou povinnost.

A co Simon? Jestli nemůže dovršit manželství, bude to vůbec manželství? To všechno stačilo naplnit nadcházející nevěstu úzkostí.

Ze svatby si Daphne pamatovala jen málo. V matčiných očích (a pak i na tvářích) se objevily slzy, a když Anthony přistoupil k Daphne, aby ji odvedl k oltáři, zněl jeho hlas podivně chraplavě. Hyacinth rozsévala růžové okvětní lístky moc zbrkle, takže když dorazili k oltáři, už jí žádné nezbyly. Gregory třikrát kýchl, než se vůbec dostali k manželskému slibu.

Vzpomínala si na soustředěný Simonův pohled, když opakoval svou přísahu. Každou slabiku vyslovil pomalu a pečlivě. Oči mu plály odhodláním a hlas zněl tiše, ale upřímně. Daphne připadalo, jako by na světě nebylo nic důležitějšího než slova, která vyřkl před arcibiskupem. Její srdce v tom nacházelo útěchu. Žádný muž, který pronáší manželský slib s takovou důkladností, nemůže brát sňatek na lehkou váhu.

Ty, které Bůh spojil, člověk nerozdělí.

Daphne se zachvěla. Za pouhý okamžik bude tomuto muži patřit navždy.

Simon mírně natočil hlavu a pátral v jejím obličeji. Není ti nic? ptaly se jeho oči. Téměř neznatelně zavrtěla hlavou. V očích mu zajiskřilo mohla to být úleva? Prohlašuji vás za

Gregory počtvrté kýchl, pak popáté a pošesté, čímž naprosto přehlušil arcibiskupovo muže a ženu. Daphne cítila, jak ji v hrdle tlačí smích. Sevřela rty, odhodlaná zachovat vážné vzezření. Manželství je koneckonců vážná záležitost a nikdo by si z ní neměl dělat legraci. Vrhla pohled po Simonovi. Prohlížel si ji s podivným výrazem. Světlýma očima se zaměřil na její ústa a koutky rtů se mu začaly kroutit. Smích ji zmáhal čím dál víc. Smíte políbit nevěstu.

Simon ji téměř zoufale popadl a zmocnil se jejích úst s takovou silou, že malé shromáždění hostů jen zalapalo po dechu.

A pak nevěsta i ženich propukli v smích, přestože se jejich rty stále vzájemně dotýkaly.

Violet Bridgertonová později tvrdila, že to byl ten nejneobvyklejší polibek, který kdy viděla.

Gregory když konečně dokýchal prohlásil, že to bylo nechutné.

Arcibiskup, který už přicházel do let, se tvářil zmateně.

Jen Hyacinth, která by v deseti měla o líbání vědět to nejmenší, zamyšleně zamrkala a pronesla: „Myslím, že je to hezké. Jestli se smějí teď, budou se nejspíš smát pořád.“ Obrátila se k matce. „Není to dobré znamení?“

Violet vzala nejmladší dceru za ruku a stiskla ji. „Smích je vždycky dobrá věc, Hyacinth. A děkuju, žes nám to připomněla.“

A tak se stalo, že začaly kolovat zvěsti, že nový vévoda a vévodkyně z Hastingsu jsou ten nejblaženější, nejšťastnější a nejvěrnější pár, jaký byl oddán za celá desetiletí. Koneckonců, vzpomínal si snad někdo na jinou svatbu, při níž by bylo tolik smíchu?

14. kapitola

Slyšeli jsme, že svatba vévody z Hastingsu a bývalé slečny Bridgertonové byla sice malá, ale zato velmi rušná. Slečna Hyacinth Bridgertonová (desetiletá) pošeptala slečně Felicity Featheringtonové (též desetileté), že nevěsta a ženich se během obřadu nahlas smáli. Slečna Felicity to pak sdělila své matce, paní Featheringtonové, která to posléze zopakovala celému světu. Naší autorce nezbývá než věřit tvrzení slečny Hyacinth, protože na obřad nebyla pozvána.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 24. KVĚTNA 1813

Žádná svatební cesta se nekonala. Konečně ani nebyl čas nějakou naplánovat. Místo toho Simon zařídil, že stráví několik týdnů na clyvedonském zámku, sídle předků Bassetů. Daphne to považovala za skvělý nápad. Přála si uniknout z Londýna i před zvídavýma očima a ušima smetánky. Navíc toužila spatřit místo, kde její manžel vyrůstal. Představovala si Simona jako malého chlapce. Byl stále tak nezkrotný, jako je teď s ní, nebo byl zamlklé dítě, které se už tehdy chovalo k valné části společnosti dost odměřeně?

Čerstvě oddaný pár opustil Bridgertonův dům uprostřed přípitků a objetí a Simon rychle vecpal Daphne do svého nejlepšího kočáru. Přestože bylo léto, vzduch byl chladný a Simon jí přehodil deku přes klín. Daphne se zasmála. „Nepřeháníš to trochu?“ dobírala si ho. „Není moc pravděpodobné, že bych za tak krátkou cestu k tobě domů prochladla.“

Tázavě se na ni zadíval. Jedeme do Clyvedonu.“

„Dnes večer?“ Nedokázala zakrýt překvapení. Domnívala se, že na cestu vyrazí až zítra. Vesnice Clyvedon ležela nedaleko Hastingsu na jihovýchodním pobřeží. Bylo už pozdní odpoledne: než dojedou do zámku, bude hluboká noc. Takovou svatební noc si Daphne nepředstavovala. „Nebylo by rozumnější zůstat v Londýně a do Clyvedonu jet až zítra?“ zeptala se.

„Už jsem všechno připravil,“ zabručel.

„Aaha.“ Daphne se statečně snažila zamaskovat zklamání. Mlčela celou minutu. Kočár se kymácivě rozjel: ani dobré pérování kol nedokázalo zakrýt nárazy na hrbolatých dlažebních kostkách. Jakmile zabočili do Park Lane, zeptala se: „Zastavíme se v nějakém hostinci?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Simon. „Musíme se navečeřet. Jak by to vypadalo, kdybych tě první den našeho manželství nechal o hladu?“

„Zůstaneme tam na noc?“ vyzvídala Daphne dál.

„Ne, chtěl jsem „ Simon sevřel rty do úzké přímky, ale pak je nečekaně uvolnil. S něžným výrazem se k ní obrátil: Jsem mrzout, co?“

Zčervenala. Vždycky zčervenala, když se na ni díval tak jako teď. „Ne, jen mě překvapilo“

„Máš pravdu. Přespíme v hostinci. Vím o jednom dobrém v polovině cesty k pobřeží, U zajíce a psů. Vaří tam teplé jídlo a mají čisté postele.“ Dotkl se její brady. „Nemůžu po tobě chtít, abys ujela celou cestu do Clyvedonu za jediný den.“

„Ne že bych tu cestu nezvládla,“ poznamenala a zatímco zvažovala další slova, tváře jí ještě víc zčervenaly. Jenže jsme se dneska vzali a jestli nepřespíme v hostinci, budeme po setmění tady v kočáře a“

„Už mlč,“ zarazil ji a položil jí prst přes rty.

Daphne vděčně přikývla. Netoužila mluvit o jejich svatební noci. Kromě toho měla pocit, že by to téma měl nadhodit manžel, ne manželka. Nakonec, Simon je v těchto věcech určitě zkušenější.

Ani by nemohl být tím méně zkušenějším, pomyslela si trpce. Matce se i přes potíže vymáčknout ze sebe slovo podařilo neříct jí vůbec nic. Kromě útržku o plození dětí Daphne žádné další podrobnosti nechápala. Ale na druhé straně, možná by Daphne zatajila dech. Co když Simon nebude moct nebo nebude chtít. Ne, usoudila vzápětí, určitě bude. Rozhodně po ní toužil. Žár v jeho očích nebo zběsilé bušení jeho srdce v zahradě lady Trowbridgeové si přece nevyfantazírovala.

Vyhlédla z okénka a sledovala, jak se Londýn postupně mění ve venkov. Některé ženy by v její situaci možná šílely. Ona se rozhodla vytlačit to z mysli. Naprosto, jednoznačně a navždy to hodlala odsunout do pozadí.

Aspoň do dnešní noci.

Její svatební noci.

Ta myšlenka ji rozechvěla.

Simon pokukoval po Daphne a připomínal si, že je to jeho manželka, přestože tomu stále nemohl uvěřit. Nikdy nechtěl mít žádnou manželku. Ve skutečnosti chtěl zcela jednoznačně žádnou nemít. A přesto tu teď byl s Daphne Bridgertonovou, vlastně Bassetovou. Z Daphne je vévodkyně z Hastingsu. To bylo na tom všem to nejpodivnější. Vévodství za celý jeho život žádnou vévodkyni nepoznalo. Ten titul zněl podivně zastarale.

Simon dlouze vydechl a očima sklouzl k Daphnině profilu. Pak svraštil čelo. „Není ti zima?“ zeptal se.

Celá se třásla. Měla mírně pootevřené rty, takže viděl, jak přitiskla jazyk k patru, aby vyslovila ne, ale pak stejně neznatelně přikývla. „Ano. Ale jen trochu. Nemusíš“

Simon ji zachumlal do deky a uvažoval, proč proboha lže kvůli takové malichernosti. „Dneska byl dlouhý den,“ poznamenal, poněvadž ho nic jiného nenapadlo. Když o tom ale zauvažoval, opravdu to byl dlouhý den. Chtěl jí být dobrým manželem. Aspoň to si zasloužila. Tolik věcí, mezi nimi i opravdové a naprosté štěstí, jí nedokáže dát, ale může se vynasnažit, aby byla v bezpečí a v rámci možností spokojená.

Vybrala si mě, připomněl si, i když věděla, že nikdy nebude mít děti. Být dobrým a věrným manželem mu připadalo jako to nejmenší, co jí mohl na oplátku dát.

„Líbilo se mi to,“ prohodila Daphne tiše.

Zamrkal a obrátil se k ní s naprosto prázdným výrazem. „Promiň?“

Rty se jí zvlnily v náznaku úsměvu. Ten výraz stál za vidění, bylo v něm něco laskavého, provokujícího i trochu uličnického. Vyvolalo to touhu přímo v jeho útrobách, takže se jen stěží dokázal soustředit na její slova: „Říkals, že to byl dlouhý den. Odpověděla jsem, že se mi líbil.“

Bezvýrazně na ni zíral.

Její obličej se zkřivil do tak kouzelně bezmocného výrazu, že Simon cítil, jak mu koutky cukají smíchem. „Ty jsi říkal, že to byl dlouhý den,“ opakovala znovu. Já odpověděla, že se mi líbil.“ Když stále mlčel, tiše si odfrkla a dodala: „Možná bude srozumitelnější, když ti vysvětlím, že jsem tím chtěla naznačit „ano, ale přesto se mi to líbilo.“

„Aha,“ zahuhlal ve vší vážnosti, jakou se mu podařilo předstírat.

„Mám dojem, že nejmíň polovinu toho, co slyšíš, ignoruješ.“ Tvářila se tak nadurděně, že ji zatoužil políbit. To nutkání bolestivě narůstalo.

„Do hostince bychom měli dorazit do setmění,“ promluvil energicky, jako by snad věcný tón mohl uvolnit jeho napětí.

Samozřejmě že to nefungovalo. Jen mu to připomnělo, že svou svatební noc odloží o celých čtyřiadvacet hodin. Celý den čekání, touhy, žadonění jeho těla po uvolnění. Ale nemůže si ji vzít v nějakém hostinci při cestě, i když v něm bude čisto a útulno.

Daphne si zaslouží víc. Je to její jediná svatební noc a on se postará, aby byla dokonalá.

Při náhlé změně tématu po něm vrhla mírně vyplašený pohled. „To je dobře.“

„Poslední dobou nejsou cesty po setmění moc bezpečné,“ dodal a v duchu si snažil nepřipomínat, že původně hodlal dojet až do Clyvedonu.

„Ne,“ souhlasila.

„Navíc budeme mít hlad.“

„Ano,“ přisvědčila a vypadala, že ji poněkud mate jeho současná posedlost nově naplánovanou zastávkou v hostinci.

Simon se jí nedivil, ale buď si s ní mohl povídat o cestě, nebo ji uchvátit do náruče a vzít si ji přímo tady v kočáře. Což nebyla skutečná možnost výběru. Tak dodal: „Dobře tam vaří.“

Znovu zamrkala, než mu připomněla: „To už jsi říkal.“

„Hmm, ano.“ Odkašlal si. „Myslím, že si trochu zdřímnu.“

Vykulila tmavé oči a mírně se předklonila. „Teď?“

Rázně přikývl. „Možná ti bude připadat, že se opakuju, ale jak jsi mi ohleduplně připomněla, říkal jsem, že to byl dlouhý den.“

„Aha.“ Zvědavě sledovala, jak se při hledání pohodlnější pozice zavrtěl na sedadle. Po chvíli se zeptala: „Vážně si myslíš, že dokážeš usnout v jedoucím kočáře? Nezdá se ti, že to trochu drncá?“

Pokrčil rameny. „Umím docela dobře usnout, kdekoli se mi zlíbí. Naučil jsem se to na cestách.“

„To je dar,“ zamumlala.

„Příjemný dar,“ souhlasil. Pak zavřel oči a větší část následujících tří hodin předstíral spánek.

Daphne si ho upřeně prohlížela. Přetvařoval se. Se sedmi sourozenci poznala každý podvod a Simon rozhodně nespal.

Bylo obdivuhodné, jak pravidelně se jeho hruď zvedala a opravdu dýchal jako by, i když ne moc hluboce, spal. Daphne však neošálil.

Pokaždé, když se pohnula, zašustila sukněmi nebo hlasitěji vydechla, Simon pohnul bradou. Byl to sotva postřehnutelný pohyb, ale byl tu. A když zívla, vydávajíc hluboké, ospalé zasténání, viděla, jak se mu pod zavřenými víčky pohnuly panenky. Skutečnost, že se mu tu šarádu podařilo předstírat víc než dvě hodiny, si zasloužila obdiv. Ona sama to nikdy nevydržela déle než dvacet minut. Pokud chtěl předstírat spánek, rozhodla se ve vzácném návalu šlechetnosti, že ho přitom nechá. Měla daleko k tomu, aby ničila tak úchvatné představení. S jedním posledním zívnutím dost hlasitým, aby sebou jeho oči trhly pod víčky, se obrátila k okénku, odstrčila těžký sametový závěs a vykoukla ven. Oranžové slunce právě zapadalo a asi jedna třetina ho už spočívala za obzorem.

Jestli se Simon nemýlil v odhadu a Daphne měla pocit, že jako lidé, kteří mají rádi matematiku, míval v takových věcech obvykle pravdu pak by měli být téměř v polovině cesty. Téměř U zajíce a psů.

Téměř u začátku její svatební noci.

Proboha, musím přestat uvažovat tak melodramaticky, okřikla se v duchu. Začíná to být směšné.

„Simone?“

Nepohnul se. To ji popudilo.

„Simone?“ opakovala, tentokrát trochu hlasitěji.

Mírně zkřivil koutek úst do nepatrného zamračení. Daphne si byla jistá, že se snaží rozhodnout, jestli mluvila dost nahlas, aby ho skutečně vyburcovala z předstíraného spánku.

„Simone!“ šťouchla do něj. Silně, přesně v místě, kde se mu paže spojovala s hrudí. Teď už si jistě ani on nedokázal představit člověka, který by při tomhle dokázal spát.

Otevřel oči a legračně si povzdychl jako člověk, který se právě probouzí. Je vážně dobrý, pomyslela si Daphne se zdráhavým obdivem.

Zívl. „Daff?“

Nasadila líbezný úsměv. „Už tam budeme?“

Otřel si neexistující ospalost z očí. „Prosím?“

„Už tam budeme?“

„Uhh…“ Ne že by mu to nějak pomohlo, ale rozhlédl se po kabině. „Copak pořád ještě nejedeme?“

„To ano, ale už bychom mohli být blízko.“

Simon si povzdychl a vykoukl z okna. Díval se na východ, takže obloha odtamtud vypadala značně tmavší než z Daphnina okénka. „Vlastně je to přímo před námi,“ poznamenal překvapeně.

Daphne se pokusila potlačit samolibý úšklebek.

Kočár zastavil a Simon seskočil. Prohodil pár slov s kočím, pravděpodobně aby mu sdělil, že změnili plán a hodlají tu strávit noc. Pak podal Daphne ruku a pomohl jí dolů. „Líbí se ti to?“ kývl k hostinci.

Daphne sice nevěděla, jak si má udělat úsudek, aniž viděla interiér, ale přesto odpověděla ano. Simon ji zavedl dovnitř, pak ji nechal stát u dveří a šel si promluvit s hostinským. Daphne se s velkým zájmem rozhlížela po lidech, kteří přicházeli a odcházeli. Právě teď nějaký mladý pár podle všeho z vyšší střední vrstvy vešel do soukromé jídelny a nějaká matka odváděla své čtyři děti nahoru po schodech. Simon se dohadoval s hostinským a nějaký vysoký, vytáhlý čahoun se opřel

Daphne obrátila hlavu zpátky k manželovi. Simon se dohaduje s hostinským? Proč proboha? Natáhla krk. Oba muži stále mluvili tichým tónem, ale bylo jasné, že Simon je velmi nespokojený. A hostinský působil dojmem, že umírá hanbou kvůli své neschopnosti vyhovět vévodovi z Hastingsu. Daphne se zamračila. To nevypadalo dobře. Měla by se do toho vložit?

Chvíli pozorovala, jak spolu debatují. Očividně by se do toho měla vložit.

Nijak odhodlaně, ale ani váhavě zamířila k manželovu boku. „Děje se něco?“ zeptala se zdvořile.

Simon jí věnoval krátký pohled. „Myslel jsem, že počkáš u dveří.“

„To jsem dělala.“ Zářivě se usmála. „Přišla jsem za tebou.“

Simon se zachmuřil a otočil se zpátky k hostinskému.

Daphne si trochu odkašlala, aby zjistila, jestli se k ní Simon obrátí. Neudělal to. Svraštila čelo. Neměla ráda, když ji někdo ignoroval. „Simone?“ dloubla ho do zad. „Simone?“

Pomalu se otočil, obličej zamračený jako bouřkový mrak.

Daphne, nevinnost sama, se znovu usmála. „V čem je problém?“

Hostinský zvedl prosebně ruce a promluvil dřív, než mohl Simon začít vysvětlovat. „Mám jen jeden volný pokoj,“ omlouval se pokorně. „Netušil jsem, že nás dnes večer hodlá Jeho milost poctít návštěvou. Kdybych to věděl, nenechal bych ten poslední pokoj paní Weatherbyové s dětmi. Ujišťuju vás“ hostinský se předklonil a vrhl po Daphne pohled plný servilnosti „že bych je poslal, ať si jdou dál svou cestou!“ Poslední větu umocnil dramatickým rozhozením obou rukou.

„Paní Weatherbyová je ta žena, která sem právě přišla se čtyřmi dětmi?“

Hostinský přikývl. „Nebýt těch dětí, tak bych „ Daphne ho přerušila, jelikož netoužila slyšet zbytek věty, který se očividně týkal vykopnutí nevinné ženy ven do noci. „Nevidím důvod, proč bychom se nemohli spokojit s jedním pokojem. Určitě nejsme tak velcí, abychom se tam nevešli.“

Simon vedle ní zaťal čelist, až by přísahala, že ho slyší skřípat zuby.

Přál si oddělené pokoje? To stačilo, aby se novopečená nevěsta cítila naprosto nedoceněná.

Hostinský se obrátil k Simonovi a čekal na jeho souhlas. Ten odměřeně přikývl a hostinský radostně (a pravděpodobně i úlevou, poněvadž pro živnost existovalo jen málo horších skutečností než si pohněvat vévodu) spráskl ruce. Popadl klíč a vyběhl zpoza stolu. „Pojďte prosím za mnou…“

Simon pokynul Daphne, aby šla první. Protáhla se kolem něj a vyšla po schodech za hostinským. Po dvou zákrutech zabočili do prostorného, pohodlně zařízeného pokoje s výhledem na vesnici.

„Vypadá to tu,“ prohodila Daphne, jakmile hostinský zmizel, „dost útulně.“

Simon místo odpovědi jen zabručel.

Jak výřečné,“ ušklíbla se a zmizela za paravánem.

Simon se za ní několik vteřin díval, než ho napadlo, kam vlastně šla. „Daphne?“ zavolal přidušeně. „Převlékáš se?“

Vystrčila hlavu. „Ne. Jen se rozhlížím.“

Srdce mu znovu začalo bít, i když možná ne tak rychle. „Fajn,“ utrousil. „Za chvíli bychom měli sejít dolů navečeří.“

„Samozřejmě.“ Usmála se podle jeho názoru dost vítězně a sebejistě. „Máš hlad?“ zeptala se.

„Strašný.“

Při jeho úsečném tónu jí úsměv pohasl. Simon se v duchu pokáral. Jen proto, že se zlobí sám na sebe, nemusí svůj vztek přenášet i na ni. Ona nic špatného neudělala. „A ty?“ zeptal se jemněji.

Vynořila se zpoza přepážky a posadila se na kraj postele. „Trochu,“ připustila. Nervózně polkla. „Ale nejsem si jistá, jestli dokážu něco sníst.“

„Když jsem tu jedl naposledy, bylo jídlo vynikající. Ujišťuju tě“

„Netrápí mě jídlo,“ přerušila ho. Jsou to moje nervy.“

Prázdně na ni zíral.

„Simone,“ očividně se snažila zakrýt svoji netrpělivost (podle Simonova názoru zbytečně), „dnes dopoledne jsme se vzali.“

Konečně mu svitlo. „Daphne,“ promluvil něžně a posadil se vedle ní, „nemusíš se bát.“

Zamrkala. „Že nemusím?“

Chraplavě se nadechl. Být něžným, starostlivým manželem nebude zas tak snadné. „Počkáme až do Clyvedonu, abychom završili naše manželství.“

„Skutečně?“

Simon překvapeně rozevřel oči. Vypadala zklamaně, nebo se mu to jen zdálo? „Nechci si tě vzít v nějaké krčmě u cesty. Na to si tě moc vážím.“

„Opravdu?“

Zatajil dech. Vážně zněla zklamaně.

„Ne.“

Přisunula se k němu blíž. „Proč ne?“

Simon na ni několik okamžiků zíral. Dívala se na něj širokýma očima, plnýma něžnosti, zvědavosti i nejistoty. Olízla si rty jistě to byla jen další známka nervozity, ale Simonovo zmučené tělo na ten svůdný pohyb okamžitě zareagovalo zrychlením tepu.

Rozechvěle se usmála, ale do očí se mu nepodívala. „To nevadí.“

Simon zůstal nehybný, jako by na místě ztuhl, ale jeho tělo křičelo: Obejmi ji! Polož ji na postel! Udělej cokoli, jen ji dostaň pod sebe!

A pak, právě když jeho nutkání začalo převažovat nad ctí, tiše, nešťastně vykřikla, vyskočila, obrátila se k němu zády a zakryla si dlaní ústa.

Simon, který právě natáhl paži, aby ji přitáhl k sobě, ztratil rovnováhu a přepadl obličejem na postel. „Daphne?“ zahuhlal do matrací.

„Mělo mě to napadnout,“ zakňourala provinile. „Moc se omlouvám.“

Omlouvá se? Simon se znovu posadil. Co se to k čertu děje? Daphne nikdy nekňourala.

Otočila se zpátky a dívala se na něj raněnýma očima. Možná to v něm mělo vyvolat větší úzkost, ale nedokázal si představit, co ji tak najednou rozrušilo. A když si to nedokázal představit, věřil, že to není vážné. Možná to od něj bylo domýšlivé, ale bylo to tak.

„Daphne,“ řekl něžně, „co se děje?“

Posadila se proti němu a položila mu ruku na tvář. „Jsem tak netaktní,“ zašeptala. „Mohla jsem to tušit. Měla jsem mlčet.“

„O čem?“ nechápal.

Spustila ruku. „Že nemůžeš, že nebudeš moct“

„Nemůžu co?“

Sklopila oči a nervózně si ždímala dlaně. „Nenuť mě to říct,“ zaprosila.

„Kvůli tomuhle se muži vyhýbají manželství,“ zamumlal Simon.

Jeho slova byla určená spíš pro jeho uši než pro její, ale slyšela je a reagovala na ně dalším žalostným zasténáním.

„Co se proboha děje?“ zeptal se znovu.

„Nemůžeš dovršit manželství,“ zašeptala.

Byl div, že jeho erekce v tu chvíli neopadla. Po pravdě byl vůbec zázrak, že ze sebe dokázal vypravit slovo. „Prosím?“

Svěsila hlavu. „Stále ti budu dobrou manželkou. Nepovím to živé duši, slibuju.“

Od dětství, kdy zadrhával o každé slovo, se mu nikdy tolik nedostávalo slov. Daphne si myslí, že jsem impotentní?

„Ppproč?“ Zakoktání, nebo obyčejný šok? Simon se přikláněl k tomu druhému. Jeho mozek se nedokázal soustředit na nic jiného než na to jediné slovo.

„Vím, že muži jsou na takové věci velmi citliví,“ pronesla Daphne tiše.

„Zvlášť, když nejsou pravda!“ vybuchl Simon.

Prudce zvedla hlavu. „Že ne?“

Přimhouřil oči do pouhých štěrbin. „Tohle ti řekl tvůj bratr?“

„Ne!“ Sklouzla pohledem z jeho obličeje. „Moje matka.“

„Tvoje matka?“ vypravil ze sebe. Žádný muž při svatební noci jistě tolik netrpěl. „Tvoje matka ti řekla, že jsem impotentnt?“

„Tak se to říká?“ zeptala se Daphne zvědavě. A pak pod jeho nasupeným pohledem chvatně dodala: „Ne, nepoužila takové slovo.“

„Co přesně povídala?“ uhodil na ni Simon.

„Nic moc,“ přiznala Daphne. „Vlastně to bylo dost mrzuté, ale vysvětlila mi, že manželský akt“

„Nazvala to aktem?“

„Říká tomu snad někdo jinak?“

Mávl rukou. „Co dalšího?“

„Prozradila mi, že to, ehm, ať už tomu ty chceš říkat jakkoli“

Simonovi připadal vzhledem k okolnostem její sarkasmus zvláště obdivuhodný.

„nějak souvisí s plozením dětí, a tak“

Simon měl obavy, že by se mohl zadusit vlastním jazykem. „Nějak?“

„Hmm, ano.“ Daphne svraštila čelo. „Vlastně to nijak neupřesnila.“

„Samozřejmě.“

„Snažila se, co mohla,“ dodala Daphne, protože si myslela, že by se měla aspoň pokusit přejít na matčinu obranu, „ale bylo to pro ni velmi těžké.“

„Po osmi dětech by si člověk myslel, že je nad to povznesená.“

„To bych netvrdila,“ zavrtěla hlavou. „Když jsem se jí zeptala, jestli se toho zúčastnila…,“ vzhlédla k němu s podrážděným výrazem, „vlastně nevím, jak jinak by se to dalo nazvat než aktem.“

„Pokračuj,“ vyzval ji mávnutím ruky a jeho hlas zněl dost podrážděně.

Daphne znepokojeně zamrkala. „Není ti nic?“

„Vůbec ne,“ utrousil.

„Máš dost divný hlas.“

Znovu mávl rukou, což v Daphne vyvolalo zvláštní dojem, že nemůže promluvit.

„Tak jsem se jí zeptala,“ navázala pomalu, „jestli to znamená, že se toho aktu účastnila osmkrát, a ona začala být velmi rozpačitá a“

„Vážně ses jí na to zeptala?“ Ta slova unikla z jeho úst jako výbuch.

„Hmm, ano.“ Přimhouřila oči. „Ty se směješ?“

„Ne,“ vydechl.

Zkřivila ústa v podmračeném výrazu. „Rozhodně to vypadá, jako by ses smál.“

Simon jen horečně zavrtěl hlavou.

„Myslela jsem si,“ pokračovala Daphne, zjevně rozladěná, „že moje otázka dává dokonalý smysl, když měla osm dětí. Ale pak mi odpověděla, že“

Zavrtěl hlavou, zvedl ruku a zdálo se, že neví, jestli se má smát nebo plakat. „Neříkej mi to. Prosím.“

„Hmm.“ Daphne nevěděla, co dál, tak jen propletla ruce v klíně a zavřela ústa.

Nakonec slyšela, jak se Simon zhluboka nadechl. „Vím, že budu litovat, že se tě na to ptám. Vlastně toho lituj u už teď, ale proč se domníváš, že,“ zachvěl se, „to nedokážu uskutečnit?“

„Tvrdils, že nemůžeš mít děti.“

„Daphne, existuje spousta dalších důvodů, proč dva lidé nemůžou mít děti.“

Daphne se musela přinutit, aby přestala skřípat zuby. „Cítím se hrozně hloupě,“ zamumlala.

Předklonil se a vzal její ruce do dlaní. „Daphne,“ promluvil tiše, zatímco hladil její prsty, „máš aspoň nějaké tušení, k čemu dochází mezi mužem a ženou?“

„Ne,“ odpověděla upřímně. „Možná sis myslel, že s třemi staršími bratry o tom budu něco vědět, a já doufala, že se konečně dozvím pravdu, když moje matka“

„Víc už neříkej,“ zarazil ji zvláštním hlasem. „Už ani slovo, nebo se neudržím.“

„Ale“

Sklonil hlavu do dlaní a Daphne na okamžik napadlo, že možná pláče. Ale pak, zatímco tam seděla a hubovala se za to, že ve svatební den donutila manžela k slzám, si uvědomila, že se jeho ramena otřásají smíchem.

„Směješ se mi?“ zamračila se.

Zavrtěl hlavou, ale nepodíval se na ni.

„Tak co je ti k smíchu?“

„Ach Daphne,“ zalapal po dechu, „musíš se hodně naučit.“

„O tom nepochybuju,“ zabručela a myslela si: Kdyby se lidé nesnažili tak úzkostlivě držet mladé ženy v naprosté nevědomosti, nemuselo by k podobným scénám vůbec dojít.

Naklonil se k ní a opřel se lokty o kolena. V očích mu zajiskřilo. „Naučím tě to,“ zašeptal.

Daphne se rozbušilo srdce.

Aniž by od ní odtrhl oči, zvedl její ruku ke rtům. „Ujišťuju tě,“ přejel jazykem po jejím prostředníčku, „že jsem naprosto schopný uspokojit tě v posteli.“

Daphne se přistihla, že se jen stěží dokáže nadechnout. A kdy se tu tolik oteplilo? „Já já nejsem si jistá, že vím, co tím myslíš.“

Přivinul ji do náruče. „Dozvíš se to.“

15. kapitola

Tento týden, když miláček společnosti se svou milou odjeli na venkov, byl Londýn příšerně tichý. Naše autorka vás může informovat jen o tom, že pan Nigel Berbrooke vyzval slečnu Penelopu Featheringtonovou k tanci, nebo že slečna Penelope, navzdory matčinu naléhání i svému konečnému svolení, nevypadala, že by ji ta představa moc nadchla. Ale po pravdě řečeno, kdo si přeje číst o panu Berbrookovi nebo slečně Penelope? Nenechme se obalamutit. Všichni jsme zvědaví především na vévodu a vévodkyni.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 28 KVĚTNA 1813

Je to stejné jako v zahradě lady Trowbridgeové, pomyslela si Daphne rozrušeně, až na to, že tentokrát nás nikdo nevyruší žádný rozzuřený starší bratr, žádný strach z prozrazení, nic než manžel, manželka a příslib vášně.

Simonovy rty našly její, něžně ale žádostivě. S každým dotykem jeho jazyka cítila někde hluboko sladkou slabost, drobné výbuchy touhy, jež se neustále stupňovaly.

„Už jsem ti říkal,“ zašeptal, „jak mě fascinují tvoje ústa?“

„Nne,“ vypravila ze sebe Daphne rozechvěle.

„Zbožňuju je,“ vydechl. Přejel zuby po jejím spodním rtu a jazykem sklouzl ke koutku jejích úst. Lechtalo to a Daphne cítila, že se jí rty roztahují do širokého úsměvu.

„Přestaň,“ zachichotala se.

„Nikdy,“ přísahal. Nepatrně se odtáhl a vzal její obličej do dlaní. „Máš ten nejkrásnější úsměv, jaký jsem kdy viděl.“

Daphninou první reakcí bylo: „Nemluv hlouposti,“ ale pak si pomyslela: Proč ničit takový okamžik? a jen zašeptala: „Opravdu?“

„Opravdu.“ Políbil ji na nos. „Když se usmíváš, zabírá to polovinu tvého obličeje.“

„Simone!“ vykřikla. „To zní strašně.“

„Je to okouzlující.“

„Příšerné.“

„Žádoucí.“

Ušklíbla se. „Na rovinu, o měřítkách ženské krásy nic nevíš.“

Nadzvedl obočí. „Pokud jde o tebe, berou se v úvahu jen moje měřítka.“

Na chvíli nedokázala pronést slovo, pak se sesula proti němu a oběma jejich těly otřásl záchvat smíchu. „Ach Simone,“ zalapala po dechu, „mluvíš nesmysly. Úžasné, naprosté nesmysly.“

„Chceš říct, že je to absurdní? Tohle si o mně myslíš?“

Sevřela rty, aby potlačila další uchechtnutí, ale nebyla úplně úspěšná.

„To je skoro tak zlé, jako když jsi mě nazvala impotentním.“

Daphne okamžitě zvážněla. „Ach Simone, ty víš, že jsem nechtěla…“ Vzdala snahu o vysvětlování a místo toho jen dodala: „Omlouvám se.“

„Neomlouvej.“ Mávl rukou. „Možná bych měl zabít tvoji matku, ale ty se nemáš zač omlouvat.“

Ze rtů jí uniklo překvapené zachichotání. „Matka se snažila, co mohla, a kdybys mě nezmátl“

„Takže je to nakonec moje vina?“ osopil se na ni s předstíraným pobouřením. Pak se ale jeho výraz změnil v prohnaný a svůdný. Přisunul se blíž. „Mám dojem, že se budu muset dvojnásob snažit, abych tě přesvědčil, že to opravdu zvládnu.“

Jednou rukou sklouzl k jejímu kříži a opatrně ji položil na postel. Daphne se zadívala do jeho pronikavých modrých očí a cítila, jak ji opouští dech. Teď, když ležela, připadal jí svět úplně jiný. Temnější, mnohem nebezpečnější. A také víc vzrušující, protože Simon, tyčící se nad ní, byl tím jediným, koho si uvědomovala. Ve chvíli, kdy se k ní pomalu sklonil, se stal celým jejím světem.

Tentokrát nebyl jeho polibek bezstarostný. Nešimral, pohlcoval ji. Neškádlil ji, vlastnil.

Rukama sklouzl k jejím hýždím a přitiskl ji proti svému vzrušenému mužství. „Dnes v noci,“ zašeptal chraplavým hlasem, „budeš má.“

Daphne dýchala stále rychleji a každý drobný nádech zněl jejím uším nesnesitelně hlasitě. Simon byl tak blízko, jeho tělo ji důvěrně zakrývalo. Od chvíle v Regenťs Parku, kdy slíbil, že si ji vezme, si tuhle noc představovala tisíckrát. Nikdy ji ale nenapadlo, že to bude tak úžasné. Byl vysoký, silný a svalnatý a i kdyby chtěla, neměla by šanci mu uniknout.

Bylo vzrušující cítit se tak bezmocná. Mohl s ní dělat, cokoli se mu zachtělo, a ona toužila nechat ho při tom.

Jakmile se však jeho tělo zachvělo a jeho rty se pokusily vyslovit její jméno, ale nedostaly se za „Dddaph“, pochopila, že i ona má jistou převahu. Toužil po ní tak moc, že nemohl dýchat ani mluvit.

Jen co se v nově nalezené síle uvolnila, zjistila, že její tělo ví, co má dělat. Vyklenula proti němu boky, a když jí vytáhl sukně až k pasu, nohama ho přitáhla blíž.

„Můj bože, Daphne,“ vydechl a opřel své rozechvělé tělo o lokty. „Chtěl jsem… nemůžu“

Daphne ho objala a snažila se přitisknout zpátky k sobě. V místech, kde před chvíli bylo jeho tělo, cítila chladný vzduch.

„Nedokážu jít pomalu,“ zachroptěl.

„To mi nevadí.“

„Mně ano.“ Oči mu horečně plály. „Neměli bychom tak pospíchat.“

Daphne se na něj upřeně dívala a snažila se popadnout dech. Simon se posadil a očima klouzal po jejím těle. Jednou rukou ji pohladil po noze až ke koleni.

„Nejdřív musíme něco udělat s tvým oblečením.“

Daphne překvapeně vydechla, když vstal a zvedl ji na nohy. Podlamovala se jí kolena a ztrácela rovnováhu, ale držel ji vzpřímenou a podkasával jí sukně až k pasu. Do ucha jí zašeptal: Je těžké tě svléknout do naha, když ležíš.“

Jednou rukou našel zaoblení jejích hýždí a začal je mnout. „Teď je otázka,“ přemítal, „jestli mám ty šaty stáhnout nahoru, nebo dolů?“

Daphne se modlila, aby od ní nečekal odpověď, protože ze sebe nedokázala vydat ani hlásku.

„Nebo,“ pokračoval pomalu, zatímco vklouzl jedním prstem pod tkaničky jejího živůtku, „obojí?“

Vzápětí, aniž jí dal šanci nějak zareagovat, uvolnil šněrování a šaty se snesly k zemi a rozprostřely se jí kolem kotníků. Nebýt hedvábné spodničky, byla by úplně nahá.

„Další překvapení,“ zašeptal Simon a potěžkal v dlani její ňadro zahalené tenkým hedvábím. „Samozřejmě ne úplně nevítané. Hedvábí sice není tak jemné jako pokožka, ale má svoje přednosti.“

Daphne vydechla. Upřeně pozorovala, jak pomalu přejíždí hedvábím ze strany na stranu. Při jemném tření jí bradavky ztvrdly.

„Netušila jsem „ zašeptala horkým dechem.

Simon se přesunul k druhému ňadru. „Co?“

„Že jsi takový zpustlík.“

Ďábelsky se usmál. Přitiskl rty k jejímu uchu a zašeptal: „Jsi sestra mého nejlepšího přítele. To je naprosto zakázané. Cos ode mě čekala?“

Daphne se zachvěla touhou. Jeho dech sice cítila jen na uchu, ale pokožka jí brněla po celém těle.

„Zatím jsem si tě mohl jen představovat,“ pokračoval a sunul jí ramínko spodničky z ramene. „Nic kromě představ.“

„Myslel jsi na mě?“ zašeptala Daphne rozechvěle. „A na tohle?“

Přitiskl jí ruku pevněji k boku. „Každou noc. Každý okamžik, než jsem usnul, dokud mi kůže nehořela a tělo neprosilo o uvolnění.“

Daphne cítila, jak jí nohy vypovídají službu, ale držel ji vzpřímenou.

„A pak, když jsem usnul…,“ klouzal jí jazykem po hrdle a jeho horký dech mnohem víc připomínal polibek než pouhý dotek rtů, „byl jsem úplně nahý…“

Ze rtů jí uniklo zasténání, tlumené a plné touhy.

Druhé ramínko jí sklouzlo z ramene a Simonovy rty se zaměřily na dráždivou jamku mezi jejími ňadry. „Ale dnes v noci „ zašeptal a stahoval hedvábí dolů, dokud neobnažil jedno ňadro a pak i to druhé, „se mi všechny sny splní.“

Daphne měla sotva čas se nadechnout, než ústy vyhledal její ztvrdlou bradavku.

„Tohle jsem chtěl udělat v zahradě lady Trowbridgeové. Vědělas to?“

Divoce zavrtěla hlavou a chytila se jeho ramen, aby získala oporu. Mírně se kymácela ze strany na stranu a jen s obtížemi dokázala držet hlavu vzhůru. Zaplavily ji neznámé pocity, které ji olupovaly o dech, rovnováhu i myšlenky.

„Samozřejmě že ne,“ zamumlal. Jsi tak nevinná.“

Obratnými prsty jí stáhl z těla zbytek oděvu, dokud nezůstala nahá v jeho náruči. Jemně, protože věděl, že musí být skoro stejně nervózní jako vzrušená, ji položil na postel.

Trhavými pohyby shodil svoje oblečení. Pokožku měl v jednom ohni a celé tělo mu hořelo touhou. Ani jednou neodtrhl oči od jejích. Ležela na posteli, pokušení, jaké nikdy neviděl. V plápolajícím světle svíček se její hladká kůže broskvově leskla a dlouhé, rozpuštěné vlasy se jí vlnily kolem obličeje.

Jeho prsty, které jí tak rychle a obratně stahovaly šaty, teď nemotorně zápolily s vlastními knoflíky a tkanicemi. Když spustil ruce ke kalhotám, všiml si, že přes sebe přetáhla přikrývku.

„Ne,“ zašeptal, sotva poznávajíc vlastní hlas.

Jejich oči se znovu střetly a Simon dodal: „Já budu tvojí přikrývkou.“

Shodil ze sebe zbytek oblečení, a než stačila cokoli namítnout, lehl si do postele a zakryl ji svým tělem. Cítil, jak překvapeně zalapala po dechu, když ucítila jeho vzrušení, a pak strnula.

„Neboj se,“ šeptal jí do ucha, klouzal po jejím hrdle a jednou rukou ji jemně hladil po stehnu. „Věř mi.“

„Věřím ti,“ vypravila ze sebe rozechvělým hlasem. „Jen“

Rukou sklouzl nahoru k jejímu boku. „Co?“

„Mrzí mě, že o tom vůbec nic nevím.“

Jeho hrudí otřásl hluboký smích.

„Přestaň,“ zamračila se a plácla ho po rameni.

„Nesměju se tobě,“ bránil se Simon.

„Určitě směješ. Hlavně mi neříkej, že se směješ se mnou, protože ti to stejně neuvěřím.“

„Smál jsem se,“ vysvětloval něžně, zatímco se opřel o lokty, aby jí mohl pohlédnout do obličeje, „protože jsem moc rád, že jsi tak nezkušená.“ Sklonil obličej. Jsem poctěn, že jsem jediný muž, který tě bude učit.“

Z očí jí zářily tak čisté pocity, že byl Simon téměř zdolán. „Opravdu?“

„Opravdu,“ přisvědčil, překvapený chraplavým zabarvením svého hlasu. „I když čest tvoří jen polovinu mých pocitů.“

Mlčela, ale její oči byly kouzelně zvědavé.

„Asi budu muset zabít každého muže, který se na tebe jen podívá,“ zabručel.

K jeho obrovskému překvapení propukla v smích. „Simone,“ zalapala po dechu, „je úžasné být předmětem tak nerozumné žárlivosti. Díky.“

„Poděkuješ mi později,“ slíbil.

„A možná,“ její tmavé oči vypadaly náhle mnohem svůdnější, než na co měly právo, „mi taky poděkuješ.“

Simon se k ní znovu sklonil, takže cítila na břiše jeho horké mužství. „Neboj se,“ zašeptal, zatímco poséval polibky její hrdlo a paže. „Věř mi.“

V životě nebyl tolik vděčný za sebeovládání, jemuž se tak těžce naučil. Celé jeho tělo toužilo vniknout do ní a udělat ji svou, ale věděl, že tahle svatební noc je určená Daphne, ne jemu. Tohle je její první milostný zážitek. Je jejím prvním milencem jediným milencem, a jeho povinností je postarat se, aby jí tahle noc přinesla neskonalý požitek.

Věděl, že ho chce. Dýchala nepravidelně a oči jí plály touhou. Jen stěží se dokázal dívat do jejího obličeje. Stále vnímal její pootevřené rty, zmámené touhou, a nutkání vniknout do ní ho téměř ochromilo.

Místo toho ji tedy líbal. Líbal ji všude a ignoroval divoké bušení krve pokaždé, jakmile zaslechl její vzdech nebo toužebné zasténání. A pak konečně, když se pod ním svíjela šílenstvím, jí zajel rukou mezi nohy.

Dokázal pouze zašeptat její jméno. Byla víc než připravená, rozpálenější a vlhčí, než kdy snil. Ale přesto, jen aby se ujistil nebo možná neodolal zvrácenému nutkání mučit se vklouzl do její teplé pochvy jedním prstem.

„Simone!“ zalapala po dechu a vzepjala se pod ním. Svaly měla napjaté a Simon věděl, že se blíží vyvrcholení. I přes její tiché protesty rychle ruku odtáhl.

Vklínil se mezi její stehna a s rozechvělým zasténáním se připravil vstoupit do ní. „Mmožná to trochu zabolí,“ zašeptal chraplavě, „ale slibuju tti“

„Pospěš si, „zasténala a divoce zazmítala hlavou ze strany na stranu.

Jedním mocným pohybem do ní vnikl. Cítil, jak překonal panenskou blánu, ale nepřipadalo mu, že by vnímala bolest. „Jsi v pořádku?“ zasténal. S napjatými svaly se pokusil nehýbat.

S mělkým nádechem přikývla. „Je to dost zvláštní pocit,“ připustila.

„Ale nebolí to?“ ujišťoval se a téměř se styděl za zoufalý tón svého hlasu.

Zavrtěla hlavou a rty jí zvlnil drobný, ženský úsměv. „Vůbec ne,“ zašeptala, „ale předtím… když jsi to dělal… prstem…“

I v kalném světle svíček viděl, že jí tváře hoří rozpaky. „Chtěla bys to znovu?“ zašeptal a nepatrně se nadzvedl.

„Ne!“ vykřikla.

„Pak možná chceš tohle“ Vnikl do ní zpátky.

Zalapala po dechu. „Ano. Ne. Obojí.“

Začal se v ní pohybovat zoufale pomalým a klidným rytmem. S každým pohybem vzdychla a každé zasténání ho dohánělo k šílenství. Pak její vzdechy přerostly do výkřiků, mělký dech do těžkého oddychování a on věděl, že se blíží k vrcholu. Zrychlil pohyby a se zaťatými zuby bojoval o sebekontrolu.

Zasténala jeho jméno, pak ho vykřikla a celé tělo jí znehybnělo. Svírala jeho ramena a tiskla k němu boky silou, jíž by jen těžko věřil. Nakonec se pod ním s jedním posledním, mocným zachvěním zhroutila. Nevnímala nic kromě vlastního uvolnění.

Proti nejlepšímu svědomí do ní Simon naposledy vnikl a vychutnával sladké teplo jejího těla.

Pak se zmocnil jejích úst v spalujícím vášnivém polibku, vyklouzl z její pochvy a ejakuloval na povlaky vedle ní.

Byla to pouze první z mnoha vášnivých nocí. Novomanželé odjeli do Clyvedonu a pak se k Daphniným obrovským rozpakům uzavřeli do izolovaného apartmá déle než na týden.

(Samozřejmě zase nebyla natolik rozpačitá, aby projevila víc než symbolickou snahu to apartmá opustit?)

Jakmile skončili s líbánkami, Daphne si prohlédla Clyvedon. Bylo to nutné, jelikož od příjezdu viděla jen cestu od hlavního vchodu do vévodovy ložnice. Pak se několik hodin seznamovala s hlavním služebnictvem. Formálně ji Simon sice představil personálu už při příjezdu, ale myslela si, že bude určitě lepší poznat se s některými členy osobněji.

Protože Simon v Clyvedonu dlouhá léta nežil, spousta nových sloužících ho neznala. Zdálo se však, že ti, kteří tu byli v dobách jeho dětství, mu jsou téměř bezhlavě oddáni. Když se o samotě procházeli v zahradě, Daphne si ho kvůli tomu dobírala. Odměnil ji dosti podrážděným pohledem.

„Bydlel jsem tu, než jsem odjel do Etonu,“ bylo všechno, co řekl, jako by to bylo dostatečné vysvětlení.

Daphne při plochém tónu jeho hlasu okamžitě znejistěla. „Nejezdil jsi do Londýna? Když jsme byli malí, často jsme“

„Žil jsem výhradně tady.“

Jeho tón signalizoval, že touží ne, požaduje konec konverzace, ale Daphne odhodila opatrnost stranou a rozhodla se mluvit dál: „Musel jsi být zlaté dítě,“ podotkla schválně lehkovážným tónem, „nebo mimořádný uličník, že tě zahrnuli tak dlouhotrvající péčí.“

Mlčel.

Nevzdávala to. „Můj bratr Colin je stejný. Jako kluk byl pěkné kvítko, ale zároveň tak okouzlující, že ho všichni sloužící zbožňovali. Jednou dokonce“

Ztuhla s pootevřenou pusou. Nemělo smysl pokračovat. Simon se obrátil na podpatku a odešel. Nezajímaly ho růže a nikdy nepřemýšlel nad existencí fialek, ale teď se nakláněl přes živý plot a zíral do clyvedonské proslulé květinové zahrady, jako by vážně uvažoval o povolání zahradníka.

A to jen proto, že nedokázal čelit Daphniným otázkám týkajících se jeho dětství.

Pravdou bylo, že ty vzpomínky nenáviděl. Pohrdal jimi. I pobyt zde v Clyvedonu se mu příčil a přivezl sem Daphne jen proto, že to byla jediná rezidence ve vzdálenosti dvoudenní jízdy od Londýna, kde se mohli okamžitě ubytovat.

Vzpomínky oživily staré pocity. A Simon si nechtěl znovu připadat jako malý kluk. Netoužil vzpomínat na to, kolikrát psal otci a marně čekal na odpověď. Nepřál si vybavovat laskavé úsměvy sloužících, doprovázené soucitnými pohledy. Milovali ho, to ano, ale zároveň i litovali.

Ani to, že kvůli němu nesnášeli jeho otce, mu na náladě nepřidalo. Nebyl tehdy a po pravdě řečeno ani teď tak ušlechtilý, že by ho otcův nedostatek popularity aspoň zčásti neuspokojoval, ale nedokázal se přenést přes rozpaky a nejistotu. A stud.

Chtěl, aby si ho vážili, ne litovali. Teprve jeho nečekaný odjezd do Etonu, jímž se postavil na vlastní nohy, byl jeho prvním ochutnáním úspěchu.

Cestoval daleko; odjel by třeba do samotného pekla, než aby se vrátil zpátky domů.

Za nic z toho pochopitelně Daphne nemohla. Nepodezíral ji, že by ji k otázkám na jeho dětství vedly postranní úmysly. A proč taky? O jeho občasných potížích s mluvením nic nevěděla. Snažil se to před ní zatraceně tvrdě skrýt.

Ne, pomyslel si s unaveným povzdechem, vlastně jsem se o to vůbec nemusel snažit. Vždycky mě dokázala uklidnit, takže jsem se s ní cítil uvolněně. V té době jsem se zakoktal jen málokdy a pokaždé ve chvílích stresu a vzteku.

A ať už bude život s Daphne jakýkoli, stres a vztek v něm nebudou.

Trochu silněji se opřel o plot a provinile se schoulil. Choval se k ní ohavně. Začalo mu docházet, že se tomu nejspíš tu a tam nevyhne. „Simone?“

Vycítil její přítomnost dřív, než promluvila. Vynořila se zpoza něj a tiše a lehce našlapovala v trávě. Ale věděl, že tu je. Cítil její jemnou vůni a vánek šeptající jí ve vlasech.

„To jsou nádherné růže,“ prohodila. Věděl, že se tím snaží uchlácholit jeho mrzutou náladu a že umírá touhou dozvědět se víc. Ale byla na svá léta moudrá, a třebaže si ji kvůli tomu rád dobíral, věděla hodně o mužích a jejich náladách. Nic víc by už neřekla. Přinejmenším ne dnes.

„Prý je tu zasadila moje matka.“ Jeho slova zněla chraplavěji, než by si přál, ale doufal, že Daphne v těch růžích vidí jen zelené větve, jako se o to snažil sám. Když mlčela, na vysvětlenou dodal: „Zemřela při porodu.“

Daphne přikývla. „Slyšela jsem. Je mi to líto.“

Simon pokrčil rameny. „Neznal jsem ji.“

„To neznamená, že to nebyla ztráta.“

Simon vzpomínal na svoje dětství. Neměl šanci zjistit, jestli by jeho matka byla k jeho potížím shovívavější než otec, ale zdálo se mu, že žádný horší přístup už existovat nemohl. „Máš pravdu,“ zamumlal, „myslím, že byla.“

Když šel Simon později vyřídit nějaké záležitosti týkající se vévodství, Daphne se rozhodla, že je vhodný čas poznat hospodyni, paní Colsonovou. I když se se Simonem ještě nedohodli, kde budou bydlet, Daphne si nedokázala představit, že by tu v Clyvedonu, Simonově domově po předcích, nějaký čas nezůstali. A pokud se něco naučila od matky, bylo to vědomí, že žena prostě musí udržovat dobré vztahy se svou hospodyní.

Ne že by si Daphne dělala velké starosti, jak bude s paní Colsonovou vycházet. Když ji Simon představoval personálu, krátce se s ní setkala a rychle poznala, že je to velmi přátelská a hovorná paní. Chvíli před odpoledním čajem se zastavila v úřadovně paní Colsonové malé místnůstce hned vedle kuchyně. Hospodyně, i v padesáti letech přitažlivá žena, se skláněla nad stolkem a připravovala jídelníček na příští týden.

Daphne zaklepala na otevřené dveře. „Paní Colsonová?“ Hospodyně vzhlédla a okamžitě vstala. „Vaše milosti.“ Mírně se uklonila. „Měla jste mě zavolat.“

Daphne se rozpačitě usmála. Stále si ještě nezvykla, že je z ní paní domu. „Šla jsem kolem,“ prohodila, aby tak vysvětlila své nekonvenční chování, že se objevila v křídle domu, určeném pro sloužící. „Ale jestli máte chvilku, paní Colsonová, myslím, že bychom se mohly trochu poznat. Žijete tu spoustu let a doufám, že to tak ještě dlouho bude.“

Paní Colsonová se při Daphnině vlídném tónu usmála. „Samozřejmě, vaše milosti. Chcete se zeptat na něco konkrétního?“

„Vůbec ne. Ale pokud mám být dobrou paní Clyvedonu, musím se toho o něm hodně dozvědět. Co kdybychom si daly společně čaj v žlutém pokoji? Moc se mi líbí, je velmi teplý a prosluněný. Přemýšlela jsem, že z něj udělám svůj osobní salonek.“

Paní Colsonová po ní vrhla zvláštní pohled. „Zesnulá vévodkyně to cítila stejně.“

„Ach,“ vydechla Daphne. Nebyla si jistá, jestli se kvůli tomu má cítit rozpačitě.

„Celá léta jsem té místnosti věnovala zvláštní péči,“ pokračovala paní Colsonová. Jde tam hodně sluníčka, protože leží na jih. Před třemi lety jsem nechala všechen nábytek přečalounit.“ Hrdě nazdvedla bradu. Jeli jsme až do Londýna, abychom sehnali stejnou látku.“

„Hmm,“ zabručela Daphne a zamířila na chodbu. „Zesnulý vévoda musel svou manželku velmi milovat, když přikázal, abyste se o její oblíbený pokoj tak dobře starala.“

Paní Colsonová se vyhnula přímému pohledu. „Bylo to moje rozhodnutí,“ řekla tiše. „Vévoda mi přiděloval jistou částku na údržbu domu. Myslela jsem, že takhle ty peníze nejlépe využiju.“

Daphne čekala, zatímco hospodyně zavolala služebnou a dala jí instrukce kvůli čaji. Je to nádherný pokoj,“ prohodila Daphne, jakmile vyšly z kuchyně, „a i když současný vévoda neměl to štěstí poznat svou matku, jsem si jistá, že bude dojat vaší péčí.“

„To byla maličkost,“ odpověděla paní Colsonová, zatímco procházely chodbou. „Koneckonců, nesloužila jsem odjakživa Bassetově rodině.“

„Opravdu?“ divila se Daphne. Věděla, že sloužící jsou většinou loajální a často pracují v jedné rodině po generace.

„Byla jsem komorná Její milosti.“ Paní Colsonová se zastavila před dveřmi žlutého pokoje a dala Daphne přednost. „A předtím její společnice. Moje matka byla její chůva. Rodina Její milosti byla tak laskavá, že mi dovolila, abychom se společně učily.“

„Musely jste si být hodně blízké,“ zamumlala Daphne.

Paní Colsonová přikývla. „Po její smrti jsem tady v Clyvedonu zastávala různé pozice, než jsem se konečně stala hospodyní.“

Daphne se usmála a sedla si na pohovku. „Posaďte se, prosím,“ vyzvala hospodyni a pokynula k protější židli.

Paní Colsonová se trochu zdráhala, ale nakonec poslechla. „Když zemřela, zlomilo mi to srdce.“ Znepokojeně na Daphne pohlédla. „Snad vám nevadí, že tak mluvím.“

Jistě že ne,“ ubezpečila ji Daphne chvatně. Prahla po informacích ze Simonova dětství. Přestože se jí o něm zmínil jen letmo, cítila, že ho hluboce ovlivnilo. „Prosím, povězte mi víc. Ráda bych o ní slyšela.“

Oči paní Colsonové se zastřely. „Byla to ta nejvlídnější, nejšlechetnější duše, jakou tahle země nosila. Ona a vévoda nebrali se sice z lásky, ale vycházeli spolu poměrně dobře. Byli svým způsobem přátelé.“ Vzhlédla. „Oba velice dbali svých povinností vévody a vévodkyně. Brali je velmi vážně.“

Daphne chápavě přikývla.

„Vévodkyně byla tak odhodlaná dát mu syna, že se snažila, i když jí to všichni doktoři zakázali. Každý měsíc, jakmile se dostavily její měsíční periody, mi plakala v náruči.“

Daphne znovu přikývla v naději, že tím pohybem zakryje rostoucí znepokojení. Bylo těžké naslouchat historkám o někom, kdo nemohl mít děti. Ale domnívala se, že si na to bude muset zvyknout. Mnohem víc vysilující bude na podobné otázky odpovídat. A že ty otázky budou bolestivě taktní a soucitné. Paní Colsonova si naštěstí nevšimla Daphnina rozrušení. Popotáhla a pokračovala: „Vždycky říkala, jaká by to byla vévodkyně, kdyby mu nedala syna. Ničilo mě to. Každý měsíc víc a víc.“

Daphne napadlo, jestli i její srdce bude každý měsíc roztříštěné na kusy. Nejspíš ne. Ona aspoň ví, že děti mít nebude. Simonově matce se ale každé čtyři týdny zhroutily veškeré naděje.

„Samozřejmě každý mluvil tak, jako by to byla její vina, že nemají dítě. Jak to mohli vědět? Chyba není vždycky na straně žen. Někdy jsou neplodní i muži.“ Daphne mlčela.

„Pořád jsem jí to připomínala, ale přesto se cítila provinile. Říkala jsem jí „ Hospodyně zrůžověla. „Nevadí vám, že s vámi mluvím tak otevřeně?“

„Prosím pokračujte.“

Přikývla. „No, řekla jsem jí, co vykládala moje matka mně. Žádná děloha se neoplodní bez silného, zdravého semene.“

Daphnin obličej připomínal bezvýraznou masku. Víc se jí udělat nepodařilo.

„Pak ale konečně porodila pana Simona.“ Paní Colsonova si povzdychla a vzápětí úzkostlivě pohlédla na Daphne. „Promiňte,“ vyhrkla, „neměla bych mu tak říkat. Teď je z něj vévoda.“

„Kvůli mně se nemusíte opravovat,“ ujistila ji Daphne, šťastná, že má důvod k úsměvu.

„V mém věku se to člověk už jen těžko odnaučí,“ povzdychla si paní Colsonova. „Bojím se, že si ho pořád budu pamatovat jako malého, ubohého chlapce.“ Vzhlédla k Daphne a potřásla hlavou. „Kdyby vévodkyně žila, měl by mnohem snadnější život.“

„Snadnější?“ zamumlala Daphne v naději, že tím hospodyni povzbudí k dalšímu vyprávění.

„Vévoda toho chudáka chlapce nikdy nepochopil,“ pokračovala hospodyně rázně. „Zuřil, nazýval ho jenom hlupákem a“

Daphne rychle zvedla hlavu. „Vévoda si myslel, že je Simon hloupý?“ přerušila ji. To nedávalo smysl. Simon byl jedním z nejchytřejších lidí, které znala. Jednou se ho zeptala na studia v Oxfordu a ohromeně zjistila, že v matematice byl mezi nejlepšími na škole.

„Vévoda si nedohlédl dál než na špičku nosu,“ odfrkla si paní Colsonova. „Nedal tomu chlapci šanci.“

Daphne se mimoděk předklonila a nastražila uši. Co vévoda Simonovi udělal? Byl to ten důvod, proč Simon při zmínce o otci pokaždé ochladí na bod mrazu?

Paní Colsonova vytáhla kapesník a otřela si oči. „Měla jste vidět, jak ten chlapec dřel, aby se zdokonalil. Ničilo mě to.“

Daphne zaryla nehty do pohovky. Paní Colsonova se snad nikdy nedostane k jádru věci.

„Ale nic, co kdy udělal, nebylo pro vévodu dost dobré. Je to samozřejmě jen můj názor, ale“

V tu chvíli vstoupila služebná s čajem. Daphne téměř vykřikla. Trvalo dobré dvě minuty, než byly šálky nalité, a celou tu dobu tlachala paní Colsonova o sušenkách a vyzvídala, jestli je má Daphne radši samotné nebo posypané krystalovým cukrem.

Daphne se pokusila odtrhnout ruce z pohovky ze strachu, že udělá díry do čalounění, o které se paní Colsonova tak úzkostlivě starala. Konečně služebná odešla a paní Colsonová si usrkla čaje. „Kde jsme to vlastně přestaly?“

„Mluvila jste o vévodovi,“ připomněla jí Daphne rychle. „O zesnulém vévodovi. Že ať můj manžel udělal cokoli, nebylo to pro něj dost dobré, a podle vás“

„Vy jste mě opravdu poslouchala.“ Paní Colsonová se rozzářila. „To mi lichotí.“

„Mluvila jste o…,“ pobídla ji Daphne.

„Ach ano, jistě. Jen jsem chtěla říct, že jsem dlouho zastávala názor, že zesnulý vévoda nikdy neodpustil svému synovi, že není dokonalý.“

„Ale paní Colsonová,“ podotkla Daphne tiše, „nikdo z nás není dokonalý.“

„Samozřejmě že ne, ale „ V očích hospodyně se objevilo pohrdání. „Kdybyste znala Jeho milost, pochopila byste. Tak dlouho čekal na syna. A v jeho mysli bylo Bassetovo jméno synonymem dokonalosti.“

„Copak můj manžel nebyl syn, kterého chtěl?“ vyzvídala Daphne.

„Netoužil jen tak po nějakém synovi. Přál si dokonalou zmenšenou kopii sama sebe.“

Daphne nedokázala déle ovládnout zvědavost. „Ale co Simon provedl, že se vévodovi znelíbil?“

Paní Colsonová překvapeně rozevřela oči a ruka jí vzlétla k hrudi. „Vy to nevíte,“ zašeptala. Jistě že to nevíte.“

„Co?“

„Neuměl mluvit.“

Daphne otřeseně pootevřela rty. „Prosím?“

„Neuměl mluvit. Do čtyř let neřekl ani slovo a pak to bylo samé zakoktání. Pokaždé, když otevřel pusu, rvalo mi to srdce. Věděla jsem, že uvnitř je to inteligentní chlapec. Jen ze sebe nevysoukal jediné souvislé slovo.“

„Teď ale mluví dobře,“ poznamenala Daphne, překvapená obranným tónem ve svém hlase. „Nikdy jsem neslyšela, že by se zakoktal. Nebo jestli ano, tttak jsem si toho nevšimla. No podívejte! Právě jsem to udělala sama. Každý se zakoktá, když je rozrušený.“

„Dřel, aby se zdokonalil. Pamatuju si, že to trvalo sedm let. Sedm let nedělal nic jiného, než se svou chůvou zlepšoval výslovnost.“ Paní Colsonová zamyšleně svraštila čelo. Jak se jenom jmenovala? Už vím, Hopkinsová. Byla světec. Věnovala se tomu chlapci, jako by byl její vlastní. V tu dobu jsem pracovala jako pomocnice hospodyně, ale často mi dovolila, abych šla za ním a pomáhala mu s procvičováním.“

„Šlo mu to těžko?“ zašeptala Daphne.

„Někdy jsem si myslela, že se z té zbytečné dřiny zblázní. Ale byl hrozně tvrdohlavý. Bože, jaký to byl paličák! V životě jsem neviděla někoho tak cílevědomého.“ Paní Colsonová smutně potřásla hlavou. „A přesto ho otec zavrhl. To mu zlomilo srdce,“ dokončila Daphne.

„Zlomilo by to i moje.“

Následovalo dlouhé, rozpačité ticho. Paní Colsonová usrkla čaj.

„Moc vám děkuju, že jste mi dovolila, abych s vámi posvačila, vaše milosti,“ promluvila, protože si Daphnino rozrušení mylně vykládala za nelibost. „Bylo to od vás nezvyklé, ale velice…“

Zatímco paní Colsonová hledala správné slovo, Daphne k ní vzhlédla.

„Milé,“ zakončila hospodyně konečně. „Bylo to od vás moc milé.“

„Děkuju vám,“ zamumlala Daphne nepřítomně.

„Zapomněla jsem vám ale zodpovědět otázky o Clyvedonu,“ vzpomněla si náhle paní Colsonová.

Daphne mírně zavrtěla hlavou. „Snad jindy,“ odpověděla jemně. Už teď měla v hlavě zmatek.

Paní Colsonová, která cítila, že její zaměstnavatelka touží po soukromí, vstala, uklonila se a tiše odešla.

16. kapitola

Parné dusno tento týden londýnským večírkům rozhodně neprospělo. Naše autorka viděla, jak slečna Prudence Featheringtonová omdlela na Huxleyově plese, ale nedokázala už poznat, jestli tento přechodný incident vyvolalo horko nebo přítomnost pana Colina Bridgertona, který po svém návratu z Evropy vzal společnost útokem. Před několika dny odjela z Londýna též lady Danburyová, jejíž kočka (chundelaté, dlouhosrsté zvíře) to nezvykle teplé počasí prý nemohla snést. Podle všeho se uchýlila do svého domu na venkově v Surrey.

Vévody a vévodkyně z Hastingsu se stoupající teploty nejspíš netýkají, jelikož jsou dole u pobřeží, kde je mořský vítr vždy požehnáním. Naše autorka si tím však nemůže být jistá, protože oproti všeobecně rozšířené víře nemá své informátory ve všech důležitých domácnostech, a rozhodně ne mimo Londýn!

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 2. ČERVNA 1813

Je zvláštní, uvažoval Simon, že nejsme svoji ani dva týdny, a přesto jsme příjemně vklouzli do běžné rutiny všedních dní. Právě teď stál bos ve dveřích šatny, rozvazoval si vázanku a pozoroval, jak si jeho manželka rozčesává vlasy. Včera to bylo stejné. Působilo to na něj podivně uklidňujícím dojmem. A v obou případech s chlípným pohledem přemýšlel, jak ji svést. Včera samozřejmě uspěl.

Jeho původně úhledně zavázaná kravata skončila splihlá a zapomenutá na podlaze. Udělal krok kupředu. Dnes bude stejně úspěšný.

Doloudal se k Daphnině boku a usadil se na okraj toaletního stolku. Vzhlédla a zamrkala.

Vzal do dlaní její ruce, v nichž svírala rukojeť kartáče. „Rád pozoruju, jak se češeš,“ poznamenal, „ale ještě radši to dělám sám.“

Upřeně se na něj dívala. Pomalu uvolnila kartáč. „Udělals všechno, co jsi chtěl? Jednal jsi se správcem pozemku dost dlouho.“

„Ano, bylo to dost únavné, ale nutné a“ Ztuhl. „Na co se díváš?“

Sklouzla očima z jeho obličeje. „Na nic,“ odpověděla váhavě.

Mírně potřásl hlavou, jako by ten pohyb byl určený spíš jemu než jí, a začal jí pročesávat vlasy. Na okamžik měl dojem, jako by zírala na jeho ústa.

Téměř se otřásl. Celé dětství se mu lidé dívali na ústa. Zírali na ně fascinovaně a zděšeně, občas se přinutili zvednout oči, ale pak se vždy vrátili k jeho rtům, jako by nemohli uvěřit, že člověk s normálním obličejem dokáže tak nesmyslně drmolit.

Muselo se mi to jen zdát, okřikl se v duchu. Proč by se mi Daphne dívala na ústa?

Opatrně projížděl kartáčem její vlasy a prsty hladil hedvábné prameny. „Popovídala sis dobře s paní Colsonovou?“

Trhla sebou. Byl to drobný pohyb a skryla ho dost dobře, ale přesto si ho všiml. „Ano,“ odpověděla, „je to velmi zkušená žena.“

„To by měla být. Je tu odjakži kam se to pořád díváš?“

Daphne nadskočila. „Do zrcadla.“

Byla to pravda, ale Simon ji nepřestával podezírat. Upírala oči na jediné místo.

„Jsem si jistá,“ dodala chvatně, „že paní Colsonová mi velmi pomůže přizpůsobit se chodu Clyvedonu. Je to velký zámek a musím se toho hodně naučit.“

„Se svou snahou to moc nepřeháněj. Nezůstaneme tu dlouho.“

„Že ne?“

„Myslel jsem, že se usadíme v Londýně.“ Po jejím překvapeném výrazu dodal: „Budeš tak blíž své rodině, a to i tehdy, když odjedou na venkov. Předpokládal jsem, že budeš ráda.“

„Ano, ovšem. Chybějí mi. Tak dlouho jsem bez nich ještě nebyla. Samozřejmě jsem vždycky věděla, že až se vdám, založím vlastní rodinu a „ Rozhostilo se tísnivé ticho.

„Teď jsi moje rodina ty,“ řekla trochu nejistým hlasem. Simon jí s povzdechem přestal pročesávat vlasy. „Daphne, tvoje rodina ti vždycky zůstane. Vím, že nemůžu zaujmout její místo.“

„To ne,“ připustila. Obrátila se k němu s očima jako horká čokoláda. „Ale můžeš být něco víc.“

A Simon pochopil, že veškeré jeho plány svést manželku byly sporné, protože očividně ona hodlala svést jeho.

Vstala a hedvábný župan jí sklouzl z ramen. Pod ním měla negližé stejné barvy, které toho prozrazovalo téměř tolik, jako zakrývalo.

Natáhl ruku k jejímu ňadru. Jeho prsty tvořily se zelenou látkou její noční košile naprostý kontrast. „Líbí se ti tahle barva?“ zeptal se chraplavě. Při jejím úsměvu zapomněl dýchat.

„Hodí se k mým očím,“ dobírala si ho. „Vzpomínáš?“

Simonovi se podařilo odpovědět úsměvem, přestože nechápal jak. Nikdy nepovažoval za možné, že se člověk bude usmívat, i když mu hrozí, že vydechne naposledy nedostatkem kyslíku. Přivinul ji blíž. Musel ji k sobě přitisknout, jinak by na místě zešílel. „Tvrdíš mi,“ zašeptal do jejích vlasů, že sis to koupila jen kvůli mně?“

„Samozřejmě,“ vydechla, zatímco jazykem prozkoumával její ušní lalůček. „Kdo jiný by mě v tom měl vidět?“

„Nikdo,“ přísahal, sklouzl dlaněmi k jejímu kříži a pevně ji přitiskl ke svému vzrušenému tělu. „Nikdy.“

Zatvářila se zmateně. Je to součást mojí výbavy.“

Simon zasténal. „Miluju tvoji výbavu. Zbožňuju ji. Už jsem ti to říkal?“

„Ne tolika slovy,“ zalapala po dechu, „ale nebylo těžké si to domyslet.“

„Ještě víc,“ sunul ji k posteli a strhával přitom ze sebe košili, „se mi ale líbíš bez té výbavy.“

Ať už se Daphne chystala odpovědět cokoli a Simon si byl jistý, že něco říct chtěla, protože půvabně otevřela ústa zapomněla na to, jakmile ji povalil na lůžko.

Okamžitě si lehl na ni. Chytil ji za boky, pak sklouzl dlaněmi nahoru a zvedl jí ruce za hlavu. „Máš velkou sílu,“ prohodil. „Větší než většina žen.“

Daphne mu věnovala čtverácký pohled. „Nechci slyšet o jiných ženách.“

Uchechtl se. Pak ji rychle jako blesk chytil za zápěstí a sevřel jí je nad hlavou. „Ale nejsi,“ protáhl, „tak silná jako já.“

Překvapeně vydechla. Ten tichý zvuk ho ještě víc vzrušil. Dlaní jí zkroutil obě zápěstí a druhou rukou se jí toulal po těle.

„Jestli nejsi dokonalá žena,“ zasténal, zatímco jí stahoval lem noční košile přes boky, „pak je tenhle svět“

„Přestaň,“ bránila se rozechvěle. „Vím, že nejsem dokonalá.“

„Vážně?“ Šibalsky se usmál a přitom jí zajel rukou pod hýždě. „Musíš mít mylné informace, protože tohle,“ zmáčkl, „je dokonalé.“

„Simone!“

„A pokud jde o tohle „ sklouzl rukou nahoru, potěžkal její ňadro a přes hedvábí polechtal bradavku, „nemusím ti snad říkat, jak smýšlím o tomhle.“

„Jsi šílený.“

„Dost možná,“ souhlasil, „ale mám skvělý vkus. A ty,“ náhle se k ní sklonil a kousl ji do rtu, „chutnáš moc dobře.“

Zachichotala se.

Simon zkřivil obočí. „Odvažuješ se mi snad vysmívat?“

„Za normálních okolností ano, ale ne teď, když mi obě ruce držíš za hlavou.“

Simon sjel volnou rukou k zapínání svých kalhot. „Očividně jsem si vzal velmi inteligentní ženu.“

Daphne s hrdostí a láskou pozorovala, jak mu slova bez námahy plynou ze rtů. Když ho teď člověk slyšel mluvit, v životě by neuhodl, že jako dítě koktal. Za jakého mimořádného muže se provdala! Zvítězit nad takovým handicapem pouhou silou vůle musí to být ten nejsilnější a nejukázněnější muž, jakého poznala.

„Jsem tak ráda, že jsem si tě vzala,“ vyhrkla v návalu něžnosti. „Tak hrdá, že jsi můj.“

Simon strnul, překvapený její nečekanou vážností. Ztišil hlas. „Taky jsem hrdý, že jsi moje.“ Snažil se odkopnout kalhoty. „A předvedl bych ti jak, kdybych dostal tyhle zatracený hadry dolů.“

Daphne cítila, jak ji v hrdle tlačí další bublina smíchu. „Možná kdybys použil obě ruce…,“ navrhla.

Věnoval jí pohled, který vyjadřoval: Nejsem takový pitomec. „To bych tě ale nejdřív musel pustit.“

Upejpavě zdvihla hlavu. „Co když ti slíbím, že nepohnu rukama?“

„Nevěřil bych ti.“

Její úsměv se změnil v prohnaně svůdný. „A kdybych ti slíbila, že s nimi pohnu?“

„Teď to zní zajímavě.“ Energicky se zvedl z postele a do tří vteřin se mu podařilo svléknout. Skočil zpátky a natáhl se na bok vedle ní. „Takže kde jsme skončili?“

Daphne se znovu zachichotala. „Myslím, že právě tady.“

„Kdepak,“ zavrtěl vyčítavě hlavou. „Nedávalas pozor. Byli jsme právě „ překulil se a přitiskl ji svou vahou k matraci, „tady.“

Rozesmála se z plných plic.

„Neřekl ti někdo, že si nemáš dělat legraci z muže, který se tě snaží svést?“

I kdyby měla minimální šanci přestat se smát, teď to bylo marné. „Ach Simone,“ zalapala po dechu, „já tě miluju.“

Naprosto znehybněl. „Cože?“

Daphne se s úsměvem dotkla jeho tváře. Teď mu rozuměla mnohem víc. Po tak hrozném odmítnutí v dětství si nejspíš ani neuvědomoval, že si zaslouží lásku. A pravděpodobně nevěděl, jak ji oplácet. Ale Daphne může počkat. Na tohoto muže dokáže čekat celý život.

„Nemusíš nic říkat,“ zašeptala. Jen chci, abys věděl, že tě miluju.“

Pohled v Simonových očích byl šťastný i přepadlý zároveň. Uvažovala, jestli už mu někdo řekl slova „miluju tě“. Vyrostl bez rodiny, lásky a tepla, které považovala za samozřejmé. Konečně chraplavým hlasem promluvil: „DDaphne, já“

„Pššš,“ broukala a položila mu prst na rty. „Teď mlč. Počkej, až se na to budeš cítit.“

Vzápětí ji napadlo, jestli právě neudělala fatální chybu a svými slovy ho nezranila neříkali mu v dětství totéž?

Jen mě polib,“ zašeptala spěšně, aby se přenesla přes ožehavý okamžik. „Prosím, polib mě.“

Nedal se dvakrát pobízet.

Líbal ji s planoucí vášní. Jeho rty ani ruce nenechaly žádné místečko nedotčené, líbaly, mačkaly a hladily, dokud její noční košile neskončila na podlaze a prostěradla a přikrývky neležely zmuchlané v nohách postele.

Ale narozdíl od všech ostatních nocí se Daphne necítila úplně omráčená. Hlavou jí vířily úvahy a nic, dokonce ani nejvášnivější touha, nedokázala zastavit horečné tempo jejích myšlenek. Plavala v chtíči, každý nerv směřoval ke konečnému vyvrcholení, a přesto měla plnou hlavu otázek a nevyřčených odpovědí.

Když se jeho oči, tak modré, že plály dokonce i v světle svíček, zadívaly do jejích, přemítala, jestli sálají emocemi, které nedokázal vyjádřit slovy. Když vydechl její jméno, i přes svou snahu naslouchala, jestli neuslyší další drobné zakoktání. A když do ní vnikl s hlavou zakloněnou, až mu na krku viditelně vystupovaly žíly, napadlo ji, proč vypadá, jako by trpěl. Trpěl?

„Simone?“ zeptala se váhavě a starost na okamžik utlumila její touhu. Jsi v pořádku?“

Se zaťatými zuby přikývl. Sesul se k ní, s boky stále se pohybujícími v starodávném rytmu, a zašeptal jí do ucha: „Vezmu tě do ráje.“

To nebude těžké, pomyslela si Daphne, jakmile ústy sevřel vrcholek jejího ňadra. Nikdy to nebylo těžké. Zdálo se, že Simon ví přesně jak se jí dotýkat, v kterých chvílích se pohnout a kdy ji dráždit tím, že znehybní. Prsty klouzal po jejím těle, dokud se jí boky nevzpínaly stejnou silou jako jeho.

Cítila, že se řítí k důvěrně známému pocitu bezvědomí. Byl to úžasný požitek…

„Daphne,“ zaprosil a vklouzl pod ni i druhou rukou, aby ji přitiskl ještě blíž k sobě, „potřebuju tě, Daphne. Teď!“

Stejně jako ona. To slovo v ní vyvolalo vlnu exploze. Přes pevně zavřené oči viděla hvězdy a zářivý gejzír světla. Slyšela hudbu nebo to možná bylo jen její vysoké zasténání, jakmile dosáhla vrcholu a výkřikem přehlušila i mocné bušení svého srdce.

Simon s hrdelním vzdechem, který mu vycházel přímo z duše, z ní během vteřiny vyklouzl, aby i on došel uvolnění a ejakuloval jako vždy na prostěradlo při okraji postele.

Okamžitě se k ní otočil a přivinul ji do náruče. Tenhle rituál milovala. Pokaždé ji přitiskl zády k sobě a obličej zabořil do jejích vlasů. A pak, zatímco se jejich dech pomalu zklidňoval, zvolna usnuli.

Dnešní noc ale byla jiná. Daphne se cítila podivně rozladěná. Její tělo bylo blaženě unavené a spokojené, ale přesto tu něco nehrálo. Červíček pochybností jí hlodal v mysli a dráždil její podvědomí. Simon se překulil a přitiskl se k ní na čisté straně lůžka. Dělal to vždycky, přičemž používal své tělo jako bariéru, aby se nedostala do styku se zašpiněným prostěradlem. Bylo to ohleduplné gesto a Daphne otevřela oči. Téměř zalapala po dechu.

Žádná děloha se přece neoplodní bez silného, zdravého semene.

Když o tom odpoledne paní Colsonová mluvila, nevěnovala tomu pozornost. Příliš ji trápilo, jak vnést dost lásky do Simonova života, aby z něj navždy vyhostila zlé vzpomínky. Zprudka se posadila, takže jí pokrývka sklouzla k pasu. Roztřesenými prsty rozsvítila svíčku na nočním stolku.

Simon ospale otevřel oči. „Co se děje?“

Mlčela, jen tupě zírala na mokré místo na druhé straně postele.

Jeho semeno.

„Daff?“

Řekl jí, že nemůže mít děti. Lhal jí.

„Daphne, co se děje?“ Posadil se. Tvářil se znepokojeně.

I tohle byla lež?

Ukázala prstem. „Co je to?“ hlesla tichým, sotva slyšitelným hlasem.

„Co?“ Očima sledoval dráhu jejího prstu, ale viděl jen postel. „O čem to mluvíš?“

„Proč nemůžeš mít děti, Simone?“

Zavřel oči. Mlčel.

„Proč, Simone?“ vykřikla.

„Na podrobnostech nezáleží, Daphne.“

Jeho tón byl tichý, klidný, s náznakem blahosklonnosti. Daphne bodlo u srdce.

„Běž pryč,“ zašeptala.

Otevřel ústa. „Tohle je moje ložnice.“

„Pak tedy půjdu já.“ Vyskočila z postele a ovinula kolem sebe prostěradlo.

Simon jí byl ve vteřině v patách. „Neodvažuj se opustit tenhle pokoj,“ zasyčel.

„Lhal jsi mi.“

„Nikdy“

„Lhal jsi mi,“ vykřikla. „Lhal jsi mi, a to ti neodpustím!“

„Daphne“

„Využil jsi mojí nezkušenosti.“ Nevěřícně vydechla. „Musels být nadšením bez sebe, když jsi zjistil, jak málo toho vím o manželském poměru.“

„Říká se tomu milování, Daphne.“

„Ne mezi námi.“

Při hořkosti v jejím hlase sebou téměř trhl. Stál úplně nahý uprostřed místnosti a zoufale se snažil vymyslet jak zachránit situaci. Stále si nebyl jistý, co Daphne ví, nebo co si myslí, že ví. „Daphne,“ promluvil velmi pomalu, aby se v jeho hlase neodrážely emoce, které cítil, „možná bys mi měla přesně vysvětlit, o co tu jde.“

„Tak ty chceš hrát tuhle hru?“ Výsměšně si odfrkla. „Fajn. Budu ti tedy vyprávět pohádku. Za dávných časů“

Jedovatý tón jejího hlasu ho bodl jako dýka. „Daphne,“ zavřel oči a zavrtěl hlavou, „takhle ne.“

„Za dávných a dávných časů,“ opakovala, tentokrát hlasitěji, „žila jedna dívka. Budeme jí říkat Daphne.“

Simon vešel do šatny a přehodil přes sebe župan. Existovaly jisté věci, které muž netoužil řešit nahý.

„Daphne byla hrozně, hrozně pitomá.“

„Daphne!“

„Tak dobře.“ Přezíravě mávla rukou. „Tak tedy nezkušená. Byla velmi, velmi nezkušená.“

Simon zkřížil paže.

„Neměla ani ponětí, co se děje mezi mužem a ženou. Nevěděla, co dělají, kromě toho, že to dělají v posteli a výsledkem je dítě.“

„To stačí, Daphne.“

Jedinou známkou, že ho slyšela, byl zuřivý záblesk v jejích očích. „Ona ale doopravdy nevěděla, jak dítě vzniká, a tak když jí její manžel namluvil, že nemůže mít děti“

„Řekl jsem ti to ještě před svatbou. Dal jsem ti šanci z toho vycouvat. Na to nezapomeň,“ připomněl jí nedůtklivě.

„Přinutils mě, abych tě litovala!“

„Přesně tohle touží chlap slyšet,“ ušklíbl se. „Pro lásku boží, Simone,“ vyštěkla, „víš, že jsem si tě nebrala ze soucitu.“

„Tak proč?“

„Protože jsem tě milovala,“ odpověděla, ale hořký tón ubral jejímu tvrzení na váze, „a protože jsem se nechtěla dívat, jak umíráš, o což ses tak hloupě snažil.“

Nenapadla ho žádná poznámka, tak se jen ušklíbl a zabodával do ní planoucí pohled.

„Nesnaž se to na mě hodit,“ pokračovala rozhorleně. Já jsem nelhala. Tvrdils, že nemůžeš mít děti, ale pravda je, že je nechceš.“

Mlčel, ale věděl, že odpověď se mu zračí v očích. Přikročila k němu. Jen stěží ovládala zuřivost. „Kdybys opravdu nemohl mít děti, nezáleželo by na tom, kam se dostane tvoje semeno, že? Nebyl bys každou noc tak posedlý, aby ses ujistil, že skončí kdekoli, kromě mě.“

„Nic oo tom nevíš, Daphne.“ Jeho slova byla tichá, podmalovaná vztekem.

Zkřížila paže. „Tak mi to řekni.“

„Nebudu mít děti. Nikdy. Rozumíš?“

„Ne.“

Cítil, jak ho zaplavuje hněv, narůstá v jeho žaludku a tlačí se ven, dokud neměl pocit, že vybuchne. Nebyl to vztek na ni, ani na sebe. Jako vždy byl namířený proti muži, jehož přítomnost i nepřítomnost stále ovládala jeho život.

„Můj otec,“ promluvil Simon, zatímco se zoufale snažil ovládnout, „nebyl milující muž.“

Daphne z něj nespouštěla oči. „Vím o tvém otci.“

Zachytila ho nepřipraveného. „Co víš?“

„Vím, že tě zranil. Že tě odmítl.“ V jejích očích se cosi mihlo ne úplně soucit, ale něco velmi blízkého. „Vím, že si myslel, že jsi hloupý.“

Simona bodlo u srdce. Nechápal, jak dokáže mluvit nechápal ani, jak dokáže dýchat ale nějak se mu podařilo ze sebe vypravit: „Pak taky víš o“

„Tvém koktání?“ zakončila místo něj.

V duchu jí za to poděkoval. Bylo ironií, že „koktání“ a „zadrhávání“ byla dvě slova, která nikdy nedokázal vyslovit.

Pokrčila rameny. „Byl to hňup.“

Simon na ni zíral s otevřenou pusou. Nedokázal pochopit, jak může jedním lehkovážným prohlášením pustit z hlavy desetiletí zloby. „Nechápeš to,“ potřásl hlavou. „Ani nemůžeš. Ne s rodinou, jako je tvoje. Záleželo mu jedině na rodu. Na rodu a titulu. A když jsem se nevyvedl dokonale řekl lidem, že jsem mrtvý!“

Zbledla jako stěna. „To jsem nevěděla,“ zašeptala.

„Bylo to ještě horší,“ utrousil. „Posílal jsem mu dopisy, stovky dopisů, ve kterých jsem ho prosil, aby za mnou přijel. Ani na jeden neodpověděl.“

„Simone“

„Do čtyř let jsem nemluvil. A když za mnou přijel, třásl se mnou a hrozil, že to ze mě vytluče. Takový byl můj ootec.“

Daphne se snažila nevnímat, že začíná zadrhávat. Pokoušela se ignorovat nepříjemný pocit kolem žaludku a vztek, který se v ní zvedl při představě, jak nelidsky se Simonem jeho otec jednal. „Ale teď je mrtvý,“ připomněla mu rozechvěle. Je mrtvý, zatímco ty žiješ.“

„Prohlásil, že se na mě nnemůže ani podívat. Léta se modlil o dědice. Ne o syna,“ nebezpečně zvýšil hlas, „ale o dědice. A kk čemu to všechno bylo? Hastingsův titul přejde na hlupáka. Jeho předrahé vévodství bude spravovat idiot!“

„Mýlil se,“ zašeptala Daphne.

Je mi jedno, jestli se mýlil!“ zahřměl Simon. „Staral se jen o titul. Nikdy mi nevěnoval jedinou myšlenku, ani za mák ho nezajímalo, jak mi asi je, když mě ústa neposlouchají!“

Daphne v atmosféře vzteku, jež ji obklopovala, rozechvěle couvla. Ze Simona čišela zášť, kterou v sobě nesl desetiletí. Náhle udělal krok dopředu a naklonil se k ní. „Ale víš co?“ zeptal se hrozivým hlasem. „Budu se smát poslední. Myslel si, že nemůže být nic horšího, než že titul Hastingsů přejde na pitomce.“

„Simone, nejsi“

„Posloucháš mě vůbec?“ zaburácel.

Daphne vyděšeně couvla a sáhla na kliku pro případ, že by musela utéct.

„Samozřejmě vím, že nejsem idiot,“ odplivl si, „a myslím, že nakonec to poznal i on. Jsem přesvědčený, že ho to vvelmi uklidnilo. Titul Hastingsu byl v bezpečí. Bylo mu jedno, jak se cítím. Vévodství na něm záleželo.“

Daphne se udělalo mdlo. Věděla, co přijde.

Simon se náhle usmál. Byl to krutý, tvrdý výraz, který u něj ještě neviděla. „Ale titul zemře se mnou,“ prohlásil. „Všichni ti bratranci, kteří ho tolik zneklidňovali tím, že budou možná dědit…“ Pronikavě se zasmál. „Mají samé dcery.“

Pokrčil rameny. „Možná můj ootec nakonec došel k závěru, že zas nejsem takový idiot. Pochopil, že jsem jeho jediná naděje.“

„Přišel na to, že se zmýlil,“ oponovala mu Daphne odhodlaně. Vzpomněla si na dopisy, které jí předal vévoda z Middlethorpu. Dopisy psané Simonovým otcem. Nechala je v Londýně, v domě Bridgertonových. Bylo to pohodlnější, protože se zatím nemusela rozhodovat, co s nimi udělá.

„Na tom nesejde,“ ušklíbl se Simon. „Až zemřu, vezmu si ten titul s sebou. Nic mě neudělá šťastnějším.“

S tím vykráčel z pokoje. Musel k tomu použít šatnu, protože Daphne zatarasila dveře.

Daphne klesla na židli, stále zavinutá v měkkém lněném prostěradle, jež stáhla z postele. Co bude dělat? Cítila, že se začíná třást. Bylo to zvláštní chvění, nad nímž neměla žádnou kontrolu. A pak si uvědomila, že pláče. Tiše a nešťastně se rozvzlykala. Drahý bože, co bude dělat?

17. kapitola

Rčení, že muži jsou tvrdohlaví jako býci, je urážkou býků.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHLSTLEDOWNOVÉ, 2. ČERVNA 1813

Nakonec Daphne udělala jedinou věc, kterou vymyslela. Bridgertonovi byli odjakživa hlučná a bouřlivá rodina a nikdo z nich neměl sklony dělat tajnosti nebo v sobě dusit hněv. Tak se snažila se Simonem promluvit. Společně zapřemýšlet.

Příští ráno (neměla tušení, kde strávil noc, ale ať už to bylo kdekoli, v jejich posteli rozhodně ne) ho našla v jeho pracovně. Byl to nevlídný a tmavý pokoj, který pravděpodobně zařizoval Simonův otec. Daphne se upřímně divila, že se Simon cítí v takovém prostředí pohodlně: nenáviděl všechno, co starého vévodu připomínalo.

Ale Simon očividně nebyl rozladěný. Seděl za stolem, nohy nestoudně opřené o koženou podložku, která chránila vrchní desku z třešňového dřeva. V ruce držel hladce vyleštěný kámen a znovu a znovu ho převracel v dlaních. Na stole vedle sebe měl láhev whisky a Daphne měla pocit, že tam stojí celou noc. Moc z ní ale nevypil. Daphne byla i za to málo vděčná.

Dveře byly pootevřené, takže neklepala. Neměla však dost odvahy, aby směle vkročila dovnitř.

„Simone?“ hlesla zpoza dveří.

Vzhlédl a nadzvedl obočí.

„Máš práci?“

Položil kámen. „Zjevně ne.“

Pokynula ke kameni. „Přivezl sis ho z cest?“

„Z Karibského moře. Suvenýr z mého pobytu na pobřeží.“

Daphne postřehla, že mluví s bezvadnou výslovností. Ani stopa po zakoktání, které se objevilo včera v noci. Teď byl klidný. Až nepříjemně klidný. „Liší se to tam hodně od našeho pobřeží?“ zeptala se.

Arogantně nadzvedl obočí. Je tam tepleji.“

„Hmm. Nejspíš o hodně.“

Díval se na ni pronikavýma očima. „Daphne, určitě jsi za mnou nepřišla, aby sis povídala o tropech.“

Samozřejmě měl pravdu, ale Daphne věděla, že to nebude příjemný rozhovor, a tak se ho zbaběle snažila aspoň o pár okamžiků odložit. Zhluboka se nadechla. „Musíme si promluvit o tom včerejšku.“

„Chápu, že si to myslíš.“

Zmocnilo se jí nutkání předklonit se a jedním úderem smést ten neslaný nemastný výraz z jeho obličeje. „Nemyslím si to. Vím to.“

Nastala chvíle ticha. Pak promluvil: „Mrzí mě, jestli máš pocit, že jsem tě zradil“

„Ne tak úplně.“

„ale musím ti připomenout, že jsem se snažil vyhnout tomu, abych si tě vzal.“

„Pěkná formulace,“ zamumlala.

Mluvil, jako by jí uděloval kázání. „Víš, že jsem se s tebou nikdy nechtěl oženit.“

„O to tu teď nejde, Simone.“

„Jde přesně o to.“ Spustil nohy na podlahu a židle, která balancovala na dvou zadních nohách, hlasitě narazila do podlahy. „Proč myslíš, že jsem se tak odhodlaně vyhýbal manželství? Protože jsem si nechtěl vzít manželku a pak ji zranit tím, že jí odepřu děti.“

„Nemyslels na svou potenciální manželku,“ odsekla. „Myslel jsi na sebe.“

„Možná,“ připustil, „ale když ses tou manželkou stala ty, Daphne, všechno se změnilo.“

„Jak je vidět, tak ne,“ utrousila hořce.

Pokrčil rameny. „Víš, že tě chovám v obrovské úctě. Nechtěl jsem ti ublížit.“

„Ubližuješ mi právě teď,“ zašeptala.

V očích se mu mihl záblesk výčitek svědomí, ale rychle ho nahradilo zatvrzelé odhodlání. Jestli si vzpomínáš, odmítl jsem tě požádat o ruku, i když to po mně tvůj bratr žádal. Přestože,“ dodal šťavnatě, „to znamenalo mou smrt.“

Daphne mu neodporovala. Oba věděli, že by při tom souboji zemřel. Nehledě na to, co si o něm teď myslela a nakolik opovrhovala nenávistí, kterou v sobě živil, měl tolik cti, že by po Anthonym nevystřelil. A Anthony přikládal sestřině počestnosti takovou váhu, že by nemířil jinam než do Simonova srdce.

„Bylo mi jasné, že ti nikdy nebudu dobrým manželem. Věděl jsem, že chceš děti. Řeklas mi to mnohokrát a já tě samozřejmě neviním. Pocházíš z velké a milující rodiny.“

„Taky bys mohl mít takovou rodinu.“

Pokračoval, jako by ji neslyšel. „Když jsi pak přerušila ten souboj a požádala mě, abych si tě vzal, varoval jsem tě. Řekl jsem ti, že nebudu mít děti.“

„Řekls mi, že nemůžeš mít děti,“ přerušila ho s očima planoucíma vztekem. „To je velký rozdíl.“

„Pro mě ne,“ odvětil Simon chladně, „Nemůžu mít děti. Moje duše to nedovolí.“

„Aha.“ V tu chvíli se jí něco sevřelo v hrudi. Velmi se bála, že je to její srdce. Nevěděla, jaký argument by mohla proti takovému prohlášení použít. Simonova nenávist vůči otci byla očividně mnohem silnější než láska, kterou cítil k ní.

„Dobře,“ odsekla. Je zřejmé, že o tomhle tématu nehodláš diskutovat.“

Krátce přikývl.

Zareagovala stejně. „Pak tedy sbohem.“ A odešla.

Simon se většinu dne držel v ústraní. Obzvlášť nechtěl vidět Daphne: jen by to v něm vzbudilo pocity viny. Ne, ujišťoval se, nemusím se cítit provinile. Už před svatbou jsem jí řekl, že nemůžu mít děti. Dal jsem jí šanci vycouvat, a přesto si mě vzala. Do ničeho jsem ji nenutil. Není to moje vina, pokud si moje slova mylně vyložila a myslela si, že jsem fyzicky neschopný plodit potomky.

I když ho soužil hlodavý pocit provinění pokaždé, když na ni pomyslel, (což znamenalo téměř celý den), a přestože se mu žaludek sevřel vždycky, když si vybavil její raněný výraz (což znamenalo strávit skoro celý den s převracejícím se žaludkem), měl pocit, jako by mu z ramen spadla obrovská tíha. Už mezi sebou nemají žádné tajemství. A to je jistě dobré znamení.

Než padla noc, téměř se přesvědčil, že neprovedl nic špatného. Téměř, ale ne úplně. Do tohoto manželství vstoupil s přesvědčením, že zlomí Daphne srdce. Přitom ji měl rád. Ksakru, nejspíš ji měl radši, než by kdokoli tušil, a proto se s ní tolik zdráhal oženit. Nechtěl rozmetat její sny. Nechtěl ji připravit o rodinu, po níž tolik toužila. Byl připravený ustoupit stranou a přihlížet, jak se vdá za někoho jiného, kdo jí dá celý dům dětí.

Otřásl se. Představa Daphne s jiným mužem nebyla vůbec tak snesitelná jako před měsícem.

Jistě, pomyslel si ve snaze použít racionální část mozku. Je to moje žena. Moje. Teď je všechno jiné. Od začátku věděl, že Daphne prahne po dětech, a vzal si ji s plným vědomím, že jí žádné nedá. Ale, připomněl si znovu, varoval jsem ji. Věděla přesně, do čeho jde.

Simon, který seděl v pracovně a už od večeře převracel ten nesmyslný balvan mezi dlaněmi, se náhle napřímil. Neoklamal jsem ji, rozhodl se. Řekl jsem jí, že nebudu mít děti, a ona přesto souhlasila, že se za mě provdá. Věděl jsem, že je rozrušená, ale nemůže tvrdit, že do manželství vstoupila s bláhovými nadějemi nebo očekáváním.

Vstal. Je čas znovu si promluvit, tentokrát na jeho popud. Daphne nepřišla k večeři, nechala ho jíst samotného, a tak ticho v jídelně přerušovalo jen kovové cinkání jeho vidličky o talíř. Neviděl manželku od rána, a byl nejvyšší čas to změnit.

Je to moje manželka, připomněl si. Měl bych ji moct vidět, kdykoli se mi zachce.

Odpochodoval chodbou a otevřel dveře ložnice. Byl plně připravený udělit jí kázání kvůli něčemu (byl si jistý, že téma se vynoří samo), ale nebyla tam.

Zamrkal. Nevěřil vlastním očím. Kde krucinál je? Je skoro půlnoc. Měla by být v posteli.

Šatna. Musí být v šatně. Každou noc bláhově trvala na tom, že si oblékne noční košili, třebaže ji z ní Simon za pár minut zase svlékl.

„Daphne?“ vyštěkl a rychle zamířil ke dveřím šatny. „Daphne?“

Žádná odpověď. Ani světlo ve škvíře mezi dveřmi a podlahou. Jistě se neobléká ve tmě. Otevřel dveře. Samozřejmě tam nebyla. Simon rázně zatahal za šňůru zvonku. Pak vkročil do chodby, aby počkal na sloužícího, který bude mít smůlu, že bude muset odpovědět na jeho zavolání. Objevila se drobná světlovlasá služebná, jejíž jméno si nepamatoval. Při pouhém pohledu na jeho obličej zbledla jako křída.

„Kde je moje žena?“ vybuchl.

„Vaše žena, vaše milosti?“

„Ano,“ utrousil netrpělivě, „moje žena.“

Prázdně na něj zírala.

„Snad víš, o kom mluvím. Je zhruba stejně vysoká jako ty, má tmavé dlouhé vlasy…“ Řekl by víc, ale při dívčině vyděšeném výrazu se zastyděl. Teď nebyla chvíle na sarkasmy. Dlouze vydechl. „Víš, kde je?“ zeptal se jemnějším tónem, i když ani ten se nedal popsat jako něžný.

„Není v posteli, vaše milosti?“

Simon trhl hlavou k prázdné místnosti. „Očividně ne.“

„Ale tam přece paní nespí, vaše milosti.“

Svraštil obočí. „Co prosím?“

„Ona ne „ Dívka v hrůze rozevřela oči a pak se zoufale rozhlédla po chodbě. Simon nepochyboval, že hledá, kde nechal tesař díru. Nebo pátrá po někom, kdo by ji zachránil před jeho vztekem.

„Pokračuj,“ vybídl ji ostře.

Dívka hlesla: „Nespí ve vlastní ložnici?“

„Ve vlastní…“ Potlačil nával vzteku. „Odkdy?“

„Myslím, že ode dneška, vaše milosti. Všichni jsme se domnívali, že po skončení líbánek budete bydlet v oddělených pokojích.“

„Opravdu?“ zavrčel.

Děvče se roztřáslo. „Vaši rodiče to tak dělali, vaše milosti, a“

„My nejsme mí rodiče!“ zahřměl.

Děvče uskočilo.

„A,“ dodal Simon vražedným hlasem, „já nejsem můj otec.“

„Ssamozřejmě, vaše milosti.“

„Který pokoj si moje manželka vybrala za svou ložnici?“

Dívka roztřeseným prstem ukázala na jedny dveře.

„Děkuju.“ Udělal čtyři kroky, ale pak se prudce obrátil. „Můžeš jít.“ I tak si budou mít sloužící ráno co povídat o tom, že se Daphne odstěhovala ze společné ložnice. Nemusel jim ještě přidávat další téma tím, že téhle dívce dovolí, aby byla svědkem jisté hádky.

Počkal, dokud neslyšel, že odcupitala po schodech, a pak podrážděně zamířil k Daphnině nové ložnici. Zastavil se přede dveřmi, chvíli uvažoval, co řekne, a když mu došlo, že nemá ani ponětí, udělal poslední krok a zaklepal.

Nic.

Zabušil.

Žádná odpověď.

Zvedl pěst, aby zabouchal znovu, ale pak ho napadlo, že možná nezamkla dveře. Byl by pěkný hlupák, kdyby…

Vzal za kliku.

Zamkla je. Simon krátce a plynule zaklel. Bylo legrační, že při klení se v životě nezakoktal.

„Daphne! Daphne!“ Hlasitost jeho hlasu byla na rozhraní volání a řevu. „Daphne!“

Konečně uslyšel v jejím pokoji kroky. „Ano?“

„Pusť mě dovnitř.“

Následoval okamžik ticha a pak se ozvalo: „Ne.“

Simon otřeseně zíral na masivní dřevěné dveře. Nenapadlo ho, že by se nepodřídila přímému rozkazu. Je to krucinál jeho žena. Copak neslíbila, že ho bude vždycky poslouchat?

„Daphne,“ vypěnil vzteky, „okamžitě otevři dveře.“

Musela být velmi blízko, protože slyšel její dech. „Simone, jediným důvodem, proč bych tě měla pustit do tohohle pokoje, by bylo, kdybych tě chtěla pustit i do své postele. To ale nehodlám, takže bych ocenila a pevně věřím, že i celý dům kdyby ses otočil a šel spát.“

Simon otevřel ústa. V duchu začal přeměřovat dveře a počítat, jak velkou sílu by musel vynaložit, aby to zatracené dřevo vylomil.

„Daphne,“ prohlásil chladným hlasem, až ho to děsilo, „jestli hned neotevřeš ty dveře, vyrazím je.“

„To neuděláš.“

Mlčel, pouze zkřížil paže a nasupeně zíral. Byl přesvědčený, že Daphne přesně ví, jak se tváří.

„Že ne?“ ujišťovala se.

Znovu usoudil, že ticho je účinnější odpovědí.

„Nedělej to,prosím,“ doplnila váhavě.

Nevěřícně zíral na dveře.

„Zraníš se,“ dodala.

„Pak ty zatracený dveře otevři,“ vybuchl.

Po chvilce ticha následovalo pomalé otočení klíče v zámku. Simon měl ještě tolik rozumu, že nevtrhl dovnitř násilím: Daphne stojí téměř určitě přímo na druhé straně. Vešel dovnitř a spatřil ji asi pět kroků od sebe. Měla zkřížené paže a nohy v širokém, bojovném postoji.

„Už přede mnou nikdy nezamykej,“ zavrčel.

Pokrčila rameny. „Toužila jsem po soukromí.“

Simon popošel o několik kroků. „Chci, aby sis do rána přemístila svoje věci zpátky do naší ložnice. A ty se tam přestěhuj hned.“

„Ne.“

„Co tím ksakru myslíš?“

„Co ksakru myslíš, že myslím?“ Simon si nebyl jistý, co ho šokovala a rozzuřilo víc že mu odporovala, nebo že nahlas klela.

„Ne,“ pokračovala energicky, „znamená ne.“

Jsi moje manželka!“ zahřměl. „Budeš spát se mnou. V mojí posteli.“

„Ne.“

„Daphne, varuju tě.“

Přimhouřila oči do pouhých štěrbin. „Rozhodl ses, že mi něco odepřeš. Já se zas rozhodla, že odepřu něco tobě. Sebe.“

Beze slova na ni zíral. Byl naprosto oněmělý.

Ona však ne. Odpochodovala ke dveřím a dost hrubě mu pokynula, aby jimi prošel. „Odejdi z mého pokoje.“

Simon se třásl vztekem. „Ten pokoj je můj,“ zavrčel. „A ty mi patříš.“

„Nepatří ti nic kromě otcova titulu,“ osopila se na něj. „Nikdy jsi nevlastnil ani sám sebe.“

Vztek zaplnil jeho duši vlna obrovské zuřivosti. Couvl o krok v obavě, že jinak by opravdu mohl udělat něco, čím by ji zranil. „Co tím krucinál chceš říct?“

Znovu pokrčila rameny. „Hádej.“

Všechny jeho dobré úmysly v okamžení vyprchaly. Přistoupil k ní a chytil ji za paži. Věděl, že ji drží moc pevně, ale nedokázal si poradit s prudkým návalem vzteku, který se mu řítil žilami. „Vysvětli to,“ procedil mezi zuby, protože nedokázal povolit čelist. „Okamžitě.“

Vyrovnaně mu pohlédla do očí. „Nejsi sám sebou,“ řekla prostě. „Tvůj otec tě pořád ovládá, i když už leží v hrobě.“

Simon se otřásl nespoutanou zuřivostí.

„Tvoje jednání, tvoje rozhodování „ pokračovala se smutnýma očima, „nemají nic společného s tebou ani tím, co chceš nebo potřebuješ. Všechno, Simone, každý pohyb, každé slovo děláš jen proto, aby ses mu pomstil.“ Zlomil se jí hlas. „A to už ani nežije.“

Simon se nad ní hrozivě tyčil. „Už ani slovo.“

Daphne zacouvala před divokým výrazem v jeho očích. „Simone?“ zeptala se váhavě. Náhle ji opustila odvaha i předstíraná statečnost, která jí umožnila, aby se postavila muži dvakrát většímu a možná třikrát silnějšímu.

Ukazováčkem sjížděl po její paži. Měla na sobě hedvábný župan, ale i přes něj cítila jeho žár i sílu. Přistoupil blíž, jednou rukou ji objal, chytil za hýždě a zmáčkl. „Když se tě takhle dotýkám,“ zašeptal nebezpečně blízko jejímu uchu, „nemá to s ním nic společného.“

Daphne se zachvěla. Nenáviděla se za to, že po něm touží. Nenáviděla ho za to, že ji nutí, aby po něm toužila.

„Když ti rty přejíždím po uchu,“ zamumlal a stiskl její lalůček mezi zuby, „nemá to s ním co dělat.“

Pokoušela se od něj odtáhnout, ale jak mu položila ruce na ramena, dokázala je jen sevřít.

Pomalu, neúprosně ji začal tlačit k posteli. „A když tě položím na lůžko,“ zašeptal horkým dechem do jejího hrdla, „a naše těla se setkají, jsme to jen my dva“

„Ne!“ vykřikla a vší silou ho odstrčila. Překvapeně klopýtl.

„Když mě položíš na postel, není to jen mezi námi. Vždycky je tam i tvůj otec.“

Jeho prsty, které jí zatím vklouzly pod široký rukáv županu, se jí zaryly do masa. Neřekl nic, a ani nemusel. Ledový vztek v jeho světlých očích mluvil za všechno.

„Podívej se mi do očí,“ zašeptala, „a řekni mi, když vyklouzneš z mého těla a vystříkneš semeno na postel, myslíš na mě?“

Mračil se a očima sledoval její ústa.

Zavrtěla hlavou a vykroutila se z jeho sevření, které po jejích slovech ochablo. „Myslím, že ne.“

Odstoupila od něj i postele. Nepochybovala, že kdyby chtěl, dokázal by ji svést. Uměl ji líbat, hladit a přivádět do závratných výšek extáze a ráno by ho za to nenáviděla. Sebe by nenáviděla ještě víc. V pokoji by bylo slyšet spadnout špendlík. Stáli proti sobě. Simon měl ruce opřené v bok a v obličeji se mu mísily šok, bolest i vztek. Ale především, napadlo Daphne, jejíž srdce při pohledu do jeho očí nepatrně poskočilo, vypadal zmateně.

„Radši bys měl jít,“ promluvila tiše.

Znepokojeně na ni pohlédl. Jsi moje žena.“

Mlčela.

„Podle zákona mi patříš.“

Upřeně se na něj dívala. „To je pravda.“

Položil jí ruce na ramena. „Dokážu tě přinutit, abys mě chtěla,“ zašeptal.

„Já vím.“

Jeho hlas nabral ještě hlubší, chraplavější a naléhavější odstín. „A i kdybych to nedokázal, jsi moje. Patříš mi. Můžu tě donutit, abys mě tu nechala.“

Daphne měla pocit, jako by jí bylo sto let, když odpověděla: „To bys neudělal.“

A Simon věděl, že má pravdu. Proto se od ní odtáhl a rychlými kroky vyšel z její ložnice.

18. kapitola

Všimla si toho jen naše autorka, nebo poslední dobou nasávají muži víc než obvykle?

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 4. ČERVNA 1813

Simon se opil. Nedělal to často, ani si to nijak zvlášť neužíval, ale přesto se opil. Kolem řeky, jen pár mil od Clyvedonu, stálo množství krčem. A taky se tam potloukala spousta námořníků vyhledávajících rvačky. Dva z nich narazili na Simona. Nepáral se s nimi. Cítil vztek, který v sobě léta dusil a který teď konečně prorazil na povrch. Stačilo málo a začal se prát. Byl opilý natolik, že když se rozpřáhl pěstí, neviděl doruda opálené námořníky, ale svého otce. Každou ránu uštědřil jeho ironickému, zavrhujícímu úšklebku. A žádná z nich neminula cíl. Nikdy se nepovažoval za velkého pruďase, ale tentokrát do nich dal veškerou sílu.

Když s oběma námořníky skončil, nikdo se k němu neodvážil přiblížit. Místní lidé poznali sílu, ale vycítili i vztek. A věděli, že to druhé je mnohem nebezpečnější.

Simon zůstal v hostinci, dokud nezačalo svítat. Pil z lahve, kterou si zaplatil, a když byl čas odejít, vstal na vratkých nohách, vsunul si lahev do kapsy a zamířil k domovu. Pil i při jízdě na koni a špatná whisky ho pálila do vnitřností. A čím víc se opíjel, jeho alkoholickým opojením probleskovala jediná myšlenka: Daphne.

Zatraceně, je to moje žena, vířilo mu hlavou. Zvykl si na to, že ji má kolem sebe. Nemohla jen tak vstát a odstěhovat se z ložnice. Dostane ji zpátky. Svede ji, zvítězí nad ní. Simon si nahlas, nehezky říhl. Tenhle plán bude muset stačit. Byl příliš opilý, než aby vymyslel něco jiného.

Do clyvedonského zámku dorazil ve stavu prkenné opilosti. A když doklopýtal k Daphniným dveřím, ztropil dostatečný hluk, aby vzbudil mrtvého.

„Daphneeeeeee!“ zavolal. Přitom se snažil zakrýt náznak zoufalství v hlase. Nepřál si budit soucit. Zamyšleně svraštil čelo. Na druhou stranu, kdyby zněl zoufale, možná by spíš otevřela. Několikrát hlasitě popotáhl a pak znovu vykřikl: „Daphneeee!“

Když do dvou vteřin neodpověděla, opřel se o masivní dveře (nejspíš proto, že jeho smysl pro rovnováhu se topil ve whisky). „Ach Daphne,“ vzdychl a přitiskl čelo ke dřevu, „kdybys jen“

Dveře se otevřely a Simon se svalil na podlahu.

„Co že si votevřela… tak rychle?“ zahuhňal.

Daphne, stále v noční košili, pohlédla na lidskou trosku na podlaze a jen stěží v ní rozpoznala svého manžela. „Proboha, Simone. Co „ Sklonila se, aby mu pomohla vstát, ale jakmile otevřel ústa a dýchl na ni, couvla. Jsi opilý!“

Vážně přikývl. „Nejspíš jo.“

„Kdes byl?“ zamračila se.

Zamrkal a pohlédl na ni, jako by v životě neslyšel tak stupidní otázku. „Venku,“ říhl.

„Simone, měl bys být v posteli.“

Znovu přikývl, tentokrát se značně větší vitalitou a nadšením. „Jo, to bych měl.“ Snažil se vstát, ale podařilo se mu vydrápat jen na kolena, než škobrtl a spadl zpátky na koberec. „Hmm,“ zíral dolů na spodní polovinu svého těla. „To je divné.“ Zvedl obličej zpátky k Daphne a zmateně na ni pohlédl. „Přísahal bych, že to jsou moje nohy.“

Daphne obrátila oči v sloup.

Simon svůj pokus zopakoval se stejný výsledkem. „Vypadá to, že mě nohy neposlouchají,“ poznamenal.

„Tvůj mozek tě neposlouchá!“ vybuchla Daphne. „Co teď mám s tebou dělat?“

Zakřenil se na ni. „Milovat mě? Říkalas přece, že mě miluješ.“ Svraštil obočí. „Myslím, že to nemůžeš jen tak vzít zpátky.“

Daphne dlouze vzdychla. Měla by na něj být naštvaná a taky že byla! ale bylo těžké zůstat vzteklá, když vypadal tak žalostně. Kromě toho s třemi bratry už měla jisté zkušenosti, co se opilosti týká. Musí se z toho vyspat, to je všechno. Vzbudí se s tupou bolestí hlavy, kterou si plně zaslouží, a pak bude trvat na tom, že musí vypít nějakou nechutnou směs, která mu podle jeho názoru zcela určitě odstraní následky kocoviny.

„Simone?“ zeptala se trpělivě. Jak moc jsi opilý?“

Zakřenil se od ucha k uchu. „Moc.“

„Že jsem se ptala,“ zamumlala si pro sebe. Sklonila se a chytila ho v podpaždí. „Vstávej, pomůžu ti do postele.“

Ani se nehnul, jen tam tak seděl a s přihlouplým výrazem se na ni díval. „Proč mám vstávat,“ zahuhlal. „Nemohla by sis tu sednout se mnou?“ Kymácivě ji objal. „Posaď se ke mně, Daphne.“

„Simone!“

Poplácal na koberec vedle sebe. „Je to tu docela hezký.“

„Simone, nemůžu si tu s tebou sednout,“ zavrčela a vykroutila se z jeho objetí. „Musíš si lehnout do postele.“ Znovu se s ním snažila pohnout, ale výsledek byl stejně žalostný. „Proč ses proboha,“ zašeptala, „takhle ztřískal?“

Poslední slova nebyla určena jemu, ale musel je zaslechnout, protože zvedl hlavu. „Chtěl jsem, aby ses vrátila.“

Překvapeně pootevřela rty. Oba věděli, co by musel udělat, aby ji získal zpátky. Daphne si ale myslela, že je příliš opilý, než aby na tohle téma vedl jakoukoli konverzaci. Tak ho jen šťouchla do ramene a řekla: „Promluvíme si o tom zítra, Simone.“

Několikrát za sebou chvatně zamrkal. „Myslel jsem, že už je zítra.“ Natáhl krk a zíral k oknu. Závěsy byly zatažené, ale světlo nového dne pronikalo dovnitř. „Už je den, vidíš?“ Mávl rukou k oknu. „Už je zítra.“

„Tak si o tom promluvíme večer,“ naléhala. „Prosím, Simone, teď to nech být.“

Jde o to, Daphrey „ Zavrtěl hlavou, jako když pes střásá vodu. „Daph ne,“ vyslovil pečlivě. „Daph ne, Daph ne.“

Nepodařilo se jí úplně potlačit úsměv. „Co, Simone?“

„Problém je v tom,“ poškrábal se na hlavě, „že to nechápeš.“

„Co nechápu?“ zeptala se jemně.

„Proč to nemůžu udělat.“ Zvedl obličej, aby byl ve stejné úrovni s jejím. Při obrovském zoufalství v jeho očích sebou téměř trhla.

„Nechtěl jsem tě zranit, Daff,“ vysvětloval chraplavě. „Víš to, viď?“

Přikývla. „Vím, Simone.“

„To je dobře, protože „ zhluboka nasál dech, který otřásl celým jeho tělem, „nemůžu udělat, co chceš.“

Mlčela.

„Celý můj život,“ pokračoval Simon smutně, „vyhrával on. Vždycky. Tentokrát ale vyhraju já.“ Pomalu a nemotorně mávl rukou v horizontálním oblouku a bodl palcem do své hrudi. „Já. Taky chci být jednou první.“

„Ach Simone,“ zašeptala. „Vyhrál jsi už dávno. Zvítězils už v okamžiku, kdy jsi překonal jeho očekávání. Pokaždé, když sis našel nového přítele nebo odcestoval do nové země. Dělal jsi všechno, co nikdy nechtěl.“ Se zatajeným dechem mu zmáčkla ramena. „Porazils ho. Zvítězil jsi. Proč to nevidíš?“

Zavrtěl hlavou. „Nechci se stát tím, co si přál. Přál si,“ škytl, „dokonalého syna, někoho, kdo bude dokonalým vvévodou, ožení se s dokonalou vévodkyní a bude mít ddokonalé děti.“

Daphne skousla spodní ret. Znovu koktal. Musel být opravdu rozrušený. Cítila, jak se jí tříští srdce kvůli malému chlapci, který netoužil po ničem jiném než po uznání svého otce.

Simon naklonil hlavu na stranu a zadíval se na ni překvapivě vyrovnaným pohledem. „Souhlasil by, abych se s tebou oženil.“

„Hmm,“ zabručela Daphne, neboť si nebyla jistá, jak si to má vyložit.

„I přesto,“ pokrčil rameny a usmál se, „jsem si tě vzal.“

Vypadal tak vážně, tak chlapecky vážně, že jen těžko odolala nutkání obejmout ho a ukonejšit. Ale ať už byly jeho bolest a poškození duše jakékoli, zvolil špatný přístup. Nejlepší pomstou by bylo žít plný a šťastný život, v němž by dosáhl štěstí a spokojenosti, které mu otec tak zarytě odpíral.

Daphne těžce polkla. Neměla ani ponětí, jak by mohl vést šťastný život, pokud všechny jeho tužby vycházejí z toho jak překazit přání mrtvého muže.

Teď to ale nemohla rozebírat. Byla unavená, on opilý a nebyla vhodná chvíle. „Musíš se dostat do postele,“ řekla konečně.

Dlouze na ni zíral a v očích se mu odrážela odvěká touha po útěše. „Neopouštěj mě,“ zašeptal.

„Simone,“ vypravila ze sebe přidušeným hlasem.

„Nedělej to, prosím. On odešel. Všichni odešli. I já jsem odešel.“ Stiskl jí ruku. „Ty zůstaň.“

Rozechvěle přikývla a vstala. „Můžeš se z toho prospat v mojí posteli,“ navrhla. „Ráno ti bude určitě mnohem líp.“

„Zůstaneš ale se mnou?“

To byla chyba. Věděla, že dělá chybu, ale přesto odpověděla: „Zůstanu.“

„Tak dobře.“ Kymácivě se narovnal. „Protože jinak… nemohl bych…“ Vzdychl a obrátil k ní zmučený pohled. „Potřebuju tě.“

Dovedla ho ke své posteli, a když se natáhl na matraci, téměř ji stáhl s sebou. „Nehýbej se,“ přikázala mu a poklekla, aby mu stáhla boty. Už dřív to dělala pro své bratry, takže věděla, že musí chytit nejprve za patu, a ne za špičku, ale padly mu těsně, a jakmile mu noha konečně vyklouzla ven, Daphne se svalila na zem.

„Pane na nebi,“ odfrkla si, zatímco vstávala, aby ten postup zopakovala. „A to se říká, že ženy jsou otrokyně módy.“

Simon vyloudil zvuk připomínající zachrápání.

„Spíš?“ zeptala se Daphne nevěřícně. Stáhla mu druhou botu, která se podvolila mnohem snadněji, a pak mu zvedla nohy, vážící snad metrák, na postel.

Se zavřenýma očima a řasami klidně spočívající na tvářích vypadal mladý a smířený. Daphne natáhla ruku a odhrnula mu vlasy z čela. „Dobře se vyspi, lásko,“ zašeptala.

Když se ale pohnula, jedna z jeho paží vystřelila a ovinula se kolem ní. „Slíbilas, že zůstaneš,“ vyčetl jí.

„Myslela jsem, že spíš!“

„To tě neomlouvá.“ Zatahal ji za paži. Daphne to konečně vzdala a uvelebila se vedle něj. Příjemně hřál, a i když měla obrovský strach z budoucnosti, nedokázala odolat jeho něžnému objetí. Asi za hodinu se probudila. Překvapilo ji, že vůbec usnula. Simon stále ležel vedle ní a tiše chrápal. Oba byli oblečení, on v obleku nasáklém whisky a ona v noční košili.

Jemně se dotkla jeho tváře. „Co s tebou mám dělat?“ zašeptala. „Miluju tě, ale nenávidím, co děláš sám sobě.“ Roztřeseně se nadechla. „A nenávidím, co děláš mně.“

Ospale se pohnul. Jeden úděsný okamžik se bála, že se probudil. „Simone?“ Když neodpověděl, vydechla úlevou. Věděla, že by neměla mluvit nahlas, protože není připravená na to, aby ji slyšel, ale na sněhobílém polštáři vypadal tak nevinně. Takhle bylo mnohem snazší vyjevit nejskrytější myšlenky.

„Ach Simone,“ vzdychla a zavřela oči. Slzy jí vhrkly do očí. Mohla vstát. Klidně se mohla zvednout a nechat ho odpočívat. Chápala, proč se rozhodl nezplodit dítě, ale nemohla mu to odpustit a už vůbec s ním nesouhlasila. Jestli se probudí a ona bude stále ležet v jeho objetí, možná si bude myslet, že se s jeho pojetím rodiny nakonec smířila.

Zdráhavě se pokusila odtáhnout. Ale jeho paže ji sevřely a ospalý hlas zamumlal: „Ne.“

„Simone, já“

Přitiskl ji k sobě a ona si uvědomila, že je vzrušený.

„Simone?“ Prudce otevřela oči. Jsi vzhůru?“

Odpovědí jí bylo další ospalé zamumlání. Nepokusil se ji svést, jen si ji přivinul blíž. Daphne překvapeně zamrkala. Netušila, že muž může chtít ženu i ve spánku. Mírně zvedla hlavu, aby mu viděla do obličeje, a pak natáhla ruku a dotkla se jeho čelisti. Tiše zasténal. Byl to hluboký, hrdelní zvuk, který jí dodal odvahu. Pomalu mu rozepnula knoflíčky u košile a dráždivými prsty sklouzla k jeho břichu. Neklidně se pohnul a Daphne se zmocnil zvláštní, opojný pocit. Uvědomila si, že ho má ve své moci. Spal, podle všeho byl stále opilý, a ona si s ním mohla dělat všechno, co chtěla. Mohla mít všechno, co chtěla. Letmý pohled na jeho obličej ji ujistil, že se ještě neprobudil. Rychle mu stáhla kalhoty. Pod nimi byl pevný a vzrušený. Vzala ho do ruky a cítila, jak jí pod prsty pulzuje jeho krev.

„Daphne,“ vydechl. Na chvíli otevřel oči a zasténal. „Ach bože, to je krásné.“

„Jen lež,“ šeptala a vyklouzla z hedvábného županu. „Nech všechno na mně.“

Ležel na zádech, ruce zaťaté vedle boků, a ona ho hladila. Během dvou krátkých týdnů manželství ji hodně naučil. Brzy se svíjel touhou a krátce oddechoval. A, bůh jí pomoz, ona ho chtěla také. Klečela vedle něj a cítila ohromnou moc. Měla nad sebou kontrolu, a to bylo to nejsilnější afrodiziakum, jaké si dokázala přestavit. Srdce jí bušilo, tep se jí zrychlil a ona věděla, že ho potřebuje. Chtěla ho cítit v sobě, toužila, aby jí dal všechno, co má muž ženě poskytnout.

„Ach Daphne,“ zasténal a hlavou zazmítal ze strany na stranu. „Chci tě. Teď hned.“

Posadila se na něj a dlaněmi se opřela o jeho ramena. Rukou ho navedla do pochvy, vlhké touhou. Simon vyklenul boky. „Ještě víc,“ vydechl.

Daphne zaklonila hlavu a přitiskla se k němu. Dlouze vydechla. Svírala mu ramena a myslela si, že zemře rozkoší. Ještě nikdy se necítila tak opravdu ženou. Pohybovala se nad ním a její tělo se svíjelo potěšením. Dlaněmi si smyslně přejela po břiše a pak sklouzla nahoru k ňadrům.

Simon hrdelně zasténal. Pozoroval ji planoucíma očima a těžce dýchal. „Ach bože,“ vydechl chraplavým hlasem. „Co to děláš? Co“ Jakmile se dotkla jedné ze svých bradavek, jeho tělo se vzepjalo vzhůru. „Kde ses to naučila?“ Pohlédla na něj a zmateně se usmála. „Nevím.“

„Ještě,“ zasténal. „Chci se na tebe dívat.“ Daphne nevěděla přesně, co dělat, tak jednala instinktivně. Krouživým pohybem začala pohybovat boky a mírně se zaklonila, takže jí ňadra hrdě vyčnívala. Potěžkala je dlaněmi, jemně zmáčkla a dráždila bradavky prsty. Přitom nespouštěla oči ze Simonova obličeje.

Jeho boky se začaly horečně pohybovat a ruce zoufale sevřely přikrývku. Daphne si uvědomila, že se blíží k vyvrcholení. Vždycky se pečlivě staral, aby ji uspokojil a ujistil se, že dosáhla vrcholu dřív než on, ale tentokrát bude první. I ona tomu byla blízko, ale ne tak jako on.

„Ach bože,“ zasténal náhle. „Nemůžu „ Zabodl do ní zvláštní, prosebný pohled a chabě se pokusil odtáhnout. Přitiskla se k němu.

Prudce zvedl boky z postele. Vklouzla dlaněmi pod něj a vší silou ho držela v sobě. Tentokrát si tu šanci nenechá ujít. Nesmí ji promarnit. Simon otevřel oči. Příliš pozdě si uvědomil, co dělá. Teď už to ale nedokázal zastavit. Kdyby byl nahoře, možná by našel sílu se odtáhnout, ale ležel pod ní, pozoroval, jak si dráždí vlastní tělo, a byl proti vlastní touze bezmocný.

Zaťal zuby a vzepjal se proti ní. Cítil, jak ho Daphne tiskne ke své děloze. Viděl v jejím obličeji výraz extáze a najednou pochopil udělala to schválně. Plánovala to. Vzrušila ho ve spánku, využila jeho opilosti a držela ho v sobě, zatímco ji plnil svým semenem. Otevřel oči a upřeně se na ni zadíval. „Jak jsi mohla?“

Mlčela, ale viděl, jak se její výraz změnil, a věděl, že ho slyšela.

Odtáhl se od ní, čímž jí odepřel extázi, kterou právě okusil. Jak jsi mohla?“ opakoval. „Vědělas to. Vědělas, žže“

Schoulila se do klubíčka a kolena přitiskla k hrudi v očividném odhodlání neztratit jedinou vzácnou kapičku.

Simon hrubě zaklel a prudce vstal. Otevřel ústa, aby ji zasypal urážkami a obvinil, že ho zradila a využila převahy. Hrdlo se mu ale stáhlo, jazyk opuchl a nedokázal ani promluvit, natož to dokončit.

„Ttty“ vysoukal ze sebe nakonec.

Daphne na něj zděšeně zírala. „Simone?“ zašeptala.

Tohle nechtěl. Nepřál si, aby se na něj dívala jako na zrůdu. Ach bože, znovu se cítil jako sedmiletý kluk. Neuměl mluvit. Nedokázal přimět ústa k poslušnosti.

Daphnin obličej vyzařoval znepokojení. Nechtěné, soucitné znepokojení. Jsi v pořádku?“ zašeptala. „Můžeš se nadechnout?“

„Nnnnn“ Mělo to daleko k nepotřebuju tvůj soucit,ale víc vyslovit nedokázal. Výsměch jeho otce ho tlačil v hrdle a škrtil mu jazyk.

„Simone?“ zajíkla se Daphne a chvatně vstala. Začala panikařit. „Simone, řekni něco!“ Natáhla ruku, aby se dotkla jeho paže, ale odstrčil ji.

„Nedotýkej se mě!“ vybuchl.

Couvla. „Jak je vidět, něco říct umíš,“ zašeptala smutně.

Simon nenáviděl sebe, hlas, který ho zradil, i manželku, jež dokázala jeho sebeovládání rozmetat v prach. Celý život dřel, aby překonal tenhle handicap, a teď jej Daphne znovu vyvolala.

Nemůže ji nechat, aby to dělala. Nesmí jí dovolit, aby ho přinutila cítit se jako kdysi. Snažil se vyslovit její jméno, ale marně. Musí odejít. Nemůže se na ni dívat. Nemůže být s ní. Nechtěl být ani sám se sebou, ale to bohužel nebylo v jeho moci.

„Nneodvažuj se kke mně ppřiblížit,“ vydechl. Natáhl si kalhoty a bodl k ní prstem. „To je tttvoje práce!“

„Co jsem provedla?“ vykřikla Daphne a omotala kolem sebe prostěradlo. „Simone, přestaň s tím. Co jsem udělala tak špatného? Chtěl jsi mě. Víš to.“

„Tttohle!“ vybuchl a ukázal na svoje hrdlo. Pak ukázal na její břicho. „Tttamto.“ Už se na ni nesnesl déle dívat. Vyrazil z místnosti. Kéž by tak snadno mohl uniknout i sám před sebou.

O deset hodin později našla Daphne následující vzkaz:

Neodkladné záležitosti na dalším z mých sídel vyžadují mou pozornost. Doufám, že mi sdělíš, jestli tvoje snaha o otěhotnění byla úspěšná. Pokud budeš něco potřebovat, obrať se na mého majordoma.

Simon

Prostý arch papíru vyklouzl Daphne z prstů a pomalu se snesl na podlahu. Rozvzlykala se a přitiskla si dlaň k ústům, jako by to mohlo zastavit příval emocí, které se v ní vzedmuly.

Odjel. Skutečně ji tu nechal samotnou. Bylo jí jasné, že měl vztek, a věděla, že jí její chování možná nikdy nepřestane mít za zlé, ale nenapadlo ji, že ji opravdu opustí. Když vyrazil ze dveří, stále si myslela, že možná dokážou vzájemné neshody vyřešit, ale teď si tím nebyla tak jistá.

Možná byla příliš idealistická. Ješitně si myslela, že dokáže vyléčit a zacelit jeho srdce. Teď pochopila, že si nejspíš přikládala mnohem větší moc, než ve skutečnosti měla. Myslela si, že její láska je natolik silná a čistá, že kvůli ní zapomene na léta zloby a bolesti, které poháněly jeho život. Jak byla namyšlená! A jak hloupě se teď cítila.

Některé věci byly za hranicemi jejích schopností. V životě, v němž ji ostatní zahrnovali láskou a porozuměním, si to až do teď neuvědomila. Nečekala, že jí někdo naservíruje štěstí na zlatém podnose, ale odjakživa měla za to, že pokud bude na něčem tvrdě pracovat a jednat s ostatními tak, jak by si přála, aby jednali oni s ní, bude odměněna.

Tentokrát ale ne. Na Simona nestačila.

Daphne zamířila do žlutého pokoje. Dům jí připadal nepřirozeně tichý. Napadlo ji, jestli se už všichni sloužící dozvěděli o odjezdu jejího manžela a teď se jí úzkostlivě vyhýbají. Určitě slyšeli útržky té včerejší noční hádky. Vzdychla. Je mnohem těžší nést zármutek, když člověka okukuje armáda diváků.

Nebo neviditelných přihlížejících, pomyslela si, jakmile zatáhla za zvonek. Neviděla je, ale věděla, že tu jsou, šeptají si za jejími zády a litují ji. Bylo legrační, že dřív nepřikládala klepům sloužících takovou váhu. Ale teď zabořila se do pohovky s bolestným zasténáním se cítila nešťastná a opuštěná. Na co jiného měla myslet?

„Vaše milosti?“

Daphne vzhlédla a spatřila mladou služebnou, která váhavě postávala ve dveřích. Dívka se uklonila a čekala.

„Čaj, prosím,“ požádala ji Daphne tiše. „Žádné sušenky, jen čaj.“

Děvče přikývlo a odběhlo.

Daphne se dotkla svého břicha a vážně na něj pohlédla. Se zavřenýma očima se modlila.

Prosím, Bože, ať je tam dítě.

Možná už další šanci nedostane.

Nestyděla se za svoje chování. Domnívala se, že by měla, ale necítila se provinile. Neplánovala to. Nedívala se na něj, zatímco spal, a nemyslela si pravděpodobně je stále opilý. Můžu se s ním milovat, získat jeho semeno a on se to nikdy nedozví. Takhle se to nestalo. Daphne si nebyla úplně jistá, jak k tomu došlo, ale ve chvíli, kdy byla nad ním, si uvědomila, že se mu nepodaří včas se odtáhnout. Byla si jistá, že nedokáže.. Nebo snad… Pevně zavřela oči. Možná se to stalo tím druhým způsobem. Možná opravdu využila převahy té chvíle, převahy nad ním.

Nebyla si jistá. Všechno jí splývalo. Simonovo koktání, její zoufalá touha po dítěti, jeho nenávist k otci to vše jí vířilo v hlavě a ona nedokázala určit, kde jedno končí a druhé začíná. Navíc se cítila tak opuštěná.

Ode dveří zaslechla zvuk a obrátila se. Očekávala, že je to ta plachá služebná s čajem, ale byla to paní Colsonová. Tvářila se vážně a znepokojeně.

Daphne se na ni unaveně usmála. „Čekala jsem tu dívku.“

„Měla jsem práci ve vedlejším pokoji, tak mě napadlo, že vám přinesu čaj sama,“ odpověděla paní Colsonová. Daphne věděla, že lže, ale přikývla.

„Prý jste nechtěla žádné sušenky,“ dodala paní Colsonová, „ale protože jste vynechala snídani, pár jsem jich položila na tác.“

„Jste moc hodná.“ Daphne nepoznávala vlastní hlas. Zněl dost monotónně, téměř jako by patřil někomu jinému.

„To byla maličkost, ujišťuju vás.“ Zdálo se, jako by hospodyně chtěla říct ještě něco, ale nakonec se jen narovnala a zeptala se: „Bude to všechno?“

Daphne přikývla.

Paní Colsonová zamířila ke dveřím. V jednu chvíli na ni Daphne téměř zavolala. Skoro vyslovila její jméno a požádala ji, aby se s ní posadila a nalila si čaj. A pak by jí vyjevila své tajemství i hanbu a dala volný průchod slzám.

Ne proto, že by k ní měla mimořádně blízko, ale protože neměla nikoho jiného. Ale nezavolala a paní Colsonová odešla. Daphne zvedla sušenku a kousla do ní. Možná, pomyslela si, je čas odjet domů.

19. kapitola

Novou vévodkyni z Hastingsu dnes zahlédli v Mayfair. Philipa Featheringtonovd procházela kolem domu a viděla bývalou slečnu Daphne Bridgertonovou v zahradě. Zavolala na ni, ale vévodkyně se tvářila, že ji neslyší. My však víme, že to vévodkyně určitě předstírala, protože člověk by musel být hluchý, aby přeslechl některý z výkřiků slečny Featheringtonové.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 9 ČERVNA 1813

Zármutek, jak Daphne konečně zjistila, nikdy nepřebolí. Pouze se utlumí. Ostrá, bodající bolest, již člověk cítil s každým nadechnutím, nakonec přejde v tupou, tlumenější, kterou může téměř ale ne zcela ignorovat.

Den po Simonově odjezdu opustila clyvedonský zámek a zamířila do Londýna s úmyslem vrátit se do domu Bridgertonových. Ale přijet do rodného domu jí připadalo jako přiznání porážky, a tak v poslední chvíli nařídila kočímu, aby ji místo toho odvezl do Hastingsova domu. Bude tak blízko své rodině, kdyby potřebovala jejich podporu a společnost, ale teď je vdaná žena, a proto by měla bydlet ve vlastním domě.

A tak se představila svému novému personálu, který ji přijal bez otázek (ne však bez značné zvědavosti), a začala život opuštěné manželky.

Jako první ji přišla navštívit matka. Daphne se nikomu jinému neodvážila oznámit svůj návrat do Londýna, takže to nebylo zas tak velké překvapení.

„Kde je?“ zeptala se Violet bez úvodu.

„Můj manžel, předpokládám?“

„Ne, tvůj prastrýc Edmund,“ vyštěkla Violet. „Samozřejmě že myslím tvého manžela.“

Daphne se vyhnula přímému pohledu. „Myslím, že dohlíží na záležitosti na jednom ze svých venkovských sídel.“

„Myslíš?“

„Dobře, tak to vím,“ opravila se Daphne.

„A víš taky, proč tam nejsi s ním?“

Daphne uvažovala o nějaké výmluvě. Napadlo ji, že se bude tvářit jakoby nic a napovídá matce nesmysly o naléhavých okolnostech týkajících se nájemníků, dobytka, nemoci nebo čehokoli. Ale nakonec se jí rty roztřásly a oči zalily slzami. Téměř neslyšně odpověděla: „Protože mě nechtěl vzít s sebou.“

Violet ji vzala za ruce. „Ach Daff,“ vydechla, „co se stalo?“

Daphne klesla na pohovku a stáhla matku s sebou. „Víc, než bych ti dokázala vysvětlit.“

„Chceš to aspoň zkusit?“

Daphne zavrtěla hlavou. Ani jedinkrát v životě před matkou nic netajila. Nikdy neměla pocit, že se jí s něčím nemůže svěřit. Ale tohle bylo jiné. Poplácala matku po ruce. „Budu v pořádku.“

Violet se netvářila přesvědčeně. Jseš si jistá?“

„Ne.“ Daphne sklopila oči k podlaze. „Ale musím tomu věřit.“

Když Violet odešla, Daphne si položila ruku na břicho a modlila se.

Jako druhý ji navštívil Colin. Asi za týden se Daphne vrátila z krátké procházky v parku a našla ho, jak stojí v přijímacím salonu se zkříženými pažemi a nasupeným výrazem.

„Vidím,“ prohodila, zatímco si stahovala rukavice, „že ses dozvěděl o mém příjezdu.“

„Co se tu ksakru děje?“ obořil se na ni.

Můj bratr, ušklíbla se Daphne v duchu, zjevně nezdědil matčinu schopnost diplomacie.

„Mluv!“ vyštěkl.

Na okamžik zavřela oči, aby se pokusila zmírnit bolest hlavy, která ji celé dny soužila. Nepřála si líčit Colinovi svoje nesnáze. Ani mu nechtěla svěřit tolik, co své matce, přestože se domnívala, že už to ví. Novinky se v domě Bridgertónových vždycky šířily rychle. Netušila, kde získala energii, ale napřímila ramena a nadzvedla obočí. „Co tím myslíš…?“

„Myslím tím,“ zavrčel Colin, „kde je tvůj manžel?“

„Má práci jinde,“ odpověděla Daphne. Znělo to líp než: „Opustil mě.“

„Daphne…“ Colinův hlas zněl varovně.

„Jsi tu sám?“ ignorovala jeho tón.

„Anthony a Benedict odjeli na měsíc na venkov, pokud ti jde o tohle.“

Daphne skoro vydechla úlevou. Poslední věc, po které toužila, bylo čelit svému nejstaršímu bratrovi. Už jednou mu zabránila, aby Simona zabil: nebyla si jistá, jestli by se jí to podařilo podruhé. Než však stačila cokoli říct, Colin dodal: „Daphne, okamžitě mi řekni, kam se ten lump zašil.“

Daphne ztuhla. Možná měla právo nazývat manžela nelichotivými jmény, ale její bratr rozhodně ne. „Domnívám se,“ utrousila ledově, „že tím ‚lumpem‘ myslíš mého manžela.“

„Zatraceně dobře víš, že“

„Musím tě požádat, abys odešel.“

Colin se na ni díval, jako by jí na hlavě začaly růst rohy. „Cože?“

„Nemám zájem probírat s tebou svoje manželství, takže jestli si nedokážeš svoje názory nechat pro sebe, budeš muset odejít.“

„Nemůžeš mě vyhodit,“ namítl nevěřícně.

Zkřížila paže. „Tohle je můj dům.“

Colin na ni zíral, pak se rozhlédl po pokoji přijímacím salonu vévodkyně z Hastingsu a znovu se zadíval na Daphne, jako by si právě uvědomil, že jeho sestřička, kterou vždycky považoval za zrcadlový odraz sebe sama, se stala ženou.

Dotkl se její ruky. „Daff,“ promluvil tiše, „nechám tě, abys to vyřešila podle svého.“

„Děkuju.“

„Prozatím,“ dodal. „Ale nemysli si, že připustím, aby tahle situace pokračovala donekonečna.“

Tak to nebude, pomyslela si Daphne po půl hodině, když Colin odešel z domu. Nebude se to táhnout dlouho. Do čtrnácti dnů to budu vědět.

Každé ráno se Daphne probouzela se zatajeným dechem. Už předtím, než se měly dostavit její měsíční periody, skousla ret, pomodlila se, bázlivě odhrnula přikrývky a hledala krev. A pokaždé našla jen sněhobílé povlečení. Týden po termínu si dovolila poprvé zadoufat. Její cyklus nikdy nebyl naprosto přesný, takže si logicky odůvodňovala, že může přijít kdykoli. Ale nikdy se nezpozdil o tolik…

Po dalším týdnu se přistihla, že se každé ráno usmívá. Lpěla na svém tajemství, jako by to byl poklad. Nebyla připravená se o něj podělit ani s matkou, bratry, a už vůbec ne se Simonem.

Necítila se moc provinile, že mu tu novinku odepřela. Koneckonců, on jí odpíral mnohem víc. Především se však bála, že jeho reakce bude vyloženě záporná, a nebyla ochotná dovolit jeho nelibosti, aby pokazila její naprosté štěstí. Pouze požádala jeho majordoma, aby jí poslal Simonovu novou adresu. Ale po třetím týdnu ji konečně začalo trápit svědomí, a tak sedla za stůl, aby mu napsala dopis.

Pečetní vosk ani neoschl, když její bratr Anthony, který se podle všeho vrátil z přechodného pobytu na venkově, vrazil do místnosti. Jelikož byla Daphne nahoře v soukromé komnatě, kde se nehodilo přijímat hosty, nechtěla ani pomyslet na to, kolik sloužících cestou zranil.

Vypadal rozzuřeně a Daphne věděla, že by ho už nejspíš neměla provokovat. Přesto si neodpustila trochu sarkasmu. „Jak ses dostal nahoru? Copak nemám žádného majordoma?“

„Mělas majordoma,“ zavrčel.

„Ach bože.“

„Kde je?“

„Tady očividně ne.“ Nemělo smysl předstírat, že neví, o kom bratr mluví.

„Zabiju ho.“

Daphne si ho měřila planoucíma očima. „To neuděláš!“

Anthony se s rukama v bok předklonil a zabodl do ní pronikavý pohled. „Než se s tebou Hastings oženil, něco jsem mu slíbil. Víš to?“

Zavrtěla hlavou.

„Připomněl jsem mu, že bych ho zabil za to, že poškodil tvou pověst. Nebesa mu pomoz, jestli ublíží tvojí duši.“

„Neublížil mojí duši, Anthony.“ Rukou zabloudila ke svému břichu. „Vlastně zcela naopak.“

Už se však nedozvěděla, jestli Anthonymu připadala její slova zvláštní, protože očima zalétl k jejímu psacímu stolu a přimhouřil je. „Co je tohle?“

Daphne sledovala jeho pohled k malé hromádce papíru, kterou tvořily nedokončené pokusy o dopis. „Nic,“ vyhrkla a natáhla ruku, aby důkazy skryla.

„Píšeš mu, co?“ Anthonyho podmračený výraz přerostl v bouřku. „Pro lásku boží, nesnaž se mi lhát. Viděl jsem tam jeho jméno.“

Daphne zmačkala zbylé papíry a hodila je do koše pod stolem. „Do toho ti nic není.“

Anthony zalétl očima ke koši, jako by se chystal skočit pod stůl a zachránit částečně popsané vzkazy. Konečně pohlédl zpátky na Daphne. „Tohle mu jen tak neprojde.“

„Anthony, není to tvoje věc.“

Nepoctil ji odpovědí. „Najdu ho a zabiju“

„Proboha,“ konečně vybuchla. „Tohle je moje manželství, Anthony, ne tvoje. A jestli se do toho budeš plést, přísahám, že s tebou už v životě nepromluvím.“

Její oči byly klidné, tón energický a Anthony vypadal trochu zaraženě. „Tak dobře,“ zamumlal, „nezabiju ho.“

„Děkuju,“ odpověděla Daphne dost sarkasticky.

„Ale najdu ho,“ přísahal Anthony, „a dám mu jasně najevo, že se mi to nelíbí.“

Daphne na něj letmo pohlédla a pochopila, že to myslí vážně. „Dobře,“ sáhla do zásuvky a vytáhla dokončený dopis. „Předej mu tohle.“

„Fajn.“ Sáhl po obálce.

Daphne s ní ucukla. „Ale jen když mi slíbíš dvě věci.“

Jaké?“

„Za prvé mi musíš odpřísáhnout, že to nebudeš číst.“

Tvářil se, že ho její narážka smrtelně urazila.

Jen na mě nezkoušej ten svůj ‚bezúhonný‘ výraz,“ odfrkla si Daphne. „Znám tě, Anthony, a vím, že kdyby sis myslel, že ti to projde, přečetl by sis to okamžitě.“

Zabodával do ní planoucí pohled.

„Taky ale vím,“ pokračovala, „že když mi něco slíbíš, neporušíš to. Takže potřebuju tvůj slib, Anthony.“

„To není nutné, Daff.“

„Tvůj slib!“

„Tak dobře,“ zavrčel, „slibuju.“

„Fajn.“ Podala mu dopis. Toužebně se na něj zadíval.

„Za druhé,“ pokračovala Daphne hlasitě, aby znovu přitáhla jeho pozornost, „musíš přísahat, že mu nic neuděláš.“

„No tak, Daphne,“ vybuchl. „Chceš toho trochu moc.“

Natáhla ruku. „Nebo mi ten dopis zase vrať.“

Schoval ho za záda. „Už jsi mi ho dala.“

Ušklíbla se. „Neznáš jeho adresu.“

„Seženu si ji.“

„Neseženeš, a dobře to víš. Má nekonečné množství pozemků. Trvalo by ti týdny, než bys zjistil, na který z nich odjel.“

„Aha!“ vykřikl Anthony vítězně. „Takže je na jednom ze svých sídel. Teď jsi mi, moje drahá, dala důležité vodítko.“

„Je to snad nějaká hra?“ zeptala se Daphne překvapeně.

„Jen mi pověz, kde je.“

„Ne, dokud mi neslíbíš, že se vyvaruješ násilí.“ Zkřížila paže. „Myslím to vážně.“

„Tak dobře,“ zavrčel.

„Řekni to.“

„Jsi hrozná ženská, Daphne Bridgertonová.“

„Jsem Daphne Bassetová a měla jsem dobré učitele.“

„Slibuju,“ utrousil na půl úst.

„Potřebuju víc než to,“ řekla Daphne. Natáhla ruce a pomalu je přibližovala k sobě, jako by táhla slova z jeho rtů. „Slibuju, že ne…“

„Slibuju, že toho tvýho idiotskýho manžela nezraním,“ odplivl si Anthony. „Už to stačí?“

„Samozřejmě,“ usmála se Daphne líbezně. Ze zásuvky vytáhla dopis, který jí poslal Simonův majordomus. „Tady máš jeho adresu.“

Anthony jí vyškubl papír z ruky. Očima přelétl řádky a prohlásil: „Za čtyři dny budu zpátky.“

„Odjedeš ještě dnes?“ podivila se Daphne.

„Nevím, jak dlouho bych dokázal ovládnout svoje násilnické sklony,“ protáhl.

„Pak rozhodně odjed okamžitě.“

„Řekni mi jediný důvod, proč bych ti neměl vyrvat plíce z těla.“

Simon vzhlédl zpoza stolu a spatřil jízdou zaprášeného Anthonyho Bridgertona, jak soptí ve dveřích jeho pracovny. „Taky tě rád vidím,“ zamumlal.

Anthony vrazil do místnosti jako hromobití, opřel se dlaněmi o Simonův stůl a výhrůžně se předklonil. „Co kdybys mi vysvětlil, proč je moje sestra v Londýně, každý večer probrečí a ty jsi v „ Rozhlédl se po místnosti a zamračil se. „Kde to k čertu jsme?“

„Ve Wiltshiru,“ pomohl mu Simon. „ zatímco ty jsi ve Wiltshiru a flákáš se na nějakém bezvýznamném pozemku?“

„Daphne je v Londýně?“

„Člověk by předpokládal,“ protáhl Anthony, „že to jako její manžel budeš vědět.“

„Člověk by předpokládal spoustu věcí,“ zamumlal Simon, „ale většinou by se mýlil.“ Od jeho odjezdu z Clyvedonu uplynuly dva měsíce. Dva měsíce, co viděl Daphne naposledy a nedokázal promluvit. Dva měsíce naprosté samoty.

Po pravdě řečeno Simona překvapilo, že se s ním Daphne tak dlouho nespojila, a když to udělala, použila k tomu svého agresivního staršího bratra. Daphne nebyla typ, který v sobě dusí vztek, a napůl očekával, že se za ním rozjede a několika různými způsoby mu vysvětlí, že je naprostý hlupák. A upřímně, po měsíci si už napůl přál, aby to udělala.

„Utrhl bych ti tu tvou zatracenou hlavu,“ zavrčel Anthony, který se značnou vehemencí vtrhl do Simonových myšlenek, „ale slíbil jsem Daphne, že ti neublížím.“

„Jsem si jistý, že to nebyl snadný slib.“

Anthony zkřížil paže a šlehl po Simonovi zničujícím pohledem. „Ani snadno dodržitelný.“

Simon si odkašlal a snažil se vymyslet způsob jak se nenápadně zeptat na Daphne. Stýskalo se mu po ní. Cítil se jako idiot a hlupák, ale chyběla mu. Postrádal její smích, vůni i to, jak uprostřed noci vždycky propletla svoje nohy s jeho. Byl zvyklý být sám, ale ne takhle opuštěný.

„Daphne tě poslala, abys mě přivedl zpátky?“ zeptal se konečně.

„Ne.“ Anthony sáhl do kapsy, vytáhl malou obálku a hodil ji na stůl. „Zastihl jsem ji právě, když hledala posla, který ti donese tohle.“

Simon zíral na obálku s narůstajícím zděšením. To mohlo znamenat jen jedinou věc. Snažil se poznamenat něco neutrálního jako „aha“, ale hrdlo se mu stáhlo.

„Ujistil jsem ji, že ti ten dopis rád přivezu,“ dodal Anthony jedovatě.

Simon ho ignoroval. Natáhl se po obálce a doufal, že si Anthony nevšimne, jak se mu třesou prsty.

Ale tomu to neuniklo. „Co se to s tebou proboha děje?“ osopil se na něj příkře. „Vypadáš jako boží umučení.“

Simon popadl obálku a přitáhl ji k sobě. „Taky mě vždycky potěší, když tě vidím,“ zmohl se na odpověď.

Anthony na něj civěl a v obličeji se mu střídal vztek s obavami. Po několikerém odkašlání se překvapivě jemným tónem zeptal: „Jsi nemocný?“

„Samozřejmě že ne.“

Anthony zbledl. „Tak Daphne?“

Simon prudce zvedl hlavu. „Nic mi neřekla. Proč? Vypadá nemocná? Má“

„Ne, vypadá fajn.“ Anthony si ho zvědavě prohlížel. „Simone,“ potřásl hlavou, „co tu vlastně děláš? Je jasné, že ji miluješ. A i když to nemůžu pochopit, ona tě nejspíš miluje taky.“

Simon si přitiskl prsty ke spánkům a snažil se odvrátit tupou bolest hlavy, která ho poslední dobou neopouštěla. Jsou věci, které nevíš,“ vzdychl unaveně a zavřel oči. „Věci, které bys nepochopil.“

Anthony mlčel celou minutu. Teprve, když Simon znovu otevřel oči, odlepil se od stolu a přešel ke dveřím. „Nedovleču tě do Londýna. Měl bych, ale neudělám to. Daphne musí vědět, že jsi přijel kvůli ní, a ne proto, že ti její starší bratr držel pistoli za zády.“

Simon ho téměř upozornil, že kvůli tomu si ji vlastně vzal, ale skousl rty. Nebyla to pravda. Přinejmenším ne celá. Kdyby žil jiný život, už dávno před svatbou by klečel a žádal o její ruku.

„Měl bys ale vědět,“ pokračoval Anthony, „že si lidé mezi sebou začínají šuškat. Daphne se vrátila do Londýna sotva čtrnáct dní po vaší dost uspěchané svatbě. Čelí tomu statečně, ale začíná to bolet. Zatím ji nikdo otevřeně neurazil, ale i ten dobře míněný soucit stačí. Navíc o ní píše ta zatracená Whistledownová.“

Simon zamrkal. Nebyl v Anglii dlouho, ale i tak už poznal, že fiktivní lady Whistledownová dokáže člověku hodně ublížit.

Anthony znechuceně zaklel. „Zajdi si k doktorovi, Hastingsi. A pak se vrať ke svojí ženě.“ S tím vykráčel ze dveří.

Simon dlouhé minuty zíral na obálku v dlaních, než ji otevřel. Pohled na Anthonyho jím otřásl. Při vědomí, že Anthony s Daphne před pár dny byl, ho bodlo u srdce. Krucinál. Nečekal, že se mu po ní bude tolik stýskat. Nemohl však tvrdit, že už se na ni nezlobí. Vzala si od něj něco, co jí nechtěl dát. Nepřál si děti. Řekl jí to na rovinu. S tím vědomím si ho vzala. A podvedla ho.

Nebo ne? Unaveně si promnul oči a snažil se vybavit přesné podrobnosti onoho osudného rána. Daphne měla v jejich milování rozhodně vedoucí úlohu, ale jasně si vzpomínal na svůj hlas, který na ni naléhal. Neměl ji povzbuzovat, když věděl, že to nedokáže zastavit. Stejně není nejspíš těhotná, zdůvodňoval si v duchu. Copak mojí matce netrvalo celá desetiletí, než porodila jedno živé dítě? Ale když byl sám a v noci ležel na lůžku, věděl pravdu. Neodjel proto, že ho Daphne neposlechla, ani kvůli tomu, že možná zplodil dítě. Utekl, protože nedokázal snést, jak se vedle ní cítil. Opět se z něj stal ten koktající, zadrhávající hlupák z dětství. Znovu oživila ten hrozný, dusivý pocit, hrůzu, že nedokáže vyslovit, co cítí.

Nevěděl, jestli s ní dokáže žít, pokud se znovu stane chlapcem, který neumí téměř promluvit. Snažil se vzpomenout na jejich námluvy předstírané námluvy, připomněl si s úsměvem a vybavit si, jak snadno se mu s ní povídalo. Ale každá vzpomínka v sobě nesla náznak toho, kam to všechno vedlo k Daphnině ložnici to osudné ráno, kdy mu jazyk vypověděl poslušnost.

Nesnesl ten pocit. A tak se uchýlil do jiného venkovského sídla jako vévoda jich měl pěknou řádku. Tenhle dům ležel ve Wiltshiru, ne moc daleko od Clyvedonu. Kdyby jel dost rychle, dokázal by se vrátit za den a půl. A teď to vypadalo, že se bude muset vrátit.

Zhluboka se nadechl a rozřízl obálku. Vytáhl arch papíru a četl.

Simone,

moje snaha, jak jsi to nazval, se setkala s úspěchem. Odjela jsem do Londýna, abych byla bliž své rodině, a čekám na tvé instrukce.

Tvoje Daphne

Simon nevěděl, jak dlouho seděl za stolem, skoro nedýchal a papír v barvě slonové kosti mu visel z prstů. Pak konečně snad zafoukal vánek, změnilo se světlo nebo dům zaskřípal ho něco vytrhlo ze snění. Vyskočil, vyšel na chodbu a zakřičel na majordoma.

„Zapřáhni kočár,“ vyštěkl, jakmile se sluha objevil. „Odjíždím do Londýna.“

20. kapitola

Svatba sezony skončila zklamáním. Vévodkyně z Hastingsu (bývalá slečna Bridgertonová) se téměř před dvěma městci vrátila do Londýna, ale po vévodovi, jejím manželovi, není nikde ani stopy.

Říká se, že prý není ani v Clyvedonu, kde kdysi pár trávil líbánky. Naše autorka skutečně nemůže najít nikoho, kdo by znal jeho místo pobytu. (Pokud ho ví Její milost, nemluví o něm. Krom toho, člověk ani nemá šanci se zeptat, protože se vévodkyně straní veškeré společnosti kromě vlastní dosti rozsáhlé a početné rodiny.

Samozřejmě naším cílem je objasnit důvod této rozluky, ale naše autorka přiznává, že i pro ni je to hádankou. Oba vypadali tak zamilovaní…

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 2. SRPNA 1813

Cesta trvala dva dny, což bylo o dva dny déle, než byl Simon ochotný zůstat se svými myšlenkami o samotě. Vezl s sebou několik knih, jelikož doufal, že ho čtení během únavné jízdy trochu rozptýlí, ale i když se mu podařilo některou otevřít, zůstala ležet v jeho klíně bez povšimnutí. Bylo těžké nemyslet na Daphne. A ještě obtížnější bylo přehlížet myšlenku, že se brzy stane otcem.

V Londýně nařídil kočímu, aby ho zavezl rovnou do domu Bridgertonových. Cesta ho sice unavila a pravděpodobně se mohl i převléknout, ale poslední dva dny nedělal nic jiného, než si stále dokola představoval blížící se setkání s Daphne a připadalo mu hloupé oddalovat ho déle, než musel.

Jakmile vstoupil do domu, zjistil, že tam Daphne není.

„Co chceš říct tím, že tu vévodkyně není?“ zeptal se Simon sveřepě, aniž bral v potaz, že majordomus neudělal téměř nic, čím by si zasloužil jeho hněv.

Sluha zachoval kamennou tvář. „Chci tím říct, Vaše milosti,“ odpověděl bez přehnané vlídnosti, „že v tomto domě nebydlí.“

„Dostal jsem od své manželky dopis,“ Simon zašátral v kapse, ale zpropadeně žádný papír nevylovil. „Zkrátka někde mám její dopis,“ zavrčel, „ve kterém stojí, že odjela do Londýna.“

„Skutečně to tak je, vaše milosti.“

„Tak kde ksakru je?“ vybuchl Simon.

Majordomus jen nadzvedl obočí. „V domě Hastingsů, vaše milosti.“

Simon zaklapl ústa. Existovalo jen málo trapnějších situací než se nechat utřít nějakým sluhou.

„Koneckonců,“ pokračoval majordomus s očividným zájmem, „provdala se za vás, ne?“

Simon do něj zabodával nasupený pohled. „Musíte si být svým místem dost jistý.“

„To ano.“

Simon odměřeně přikývl (poněvadž se nedokázal přimět, aby tomu muži poděkoval), a s pocitem, že se chová jako naprostý hlupák, odkráčel. Samozřejmě že Daphne odjela do mého domu, letělo mu hlavou. Neopustila mě, jen chtěla být blíž své rodině. Kdyby si mohl na zpáteční cestě ke kočáru nafackovat, neváhal by ani vteřinu.

Udělal to hned uvnitř. Jeho dům dělilo od domu Bridgertonových pouze Grosvenorské náměstí. Mohl přeběhnout ten mizerný trávník za poloviční dobu. Čas se však neukázal jako zvlášť podstatný faktor, protože jakmile otevřel dveře a prošel do chodby, zjistil, že jeho manželka není doma.

„Odjela na projížďku,“ vysvětloval Jeffries.

Simon si ho nevěřícně měřil. „Na projížďku?“

„Ano, vaše milosti. Na projížďku. Na koni.“

Simon uvažoval, jaký trest by ho čekal za uškrcení majordoma. „Kam?“ utrousil.

„Myslím, že do Hyde Parku.“

Simonovi začalo bušit ve spáncích a dech se mu zrychlil. Jezdí na koni? Zešílela? Je těhotná, proboha. I on věděl, že těhotné ženy by neměly jezdit na koni.

„Osedlej mi koně,“ přikázal Simon. „Hned teď.“

„Nějakého konkrétního?“ zeptal se Jeffries.

„Toho nejrychlejšího,“ vyštěkl Simon. „Okamžitě. Nebo ještě líp, udělám to sám.“ Obrátil se na podpatku a vypochodoval z domu.

Na půl cesty mezi domem a stájemi jeho panika zesílila a rázný krok se změnil v běh.

Není to stejné jako jezdit obkročmo, myslela si Daphne, ale aspoň jedu rychle. Vyrůstala na venkově, kde si vždycky půjčovala Colinovy jezdecké kalhoty a připojovala se k ďábelským jízdám svých bratrů. Pokaždé, když matka viděla, jak se její nejstarší dcera vrací zablácená a často i s novou, všemi barvami hrající modřinou, trpěla záchvaty deprese, ale Daphne se o to nestarala. Nezajímalo ji ani kam jedou nebo odkud se vrací. Šlo pouze o rychlost.

Ve městě si nemohla obléknout kalhoty, a tudíž byla odsouzená sedět na koni bokem. Pokud ho však osedlala dost brzy, zatímco společenská smetánka ještě spala, a projížděla se pouze v odlehlejších oblastech Hyde Parku, mohla se sklonit nad sedlo a pobídnout koně k trysku. Vítr ji šlehal do vlasů a bodal do očí, ale aspoň ji to přinutilo zapomenout.

Když se na své oblíbené klisně řítila přes pláň, cítila se volná. Neexistoval lepší lék na zlomené srdce. Co nejdřív se zbavila svého podkoního, a když za ní volal: „Počkejte! Vaše milosti! Počkejte!“, předstírala, že ho neslyší. Později se mu omluví. Podkoní v domě Bridgertonových už si zvykli na její bláznovství a věděli, že jízdu na koni skvěle ovládá. Tenhle sloužící si ale nejspíš dělal starosti. Daphne cítila bodnutí viny ale pouhé bodnutí. Potřebovala být sama. Potřebovala se rychle pohybovat.

Jakmile dorazila do mírně zalesněné krajiny, zpomalila a zhluboka dýchala svěží podzimní vzduch. Na okamžik zavřela oči a dovolila zvukům i vůním parku, aby zaplnily její smysly. Vzpomněla si na slova slepého muže, kterého kdysi potkala, že od chvíle, kdy ztratil zrak, se jeho zbylé smysly zbystřily. Zatímco tam teď seděla a vdechovala vůni lesa, napadlo ji, že měl možná pravdu.

Soustředěně naslouchala pisklavému švitoření ptáků, pak tichému cupitání veverek shromažďujících oříšky na zimu. Potom… Zamračila se a otevřela oči. Zatraceně. Tohle zní jako dusot kopyt blížícího se jezdce. Daphne netoužila po společnosti. Chtěla být sama se svými myšlenkami i bolestí a rozhodně si nepřála odpovídat na dobře míněné otázky, proč se sama toulá parkem. Znovu nastražila uši, aby určila, odkud se jezdec blíží, a vyrazila opačným směrem. Držela koně v pravidelném klusu a přemítala, že pokud se jí teď podaří druhému jezdci uhnout z cesty, vzájemně se minou. Ale ať zabočila kamkoli, následoval ji.

Zrychlila, dokonce víc, než jí tahle mírně zalesněná oblast dovolovala. Bylo tu příliš nízkých keříků a vyčnívajících kořenů. Začala se bát. Krev jí bušila ve spáncích a hlavou vířily stovky hrůzu nahánějících otázek. Co když ten jezdec není, jak se původně domnívala, příslušníkem smetánky? Co když je to zločinec nebo opilec? Je časně, kolem není živáčka. Kdo by ji slyšel, kdyby křičela? Co její podkoní? Zůstal, kde ho zanechala, nebo se ji snažil následovat? A pokud ano, jel vůbec správným směrem?

Podkoní! Daphne téměř vykřikla úlevou. Musí to být její podkoní. Obrátila klisnu, aby se podívala, jestli jezdce aspoň letmo zahlédne. Livrej Hastingsů byl výrazně červený, takže jistě pozná, jestli…

Prásk!

Větev ji udeřila přímo do tváře a vyrazila jí dech z těla. Ze rtů jí unikl tlumený výkřik a cítila, jak se klisna pod ní stále pohybuje. A pak už jen padala a padala…

Podzimní hnědé listí její přistání nijak zvlášť neztlumilo. Okamžitě se schoulila do klubíčka, jako by snad tím, že se udělá co nejmenší, mohla minimalizovat i rozsah zranění. A že se zranila, to bylo zřejmé. Bolelo ji celé tělo. Zavřela oči a soustředila se na dýchání. V hlavě se jí vyrojily kletby, jaké by se nikdy neodvážila vyslovit nahlas. Bolelo to. Zatraceně to bolelo.

Ale musela se nadechnout. Dýchej, Daphne, přesvědčovala se. Dýchej. Dýchej. Zvládneš to.

„Daphne!“

Neodpověděla. Jediný zvuk, který dokázala vytvořit, byl šepot. Dokonce i zasténání bylo za hranicemi jejích možností.

„Daphne! Proboha, Daphne!“

Slyšela, jak někdo seskočil z koně, a pak ucítila čísi pohyb.

„Daphne?“

„Simone?“ zašeptala nevěřícně. Jeho přítomnost nedávala smysl, ale byl to jeho hlas. A přestože stále neotevřela oči, cítila ho. Vzduch se změnil, jakmile byl Simon nablízku. Jemně se jí dotkl a pátral po zlomených kostech. „Řekni mi, kde to bolí.“

„Všude,“ zalapala po dechu.

Tiše zaklel, ale jeho dotyk zůstal něžný a konejšivý. „Otevři oči,“ přikázal jí jemně. „Podívej se na mě. Zaostři na můj obličej.“

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu.“

„Můžeš.“

Slyšela, jak si stáhl rukavice, a pak cítila jeho hřejivé prsty na spáncích. Hladily ji a zbavovaly napětí. Sklouzl k jejímu obočí a potom ke klenbě nosu. „No tak,“ chlácholil ji. „Nech tu bolest odejít. Otevři oči, Daphne.“

Pomalu a s velkými obtížemi ho poslechla. Spatřila jeho obličej a na okamžik zapomněla na všechno, co se mezi nimi stalo, kromě skutečnosti, že ho miluje.

„Podívej se na mě,“ vyzval ji znovu tiše a naléhavě. „Dívej se pořád na mě.“

Nepatrně kývla. Pohlédla mu do očí a cítila, jak jí jeho pronikavý pohled dodává sílu.

„Teď chci, aby ses uvolnila.“ Jeho hlas byl tichý ale velitelský, přesně takový, jaký potřebovala. Zatímco mluvil, rukama jí přejížděl po těle a hledal zlomeniny nebo podvrtnutí.

Nespouštěl z ní oči.

Nevypadalo to, že by se jí stalo něco horšího než několik ošklivých pohmožděnin a ztráta dechu, ale člověk nemohl být nikdy dost opatrný a s dítětem… Zbledl jako stěna. Ve strachu o Daphne úplně zapomněl na dítě, které nosí. Jeho dítě. Jejich dítě.

„Daphne,“ promluvil pomalu. Jsi v pořádku?“

Přikývla.

„Pořád to bolí?“

„Trochu,“ připustila a polkla. „Ale zlepšuje se to.“

„Vážně?“

Znovu přikývla.

„To je dobře,“ odpověděl tiše. Několik vteřin mlčel a pak téměř vykřikl: „Co si proboha myslíš, že děláš?“

Daphne poklesla čelist a několikrát rychle zamrkala. Vypravila ze sebe tlumený zvuk, který by se časem možná změnil ve skutečné slovo, ale zarazil ji dalším zařváním.

„Co tu ksakru děláš bez podkoního? A proč jedeš tryskem, když to terén jasně nedovoluje?“

Svraštil obočí. „A pro lásku boží, ženská, co vůbec děláš na koni?“

„Projíždím se,“ hlesla Daphne.

„Copak se nebojíš o naše dítě? Nenapadlo tě myslet na jeho bezpečí?“

„Simone,“ vydechla Daphne.

„Těhotná ženská by se neměla přiblížit ke koni na tři metry! Měla bys mít rozum.“

Pohlédla na něho prázdnýma očima. „Proč se staráš?“ zeptala se monotónně. „Tys to dítě nechtěl.“

„Ne, ale když už je tady, nechci, abys ho zabila.“

„Neměj strach.“ Skousla ret. „Není tu.“

Simon zatajil dech. „Co tím chceš říct?“

Uhnula očima. „Nejsem těhotná.“

„Nejsi „ Nedokázal dokončit větu. Zvláštní pocit zaplavil jeho tělo. Nepopsal by to jako zklamání, ale docela jistý si nebyl. „Lhalas mi?“ zašeptal.

Prudce zavrtěla hlavou a posadila se. „Ne! To bych neudělala, přísahám. Byla jsem přesvědčená, že ho čekám. Opravdu jsem si to myslela. Ale“ Potlačila zavzlykání a zavřela oči pod prudkým náporem slz. Přitiskla si kolena k tělu a zabořila do nich obličej.

Takhle zničenou ji Simon ještě neviděl. Bezmocně na ni zíral. Toužil ji uchlácholit, ale vědomí, že on je příčinou její bolesti, mu nijak nepomohlo. „Ale co, Daff?“

Konečně k němu vzhlédla, oči široce rozevřené a plné zármutku. „Nevím. Možná jsem po něm toužila tak zoufale, že se cyklus nedostavil. Minulý měsíc jsem byla tak šťastná.“ Roztřeseně vydechla. Neměla daleko k pláči. „Čekala jsem a čekala, ale nic se nestalo.“

„Nic?“ Něco takového Simon v životě neslyšel.

„Nic.“ Nešťastně se ušklíbla. „V životě jsem nebyla tolik šťastná, že se nic nestalo.“

„Bylo ti špatně od žaludku?“

Zavrtěla hlavou. „Cítila jsem se úplně normálně. Až na to, že jsem nekrvácela. Ale před dvěma dny…“

Simon jí položil dlaň na ruku. „Mrzí mě to, Daphne.“

„Nemrzí,“ povzdychla si s hořkostí a vykroutila ruku z jeho sevření. „Nepředstírej něco, co necítíš. A proboha, už mi znovu nelži. Tohle dítě jsi nechtěl.“ Ostře se zasmála. „Tohle dítě? Proboha, mluvím, jako by snad skutečně existovalo. Jako by to bylo něco víc než výplod mojí fantazie.“ Sklopila oči a smutně dodala: „A mých snů.“

Simonovy rty se několikrát pohnuly, než se mu podařilo ze sebe vypravit: „Nerad tě vidím tak rozrušenou.“

Pohlédla na něj se směsí nevíry a lítosti. „Nechápu, jak bys mohl čekat něco jiného.“

Jjjá,“ polkl a snažil se uvolnit hrdlo, aby vyslovil jedinou myšlenku, která ho trápila, „chci tě zpátky.“

Mlčela. Simon ji mlčky žádal, aby promluvila, ale neudělala to. Další slova byla na něm.

„Když jsme se pohádali,“ začal pomalu, „přestal jsem se ovládat. Nnemohl jsem mluvit.“ Cítil, jak se mu čelist zpevňuje, a zavřel oči. Konečně po dlouhém a roztřeseném nádechu pokračoval: „Nenáviděl jsem se za to.“

Daphne mírně naklonila hlavu a na čele se jí vytvořily vrásky. „Proto jsi odjel?“

Přikývl.

„Nebylo to kvůli tomu co jsem udělala?“

Střetl se s jejíma očima. „To, cos udělala, se mi nelíbilo.“

„Ale proto jsi neodešel?“ trvala na svém.

Po chvíli ticha odpověděl: „Ne, kvůli tomu jsem neodešel.“

Daphne si přitiskla kolena k hrudi a přemítala nad jeho slovy. Celou dobu si myslela, že ji opustil, protože ji nenávidí a nemůže se smířit s tím, co udělala. Ve skutečnosti ale nenáviděl jen sám sebe.

„Víš, že koktání tě v mých očích nijak nesnižuje.“

„V mých ale ano.“

Zvolna přikývla. Samozřejmě to tak cítil. Byl hrdý, tvrdohlavý a celá smetánka k němu vzhlížela. Muži si ho předcházeli, ženy flirtovaly. A po celou tu dobu byl vyděšený pokaždé, když otevřel ústa.

No, možná ne pokaždé, pomyslela si Daphne, zatímco se mu dívala do obličeje. Když byli spolu, mluvil spontánně a odpovídal tak rychle, že se určitě nemohl soustředit na každé slovo.

Vzala ho za ruku. „Nejsi ten kluk, za jakého tě otec považoval.“

„Já vím,“ připustil, ale s jejíma očima se nesetkal.

„Simone, podívej se na mě,“ vybídla ho něžně. Když ji poslechl, opakovala: „Nejsi ten kluk, za jakého tě otec považoval.“

„Vím to,“ přisvědčil znovu. Vypadal zmateně a možná i trochu podrážděně.

„Jseš si jistý?“ zeptala se tiše.

„Krucinál, Daphne, já vím „Jeho slova se vytratila a tělo se mu začalo třást. V jednu chvíli si myslela, že se rozpláče. Ale slzy zůstaly pouze v jeho očích, a když k ní vzhlédl, vysoukal jen: „Nenávidím ho, Daphne. Já ho nnn“

Zvedla ruku k jeho tváři a natočila mu obličej tak, aby se musel střetnout s jejím vyrovnaným pohledem. „To je v pořádku. Nejspíš to byl opravdu zlý člověk. Ale musíš ho nechat odejít.“

„Nemůžu.“

„Můžeš. Je v pořádku, že máš vztek, ale nesmíš mu dovolit, aby ovládal tvůj život. I teď ho necháváš, aby ti diktoval, co máš a nemáš dělat.“

Simon odvrátil oči.

Daphne spustila ruku z jeho obličeje a položila mu ji na koleno. Potřebovala tělesný kontakt. Měla zvláštní strach, že jinak ho navždy ztratí. „Nepřemýšlels nikdy nad tím, jestli ty sám chceš rodinu? Jestli chceš vlastní dítě? Byl bys úžasný táta, Simone. Myslíš, že se otci mstíš, ale ve skutečnosti ho jen necháváš, aby tě ovládal i z hrobu.“

„Když mu dám dítě, tak vyhraje,“ zašeptal Simon.

„Ne. Pokud dáš dítě sobě, vyhraješ ty.“ Křečovitě polkla. „My všichni tím získáme.“

Simon mlčel, ale celý se třásl.

Jestli nechceš dítě kvůli sobě, je to něco jiného. Ale jestli si odpíráš radost z otcovství kvůli nějakému mrtvému muži, pak jsi zbabělec.“

Daphne zamrkala při urážce, která jí vyšla ze rtů, ale nic jiného jí nezbývalo. „Musíš se od něj oprostit a žít vlastní život. Musíš zapomenout na hněv a“

Simon zavrtěl hlavou. Jeho oči vypadaly ztraceně a beznadějně. „Nežádej to po mně. Je to to jediné, co mám. Copak to nevidíš, že je to všechno, co mám?“

„Nechápu.“

Zvýšil hlas: „Proč myslíš, že jsem se učil správně mluvit? Co mě hnalo? Byl to vztek. Odjakživa to byl vztek. Chtěl jsem mu dokázat, že jsem silnější, než si o mně myslel.“

„Simone“

Výsměšně se ušklíbl. „Není to legrační? Nenávidím ho. Tolik ho nenávidím, a přesto je tím jediným důvodem, proč se mi podařilo uspět.“

Daphne zavrtěla hlavou. „To není pravda,“ odrážela ho vášnivě, „jsi tvrdohlavý, inteligentní a víš to. Naučil ses mluvit kvůli sobě, ne kvůli němu.“ Když mlčel, tiše dodala: „Kdyby ti projevil lásku, bylo by to všechno jednodušší.“

Simon začal vrtět hlavou, ale vzala ho za ruku a stiskla. Já jsem zažila lásku. Jako dítě jsem poznala jen lásku a oddanost. A věř mi, s nimi to je všechno snazší.“

Simon několik minut strnule seděl, zhluboka dýchal a snažil se ovládnout emoce. Konečně, právě když se začínala bát, že ho ztratila, k ní vzhlédl.

„Chci být šťastný,“ zašeptal.

„Budeš,“ slíbila a objala ho. „Budeš.“

21. kapitola

Vévoda z Hastingsuje zpátky!

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 6. SRPNA 1813

Cestou domů Simon mlčel. Daphninu klisnu našli ve vzdálenosti asi dvaceti metrů, jak spokojeně žvýká trávu, a i když Daphne trvala na tom, že to zvládne sama, Simon ji nenechal jet samotnou. Přivázal klisninu uzdu k svému valachovi, pomohl Daphne do sedla, nasedl za ni a zamířil zpátky ke Grosvenorskému náměstí. Potřeboval se jí dotýkat. Začínal chápat, že musí v životě na něčem lpět, a Daphne měla pravdu vztek možná není řešení. Třeba jen třeba by se mohl naučit lpět místo něj na lásce.

Jakmile dorazili domů, podkoní vyběhl ven, aby se postaral o koně, a Simon s Daphne opatrně vyšli po schodech do haly. Tam se octli v palbě podmračených pohledů tří starších Daphniných bratrů.

„Co krucinál děláte v mém domě?“ osopil se na ně Simon. Toužil jen po tom vyřítit se po schodech nahoru a milovat se se svou manželkou a místo toho ho přivítalo tohle bojovné trio. Všichni tři stáli stejně rozkročení, ruce v bok a brady vystrčené. Kdyby Simona jejich počet tak nepopudil, pravděpodobně by mu nahnal strach. Nepochyboval, že proti jednomu z nich možná i dvěma by obstál. Proti všem třem by byl ale mrtvý muž.

„Slyšeli jsme, že ses vrátil,“ utrousil Anthony.

„Přesně tak,“ odpověděl Simon. „Teď odejděte.“

„Ne tak rychle,“ houkl Benedict a zkřížil paže.

Simon se obrátil k Daphne. „Kterého z nich mám praštit jako prvního?“

Šlehla po bratrech zamračeným pohledem. „Nikomu nedávám přednost.“

„Máme několik požadavků, než ti dovolíme, aby tu Daphne zůstala,“ řekl Colin.

„Cože?“ vykřikla Daphne.

‚Je to moje manželka!“ zařval Simon, čímž účinně přehlušil Daphninu pobouřenou otázku.

„V první řadě je to naše sestra,“ zavrčel Anthony, „a kvůli tobě je nešťastná.“

„To není vaše starost,“ vložila se do toho Daphne.

„Ty jsi naše starost,“ namítl Benedict.

„O Daphne se postarám sám“ vyštěkl Simon, „a teď ksakru vypadněte z mého domu.“

„Až se vy tři oženíte, pak možná budete mít právo mi radit,“ vypěnila Daphne, „ale zatím si nechte svoje nevyžádané slovní útoky pro sebe.“

„Mrzí mě to, Daff,“ ozval se Anthony, „ale my z toho neustoupíme.“

„Z čeho?“ vyštěkla. „Nemáte kam ustupovat. Do tohohle vám nic není!“

Colin udělal krok dopředu. „Neodejdeme, dokud se nepřesvědčíme, že tě miluje.“

Daphne zbledla. Simon jí nikdy neřekl, že ji miluje. Dokazoval to tisícerými drobnými způsoby, ale nikdy jí ta slova neřekl. Až přijdou, nechtěla, aby vzešla pod nátlakem jejích bratrů. Přála si, aby vycházela Simonovi ze srdce.

„Nedělej to, Coline,“ zašeptala prosebným hlasem. „Musíš mi dovolit, abych bojovala vlastní bitvu.“

„Daff“

„Prosím,“ zaškemrala.

Simon vkročil mezi ně. „Omluvte nás,“ řekl Colinovi a vlastně i Anthonymu a Benedictovi. Odvedl Daphne na druhý konec chodby, kde si mohli soukromě promluvit. Rád by ji odvlekl do jiného pokoje, ale neměl záruku, že by je její potřeštění bratři nenásledovali.

„Omlouvám se za bratry,“ zašeptala Daphne chvatně. Jsou to neotesanci a neměli právo vtrhnout do tvého domu. Kdybych se jich mohla zříct, udělám to na místě. Teď by mě nepřekvapilo, kdybys nikdy nechtěl děti.“

Simon ji umlčel prstem na rtech. „Především je to náš dům, ne můj. A pokud jde o tvé bratry jdou mi na nervy, ale dělají to z lásky.“ Nepatrně se sklonil, takže cítila jeho dech na své pokožce. „A kdo by je mohl vinit?“ zamumlal.

Daphne se zastavilo srdce.

Simon se sklonil ještě blíž, dokud se nedotkl čelem jejího nosu. „Miluju tě, Daff,“ zašeptal.

Srdce se jí znovu rozběhlo, a to velmi rychle. „Opravdu?“

Přikývl. „Nemůžu si pomoct.“

Zvlnila rty do váhavého úsměvu. „To nezní moc romanticky.“

„Je to pravda.“ Bezmocně pokrčil rameny. „Víš líp než kdokoli jiný, že jsem nic takového nechtěl. Nechtěl jsem ženu, nechtěl jsem rodinu, a už vůbec jsem se nechtěl zamilovat.“ Jemně zavadil ústy o její, čímž vyslal rozechvívající impulzy do jejich těl. „Zjistil jsem ale,“ znovu se dotkl jejích rtů „ke své hrůze“ a znovu „že tě nedokážu nemilovat.“

Daphne roztála v jeho náruči. „Ach Simone.“

Zmocnil se jejích úst, aby jí tak dokázal polibkem, co se teprve učil vyjadřovat slovy. Miloval ji. Zbožňoval ji. Šel by kvůli ní třeba do pekla. Měl stále za publikum její tři bratry.

Pomalu ukončil polibek a obrátil se. Anthony, Benedict a Colin pořád postávali v hale. Anthony se díval na strop, Benedict předstíral, že si podrobně zkoumá nehty na ruce, a Colin na ně docela nestoudně civěl.

Simon sevřel Daphne pevněji a vrhl planoucí pohled do haly. „Co tu ksakru ještě děláte?“

Nikdo z nich neodpověděl. Ne že by ho to překvapilo.

„Vypadněte,“ zavrčel Simon.

„Prosím.“ Ani Daphnin tón nebyl zrovna zdvořilý

„Tak dobře.“ Anthony plácl Colina po zátylku. „Mám dojem, že naše práce tu skončila, hoši.“

Simon začal sunout Daphne ke schodišti. „Jsem přesvědčený, že ven trefíte,“ houkl přes rameno.

Anthony kývl a postrkoval bratry ke dveřím.

„Fajn,“ utrousil Simon stručně. „My půjdeme nahoru.“

„Simone!“ okřikla ho Daphne.

„Ne že by nevěděli, co se tam chystáme dělat,“ zašeptal jí do ucha.

„Ale stejně jsou to mí bratřil‘1

„Bůh nám pomoz,“ zamumlal.

Než ale stačili vyjít na podestu, vchodové dveře se rozlétly, následovány přívalem ženských kleteb.

„Matka?“ zasténala Daphne.

Violet ale měla oči jen pro své syny. „Věděla jsem, že vás tu najdu,“ obvinila je. „Vy hloupí, umínění“

Daphne zbytek matčina proslovu neslyšela. Simon se do jejího ucha smál příliš hlasitě.

„Byla kvůli němu nešťastná!“ hájil se Benedict. Jako její bratři máme povinnost“

„Má dost inteligence, aby si vyřešila vlastní problémy,“ vyštěkla Violet, „a právě teď nevypadá moc nešťastně.“

„To protože“

„Jestli mi sdělíte, že je to proto, že jste sem vtrhli jako stádo mentálně zaostalých ovcí, okamžitě se vás zřeknu.“

Všichni tři sklapli ústa.

„Myslím,“ pokračovala Violet rázně, „že je čas, abychom odešli, ne?“ Když se její synové nepohnuli dost rychle, aby jí vyhověli, napřáhla ruku a…

„Prosím, mami!“ vyjekl Colin. „Ne za“

Chytila ho za ušní lalůček.

„Ucho,“ dokončil zamračeně.

Daphne popadla Simona za ruku. Smál se tak mocně, že se bála, že zakopne o schody.

Violet zahnala syny do houfu a s hlasitým: „A ven!“ je protlačila dveřmi. Pak se obrátila k Simonovi a Daphne, kteří stáli na schodech.

„Ráda vás tu v Londýně vidím, Hastingsi,“ zavolala a věnovala mu široký, zářivý úsměv. „Ještě jeden týden a přitáhla bych vás sem sama.“ Pak vykročila ven a zavřela za sebou dveře.

Simon se obrátil k Daphne. Stále se ještě otřásal smíchem. „Tak taková je tvoje matka?“ zeptal se s úsměvem.

„Má skryté rezervy.“

„Očividně.“

Daphne se zatvářila vážně. „Omlouvám se, jestli tě mí bratři donutili“

„Nesmysl,“ zarazil ji. „Tví bratři by mě nikdy nedonutili říct něco, co bych nechtěl.“ Zvedl hlavu a na chvíli se zamyslel. „Aspoň ne bez pistole.“

Daphne ho dloubla do ramene.

Simon to ignoroval a přitáhl si ji k sobě. „Myslím to vážně,“ zamumlal a objal ji kolem pasu. „Miluju tě. Vím to už nějakou dobu, ale“

„To je v pořádku,“ přerušila ho Daphne a položila mu obličej na hruď. „Nemusíš nic vysvětlovat.“

„Ale musím,“ namítl. „Já“ Slova však nepřicházela. Cítil příliš mnoho pocitů a emocí. „Když mi to dovolíš,“ řekl chraplavě, „ukážu ti, jak moc tě miluju.“

Daphne natočila obličej vzhůru, aby přijala jeho polibek. Jakmile se jejich rty dotkly, vzdychla: „Taky tě miluju.“

Simon se hladově zmocnil jejích úst a pevně ji sevřel, jako by se bál, že by mu mohla každou chvíli zmizet. „Pojď,“ zašeptal. „Pojď se mnou.“

Přikývla, ale než stačila udělat krok, vzal ji do náruče a vynesl nahoru po schodech.

V prvním poschodí zalapal po dechu: „Ve kterém pokoji spíš?“

„Ve tvém,“ odpověděla překvapeně.

Souhlasně zabručel, rychle se přesunul do svého ne, jejich pokoje, a kopnutím za sebou zabouchl dveře.

„Miluju tě,“ vydechl, když se svalili na postel. Potřeboval jí to říct, ujistit se, že chápe, co pro něj znamená. Bude jí to opakovat třeba tisíckrát.

„Miluju tě,“ zašeptal znovu a horečně jí rozepínal šaty.

„Já vím.“ Vzala jeho obličej do dlaní a zadívala se mu do očí. „Taky tě miluju.“

Pak ho k sobě přitáhla a líbala ho se sladkou nevinností, která ho uvrhla do plamenů.

„Nikdy ti nenechám ublížit,“ zašeptal vroucně a sklouzl rty k citlivému místu pod jejím ušním lalůčkem.

Usmála se. Já vím.“

Cítil k ní obrovskou lásku. Zaplnila jeho hruď a připravila ho o většinu dechu. „Někdy tě miluju tolik, že mě to až děsí. Kdybych mohl, snesl bych ti modré z nebe.“

„Chci jen tebe,“ zašeptala. „Nepotřebuju nebe, ale tvou lásku. A možná ještě,“ dodala s úsměvem, „aby sis sundal boty.“

Simon se zakřenil. Zdálo se, že jeho manželka vždycky ví, co právě potřebuje. Když ho emoce dusily a vedly nebezpečně blízko k slzám, dokázala zlehčit atmosféru a přiměla ho k úsměvu. „Tvoje přání je mi rozkazem,“ utrousil a překulil se na bok, aby se té protivné obuvi zbavil. Jedna bota spadla na podlahu, druhá přelétla na druhou stranu místnosti.

„Ještě něco, vaše milosti?“ zeptal se.

Upejpavě zvedla hlavu. „Myslím, že by sis mohl sundat i košili.“

Poslechl a lněná látka skončila na nočním stolku.

„Bude to všechno?“

„Tohle,“ prstem vklouzla za pásek jeho kalhot, „nám rozhodně stojí v cestě.“

„Čteš mi myšlenky,“ zamumlal a shodil zbytek oděvu. Lehl si nad ni, opřel se o ruce a kolena, a uvěznil ji tak pod sebou. „Co dál?“

Zatajila dech. „Teď už jsi úplně nahý.“

„To je pravda,“ souhlasil s planoucíma očima.

Já ale ne.“

„To je taky pravda.“ Usmál se jako kočkovitá šelma. „A je to škoda.“

Daphne oněměle přikývla.

„Posaď se,“ vybídl ji tiše.

O vteřinu později jí přetáhl šaty přes hlavu.

„Teď,“ poznamenal chraplavě, zatímco lačně zíral na její ňadra, „se to značně vylepšilo.“

Klečeli proti sobě na masivní posteli s nebesy. Daphne se na něj upřeně dívala a při pohledu na jeho širokou hruď, která se s každým těžkým nádechem zvedala a zase klesala, se jí zrychlil tep. Roztřesenou rukou ho pohladila po rozpálené kůži.

Simon zatajil dech, pak vystřelil rukama nahoru a sevřel jí zápěstí nad hlavou. „Chci tě.“

Očima zalétla dolů a mírně zvlnila rty. „Já vím.“

„Ne,“ zasténal a přitiskl ji blíž. „Chci být v tvém srdci.“ Při dotyku jejich nahých těl se zachvěl. „Chci být v tvojí duši.“

„Simone,“ vzdychla. „Tam už dávno jsi.“

Víc slov nebylo třeba.

Hladil ji a dotýkal se jí všemi způsoby, jaké znal. Rukama sjížděl po jejím těle a poséval ho polibky.

„Miluju tě,“ zašeptal. Jsi můj celý život.“

Daphne přikývla, a přestože nevydala ani hlásku, její ústa se zformovala do slov: „Taky tě miluju.“

Pomalu, ale neúprosně do ní vnikl. A jakmile byl uvnitř jejího těla, cítil, že je doma. Díval se do jejího obličeje. Hlavu měla zvrácenou, rty pootevřené a zápasila s dechem. Políbil ji na tváře. „Jsi ta nejkrásnější žena, kterou jsem kdy viděl,“ zašeptal.

Vyklenula se proti němu. „Miluj se se mnou,“ vydechla. „Prosím.“

Simon se začal pohybovat, boky se mu zvedaly a klesaly ve stejném rytmu. Daphne ho pevně svírala a pokaždé, když vnikl hlouběji, mu zaryla nehty do zad.

Sténala a jemu celé tělo hořelo při zvucích její vášně. Přestával se ovládat, jeho pohyby začaly být trhavé, bouřlivější. „Už to nevydržím,“ vydechl. Chtěl počkat na ni, potřeboval vědět, že ji uspokojil, než si dovolí vlastní uvolnění. Ale pak, právě když si myslel, že se mu tělo rozletí na tisíc kousků úsilím oddálit své vyvrcholení, se pod ním otřásla a vykřikla jeho jméno.

Při pohledu na její výraz Simon zatajil dech. Vždycky měl tolik starostí s tím, aby zabránil jejímu otěhotnění, že nezkoumal její obličej, když dosáhla vrcholu. Hlavu měla zakloněnou, ladné křivky hrdla se napínaly, a ústa pootevřená v tichém výkřiku. Fascinovaně ji pozoroval.

„Miluju tě,“ vydechl. „Ach bože, jak já tě miluju.“ Pak do ní vnikl hlouběji.

Daphne otevřela oči. „Simone,“ zeptala se naléhavě, „víš to jistě?“

Oba věděli, co tím míní.

Přikývl.

„Nechci, abys to dělal pro mě,“ pokračovala. „Musí to být i pro tebe.“

Hrdlo se mu stáhlo ale ani v nejmenším to nepřipomínalo pocit při zakoktání. Uvědomil si, že je to láska. Slzy ho bodaly v očích a on přikývl, zcela neschopný promluvit. Udělal poslední pohyb. Byl to fantastický pocit. Ach bože, nikdy v životě necítil nic tak úžasného. Zhroutil se nad ní a jediným zvukem v místnosti byl jeho chraplavý dech.

Daphne mu odhrnula vlasy a políbila ho na čelo. „Miluju tě,“ zašeptala. „Vždycky tě budu milovat.“

Simon jí zabořil obličej do krku a vdechoval její vůni. Obklopovala ho, naplňovala a konečně se cítil spokojený.

O mnoho hodin později otevřela Daphne oči. Natáhla ruce a se zívnutím si uvědomila, že záclony jsou napůl stažené. Musel to udělat Simon, uvědomila si. Světlo kolem nich prosakovalo dovnitř a koupalo pokoj v teplé záři.

Ještě jednou se protáhla, pak vyklouzla z postele a tiše přešla do šatny pro župan. Nemívala ve zvyku spát uprostřed dne, ale domnívala se, že ten dnešní den není jen tak obyčejný.

Navlékla si župan a uvázala hedvábnou šerpu kolem pasu. Kam Simon odešel? Určitě nevstal moc dlouho před ní. Ospale si vzpomínala, jak ležela v jeho objetí, a ta vzpomínka se zdála až příliš čerstvá.

Apartmá pána domu se skládalo z pěti místností: dvě ložnice, z vnější strany obklopené šatnami, byly uprostřed propojené velkým obývacím pokojem. Dveře do něj byly pootevřené a škvírou vycházelo jasné sluneční světlo. Daphne tiše přistoupila ke dveřím a nakoukla dovnitř.

Simon stál u okna a díval se na město. Na sobě měl svěží, karmínově červený župan, ale jinak byl bos. V světle modrých očích měl zamyšlený, trochu sklíčený pohled. Daphne ustaraně svraštila čelo. Prošla místností a kousek od něj tiše pronesla: „Dobré odpoledne.“

Simon se při zvuku jejího hlasu obrátil a jeho pochmurný výraz zněžněl. „Tobě taky,“ zamumlal a přivinul ji do náruče. Přitiskla se zády k jeho široké hrudi, zadívala se ven na Grosvenorské náměstí a on si opřel bradu o její hlavu.

Trvalo jí několik okamžiků, než získala odvahu, aby se zeptala: „Něco tě trápí?“ Neviděla na něj, ale cítila, jak zavrtěl hlavou.

„Ne, jen přemýšlím.“

Jeho hlas nezněl moc přesvědčivě. Daphne se v jeho náruči obrátila, aby mu viděla do obličeje. „Simone, co se děje?“

„Nic.“ Přímému pohledu se ale vyhnul.

Daphne ho zavedla k pohovce, posadila se a zatahala za jeho paži, dokud se neuhnízdil vedle ní. „Jestli se ještě necítíš na to být otcem,“ zašeptala, „nic se neděje.“

„V tom to není.“

Ale nevěřila mu. Odpověděl moc rychle a jeho tlumený hlas v ní vzbudil obavy. „Nevadí mi, když počkáme.

Abych řekla pravdu,“ dodala plaše, „ráda bych, abychom měli trochu času i pro sebe.“

Simon mlčel, pak zavřel oči a promnul si je.

Daphne zaplavila vlna paniky. Začala mluvit rychleji. „Nevykládej si to tak, že chci dítě hned. Já jen… ráda bych nakonec nějaké měla, to je všechno. A myslím, že ty taky. Rozrušilo mě, žes nám odpíral rodinu jen proto, aby ses pomstil otci, ale“

Simon jí položil ruku na stehno. „Daphne, přestaň. Prosím.“

Jeho hlas zněl potlačovanými emocemi a okamžitě ji umlčel. Skousla spodní ret. Bylo na něm, aby promluvil. Očividně ho něco trápilo a i kdyby trvalo celý den, než najde slova, aby jí to vysvětlil, ona počká. Na tohoto muže by čekala věky.

„Nejsem rozrušený kvůli tomu, jestli mít nebo nemít dítě,“ začal Simon pomalu.

Daphne si všimla jeho přerývaného dechu a položila mu ruku na předloktí, aby mu dodala odvahy.

Obrátil se k ní a jeho oči prosily o pochopení. „Tak dlouho jsem byl rozhodnutý žádné nemít, že ani nevím, jak na to začít myslet.“

Konejšivě se usmála. Až při zpětném pohledu si uvědomila, že byl ten úsměv určený oběma. „Naučíš se to. A já se to naučím s tebou.“

„V tom to není,“ zavrtěl hlavou. Netrpělivě vydechl. ‚Já… nechci… žít svůj život proto, abych nenáviděl otce.“

Daphne četla z jeho obličeje čiré emoce. Čelist se mu třásla a svaly měl napjaté, jako by k tomu proslovu potřeboval veškerou energii. Zatoužila ho obejmout a uchlácholit jako malého chlapce, kterým uvnitř byl. Přála si pohladit ho po čele a stisknout mu ruku. Chtěla udělat tisíc věcí, ale místo nich ho jen mlčky vybízela, aby pokračoval.

„Mělas pravdu,“ promluvil nakonec. „Celou dobu jsi měla pravdu. O mém otci. Žže jsem ho nechával vyhrát.“

„Ach Simone,“ zamumlala.

„Aale „ Nešťastně zkřivil obličej. „Co když budeme mít dítě… aaa ono se vyvede po mně?“

Daphne chvíli nedokázala promluvit. Oči ji pálily slzami a spontánně zvedla ruku k pootevřeným rtům. Simon se od ní odvrátil, ale přesto zahlédla jeho zmučené oči.

Jestli bude naše dítě koktat,“ řekla Daphne opatrně, „pak ho budu stejně milovat. A pomáhat mu. A „ křečovitě polkla a modlila se za to, aby udělala správnou věc, „obrátím se k tobě o radu, protože ses očividně naučil, jak to překonat.“

Překvapivě rázně se k ní otočil. „Nechci, aby moje dítě trpělo jako já.“

Daphniným obličejem prolétl zvláštní, drobný úsměv, jako by si její tělo uvědomilo dřív než mysl, že ví přesně co říct. „Ono ale nebude trpět, protože ty budeš jeho otcem.“

Simonův výraz se nezměnil, ale oči mu zazářily novým, téměř nadějným světlem.

„Zavrhl bys snad dítě, které koktá?“ zeptala se ho Daphne tiše.

Simonova záporná odpověď byla silná, rychlá, doprovázená mírným rouháním.

Pousmála se. „Pak nemám o naše děti strach.“ Simon se ještě chvíli nehýbal, pak ji náhlým pohybem přivinul do náruče a zabořil jí obličej do vlasů. „Miluju tě,“ zašeptal. „Moc tě miluju.“

A Daphne si byla konečně jistá, že všechno zas bude dobré.

Ještě za několik hodin seděli Daphne se Simonem na pohovce. Bylo to odpoledne vymezené pro vzájemné držení rukou a položení hlavy na rameno toho druhého. Slova nebyla nutná, oběma úplně stačilo, že jsou spolu. Víc nepotřebovali.

Něco přesto vrtalo Daphne hlavou. Teprve, když jí oči padly na psací soupravu na stole, vzpomněla si. Dopisy od Simonova otce.

Zavřela oči a shromažďovala odvahu, kterou bude potřebovat, aby je Simonovi odevzdala. Když ji vévoda z Middlethorpu požádal, aby převzala svazek dopisů, řekl, že jistě pozná, kdy bude vhodný čas je předat.

Vykroutila se ze Simonova objetí a pomalu přešla ke své komnatě.

„Kam jdeš?“ zamumlal Simon ospale. V teplém, odpoledním slunci podřimoval.

„Já potřebuju něco přinést.“

Musel postřehnout zaváhání v jejím hlase, protože otevřel oči, protáhl se a pohlédl na ni. „Co?“ zeptal se zvědavě.

Daphne se vyhnula odpovědi tím, že odcupitala do vedlejší místnosti. „Hned budu zpátky,“ zavolala.

Dopisy, převázané červenozlatou stuhou s barvami Hastingsů po předcích uchovávala ve spodní zásuvce stolu. V prvních několika týdnech po návratu do Londýna na ně zapomněla. Ležely nedotčené v její ložnici v domě Bridgertonů. Ale pak na ně náhodou narazila při návštěvě matky, kdy jí Violet navrhla, aby si odnesla nějaké své věci. Mnohokrát ji lákalo je otevřít, třeba jen proto, aby svého manžela líp pochopila. A po pravdě řečeno, kdyby obálky nebyly zapečetěné, pravděpodobně by odhodila zábrany a přečetla si je.

Zvedla balíček a pomalu přešla zpátky do obývacího pokoje. Simon seděl stále na pohovce, ale byl vzhůru a bdělý. Zvědavě si ji prohlížel.

„Tohle je pro tebe,“ hlesla a podala mu balíček.

„Co to je?“

Z tónu jeho hlasu si však byla jistá, že už to ví.

„Dopisy od tvého otce,“ zašeptala. „Dal mi je Middlethorpe. Vzpomínáš?“

Přikývl. „Taky si pamatuju, že jsem mu doporučil, aby je spálil.“

Daphne se chabě usmála. „Očividně s tím nesouhlasil.“

Simon zíral na balíček. „A ty, jak se zdá, taky.“

Přikývla a posadila se vedle něj. „Nechceš si je přečíst?“

Simon několik vteřin přemýšlel a konečně naprosto upřímně odpověděl: „Nevím.“

„Třeba ti to pomůže konečně na všechno zapomenout.“

„Nebo se to tím ještě zhorší.“

„Možná,“ souhlasila.

Zíral na dopisy, převázané stuhou. Čekal, že ucítí odpor nebo vztek. Ale místo toho…

Necítil nic. Bylo to zvláštní. Před ním ležela hromádka dopisů, psaných otcovou rukou. A přesto netoužil hodit je do ohně ani je roztrhat na kousky. Zároveň neměl nutkání ani si je přečíst.

„Myslím, že počkám,“ poznamenal nakonec s úsměvem.

Daphne několikrát zamrkala, jako by nevěřila vlastním uším. „Nechceš si je přečíst?“

Zavrtěl hlavou.

„Ani spálit?“

Pokrčil rameny. „Nijak zvlášť.“

Pohlédla na dopisy a pak zpátky do jeho obličeje. „Co s nimi uděláš?“

„Nic.“

„Nic?“

Zakřenil se. „Přesně tak.“

„Aha.“ Tvářila se zmateně. „Mám je uložit zpátky do svého stolu?“

„Jak chceš.“

„A budou tam jen tak ležet?“

Chytil ji za pásek županu a přitáhl k sobě. „Hmmhmm.“

„Ale „ zadrmolila. „Ale ale“

Ještě jedno ale,“ dobíral si ji, „a budeš mluvit jako já.“

Daphne otevřela ústa. Simona to nepřekvapilo. Poprvé v životě dokázal žertovat o svých potížích.

„Ty dopisy můžou počkat,“ dodal, právě když se jí sesuly z klína na podlahu. „Konečně se mi podařilo díky tobě dostat otce ze svého života.“ S úsměvem potřásl hlavou. „Kdybych je teď četl, jen by to znovu vyvolalo vzpomínky.“

„Ale nechceš vědět, co ti chtěl říct?“ trvala na svém. „Možná se omluvil. Možná se ti dokonce plazil u nohou!“ Sklonila se pro balíček, ale Simon ji přitáhl těsně k sobě, takže na něj nedosáhla.

„Simone!“

Nadzvedl jedno obočí. „Ano?“

„Co to děláš?“

„Snažím se tě svést. Jde mi to?“

Zčervenala. „Pravděpodobně ano,“ zamumlala.

„Jen pravděpodobně? Hrome. Musel jsem ztratit kus šarmu.“ Rukou jí sklouzl dolů po zádech.

Tiše vydechla. „Je to dost příjemné,“ připustila chvatně.

„Jen příjemné?“ Předstíral ohromení. „Příjemné je dost fádní slovo, nezdá se ti? Skoro jako nudné.“

„Tak dobře. Možná jsem se přeřekla.“

Simon cítil hřejivý pocit u srdce a koutky se mu zvlnily. Vstal a sunul svou ženu k posteli s nebesy.

„Daphne,“ pokusil se o věcný tón, „mám návrh.“

„Návrh?“ Nadzvedla obočí.

„Žádost,“ poopravil se. „Mám žádost.“

Zvedla hlavu a usmála se. Jakou?“

Protlačil ji dveřmi do ložnice. „Vlastně se skládá ze dvou částí.“

„Jak fascinující.“

„Ta první se týká mě a“ zvedl ji do náruče a položil na postel, „téhle odolné, masivní starožitné postele.“

„Odolné?“

Lehl si vedle ní. „Měla by být, pokud možno, co nejodolnější.“

Se smíchem se mu vykroutila. „Mám dojem, že je dost odolná. Jaká je druhá část?“

„Obávám se, že ta bude od tebe vyžadovat jistý časový závazek.“

Přimhouřila oči, ale přesto se stále usmívala. Jaký?“

Jedním rychlým pohybem ji přitiskl k matraci. „Devět měsíců.“

Překvapeně zvlnila rty. „To myslíš vážně?“

„Že to trvá devět měsíců?“ Zakřenil se. „Aspoň mi to tak vždycky říkali.“

Ale lehkovážný výraz se už do jejích očí nevrátil. „Víš, co jsem chtěla říct.“

„Vím.“ Setkal se s jejím vážným pohledem. „A ano, myslím to vážně. A jsem k smrti vyděšený. Rozechvělý do morku kostí. A cítím stovku dalších emocí, které jsem před tebou nepoznal.“

Slzy ji pálily v očích. „To je to nejkrásnější, cos mi kdy pověděl.“

„Je to pravda,“ přísahal. „Než jsem tě potkal, žil jsem jen napůl.“

„A teď?“ zašeptala.

„A teď? Najednou cítím radost, štěstí a mám manželku, kterou zbožňuju. Víš to?“

Potřásla hlavou. Byla příliš dojatá, než aby dokázala promluvit.

Sklonil se k ní a políbil ji. „Dnešek se nevyrovná zítřku. A zítřek nejspíš nedokáže konkurovat dalším dnům. I když se teď cítím naprosto skvěle, zítřek bude ještě úžasnější. Ach Daff,“ sklonil rty k jejím, „každý den tě budu milovat víc a víc. To ti slibuju. Každý den…“

Epilog

Vévoda a vévodkyně z Hastingsu mají kluka! Po třech holčičkách přivedl nejoddanější pár londýnské společnosti konečně na svět dědice. Naše autorka si může jen představovat obrovskou úlevu v domácnosti Hastingsových. Je přece všeobecně uznávanou pravdou, že ženatý a bohatý muž touží po dědici.

Jméno novorozence ještě upřesníme, ale naše autorka by si ráda aspoň zaspekulovala. Koneckonců, se sestrami, pojmenovanými Amelia, Belinda a Caroline, nemohl by se nový hrabě Clyvedon jmenovat třeba David?

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 15. PROSINCE 1817

Simon užasle rozhodil paže a novinový papír odlétl na druhou stranu místnosti. „Jak to může vědět?“ vybuchl. „Nikomu jsme neřekli, že mu chceme dát jméno David.“

Daphne se snažila neusmívat při pohledu na svého manžela, který podrážděně přecházel po pokoji a prskal. „Je to určitě jen šťastná náhoda,“ podotkla a znovu obrátila pozornost k nemluvněti ve svém náručí. Bylo ještě brzy, aby se dalo poznat, jestli jeho oči zůstanou modré nebo zhnědnou jako u jeho starších sestřiček, ale už teď se velmi podobal otci.

„Ta ženská musí mít v našem domě špeha,“ soptil Simon s rukama v bok. „Určitě.“

„Jsem si jistá, že tu žádného nemá,“ uklidňovala ho Daphne, aniž se na něj podívala. Byla příliš zaneprázdněná tím, jak Davidovy drobné ručičky svírají její prst.

„Ale“

Konečně zvedla hlavu. „Simone, nebuď směšný. Je to jen bulvární plátek.“

„Whistledownová pcha!“ zavrčel. „Nikdy jsem o žádných Whistledownových neslyšel. Zajímalo by mě, kdo ta zatracená ženská je.“

„Tebe i zbytek Londýna,“ zamumlala Daphne.

„Někdo by jí to měl jednou provždy zatrhnout.“

„Jestli chceš, aby přišla na buben,“ rýpla si Daphne, „neměl bys ji podporovat tím, že kupuješ její noviny.“

„Já“ ‚

„A nesnaž se říkat, že kupuješ Whistledown pro mě.“

„Čteš ho,“ bránil se Simon.

„A ty taky.“ Daphne políbila Davida na hlavičku. „Obvykle dřív, než se mi dostane do ruky. Kromě toho, poslední dobou mám lady Whistledownovou docela ráda.“

Simon se zatvářil podezíravě. „Proč?“

„Četls, co o nás napsala? Nazvala nás nejoddanějším párem v Londýně.“ Daphne se uličnicky zasmála. „Docela se mi to zamlouvá.“

Simon tiše zasténal. „To jen proto, že Philipa Featheringtonová“

„Teď je z ní Philipa Berbrookeová,“ připomněla mu Daphne.

„Ať už se jmenuje jakkoli, má tu největší vyřídilku v Londýně. Od minulého měsíce, kdy slyšela, jak jsem ti v divadle řekl.drahoušku‘, se nemůžu ukázat v klubu.“

„Je to snad tak velmi nemoderní milovat vlastní ženu?“ škádlila ho Daphne.

Simon udělal obličej, takže vypadal jako nabručený mladík.

„Nevadí,“ mávla Daphne rukou. „Nechci slyšet odpověď.“

Simonův úsměv balancoval na rozmezí rozpačitosti a vychytralosti.

„Na,“ zvedla Davida. „Chceš si ho pochovat?“

„Samozřejmě.“ Simon k ní přistoupil a vzal dítě do náruče. Chvíli ho držel, pak mrkl na Daphne a zakřenil se. „Myslím, že je mi dost podobný.“

„Já vím.“

Simon ho políbil na nosík a zašeptal: „Neboj se, můj malý človíčku. Budu tě vždycky milovat. Naučím tě číst, počítat i sedět na koni. A ochráním tě před všemi otřesnými lidmi na tomhle světě, zvlášť tou Whistledownovou…“

V malé, elegantně zařízené komnatě nedaleko Hastingsova domu se za stůl posadila mladá žena s brkem a lahvičkou inkoustu a vytáhla kousek papíru. S úsměvem položila brk na papír a psala:

Společenské noviny lady Whistledownové 19. prosince 1817

Milí čtenáři, naše autorka vám s potěšením oznamuje…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai