SIDNEY SHELDON

POKREVNÍ SVAZKY

KNIHA PRVNÍ 1/

Istanbul

SOBOTA 5. ZÁŘÍ - 10 HODIN VEČER

Seděl ve tmě sám za stolem Hadžíba Kafíra a nepřítomně zíral ze zaprášeného okna kanceláře na nestárnoucí istanbulské minarety. Tenhle člověk byl doma v desítce metropolí po celém světě, ale Istanbul patřil k jeho oblíbeným městům. Ne turistický Istanbul v ulici Bejoglu ani nevkusný bar Lalezab (Tulipánová zahrada) v Hiltonu, ale zapadlá místa, která znali pouze muslimové: yali a malá tržiště za súkami a také hrobka Telli Baby, kde byl pochován jediný člověk a lidé se k němu chodili modlit.

Čekal s trpělivostí lovce, v klidu ovládal své tělo i emoce. Byl to Velšan a jeho vzhled předky nezapřel. Měl černé vlasy a výrazný obličej, živé tmavomodré oči, inteligentní pohled. Měřil nejméně 183 centimetrů, měl štíhlé, svalnaté tělo a udržoval si dobrou fyzickou kondici. Vzduch v kanceláři nesl stopy po Hadžíbu Kafírovi. Páchl tam odporně nasládlý

tabák, štiplavá turecká káva a jeho tlusté, umaštěné tělo. Rhys Williams to nevnímal. Přemýšlel o telefonátu, který měl hodinu předtím ze Chamonix.

„… Hrozné neštěstí! Věřte mi, pane Williamsi, všichni jsme tím zdrceni. Stalo se to tak rychle, že nebyla šance ho zachránit. Pan Roffe zemřel na místě…“

Sam Roffe, prezident firmy Roffe a synové, druhé největší farmaceutické společnosti na světě, multimiliardářské dynastie obepínající

zeměkouli. Nikdo si nedovedl představit, že je mrtvý. Vždycky býval čilý, plný života a energie, věčně na cestách, v letadlech, která ho přepravovala mezi továrnami a úřady firmy po celém světě, kde řešil problémy, s nimiž se jiní nedokázali vypořádat, vytvářel nové koncepce, všechny nabádal, aby pracovali víc a líp. I když měl z manželství dítě, jeho jediným zájmem byl obchod. Byl to vynikající, neobyčejný člověk. Kdo by ho mohl nahradit? Kdo byl schopen řídit ohromné impérium, které po sobě zanechal? Přímého dědice neurčil. Kdo by také plánoval, že zahyne ve dvaapadesáti? Domníval se, že má ještě spoustu času. A nyní se jeho čas naplnil.

Světla v kanceláři se najednou rozsvítila a Williams pohlédl ke 7

dveřím. Na moment byl oslepen.

„Pane Williamsi! Nevěděl jsem, že tady někdo je.“

Byla to Sophie, jedna ze sekretářek, které měl po ruce, pokaždé

když byl v Istanbulu. Byla to Turkyně kolem pětadvaceti s atraktivním obličejem a pružným, smyslným tělem, které bylo velkým příslibem. Jemně, staromódně dávala Rhysovi na srozuměnou, že je mu kdykoli ochotna splnit v šechna přání, ale on neměl zájem.

„Vrátila jsem se, abych dopsala nějaké dopisy pro pana Kafira,“

vysvětlila a nenápadně dodala: „Mohu pro vás něco udělat?“

Jak se přiblížila ke stolu, ucítil pižmovou vůni divokého zvířete v říji.

„Kde je pan Kafír?“

Lítostivě zavrtěla hlavou. „Dnes už bohužel nepřijde.“ Dlaněmi jemných, šikovných rukou si uhladila šaty. „Mohu vám nějak pomoct?“

Oči měla temné a vlhké.

„Ano. Najděte ho.“

Zamračila se. „Nemám ponětí, kde by mohl…“

„Zkuste Kervansaray nebo Marmaru.“ Nejspíš by uspěla na prvním místě, kde jedna z Kafírových milenek pracovala jako břišní tanečnice. I když u něj člověk nikdy neví, pomyslel si Rhys. Dokonce by mohl být i s manželkou.

Sophie se omlouvala. „Zkusím to, ale bohužel to asi…“

„Vysvětlete mu, že pokud se nedostaví do hodiny, je bez místa.“

Výraz v její tváři se změnil. „Uvidím, co se dá dělat, pane Williamsi.“ A šla ke dveřím.

„A zhasněte.“

Ve tmě se mohl myšlenkám oddávat snáz. Pořád se mu vracel obraz Sama Roffa. V téhle roční době, v září, měl být výstup na Mont Blanc snadný. Pokoušel se o něj už dřív, jenže mu v dosažení vrcholu zabránily bouřky.

„Tentokrát tam zapíchnu firemní vlajku,“ slíbil Rhysovi žertem. A před chvílí, zrovna když se vystěhovával z hotelu Pera Palas, ho zastihl onen telefonický vzkaz: „… Dostávali se přes ledovec… Pan Roffe ztratil pevnou půdu pod nohama a přetrhlo se mu lano… Zřítil se do bezedné rozsedliny…“

Představoval si, jak se Samovo tělo drtí o led a propadá se do 8

trhliny. Přiměl se tyhle myšlenky zahnat. Patřily minulosti. Nyní si musel dělat starosti s přítomností. Musel o Roffeově smrti uvědomit jeho příbuzné, a ti byli roztroušeni v různých koutech světa. Muselo se připravit tiskové oznámení. Tahle zpráva způsobí v mezinárodních finančních kruzích šok. Vzhledem k finanční krizi firmy bylo nesmírně

důležité, aby byl účinek Samovy smrti co nejmenší. To byl teď Rhysův úkol.

Se Samem se seznámil před devíti lety. Tenkrát bylo Rhysovi dvacet pět a byl odbytovým vedoucím v jedné malé farmaceutické firmě. Měl dobré výsledky a novátorského ducha, a jak se firma rozrůstala, rychle se šířila i jeho pověst. Dostal nabídku od společnosti Roffe a synové, a když ji Rhys odmítl, Sam firmu koupil a poslal pro něj. Ještě

teď si vybavoval sílu, která ze Sama vyzařovala při jejich prvním setkání.

„Vy patříte do naší společnosti,“ sdělil mu Sam. „Proto jsem tu vaši zastaralou firmičku koupil.“

Rhysovi to polichotilo a zároveň ho to podráždilo. „Co když

nebudu chtít zůstat?“

Sam se usmál a sebejistě pravil: „Však vy budete chtít. My dva máme něco společného, víte? Oba jsme ctižádostiví. Chceme, aby nám patřil svět. Já vám ukážu, jak toho dosáhnout.“

Znělo to jako zaklínadlo, jako příslib ukojení ukrutného hladu, který mu nedal spát, protože věděl něco, co Sam ne: že žádný Rhys Williams neexistuje. Byl to mýtus vytvořený ze zoufalství, chudoby a beznaděje.

Narodil se u uhelných dolů v Gwentu a Carmarthenu, velšských údolích, kde byla zelená zem zvrásněna vrstvami pískovce a ložisky vápence a uhlí. Vyrůstal v kraji poetických jmen: Brecon, Pen-y Fan, Penderyn, Glyncorrwg a Maesteg. Tenhle kraj byl legenda. Uhlí uložené

hluboko pod povrchem země se vytvořilo před 280 miliony let. Krajina tam bývala pokryta tolika stromy, že veverky mohly přeskákat Brecon až

k moři, aniž se dotkly země. Nastala však průmyslová revoluce a uhlíři vyrábějící dřevěné uhlí krásné zelené stromy vykáceli, aby nakrmili nenasytný oheň v pecích železáren.

Jako chlapec žil svými hrdiny z jiných dob a z jiného světa. S

Robertem Farrerem, upáleným na hranici římskokatolickou církví, protože odmítl přijmout kněžský celibát a opustit manželku, dále 9

s králem Hywelem Dobrým, který v desátém století přinesl do Walesu právo, s udatným vojevůdcem Brychenem, jenž zplodil dvanáct synů

a čtyřiadvacet dcer a chrabře odrážel útoky na své království. Byla to země slavných dějin. Ale nešlo jen o slávu. Rhysovi předkové byli horníci, všichni do jednoho, a chlapec poslouchal otce a strýce vyprávět děsivé příběhy o starých časech, kdy nebyla práce, bohatá uhelná pole v Gwentu a Carmarthenu byla zavřena kvůli drsným bojům mezi společnostmi a horníky. Ti byli ponižováni chudobou, která podrývala jejich ctižádost a hrdost, lidského ducha a sílu, až nakonec rezignovali. Když byly doly otevřeny, prožívali jiné peklo. Většina Rhysových příbuzných v dolech zemřela. Někteří zahynuli v nitru země, jiní

pozvolna vykašlali zčernalé plíce. Málokdo z nich se dožil třicítky. Rhys poslouchal debaty otce a rychle stárnoucích strýců o minulosti, o závalech, ochromení provozu a stávkách, o dobrých i zlých časech. Chlapci však připadaly stejně všechny zlé. Myšlenka, že by strávil život v temnotě pod zemí, ho děsila. Věděl, že odtud musí utéct. Nohy na ramena vzal ve dvanácti. Opustil uhelnou pánev a vydal se na pobřeží, do Sully Ranny Bay a Lavernocku, kam se uchylovali bohatí turisté. Dělal jim poslíčka, snažil se být užitečný, pomáhal dámám po strmých útesech na pláž, tahal se s těžkými koši plnými pochutin, v Penarthu kočíroval vozík tažený koníkem a pracoval v zábavním parku ve Whitmore Bay.

Nacházel se jenom pár hodin cesty od domova, ale v podstatě byl mnohem dál. Ti lidé byli z jiného světa. Nikdy si nepředstavoval, že mohou být tak krásní a vyparádění. Každá žena mu připadala jako královna a všichni muži byli elegantní a báječní. Do tohohle světa patřil a udělal by všechno možné, aby ho ovládl.

Když mu bylo čtrnáct, měl již našetřeno dost peněz na cestu do Londýna. První tři dny jen tak bloumal po městě, všechno okukoval, hladově hltal nepředstavitelné památky, zvuky a zápachy. Ze všeho nejdřív dělal poslíčka jednomu obchodníkovi textilem. Pracovali tam dva prodavači, oba nadřazení, a jedna prodavačka. Pokaždé když se na ni podíval, srdce mu plesalo. Oba muži s ním zacházeli, jak se na jeho postavení slušelo. Jako by byl prašivý. Byl tam raritou. Oblékal se extravagantně, měl odporné zvyky a nesrozumitelný

přízvuk. Ani nedokázali vyslovit jeho jméno. Říkali mu [rajs], [raj]

a [rajz]. „Vyslovuje se to [rys],“ opravoval je.

10

Ta dívka se nad ním slitovala. Jmenovala se Gladys Simpkinsová

a spolu se třemi dalšími dívkami bydlela v malém bytě v Tootingu. Jednou mu dovolila, aby ji doprovodil z práce domů, a pozvala ho na čaj. Přemohla ho nervozita. Myslel, že ho čeká první sexuální zážitek, ale když ji objal, vyjela na něj a vysmála se mu. „Z toho nic nekouká.“

vyvedla ho z omylu. „Ale dám ti radu. Jestli chceš, aby z tebe něco bylo, opatři si nějaké kloudné šaty, vzdělávej se a nauč se způsobům.“

Pozorovala jeho vyzáblou, vášnivou tvář a zadívala se mu do tajemných modrých očí a jemně dodala: „Až vyrosteš, bude to v pořádku.“

Jestli chceš, aby z tebe něco bylo… To byl okamžik, kdy se narodil fiktivní Rhys Williams. Pravý Rhys Williams byl nevzdělaný, nevědomý

chlapec bez zázemí, bez vychování, minulosti a budoucnosti. Zato měl představivost, inteligenci a nezkrotnou ctižádost. To bylo až až. Začal představou, čím by chtěl být, čím měl v úmyslu se stát. Když se podíval do zrcadla, neviděl neohrabaného, opovrženíhodného chlapce s legračním přízvukem, nýbrž uhlazeného, příjemného a úspěšného mladého muže. Krok za krokem se své představě blížil. Navštěvoval večerní školu a víkendy trávil v galeriích umění. Chodil do veřejných knihoven a do divadla, sedával v galerii a okukoval vkusné oblečení

kolemsedících mužů. Škudlil na jídle, aby si jednou za měsíc mohl dovolit zajít do dobré restaurace, kde pečlivě napodoboval způsoby ostatních. Pozoroval, učil se a zapamatovával si. Byl jako houba –

vymazával minulost a vcucával budoucnost.

Během jednoho krátkého roku se naučil dost, aby mu došlo, že Gladys Simpkinsová, jeho princezna, byla laciná holka z lidových vrstev Východního Londýna a již nyní byla pod jeho úroveň. Od obchodníka textilem odešel a našel si místo prodavače v lékárně, která byla součástí

velké sítě. Bylo mu necelých šestnáct, ale vypadal starší. Přibral a na svůj věk byl vysoký. ženy si začínaly všímat jeho dobráckého velšského pohledu a pohotových a lichotivých průpovídek. Krámu okamžitě

přinesl úspěch. Zákaznice čekávaly, až se jim bude moct věnovat on. Dobře se oblékal a mluvil spisovně. Ačkoliv věděl, že už se Gwentu a Carmarthenu hodně vzdálil, stále ještě nebyl při pohledu do zrcadla spokojen. Cestu, kterou cht ěl urazit, měl pořád před sebou. Do dvou let se stal vedoucím prodejny. Obvodní vedoucí mu tehdy řekl: „Williamsi, to je teprve začátek. Pilně pracujte a jednou z vás bude 11

kontrolor nad několika obchody.“

Rhys se málem zasmál nahlas. Jako by to měl být vrchol jeho snažení! Nadále chodil do školy. Studoval řízení obchodu, marketing a obchodní právo. Chtěl víc. V zrcadle se viděl na nejvyšší příčce žebříčku. Přitom měl pocit, že je stále vespod. Příležitost k postupu nastala, když jednoho dne vešel do krámu jistý obchodní zástupce a sledoval, jak Rhys se šarmem přesvědčuje několik dam, aby si koupily něco, co jim nebylo k ničemu. Potom ho oslovil: „Mládenče, tady

maříte čas. Vy byste měl lovit ve větším rybníce.“

„Co tím máte na mysli?“ zeptal se Rhys.

„Povím o vás šéfovi.“

Dva týdny nato již pracoval jako obchodní zástupce oné malé

farmaceutické firmy. Takových jako on tam bylo padesát, avšak když se podíval do svého osobního zrcadla, poznal, že to není pravda. Jediného konkurenta měl v sobě samém. Byl již o poznání blíž svému vysněnému obrazu, osobnosti, kterou si vytvořil. Člověku inteligentnímu, kulturnímu, znalému světa a okouzlujícímu. Usiloval o nemožné. Každý

věděl, že s těmihle vlastnostmi se člověk musí narodit, nedají se vypěstovat. Avšak Rhys to dokázal. Stal se obrazem, který si vykouzlil. Jezdil po vlasti, prodával firemní výrobky, hovořil a poslouchal. Do Londýna se vracel plný praktických návrhů a rychle stoupal na žebříčku.

Tři roky po nástupu k firmě byl jmenován ředitelem odbytu. Pod jeho zdatným vedením se firma začala rozpínat.

Po čtyřech letech vstoupil do jeho života Sam Roffe. Odhalil v něm hlad.

„Jste jako já,“ řekl mu. „Oba chceme, aby nám patřil svět. Ukážu vám jak.“ A dodržel slovo.

Sam byl vynikající učitel. Během následujících devíti let pod Samovým vlivem byl pro společnost neocenitelný. Postupem doby na něj přecházela větší a větší zodpovědnost, přeorganizovával různá oddělení, dával věci do pořádku všude, kde ho bylo potřeba, koordinoval rozličné

pobočky společnosti, vytvářel nové koncepce. Po tom všem věděl o chodu firmy víc než kdokoliv jiný kromě Sama. Rhys byl logickým následníkem ve funkci prezidenta. Když se spolu jednou ráno vraceli z Caracasu v jednom z osmi firemních letadel, luxusně upraveném 12

Boeingu 707-320, Sam Rhyse pochválil za výnosný obchod, který

uzavřel s venezuelskou vládou.

„Rhysi, za tohle dostaneš tučnou prémii.“

Rhys odpověděl klidně: „Same, nestojím o prémii. Radši bych bral nějaké akcie a místo ve správní radě.“

Zasluhoval si to, a oba si toho byli vědomi. Jenže ho Sam zklamal:

„Je mi líto. Nemůžu měnit zásady. Ani kvůli tobě. Roffe a synové je společnost čistě v soukromých rukou. Akcie nemůže vlastnit a ve správní

radě sedět nikdo jiný než členové rodiny.“

To Rhys samozřejmě věděl. Účastnil se všech zasedání správní

rady, ovšem nikoliv jako její člen. Pouze jako pozorovatel. Sam byl poslední muž z rodu Roffeových. Ostatní byly ženy, Samovy sestřenice. Muži, za něž se provdaly, seděli rovněž ve správní radě. Walther Gassner, manžel Anny Roffeové, Ivo Palazzi, jehož si vzala Simonetta Roffeová, Charles Martel, choť Heleně Roffeové. A také sir Alec Nichols, protože jeho matka byla Roffeová.

A tak byl Rhys nucen učinit rozhodnutí. Věděl, že si zaslouží být ve správní radě a že by měl jednou společnost vést. Současné okolnosti tomu bránily, ale daly se změnit. Rozhodl se zůstat a čekat, jak se to vyvine. Od Sama se naučil trpělivosti. A Sam byl najednou nebožtík.

Místnost opět zaplavilo světlo. Tentokrát stál ve dveřích Hadžib Kafír, ředitel odbytu v turecké pobočce. Byl malý, snědý a jako odznaky hrdosti nosil diamanty a tlusté břicho. Byl neupravený, oblečení na sebe naházel narychlo. Takže z nočního klubu ho Sophie nevytáhla. Tak, pomyslil si Rhys, vedlejší účinek Samovy smrti: přerušovaná soulož.

„Rhysi!“ zvolal Kafír. „Drahý příteli, odpusť. Neměl jsem tušení, že jsi ještě v Istanbulu. Honil jsi letadlo a já měl něco důležitého na prá…“

„Posaď se, Hadžíbe. Dobře mě poslouchej. Chci, abys poslal firemním kódem čtyři telegramy. Každý do jiné země. Chci, aby je vlastnoručně doručili naši poslové. Rozumíš?“

„Samozřejmě,“ ujistil ho zaražený Kafír. „Naprosto.“

Rhys se zadíval na jemné zlaté hodinky značky Baume & Mercier na jeho zápěstí. „Pošta v Novém Městě už bude zavřená. Pošli to z Yeni Posthane Cad. Chci, aby to bylo do p ůl hodiny.“ Podal mu text telegramu, který předtím napsal. „Jak to někdo pustí ven, bude okamžitě

13

propuštěn.“

Kafír mrkl na papír a vykulil oči. „Můj ty bože!“ zoufal.

„Prokristapána!“ Podíval se Rhysovi do zasmušilé tváře. „Jak… jak se ta hrozná věc přihodila?“

„Sam Roffe zahynul při nehodě.“

Až nyní si Rhys připustil myšlenku na to, co dosud vyháněl z hlavy, čemu se vědomě vyhýbal: na Elizabeth Roffeovou, Samovu dceru. Bylo jí právě dvacet čtyři. Když se s ní setkal poprvé, bylo jí

patnáct, měla nadváhu, na zubech rovnátka, byla velmi plachá, samotářská, a přitom vzpurná. Mezitím sledoval, jak vyspívá ve velice nevšední slečnu krásnou po matce a inteligentní a oduševnělou po otci. K

otci přilnula, a tak bylo Rhysovi jasné, jak hluboce se jí zpráva dotkne. Musel jí to sdělit sám.

O dvě hodiny později se nacházel ve firemním letadle nad Středozemním mořem a směřoval do New Yorku.

2/

Berlín

PONDĚLÍ 7. ZÁŘÍ-10 HODIN DOPOLEDNE

Anna Gassnerová-Roffeová věděla, že už nesmí křičet, jinak by se Walther vrátil a zabil by ji. Krčila se v koutě ložnice, bezvládně se třásla a čekala na smrt. Příběh, který začal jako krásná pohádka, končil násilím, nevýslovnou hrůzou. Dlouho jí trvalo, než se podívala pravdě do očí. Muž, kterého si vzala, byl vraždící maniak.

Než se s Waltherem Gassnerem seznámila, nikoho nemilovala. Dokonce ani vlastní rodiče. Jako dítě byla křehká, stonavá a často omdlívala. Nemohla si vzpomenout, že by někdy měla pokoj od nemocnic, ošetřovatelek a specialistů povolávaných z dalekých míst. Jelikož její otec byl Anton Roffe ze společnosti Roffe a synové, létali za ní do Berlína lékařští odborníci z různých koutů světa. Když ji ovšem prohlédli, udělali jí testy a zase odjeli, nebyli o nic moudřejší než

předtím. Nedokázali stanovit diagnózu.

Anna nebyla schopna chodit do školy jako jiné děti. Časem se uzavřela do sebe, vytvořila si vlastní svět plný snů a fantazií a nikdo do 14

něj nesměl vstoupit. Malovala si vlastní obrazy o životě, protože skutečné barvy byly natolik křiklavé, že je nepřijala. Když jí bylo osmnáct, závratě a omdlévání ustaly stejně záhadně, jak začaly. Přesto jí

zkazily život. Ve věku, kdy se většina děvčat zasnubovala nebo vdávala, Annu žádný chlapec ani nepolíbil. Namlouvala si, že jí to je jedno. Byla spokojena s životem, jaký žila ve svých snech, kde jí nikdo a nic nepřekáželo. Když jí bylo kolem pětadvaceti, hlásili se uchazeči o její

ruku, neboť Anna nosila jedno z nejprestižnějších jmen na světě a mnoho mužů prahlo po jejím majetku. Dostala nabídku od švédského hraběte, italského básníka a od několika princů z chudých zemí. Všechny je odmítla. V den jejích třicátých narozenin si její otec, Anton Roffe, povzdechl: „Umřu, a ani se nedočkám vnoučat.“

Třicáté páté narozeniny odjela slavit do Kitzbühelu v Rakousku. Tam se seznámila s Waltherem Gassnerem, lyžařským instruktorem, mladším o třináct let.

Jakmile ho poprvé zahlédla, doslova jí to vyrazilo dech. Právě

sjížděl Hahnenkamm, příkrý závodní svah. Nikdy neviděla krásnější

pohled. Zajela až na konec sjezdovky, aby si ho líp prohlédla. Byl pro ni jako mladý bůh. Těšilo ji jen tak se na něj dívat. Přistihl ji, jak na něj zírá.

„Vy nelyžujete, gnädiges Fräulein?“

Zavrtěla hlavou, protože se bála, že by jí selhal hlas. Usmál se a nabídl se: „Tak vás zvu na oběd.“

Propadla panice jako malá holka. Od té chvíle ji Gassner pronásledoval. Anna nebyla hloupá. Byla si vědoma, že není ani hezká, ani oslnivá, byla to obyčejná žena a kromě jména toho muži moc nabídnout nemohla. Věděla však, že se za tou obyčejnou slupkou skrývá krásná, citlivá duše plná lásky, poezie a hudby.

Možná právě proto, že sama krásná nebyla, měla krásu v hluboké

úctě. Navštěvovala muzea a hodiny si prohlížela obrazy a sochy. Když

spatřila Walthera Gassnera, jako by pro ni ožili všichni bohové. Přisedl si k ní, když druhý den snídala na terase hotelu Tennerhof. Vypadal jako mladý bůh. Měl pravidelný, ostře řezaný profil a jemné, citlivé a výrazné rysy. Obličej měl hodně opálený a zuby bílé a rovné. Vlasy měl světlé a oči břidlicově šedé. Pod lyžařskou kombinézou objevila pohyb bicepsů a stehenních svalů a pocítila chvění ve stydké

krajině. Ruce schovala do klína, aby si nevšiml nadměrně zrohovatělé

pokožky.

15

„Včera odpoledne jsem vás hledal na svazích,“ spustil. Anna nebyla schopna odpovědět. „Jestli nelyžujete, rád bych vás to naučil.“

Usmál se a dodal: „Zadarmo.“

Na první lekci ji vzal na Hausberg, svah pro začátečníky. Oběma hned bylo zřejmé, že na lyžování nemá Anna talent. Neustále ztrácela rovnováhu a padala, ale nenechala se odradit. Zkoušela to znovu a znovu, protože měla strach, aby jí neopovrhoval. Místo toho ji i po desátém pádu zdvihl a něžně poznamenal: „Vy jste předurčena k lepším věcem než k tomuhle.“

„K jakým věcem?“ zeptala se sklíčeně.

„To vám povím u večeře.“

Večeřeli spolu a potom snídali, obědvali a zase večeřeli. Walther zanedbával své zákazníky. Zrušil lekce lyžování, aby mohl jít s Annou do vesnice. Zavedl ji do kasina Der Goldene Greif, vozili se na saních, nakupovali, procházeli se a vysedávali v hotelu na terase a dlouhé

hodiny si povídali. Pro ni to byl kouzelný čas.

Pět dní po seznámení jí vzal ruce do dlaní a oznámil jí: „Anno, liebchen, chci si tě vzít za ženu.“

Tím to pokazil. Vyrval ji z báječné pohádkové země a zasadil ji zpátky do kruté reality, takže si uvědomila, kdo a čím je. Neatraktivní

pětatřicetiletá panna dobrá pro lovce věna.

Snažila se z toho vyvléknout, jenže on ji zarazil. „Anno, milujeme se. Nemůžeš před tím utéct.“

Poslouchala jeho lži, jako například: „Nikoho jsem před tebou nemiloval.“ Usnadňovala mu to, protože mu zoufale chtěla věřit. Vzala ho do svého pokoje. Seděli a bavili se, a když jí vyprávěl svůj životní

příběh, najednou mu začala věřit a s úžasem si říkala: vždyť je to můj vlastní život.

Stejně jako ona neměl Walther nikdy koho milovat. Světu se odcizil už tím, že se narodil jako nemanželské dítě, zatímco Anna se odcizila nemocí. Jako ona měl silnou potřebu milovat. Vyrůstal v sirotčinci, a když mu bylo třináct a již se projevil jeho mimořádný

vzhled, ženy ze sirotčince ho začaly využívat. Braly si ho na noc na pokoj, do postele a učily ho, jak je potěšit. Za odměnu míval nášup a hlavně maso a zákusky s pravým cukrem. Dostával všechno, jenom ne lásku.

Když byl dost starý, aby ze sirotčince utekl, zjistil, že svět tam 16

venku není o nic lepší. ženy chtěly využívat jeho pěkného vzhledu, nosit ho jako odznak. Nikdy to nebylo o nic hlubší. Dávaly mu dárky, peníze, oblečení, klenoty, ale nikdy sebe.

Uvědomila si, že je Walther spřízněná duše, doppelgänger. Byli oddáni v tichosti na místní radnici.

Počítala, že bude mít otec převelikou radost. Místo toho jím cloumal hněv. „Jsi hloupý, pitomý osel,“ křičel na ni. „Vzala sis mizerného lovce věna, ztracenou existenci. Prověřil jsem si ho. Celý

život se držel stranou od ženských, ale doteď nenašel žádnou husu, která

by se za něj provdala.“

„Přestaň!“ zaječela. „Ty mu nerozumíš.“

Avšak Anton Roffe věděl, že Waltheru Gassnerovi rozumí až moc dobře. Zavolal si čerstvého zetě do kanceláře.

Walther se rozhlédl po tmavých tapetách a starých obrazech na stěnách a obdivně přikyvoval. „Líbí se mi to tady,“ utrousil.

„Ano. Jistě je to tu lepší než v sirotčinci.“

Walther se na něj podíval ostře, oči měl najednou ostražité.

„Prosím?“

Anton navázal: „Ukončeme ten Scheiss. Udělal jste chybu. Moje dcera žádné peníze nemá.“

Walther nasadil zkamenělý výraz. „Co se mi to tady snažíte namluvit?“

„Nic se vám nesnažím namluvit. Konstatuji. Od Anny nic nedostanete, protože nic nemá. Kdybyste si domácí úkol udělal důkladněji, dověděl byste se, že Roffe a synové je uzavřená obchodní společnost. To znamená, že se její akcie nedají prodávat. žijeme spokojeně, ale to je všechno. Tady žádné jmění nadojit nelze.“ Zalovil v kapse, vytáhl obálku a hodil ji na stůl před Walthera. „Tohle vás odškodní za patálie. Očekávám, že z Berlína odjedete do šesti hodin. Chci, aby o vás Anna už

nikdy neslyšela.“

Walther pronesl klidně: „Napadlo vás někdy, že jsem si Annu vzal třeba proto, že jsem se do ní zamiloval?“

„Ne,“ odsekl Anton kysele. „Napadlo to někdy vás?“

Walther na něj chvíli hleděl. „Tak ukažte, jakou mám tržní cenu.“

Roztrhl obálku a přepočítal si peníze. Znovu se na Antona Roffea podíval. „Řekl bych, že mám mnohem vyšší hodnotu než dvacet tisíc marek.“

17

„Víc nedostanete. I to považujte za štěstí.“

„Budu,“ ujistil ho Walther. „Jestli chcete znát pravdu, myslím, že mám velké štěstí. Děkuji vám.“ Nedbalým gestem zastrčil peníze do kapsy a chvíli nato vypochodoval ze dveří.

Antonu Roffeovi se ulevilo. Z toho, co udělal, měl mírný pocit viny a byl trochu znechucen, věděl však, že to bylo jediné řešení. Anna bude nešťastná, že ji novomanžel opustil, ale lepší hned než později. Postará

se, aby se seznámila s vhodnými nápadníky v jejím věku, kteří by si jí

aspoň vážili, když už by ji nemilovali. S někým, kdo by měl zájem o ni, a ne o její peníze nebo jméno. S někým, kdo se nedá koupit za dvacet tisíc marek.

Sotva se vrátil domů, Anna ho přiběhla pozdravit se slzami v očích. Vzal ji do náruče, pochoval ji a utěšoval: „Anno, liebchen, všechno bude zase v pořádku. Zapomeneš na něj…“

Pohlédl jí přes rameno a ve dveřích stál Gassner. Se vztyčeným prstem se chlubila: „Podívej, co mi Walther koupil! Viděl jsi snad někdy krásnější prsten? Stál dvacet tisíc marek.“

Nakonec ho byli Annini rodiče nuceni akceptovat. Jako svatební

dar jim koupili nádherné sídlo ve Wannsee s francouzským nábytkem, starožitnostmi, pohodlnými gauči a lenoškami a knihovnami podél stěn. V horním patře byl nábytek z Dánska a Švédska z osmnáctého století.

„Je toho moc,“ řekl Walther Anně. „Nechci nic od nich ani od tebe. Chci, abych ti s ám mohl kupovat krásné věci, liebchen. “ Nasadil klukovský úsměv a dodal: „Jenže nemám peníze.“

„Jakpak bys neměl?“ nesouhlasila. „Patří ti všechno, co mám já.“

Sladce se na ni usmál a podivil se: „Vážně?“

Tvářil se, že se o penězích nemíní bavit, ale ona na tom trvala a vysvětlila mu finanční situaci. Disponovala svěřeneckým fondem, z něhož mohla žít spokojeně, avšak většinu jmění měla v akciích společnosti Roffe a synové. Akcie se nesměly prodávat bez souhlasu všech členů správní rady.

„Jakou cenu mají tvé akcie?“ vyzvídal Walther.

Když mu to prozradila, nemohl tomu uvěřit. Musela mu tu částku zopakovat.

„A ty akcie nesmíš prodat?“

„Ne. Bratranec Sam to nedovolí. Vlastní většinu akcií. Jednou…“

Walther projevil zájem pracovat v rodinném podniku. Anton Roffe 18

byl proti.

„Čím může společnosti Roffe a synové přispět takový lyžařský

vandrák?“ namítal.

Nakonec však dceři podlehl a Walther dostal práci ve správě firmy. Prokázal vynikající schopnosti a rychle postupoval. Když Annin otec po dvou letech zemřel, stal se Gassner členem správní rady. Anna na něho byla hrdá. Byl dokonalým manželem a milencem. Stále jí nosil květiny a dárky a rád s ní zůstával po večerech doma. Tolik štěstí málem ani neunesla. Ach, danke, lieber Gott, děkovala tiše Bohu. Učila se vařit, aby mu mohla chystat oblíbená jídla. Dělala choucroute, vespod chřupavé kyselé zelí a šťouchané brambory, navrchu uzené vepřové žebírko, frankfurtské a norimberské párky. Jindy připravovala vepřové plátky na pivě a na kmíně a podávané s pečenými jablky bez jaderníku a slupek a uvnitř s brusinkami.

„Ty jsi ta nejlepší kuchařka na světě, liebchen“ lichotil jí a ona se červenala pýchou.

Ve třetím roce manželství Anna otěhotněla.

Osm měsíců měla velké bolesti, ale snášela to šťastně. Starosti jí

dělalo něco jiného.

Začalo to jednou po ob ědě. Pletla Waltherovi svetr a byla zasn ěná, když vtom Walther zvolal: „Proboha, Anno, co tu sed íš tak potmě?“

Již se stmívalo. Podívala se na svetr v klíně a zjistila, že se ho ani nedotkla. Kam se celý den poděl? Na co celou dobu myslela? Něco podobného se stalo i v dalších dnech. Uvažovala, jestli je tahle prázdnota varovnou předzvěstí, zlým znamením, že zemře. Smrti se nebála, jenom nesnesla pomyšlení, že by byla bez Walthera.

Čtyři týdny před očekávaným porodem znovu upadla do snů, špatně stoupla na nejvyšším schodě a skutálela se až dolů. Probrala se v nemocnici.

Walther seděl na okraji postele a držel ji za ruku. „Tys mi ale nahnala strach.“

Náhle ji přepadla panická hrůza. Dítě! Vůbec ho necítím. Sáhla si na břicho. Měla ho ploché. „Kde je moje dítě?“

Walther ji objal a stiskl.

Lékař řekl: „Měla jste dvojčata, paní Gassnerová.“

Obrátila se k Waltherovi a tomu se v očích zaleskly slzy. „Chlapečka a holčičku, liebchen.“

19

Div neumřela štěstím. Najednou měla neodolatelnou touhu si je pochovat. Chtěla je vidět, cítit, držet.

„O tom si promluvíme, až budete silnější,“ slíbil doktor. „Dřív ne.“

Všichni Annu ujišťovali, že se její stav každým dnem lepší, ona se však stejně

nepřestávala obávat. Nechápala, co se s ní stalo. Walther přicházel, držel ji za ruku a hned se zase loučil a ona se na něj dívala překvapeně a reptala: „Ale vždyť jsi sotva přišel…“ Pak se podívala na hodinky a zjistila, že utekly tři nebo čtyři hodiny.

Neměla nejmenší potuchy jak.

Matně si vzpomínala, že jí večer přinesli děti a že usnula. Nic bližšího si nepamatovala a bála se zeptat. Nezáleželo na tom. Bude je mít u sebe, až si ji Walther vezme domů.

Ten báječný den konečně nadešel. Nemocniční pokoj opustila na vozíku, přestože tvrdila, že je natolik při síle, aby mohla jít po svých. Přitom jí bylo slabo, ale byla tak vzrušená, že jí nešlo o nic jiného, než

aby viděla děti. Walther ji vzal do domu v náruči a nesl ji do ložnice.

„Ne, ne!“ bránila se. „Odnes mě do dětského pokoje.“

„Teď si musíš odpočinout, miláčku. Ještě nejsi dost silná, abys…“

Dál už neposlouchala. Vyklouzla mu z náruče a uháněla do dětské

ložnice.

žaluzie byly stažené a místnost tmavá, takže jí chvíli trvalo, než se rozkoukala. Byla celá vzrušená, až se jí z toho zamotala hlava. Bála se, že omdlí.

Walther stál za ní, domlouval jí, snažil se jí něco vysvětlit, ale ať už

to bylo cokoliv, pro ni to bylo bezvýznamné.

Protože konečně byla s nimi. Oba spali v kolíbkách. Zlehka se k nim přiblížila, aby je nevyrušila, stála nad nimi a prohlížela si je. Byly to nejkrásnější děti, jaké kdy viděla. Ani v té tmě jí neuniklo, že chlapec má Waltherovy hezké rysy a jeho husté světlé vlasy. Holčička byla jako nádherná panenka s jemnými zlatými vlásky a malým, trojúhelníkovým obličejem.

Anna se otočila k Waltherovi a přidušeně pronesla: „Jsou krásné. Jsem… jsem tak šťastná.“

„Pojď, Anno,“ zašeptal. Vzal ji kolem ramen, přitiskl ji k sobě a zatoužil po ní. I ona cítila jakési rozechvění. Nemilovali se takovou 20 dobu. Měl pravdu. Na děti bude spousta času později.

Chlapci dala jméno Peter a holčičce Birgitta. Byly to dva krásné

zázraky, které spolu s Waltherem stvořili. Hodinu co hodinu trávila v dětském pokoji, hrála si s nimi, mluvila na ně. I když jí ještě nemohly rozumět, věděla, že mohou vnímat její lásku. Někdy se uprostřed hry otočila a ve dveřích stál Walther. Byl už zpátky z práce, a teprve to ji upozornilo, že uplynul celý den.

„Pojď k nám,“ vybídla ho. „Hrajeme si.“

„Už máš hotovou večeři?“ zeptal se, a ona se najednou zatvářila provinile. Rozhodla se, že mu bude na úkor dětí věnovat víc pozornosti, ale druhý den se to opakovalo. Dvojčata ji přitahovala jako magnet. Walthera stále velmi milovala a svou vinu se snažila zmírnit tím, že děti jsou i část jeho. Vždycky když v noci usnul, vyklouzla z postele a vplížila se do dětské ložnice, vysedávala tam a civěla na děti, dokud se nezačalo rozednívat. Potom pospíchala zpátky do postele, aby tam byla dřív, než se Walther probudí.

Jednou se vzbudil uprostřed noci a přistihl ji v dětském pokoji. „Co to tu proboha děláš?“ vyjel na ni.

„Nic, miláčku. Jenom jsem…“

„Vrať se do postele!“

Nikdy předtím s ní takhle nemluvil.

U snídaně nadhodil: „Myslím, že bychom si měli udělat dovolenou. Prospěje nám, když odsud vypadneme.“

„Ale Walthře, děti jsou na cestování ještě moc malé.“

„Mluvím o nás dvou.“

Zavrtěla hlavou. „Nedokázala bych je tu nechat.“

Vzal jí ruku do dlaní a řekl důrazně: „Chci, abys na ně zapomněla.“

„Zapomenout na děti?“ bránila se úzkostlivě.

Podíval se jí do očí a připomněl jí: „Anno, vzpomínáš, jak to mezi námi bylo báječné, než jsi otěhotněla? Jak jsme se měli dobře? Co radosti nám přinášel společný život, když jsme byli sami dva a nikdo nám nepřekážel?“

Tehdy pochopila. žárlil na děti.

Týdny a měsíce rychle ubíhaly. Walther se už k dětem nepřibližoval. K narozeninám jim Anna koupila pěkné dárky. Walther si to 21

vždycky zařídil tak, aby byl služebně na cestách. Anna se nemohla obelhávat

donekonečna. Pravda byla taková, že její muž o děti vůbec nejevil zájem. Připouštěla si, že je to možná její vina, protože ona má

o ně až moc velký zájem. Walther dokonce říkal, že je posedlá. Požádal ji, aby se o tom poradila s lékařem, a ona k němu šla jen proto, aby Waltherovi udělala radost. Jenomže doktor byl hlupák. Jakmile začal klábosit, vypnula mozek a myslela si své, až zaslechla: „Náš čas vypršel, paní Gassnerová. Uvidíme se příští týden?“

„Ovšemže.“

A už se k němu nevrátila.

Měla za to, že to není jenom její problém, ale zrovna tak Waltherův. Jestliže její chyba byla, že děti milovala přespříliš, jeho chyba byla, že je dost nemiloval.

Navykla si, že se v jeho přítomnosti o dětech nezmiňovala, ale nemohla se dočkat, až

odejde do práce, a hned potom běžela do dětského pokoje, aby byla s nimi. Už to nebyla žádná nemluvňata, vždyť už jim byly tři roky. Anna si dokonce představovala, jak budou vypadat jako dospělí. Peter byl na svůj věk vysoký a tělo měl silné a atletické, tak jako jeho otec. Anna ho chovala na klíně a pobrukovala: „Petříčku, copak budeš dělat ubohým Fräulein? Buď k nim něžný, můj milovaný synáčku. Nebudou mít šanci.“

A Péťa se plaše usmál a objal ji.

Pak se Anna obrátila k Birgittě. Ta byla den za dnem krásnější. Nepodobala se ani jednomu z rodičů. Měla zlaté vlasy a hebounkou pokožku. Peter měl po otci prudkou povahu a někdy mu Anna musela jemně napleskat. Zato Birgittka měla andělskou duši. Když Walther nebyl nablízku, pouštěla jim Anna desky nebo jim předčítala. Jejich oblíbenou knihou byla 101 pohádka. Vyžadovaly, aby jim pořád dokola četla o lidožravých obludách, o skřítcích a čarodějnicích. Večer je ukládala po postýlky a zpívala jim ukolébavku:

Spi, děťátko, spi Zavři očka svý…

Modlila se, aby se Walther časem změnil, aby se obměkčil. Změnil se, jenže k horšímu. Děti přímo nenáviděl. Zpočátku si namlouvala, že je příčinou to, že chce všechnu její lásku pro sebe a s nikým se o ni nechce 22

dělit. Pomalu však přicházela na to, že to s láskou k ní nemá nic společného. Mělo to co dělat s nenávistí k ní. Otec měl pravdu. Walther si ji vzal kvůli penězům. Děti pro něj představovaly nebezpečí. Chtěl se jich zbavit. Čím dál častěji hovořil o prodeji akcií. „Sam nás nemá právo omezovat! Mohli bychom si vzít všechny peníze a někam se odstěhovat. Sami dva.“

Strnule na něj zírala. „A co děti?“

Oči mu hořely. „Ne. Poslouchej mě. V zájmu nás obou na ně

musíme zapomenout. Musíme.“

To ji přivedlo k přesvědčení, že je její manžel nenormální. Měla z něj hrůzu. Vyhodil všechny služebné s výjimkou uklízečky, která

docházela jednou týdně. Jinak s ním byla Anna s dětmi sama, vydána na jeho milost. Potřeboval pomoc. Možná ještě nebylo na léčení moc pozdě. Ve středověku šílence zavírali a nadosmrti je věznili na lodích, kterým říkali Narrenschiffe, lodě bláznů. Ale dnes, v době moderního lékařství, muselo existovat něco, čím by mu pomohli.

Byl zářijový den, Anna seděla na bobku na podlaze ložnice, kde ji Walther zamkl, a čekala, až se vrátí. Věděla, co je třeba dělat. Pro blaho své, jeho i dětí. Nejistě se zvedla a šla k telefonu. Na okamžik zaváhala, pak zvedla sluchátko a začala vytáčet 110, nouzové číslo policie. Ozval se cizí hlas: ,,Haló. Zde je tísňové volání policie. Mohu vámnějak pomoci?“

„Ano, prosím!“ Hlas jí zadrhl „Já…“

Kde se vzala tu se vzala ruka, vyrvala jí sluchátko z ruky a praštila s ním na vidlici.

Anna couvla. „Prosím,“ kňourala, „neubližuj mi.“

Pomalu se sunul k ní, oči mu jiskřily, hlas měl tak měkký, že ze sebe sotva vymáčkl: „ Liebchen, neublížím ti. Vždyť tě miluju, copak to nevíš?“ Dotkl se jí, a hned jí naskočila husí kůže. „Přece nechceme, aby sem přišla policie, že ne?“ Prudce zavrtěla hlavou a v šoku nebyla schopna slova. „Anno, za všechno mohou ty děti. Musíme se jich zbavit.“

Dole u předních dveří zazvonil zvonek. Walther okamžik váhal. Zvonek zazvonil znovu.

„Zůstaň tady,“ přikázal jí. „Hned se vrátím.“

Sledovala ho zkoprněle, jak odcházel z ložnice. Zabouchl za sebou 23

a ještě zaslechla šramocení klíče, když zamykal.

Hned se vrátím, pohrozil jí.

Gassner spěchal po schodech dolů a otevřel dveře. Stál za nimi člověk v šedé uniformě poslíčka a v ruce držel zapečetěnou obálku.

„Mám zvláštní zásilku pro manžele Gassnerovy.“

„Ano,“ řekl Walther. „já to převezmu.“

Zavřel dveře, podíval se na obálku a roztrhl ji. Pomalu četl obsah zprávy.

S HLUBOKOU LÍTOSTI VAM OZNAMUJI ZE SAM

ROFFE TRAGICKY ZAHYNUL PRI HOROLEZECKEM

NESTESTI. PROSÍM DOSTAVTE SE V PATEK

V POLEDNE DO CURYCHU NA NALEHAVE

ZASEDANI SPRAVNI RADY

Podepsán byl Rhys Williams

3/

Řím

PONDĚLÍ 7. ZÁŘÍ - 6 HODIN VEČER

Ivo Palazzi stál uprostřed ložnice a krev mu stékala po obličeji. ,,Mammamia! Mi hai rovinato!“

„Já jsem s ničením nezačala, ty mizerný figlio di putana!“ ječela na něj Donatella.

Oba byli nazí ve velké ložnici bytu na Via Montemignaio. Donatella měla nejsmyslnější, nejpřitažlivější tělo, jaké Palazzi kdy viděl. A i nyní, kdy krvácel v obličeji ze škrábanců, které mu způsobila, pociťoval silné vzrušení. Dio, jak je krásná. Vždycky ho dokázala rozvášnit. Měla tvář levharta, vysoké lícní kosti a šikmé oči, plné rty, které kousaly a líbaly, ale na to teď nesměl myslet. Ze židle sebral bílý

hadr, aby zastavil krvácení, a až potom mu došlo, že je to jeho košile. Ona stála uprostřed obrovské manželské postele a řvala na něj. „Doufám, že vykrvácíš! Až s tebou skoncuju, ty všivej děvkaři, nezbyde z tebe ani tolik, aby se na tebe moh gattino vysrat!“

Již posté se Palazzi divil, čím si tuhle nemožnou scénu vysloužil. 24

Vždycky byl hrdý na to, jak je šťastný, a všichni přátelé mu dávali za pravdu. Přátelé? Každý! Protože neměl žádné nepřátele. Ještě jako svobodný mládenec býval lehkovážným Římanem, neměl na světě

žádnou starost, takový Don Giovanni, jemuž záviděla polovina mužů

v Itálii. Jeho filozofie se dala shrnout do jedné věty: Farsi onore con unadonna - Poctít se ženou. To ho velice zaměstnávalo. Byl to pravý

romantik. Neustále se zamilovával a nová láska mu pokaždé sloužila k tomu, aby zapomněl na starou. Ivo ženy zbožňoval, všechny pro něj byly krásné, od putane, co vykonávaly nejstarší řemeslo na Via Appia, až po špičkové modelky, které se nosily jako pávice po Via Condotti. Jediné, kterým nehověl, byly Američanky. Ty byly na jeho vkus moc nezávislé. Kromě toho, co může člověk čekat od národa, jehož jazyk je tak neromantický, že jméno Giuseppe Verdi překládá jako Joe Green?

Ivovi se vždycky dařilo, že měl tucet dívek „rozdělaných“ v různém stadiu přípravy. Těch stadií bylo pět. V prvním byly ty, s nimiž se teprve seznámil. Denně jim telefonoval, posílal květiny a útlé svazky erotické poezie. ženám ve druhém stadiu posílal drobné dárky, jako šátky od Gucciho a čokolády Perugina v porcelánových dózách. Ve třetím stadiu již dostávaly klenoty a šaty a pozvání na večeři v El Toule nebo Taverně Flavia. Ve čtvrtém stadiu s Ivem sdílely lože a těšily se jeho skvělému umění milostných hrátek. Ivova schůzka, to byla věda. Krásně zařízený byt na Via Margutta byl vyzdobený květinami, ať už

garofani, nebo papaveri, hrála v něm hudba, buď opera, klasika, nebo rock, to podle dívčina přání. Ivo byl výborným kuchařem a jednou z jeho specialit, dost příznačně, bylo pollo alla cacciatora, kuře po myslivecku. Po večeři následovala láhev vychlazeného šampaňského v posteli… Čtvrté stadium Ivo miloval.

Ale nejdelikátnější ze všech bylo pravděpodobně stadium páté. Sestávalo ze

srdcervoucího projevu na rozloučenou, štědrého daru na památku a uslzeného arrivederci.

Jenže to všechno byla minulost. Nyní Palazzi letmo pohlédl do zrcadla nad postelí na krvavé stopy a poškrábaný obličej a zhrozil se. Vypadal, jako by dostal pořádnou nakládačku.

„Podívej, cos mi udělala!“ zoufal si. „ Cara, vím, žes to tak nemyslela.“

Popošel k posteli, aby ji vzal do náruče. Ovinula ho pažemi, a když

25

ji začal objímat, zaryla dlouhé nehty do jeho holých zad a drápala ho jako divoké zvíře. Řičel bolestí.

„Jen řvi!“ vysmívala se mu. „Kdybych měla kudlu, uřízla bych ti cazzo a nacpala ti ho do tvýho odpornýho krku.“

„Prosím!“ žadonil. „Uslyší tě děti.“

„Aťsi!“ zaječela. „Je na čase, aby poznaly, jakej netvor je jejich otec.“

Udělal krok blíž. „ Carissima…“

„Nešahej na mě! Než bych dovolila, aby ses ke mně zase přiblížil, to se radši dám prvnímu vožralýmu syfilitickýmu námořníkovi, kterýho potkám na ulici.“

Ivo se hrdě vypnul. „Takhle si nepředstavuju, že se mnou má

mluvit matka mých dětí.“

„Chceš snad, abych s tebou mluvila laskavě? Abych s tebou přestala jednat jako s parazitem, když jím seš?“ Stále zvyšovala hlas.

„Tak mi dej, co po tobě chci!“

Nervózně pohlédl ke dveřím. „ Carissima… nemůžu. Nemám je.“

„Tak mi je sežeň!“ křičela. „Slíbils to!“

Opět začala být hysterická, a tak se Ivo rozhodl, že bude nejlepší, když odtud rychle vypadne, než sousedi zase zavolají četníky.

„Než seženu milion dolarů, to nějakou dobu potrvá,“ řekl smířlivě.

„Ale nějak… nějak si poradím.“

Chvatně si navlékl slipy, kalhoty a ponožky a nazul boty. Donatella mezitím pobíhala po pokoji jako zběsilá, velkolepými, pevnými ňadry mávala ve vzduchu a Ivo si pomyslel: „Bože, to je ale kus ženské! Jak jsem ji zbožňoval!“ Sáhl po zkrvavené košili. Neměl na vybranou. Oblékl si ji a na zádech a na prsou ucítil studené a lepkavé

vlhko. Naposledy se podíval do zrcadla. Nepatrné čúrky krve stále vytékaly z hlubokých šrámů v těch místech tváře, kde se zasekly Donatelliny nehty.

„ Carissima,“ naříkal, „jak to teď vysvětlím ženě?“

Palazzi měl za manželku Simonettu Roffeovou, dědičku italské

větve Roffeova rodu. Když se s ní seznámil, byl mladým architektem. Jeho firma ho vyslala, aby dohlédl na nějaké změny ve vile Roffeových v Porto Ercole. Okamžikem, kdy na něj Simonetta upřela zrak, byly jeho mládenecké dny spočteny. Hned první noc se s ní dostal až do čtvrtého 26

stadia a krátce nato už byl ženatý. Simonetta byla stejně rozhodná jako krásná a věděla, co chce. Chtěla Iva Palazziho. Tak se z bezstarostného svobodného mládence stalženáč, manžel krásné a mladé dědičky. Aniž

litoval, vzdal se ambicí architekta a vstoupil do společnosti Roffe a synové. Měl nádhernou kancelář v EUR, římském oddělení, které se tak slibně rozjelo za neslavně proslulého duceho.

Ivo měl od nástupu ve firmě úspěch. Byl inteligentní, rychle se učil a každý si ho oblíbil. Jeho nebylo možné si neoblíbit. Věčně se usmíval a byl okouzlující. Přátelé mu záviděli báječnou povahu a divili se, jak všechno zvládá. Odpověď byla jednoduchá. Stinnou stránku své nátury pochoval. Ve skutečnosti to byl hluboce citový člověk, schopný velké

výbušné nenávisti, schopný zabít.

Jeho manželství vzkvétalo. Zprvu měl sice strach, že to bude pouto, které v něm zadusí mužství, ale tyto obavy byly nepodložené. Prostě

přešel na úsporný program, snížil počet přítelkyň, a jinak všechno pokračovalo jako dřív.

Simonettin otec jim koupil překrásný dům v Olgiatě, rozlehlém soukromém panství dvacet pět kilometrů na sever od Říma, chráněném bránou a uniformovanou stráží.

Simonetta byla skvělá manželka. Milovala ho a chovala se k němu jako ke králi. Však byl také přesvědčen, že si nic horšího nezaslouží. Měla jednu jedinou vadu. Když začala žárlit, proměnila se v saň. Jednou ho podezírala, že si na služební cestu do Brazílie bere nákupčí. Tohle obvinění ho oprávněně rozhořčilo. Než se hádka přehnala, měli v domě

pěkný bordel. Netknutý nezůstal ani jeden kus nádobí a nábytku, a většina se rozbila o Ivovu hlavu. Simonetta ho honila s řeznickým nožem, vyhrožovala, že zabije jeho a potom sebe, a musel vynaložit veškerou sílu, aby jí nůž vyrval z ruky. Skončilo to rvačkou na podlaze, Ivo z ní strhal šaty a dal jí zapomenout na zlost. Od té doby však byl velice diskrétní. Nákupčí řekl, že už ji na cesty brát nemůže, a dával pozor, aby už na něj nepadlo nejmenší podezření. Uvědomoval si, že je nejšťastnější muž na světě. Simonetta byla mladá, krásná, inteligentní

a bohatá. Měli rádi stejné věci a stejné lidi. Bylo to dokonalé manželství

a někdy, zrovna když některou dívku přeřazoval z třetího stadia do čtvrtého nebo ze čtvrtého do pátého, se divil, proč je Simonettě pořád nevěrný. Potom filozoficky pokrčil rameny a řekl si: Inu, někdo je obšťastňovat musí.

27

Donatellu Spoliniovou poznal po třech letech manželství na služební cestě na Sicílii. Spíš než seznámení to byla exploze. Jako když

se setkají dvě planety a srazí se. Zatímco Simonettino tělo bylo štíhlé, pružné, jakoby vytesané Manzuem, Donatella měla tělo smyslné, kypré, jako od Rubense. Měla výrazný obličej a její doutnající zelené oči ho rozpalovaly. Do postele se dostali již hodinu po seznámení, a přestože se Ivo vždycky pyšnil zdatností v milování, zjistil, že on je žák, kdežto ona učitelka. Zavedla ho do výšin, které dosud nepoznal, a její tělo dokázalo věci, o jakých se mu nikdy nesnilo. Byla nekonečným zdrojem rozkoše, a jak tak ležel v posteli se zavřenýma očima a vychutnával neuvěřitelné

pocity, ujišťoval se, že by byl blázen, kdyby ji pustil k vodě. Tak se Donatella stala jeho

milenkou. Kladla si jedinou podmínku: že se musí zříct všech ostatních žen kromě manželky. Celý šťastný

souhlasil. Od té chvíle již uplynulo osm let a za celou tu dobu nebyl manželce ani milence jedinkrát nevěrný. Uspokojovat dvě žádostivé

ženy by normálního mužského vyčerpalo, avšak v Ivově případě to bylo přesně naopak. Když se miloval se Simonettou, myslel na Donatellu a její zralé, plné tělo a zahořel chtíčem. A když se zase miloval s Donatellou, myslel na Simonettina rozkošná mladá ňadra a drobný culo a počínal si jako divoch. Ať byl s tou, nebo s tou, měl pocit, že tu druhou podvádí. Nesmírně to zvyšovalo rozkoš, kterou prožíval. Donatelle koupil krásný byt na Via Montemignaio a pobýval u ní, pokaždé když si to dokázal zařídit. Ustavičně si vymýšlel náhlé služební

cesty, a místo aby odjel, mazal k ní do postele. Stavoval se u ní cestou do práce a trávil u ní odpolední siesty. Jednou se plavil se Simonettou do New Yorku na lodi Queen Elizabeth II a Donatellu nechal ubytovat v kajutě o jednu palubu níž. Bylo to pět nejrozjařenějších dní v jeho životě.

Večer, kdy mu Simonetta oznámila, že je těhotná, prožíval nepopsatelnou radost. O týden později mu i Donatella sdělila, že čeká dítě, a Ivo byl v sedmém nebi. Proč jsou ke mně bozi tak štědří? kladl si otázku. Při vší skromnosti míval někdy pocit, že si tolik radosti nezaslouží.

Přesně po devíti měsících těhotenství mu Simonetta porodila holčičku a týden po ní Donatella chlapečka. Co víc by si muž mohl přát?

28

Tím však bozi zdaleka neskončili. Po krátké době mu Donatella oznámila, že je opět těhotná, a následující týden i Simonetta. Devět měsíců po početí se Donatelle narodil další syn a Simonetta svému manželovi darovala další dceru. Čtyři měsíce po porodu obě otěhotněly znovu, ale tentokrát rodily ve stejný den. Ivo horečně pádil odSalvátora Mundiho, kde ležela Simonetta, na kliniku Svaté Kláry, kam umístil Donatellu. Uháněl z jedné nemocnice do druhé po Raccordo Anulare a cestou mával dívkám sedícím pod růžovými slunečníky před malými stany podél silnice a čekajícím na zákazníky. Pádil tak rychle, že jim neviděl do tváře, ale stejně je všechny miloval a přál jim hodně štěstí. Donatella mu dala dalšího chlapečka a Simonetta další holčičku. Občas litoval, že to nebylo naopak. Ironií bylo, že manželka mu rodila samé dcery, kdežto milenka samé syny. Byl by raději, kdyby jeho jméno nosili dědicové mužského rodu. Ale i tak byl spokojen. Měl tři nemanželské děti a tři manželské. Všechny je zbožňoval a náramně se k nim měl. Pamatoval si jejich jména a data narozenin a svátků. Děvčátka se jmenovala Isabella, Benedetta a Camilla, kluci byli Francesco, Carlo a Luca.

Jak děti vyrůstaly, měl to Ivo čím dál složitější. Připočtou-li se manželka a milenka, musel vést v patrnosti osmery narozeniny a osm svátků a počítat vždy se dvěma dovolenými. Dbal, aby každá trojice chodila do jiné školy. Holky chodily ke Svatému Dominikovi, což byl francouzský klášter na Via Cassia, hoši k Maximovi, do jezuitské školy. Ivo navštěvoval a okouzloval všechny jejich učitelky, pomáhal dětem s domácími úkoly, hrál si s nimi, spravoval jim rozbité hračky. Věnovat se oběma rodinám a držet je ve vzájemné izolaci si vyžadovalo veškerou Ivovu genialitu, ale zvládal to. Byl to vpravdě příkladný otec, manžel a milenec. Vánoce trávil doma se Simonettou, Isabellou, Benedettou a Camillou. Na Tři krále, šestého ledna, se převlékl za babiznu, jak je v Itálii zvykem, a nadělil dárky a oblíbené „uhlí“, černý cukrkandl –

Francescovi, Carlovi a Lucovi.

Ivova manželka i milenka byly krásné a děti bystré a hezké, a tak mohl být na všechny hrdý. život byl zkrátka nádherný. Až najednou bohové Palazzimu nasrali do ksichtu.

Jak to u většiny velkých katastrof chodí, přišlo to jako blesk z čistého nebe.

29

Ráno před snídaní se Ivo miloval se Simonettou a potom jel přímo do úřadu, kde ho dopoledne čekala výnosná práce. V jednu hodinu oznámil svému sekretářovi, na Simonettino naléhání neměl sekretářku, nýbrž sekretáře –, že bude celé odpoledne na nějakém jednání. S úsměvem na tváři si představoval, jaké má před sebou radovánky, objel staveniště, které bránilo v jízdě přímým směrem podél Dlouhé Tibery, mimochodem, už sedmnáct let tam bylo rozestavěno metro –, přejel přes most ke Corsu Francia a půl hodiny nato zajížděl do garáže v ulici Montemignaio. Sotva otevřel dveře od bytu, vytušil, že ve vzduchu visí nějaký malér. Francesco, Carlo a Luca se drželi máminy sukně a vzlykali. Donatella na něj vrhla tak nenávistný pohled, že ho na moment napadlo, jestli náhodou nevlezl do cizího bytu.

„Stronzo!“ zaječela na něj.

Zaraženě se rozhlédl. „ Carissima… děti… co se děje? Copak jsem provedl?“

Donatella vyskočila. „Todletos proved!“ Hodila mu do obličeje časopis Oggi. „Jen se na to podívej!“

Zmateně se sehnul a zdvihl ho ze země. Z obrázku na obálce se na něj usmíval vlastní portrét se Simonettou a třemi dcerami. Titulek hlásal:

„ Padre di Famiglia“.

Dio! Úplně na to zapomněl. Před pár měsíci ho tento časopis požádal, zda by o něm směl napsat článek, a on bláhově svolil. Kde by ho napadlo, že se dostane až na titulní stranu? Podíval se na štkající milenku a potomky a koktal: „To se dá… to vám můžu vysvětlit…“

„Spolužáci už jim to vysvětlili,“ vyštěkla Donatella. „Děti přišly domů uplakaný, protože na ně celá škola volá bastardi!“

„Cara, to…“

„Domácí a sousedi s náma zacházej, jako bysme byli malomocný. Už se před lidma nemůžeme ukázat. Musíme vocuď pryč.“

Zíral na ni v šoku. „Co to říkáš?“

„že z Říma vodcházím a děcka beru s sebou.“

„Jsou to i moje děti,“ zvýšil hlas. „To mi nemůžeš udělat.“

„Zkus mi v tom zabránit, a zabiju tě!“

Byl to zlý sen. Stál jako opařený, civěl na své syny a hysterickou milenku a v duchu si říkal: To se mi snad jen zdá.

Jenže Donatella s ním ještě zdaleka nebyla hotová. „Než zmizíme,“ oznámila mu, „chci milion dolarů. Na ruku.“

30

Bylo to tak absurdní, že se dal do smíchu. „Milion…“

„Buďto dostanu milion, nebo zavol ám tvý ženě.“

To se stalo před šesti měsíci. Donatella svou hrozbu neuskutečnila

– tedy prozatím –, ale Ivo věděl, že toho je schopna. Týden co týden nátlak zvyšovala. Telefonovala mu do práce a upozorňovala ho: „Mně je jedno, jak si ty prachy seženeš, ale hlavně je sežeň!“

Tak obrovskou částku si mohl opatřit jediným způsobem. Musel by mít možnost prodat akcie společnosti Roffe a synové. Prodeji stál v cestě

Sam Roffe. Ten teď ohrožoval jeho manželství a budoucnost. To bylo třeba změnit. Kdyby člověk znal ty pravé lidi, dalo by se udělat ledacos. Nejvíc ho však pálilo, že se Donatelly, svého miláčka a vášnivé

milenky, nesměl dotknout. Děti mohl navštěvovat každý den, ale do ložnice měl zákaz.

„Až mi dáš peníze,“ vydírala, „pak se se mnou můžeš milovat.“

Ze zoufalství jí jednou odpoledne zavolal: „Hned jsem u tebe. Peníze budou.“

Nejdřív se s ní chtěl pomilovat a potom ji udobřit. To mu ovšem nevyšlo. Sice se mu ji podařilo svléknout, ale když už byli oba nazí, řekl jí pravdu. „Zatím ještě ty peníze nemám, cara, ale brzo…“

A vtom ho zřídila jako divoké zvíře.

Cestou z Donatellina bytu (nyní už ho nepovažoval za svůj) si to všechno probíral v hlavě. Zahnul na sever, na přecpanou ulici Cassia, a mířil domů, do Olgiaty. V zrcátku si prohlédl obličej. Krvácení se zmírnilo, ale škrábance se ještě nezacelily a byly pěkně nápadné. Podíval se na košili, potřísněnou krví. Jak ty škrábance ve tváři a na zádech vysvětlí Simonettě? Na okamžik nedbal nebezpečí a usmyslel si, že jí

poví pravdu, ale pak tuhle myšlenku zavrhl stejně rychle, jak ho napadla. Možná, opravdu jen možná, by se jí mohl přiznat, že se ve chvíli přechodného pominutí smyslů vyspal s nějakou holkou a přivedl ji do jiného stavu, a možná, opravdu jen možná, by z toho vyvázl se zdravou kůží. Ale tři děti? Během tří let? Jeho život by nestál ani za zlámanou grešli. Domovu se teď v žádném případě vyhnout nemohl, neboť k večeři čekali hosty a Simonetta čekala na něj. Byl v pasti. Měl po manželství. Pomoci by mu mohl pouze svatý Gennaro, patron zázraků. U Via Cassia mu náhle padla do oka tabule. Prudce šlápl na brzdu, sjel z dálnice a zastavil.

O půl hodiny později projížděl branami Olgiaty. Ignoroval vy31

jevené pohledy hlídačů, když zahlédli jeho podrápaný obličej a zakrvácenou košili. Klikaté cesty ho pak zavedly k jeho domu. Zastavil před ním, zaparkoval, otevřel přední dveře domu a vešel do obývacího pokoje. Seděly v něm Simonetta s Isabellou, nejstarší dcerou. Když

Simonetta uviděla jeho obličej, zhrozila se.

„Ivo! Co se stalo?“

Trapně se usmál, přemáhaje bolest v srdci, a zjihle vysvětloval:

„Víš, cara, provedl jsem něco hloupého…“

Přistoupila blíž, zkoumala škrábance a Ivovi neušlo, že se jí úží

oči. Ledovým hlasem se zeptala: „Kdo tě tak poškrábal?“

„Tiberio,“ zalhal. A zpoza jeho zad mu z rukou seskočil velký, prskající, ošklivý šedivý kocour a odběhl pryč. „Koupil jsem ho pro Isabellu, a když jsem ho dával do koše, tak mě ta potvora zrychtovala.“

„ Povero amore mio! “ V tu ránu byla na jeho straně. „ Angelo mio!

Pojď nahoru a lehni si. Zavolám doktora. Přinesu jód…“

„Ne, ne! To je dobré,“ držel se statečně. Jak ho objala, zasyčel.

„Opatrně! Podrápal mě i na zádech.“

„Amore! Jak musíš trpět!“

„Ani ne,“ dělal hrdinu. „Nic to není.“ A myslel to vážně. Vtom u dveří zazvonil zvonek.

„Já otevřu,“ nabídla se.

„Ne, já půjdu otevřít,“ zareagoval. „Víš… čekám nějaké důležité

materiály z práce.“

Pospíchal ke dveřím a otevřel. „Pan Palazzi?“

„ Si.“

Posel v šedé uniformě mu podával obálku. Uvnitř byl telegram od Williamse. Ivo si ho rychle přečetl. Dlouho se nehýbal z místa. Potom si zhluboka vydechl a šel nahoru, aby se připravil na návštěvu.

4/

Buenos Aires

PONDĚLÍ 7. ZÁŘÍ - 3 HODINY ODPOLEDNE

Na buenosaireském autodromu, ležícím na prašném okraji argentinského hlavního města, se tísnilo padesát tisíc diváků, kteří se přišli podívat na 32

závod klasických závodních automobilů. Na bezmála čtyřmílovém okruhu se jelo 115 kol. Závod trval téměř pět hodin, pražilo slunce a ze startovního pole třiceti aut zbyla jen hrstka. Před zraky návštěvníků se odvíjel kus historie. Takový závod se ještě nikdy nekonal a možná už

konat nebude. Na dráze se sešla samá legendární jména: Chris Amon z Nového Zélandu, Brian Redman z Lancashire, Ital Andrea Di Adamici v Alfě Romeo Tipo 33, Carlos Maco z Brazílie v Marchi Formula 1, Belgičan Jacky Ickx, opředený vavříny, a Švéd Reine Wisell v BRM. Trať vypadala, jako by se na ní rozpustila duha. Míhaly se na ní

červená, zelená, černá, bílá a zlatá, barvy vozů Ferrari, Brabham, McLaren M19-A a Lotus Formula 3.

Jak vyčerpávajících kol přibývalo, začali velikáni odpadávat. Chrisu Amonovi na čtvrté pozici se zaseklo uzavírací šoupátko. Než auto zklidnil vypnutím zapalování, nabral z boku Redmanův cooper. Oba vozy byly vyřazeny. V čele se držel Reine Wisell, těsně za ním Jacky Ickx. Ve vzdálené zatáčce se u vedoucího stroje rozpadla převodovka a baterie a elektrické příslušenství se vzňalo. Auto se dostalo do smyku, roztočilo se a vír smetl Ickxovo ferrari.

Diváci byli u vytržení.

Tři jezdci zbytku závodního pole ujížděli. Byli to Jorje Amandaris z Argentiny v surteesu, Nils Nilsson ze Švédska v matře a Francouz Martel ve Ferrari 312 B-2. Jezdili skvěle, naplno na rovinkách a směle v zatáčkách.

Na špici byl Amandaris, a protože to byl domácí závodník, diváci ho zběsile

povzbuzovali. Hned za ním kroužil Nilsson za volantem červenobílé matry a za zády měl Martelovo zlatočerné ferrari. Francouze si nikdo pořádně nevšímal, až v posledních pěti minutách, kdy se začal dotahovat na čelo. Nejprve se ocitl desátý, potom sedmý, pak pátý. A byl čím dál rychlejší. Tribuny to zpozorovaly, až

když se přibližoval k Nilssonovi. První tři se řítili rychlostí kolem 300

kilometrů za hodinu. To by bylo nebezpečné i na dráze s pečlivě řešeným profilem, jako Brands Hatch nebo Watkins Glen. Na primitivnějším argentinském okruhu to byla hotová sebevražda. Červeně oděný komisař

po straně dráhy jezdcům ukazoval ceduli s nápisem 5 KOL. Francouz ve zlatočerném ferrari se pokusil předjet Nilssonovu matru vnějškem, ale Švéd mu zavřel cestu. Zrovna se chystali předjet jeden německý vůz, který jel po vnitřní straně, a rychle se k němu blížili. 33

Když se Nilsson dostal po jeho bok, Francouz ustoupil a natlačil se na ně. Potom se prudkou akcelerací nacpal do skuliny mezi nimi a donutil je, aby mu udělali místo. Tak se prodral na druhé místo. Obecenstvo zatajilo dech a rázem nadšeně zabouřilo. Byl to vynikající a nebezpečný manévr. Pořadí prvních tří bylo nyní, tři kola před cílem, Amandaris, Martel a Nilsson. Amandaris zahlédl, jak se Francouz blíží. Je to dobrý jezdec, pomyslel si, ale ne dost dobrý, aby mě porazil. A Amandaris chtěl samozřejmě vyhrát. Před očima se mu vynořila tabule hlásající 2 KOLA. Závod byl u konce a vítězství měl skoro v kapse. Vtom však koutkem oka zaregistroval, jak na něj zlatočerné ferrari dotírá. Letmo zachytil i jezdcovy brýle a zacákaný obličej, sveřepý, odhodlaný výraz. Povzdechl si, protože to, co mu blesklo hlavou, dělal nerad, ale neměl na vybranou. Automobilové závody nejsou pro sportovce, nýbrž pro vítěze. Před sebou právě měli severní konec okruhu s hodně klopenou zatáčkou, nejnebezpečnějším úsekem z celé

dráhy, místem řady havárií. Ještě jednou na francouzského závodníka mrkl a pevně sevřel volant. V

okamžiku, kdy oba najížděli do zatáčky, Amandaris nepochopitelně

zvedl nohu z plynového pedálu, takže se ferrari dostávalo na jeho úroveň. Neuniklo mu, že se na něj Francouz nechápavě podíval. Jakmile byli téměř v jedné rovině, spadla klec. Diváci vyjekli úlekem. Amandaris si počkal, až ho ferrari bude předjíždět vnějškem, pak sešlápl plyn až

k podlaze a tlačil se k pravému okraji, čímž Francouzovi překřížil dráhu. Tomu zbyla jediná cesta: do náspu.

Ještě letmo zahlédl jeho vyděšený výraz a tiše se s ním rozloučil: Salud. Co čert nechtěl, Francouz v tom okamžiku strhl volant směrem do Amandarisova surteese. Argentinec tomu nemohl uvěřit. Hrozila bezprostřední kolize. Dělil je pouhý metr a při té rychlosti měl na rozmyšlenou zlomek sekundy. Kdo mohl tušit, že je ten Francouz absolutní magor? Amandaris reflexivně trhl volantem doleva, aby se vyhnul té půltuně železa, co se na něj valila, a prudce přibrzdil. Francouz ho o vlásek minul a prolétl kolem něj směrem k cílové čáře. Na moment záď Amandarisova auta vybočila, vzápětí dostalo hodiny, klouzalo po dráze, převrátilo se, dělalo kotrmelce, až z něj vyšlehl sloup červenočerných plamenů.

Diváci však upřeli pozornost k ferrari, které se přehnalo přes cílovou čáru vstříc vítězství. Fanoušci hulákali a hnali se k autu, obklopili ho a radovali se. Jezdec pomalu vystoupil a sundal si brýle 34

a přilbu.

Teprve teď byly vidět krátce střižené vlasy pšeničně žluté barvy a nápadné, tvrdé rysy ve tváři. Taková klasická studená krása. Tělo se ještě chvělo, nikoliv však vyčerpáním, ale vzrušením, vzpomínkou na okamžik, kdy se v Amandarisových očích zračila smrt. Z tlampačů se ozval hlasatel překřikující okolní hluk: „Vítězem závodu se ve voze Ferrari stala Francouzka Hélene Martelová-Roffeová.“

Dvě hodiny potom byla Hélene s manželem, Charlesem, v pokoji hotelu Ritz v centru Buenos Aires. Leželi na koberci před krbem, oba nazí, Hélene nahoře v klasické pozici la Diligence de Lyon a Charles žadonil:

„Proboha, prosím, nedělej mi to! Prosím!“

Tohle škemrání však její vzrušení ještě zvyšovalo, a tak naopak přitlačila a působila mu větší bolest. S gustem pozorovala, jak se mu do očí hrnou slzy. Takhle bezdůvodně mě trestat, říkal si Charles. Bál se pomyslet, co by s ním vyváděla, kdyby zjistila, jaký zločin spáchal.

Charles Martel si vzal Hélene Roffeovou kvůli jejímu jménu a penězům. Po svatbě si ponechala příjmení, vedle jeho, i peníze. Než

zjistil, jak špatný obchod udělal, bylo pozdě.

V době, kdy se Martel s Hélene seznámil, byl podřadným právníkem v jedné pařížské právnické firmě. Tehdy byl vyzván, aby donesl nějaké dokumenty do zasedací místnosti, kde právě probíhalo jednání. Seděla tam se čtyřmi z jeho zkušenějších kolegů. Viděl ji poprvé, ale slýchal o ní už dřív. Jako každý v Evropě. Byla to dědička Roffeova majetku ve farmaceutickém průmyslu. Byla nespoutaná a nekonvenční

a noviny a časopisy ji obdivovaly. Byla špičkovou lyžařkou, sama pilotovala vlastní letadlo, vedla horolezeckou expedici v Nepálu, závodila v automobilech a na koních a střídala muže jako ponožky. Soustavně se objevovala na snímcích v Paris Match a Yours de France. Do právnické firmy přišla vyřizovat záležitosti kolem rozvodu. Čtvrtého nebo pátého, sám nevěděl. Vlastně ho to ani nezajímalo. Roffeové se ho netýkali, ti byli z jiného světa.

Charles předal dokumenty svému nadřízenému. Byl nervózní. Ne kvůli tomu, že tam byla Hélene Roffeová, sotva se na ni podíval , ale kvůli přítomnosti čtyř starších kolegů.

Představovali totiž zákonné právo a to on uznával. Byl to v podstatě uzavřený člověk, spokojený se 35

skromným živobytím a s malým bytem v Passy a hrdý na malou sbírku známek.

Nebyl to nijak výjimečný právník, nicméně byl schopný, důkladný

a spolehlivý. Zakládal si na důstojnosti. Bylo mu něco málo přes čtyřicet. Nebyl sice nevzhledný, ale rozhodně ani přitažlivý. Kdosi jeho osobnost jednou přirovnal k mokrému písku, a bylo to docela trefné. Tím spíš ho překvapilo, když si ho den po setkání s Hélene Roffeovou zavolal pan Michel Sachard, jeden z nadřízených, do kanceláře a pravil: „Hélene Roffeová si přeje, abyste její případ převzal vy osobně. Učiníte tak okamžitě.“

Martel byl jako omráčený. „Proč zrovna já, pane Sacharde?“ divil se.

Sachard se na něj podíval a odpověděl: „Nedovedu si představit. Postarejte se, aby byla spokojena.“

Být pověřen jejím rozvodem nutně znamenalo vídat se s ní často. Na jeho vkus až příliš často. Telefonovala mu a zvala si ho k projednávání případu na večeři do vily v Le Vésinet, do opery a do domu v Deauville. Charles se jí stále snažil vysvětlit, že jde o velmi jednoduchý případ, že rozvodu nic nestojí v cestě, avšak ona trvala na tom, že potřebuje trvalý pocit jistoty, a vymínila si, aby ji oslovoval Hélene. Později si to připomněl s hořkým úsměvem.

V týdnech po prvním setkání pojal podezření, že její zájem o něj má romantické pozadí. Nemohl tomu uvěřit. Byl naprostá nula, kdežto ona patřila k významnému rodu. O svých záměrech ho nenechala na pochybách. „Charlesi, provdám se za tebe,“ oznámila mu jednoho dne. Nikdy na manželství nemyslel. Se ženami se dobře necítil. Navíc Hélene nemiloval. Ani si nebyl jist, jestli ji má rád. Rozruch a pozornost, které ji provázely všude, kam se hnuli, ho vyváděly z konceptu. Díky její

slávě se i on ocitl ve středu veřejného zájmu, a na tuhle úlohu nebyl zvyklý. Také těžce nesl vzájemný kontrast. Jeho konzervativní nátuře neseděla její okázalost. Udávala módní trendy a byla ztělesněním tělesného půvabu spojeného s erotickou přitažlivostí, kdežto on, prostě

jednoduchý, obyčejný právník ve středním věku. Nechápal, co na něm Hélene vidí. Ani nikdo jiný. Vzhledem k tomu, že sdělovací prostředky věnovaly dost prostoru její zálibě v nebezpečných sportech, které jsou výhradně doménou mužů, kolovaly zvěsti, že je představitelkou hnutí za emancipaci žen. Ve skutečnosti toto hnutí zavrhovala a koncepcí

36

rovnoprávnosti opovrhovala. Neviděla důvod, proč by muži směli být postaveni na roveň se ženami. Když je mužů zapotřebí, je praktické mít je po ruce. Nejsou nijak zvlášť inteligentní, ale dají se naučit podat a zapálit cigaretu, dojít něco vyřídit, otvírat dveře a uspokojovat v posteli. Jsou z nich skvělá mazlivá domácí zvířátka, sami se oblékají

a koupou a jsou naučeni chodit na mísu. Zábavný druh. Hélene měla v životě playboye, odvážlivce, magnáty, atraktivní

mládence. Jenom nikdy neměla Charlese Martela. Věděla přesně, co je to zač: Nula. Hrouda hlíny. A právě to ji dráždilo. Zatoužila si ho přivlastnit, formovat ho, zkoušet, co se z něj dá udělat. Jak se jednou rozhodla, byl bez šance.

Oddáni byli v Neuilly a líbánky měli v Monte Carlu. Tam Charles přišel o panictví a o iluze. Počítal, že se vrátí k právnické firmě.

„Blázníš?“ obořila se na něj. „Snad si nemyslíš, že chci mít za muže právnického úředníka? Budeš pracovat v rodinném podniku. Jednou ho budeš řídit. My ho budeme řídit.“

Zařídila mu práci v pařížské pobočce společnosti Roffe a synové. Hlásil jí všechno, co se

dělo, a ona mu dávala návody, rady, podněty. Charles rychle postupoval. Brzy mu bylo svěřeno vedení pařížské

pobočky a stal se členem správní rady. Hélene zkrátka udělala z bezvýznamného právníka řídícího pracovníka jedné z největších firem na světě. Měl tím být nadšený, místo toho byl zdrcený. Od prvního okamžiku manželství ho žena naprosto ovládala. Vybírala mu krejčího, ševce a podobně. Zavedla ho do exkluzivního Jezdeckého klubu, spolku pro řízení a rozvoj dostihového sportu. Chovala se k němu jako k gigolovi. Jeho plat dostávala ona a dávala mu trapně nízké kapesné. Když potřeboval něco navíc, musel ji o peníze požádat. Musel se jí

zodpovídat za každou část dne a ustavičně jí byl k dispozici na kývnutí

nebo na zavolanou. Zdálo se, že ji baví ho ponižovat. Třeba mu zatelefonovala do úřadu a nařídila mu, aby jí sehnal a ihned přivezl domů

nějaký masážní krém. Nebo podobnou pitomost. Když dorazil, čekala na něj nahá v koupelně. Byl to neukojitelný živočich. Charles žil s matkou, dokud mu neumřela na rakovinu. To mu bylo dvaatřicet. Kam až mu paměť sahala, byla invalida a on se o ni staral. Neměl proto čas myslet na chození s děvčaty a na ženění. Matka mu byla přítěží, a když zemřela, čekal, že pocítí volnost. Místo toho pocítil ztrátu. ženy ani sex ho nezajímaly. V záchvatu naivní upřímnosti se s tím svěřil Hélene, když se 37

prvně zmínila o sňatku. „Mé… libido není příliš silné,“ konstatoval. Smála se. „Ubohý Charlesi. Se sexem si nedělej starosti. Slibuju ti, že se ti zalíbí.“

Nenáviděl ho. To jenom zvyšovalo její rozkoš. Vysmívala se jeho slabosti a nutila ho dělat nechutné věci, které ho ponižovaly, a dělalo se mu z nich špatně. Již sám pohlavní akt mu připadal dost ponižující. Hélene mimoto ráda experimentovala. Nikdy nevěděl, co ho čeká. Jednou mu zrovna ve chvíli, kdy měl orgasmus, nasypala na varlata ledovou tříšť. Jindy mu do zadku zastrčila elektrodu. Charles z ní měl hrůzu. Přesvědčil se, jaké to je, když se obrátí úlohy: jako by ona byla muž a on žena. Snažil se zachránit hrdost, ale bohužel nenašel žádnou oblast, v níž by Hélene předčil. Měla bystrý mozek, o právu toho věděla tolik co on a o obchodu mnohem víc. Hodiny s ním debatovala o společnosti a nikdy ji to neunavilo. „Vezmi si tu moc, Charlesi. Naše společnost může pozdvihnout nebo zruinovat polovinu zemí světa. Já

bych ji měla řídit. Založil ji můj pradědeček. Je to kus mě.“

Po jednom takovém výlevu byla sexuálně nenasytná a Charles ji byl nucen uspokojovat způsoby, o jakých člověk neuvažuje. Začal se jí

štítit. Snil, že by od ní utekl. Jenže k tomu potřeboval peníze. Jednou u oběda se od přítele Reného Duchampse dověděl o příležitosti, jak k nim přijít.

„Zrovna mi umřel jeden strýc, co vlastnil rozlehlou vinici v Burgundsku. Vinice půjde na prodej. Deset tisíc akrů prvotřídní Appellation ďoriginecontrôllée. Mám výhodnou pozici,“ vysvětloval Duchamps, „protože je to v rodině. Nemám tolik, abych ji moh koupit sám, ale kdybys do toho šel se mnou, za jediný rok by se nám investice vrátila dvojnásob. Aspoň

se na to přijeď podívat.“

Protože by Charles neunesl tu potupu, kdyby přiznal, že nemá ani vindru, jel si červené svahy do Burgundska prohlédnout. Velice na něj zapůsobily.

Duchamps ho lákal: „Každý dáme dva miliony franků a za rok budeme mít po čtyřech milionech.“

Čtyři miliony franků! To by znamenalo svobodu, útěk. Mohl by se uchýlit někam, kde by ho Hélene nikdy nevypátrala.

„Budu o tom přemýšlet,“ slíbil příteli.

A přemýšlel. Ve dne v noci. Byla to životní příležitost. Ale jak?

Věděl, že si peníze nemůže půjčit, aniž by se to jeho žena dověděla. 38

Všechno bylo na její jméno, domy, obrazy, auta, klenoty. Klenoty… ty krásné ozdoby pro kočku, které měla zamčené v sejfu v ložnici. Postupně

se rodil nápad. Kdyby se klenotů dokázal zmocnit po troškách, mohl by je nahradit napodobeninami a vypůjčit si peníze za ty pravé. A až by se dočkal výnosu z vinice, jednoduše by klenoty vrátil. A ještě by mu zbylo dost, aby navždycky zmizel.

Zatelefonoval Duchampsovi a s bušícím srdcem mu sdělil: „Tak jsem se rozhodl, že do toho s tebou půjdu.“

Už z první části plánu měl panický strach. Musel se dostat do sejfu a ukrást klenoty.

Očekávání hrozné události ho tak vynervovalo, že se na nic nemohl soustředit. Každý den se choval jako robot, neviděl a neslyšel, co se děje kolem. Pokaždé když zahlédl Hélene, začal se potit. Co chvíli se mu třásly ruce. Hélene si o něj dělala starosti, stejně jako by si je dělala o každé domácí zvířátko. Nechala ho prohlédnout, ale lékař nic nezjistil.

„Zdá se poněkud nervózní. Snad by pomohlo pár dnů v posteli.“

Hélene se podívala na nahého Charlese vposteli a usmála se:

„Děkuji, pane doktore.“

Jen co za doktorem zaklaply dveře, začala se svlékat. „Ne…

necítím se moc silný,“ protestoval.

„Zato já ano,“ nedala se odbýt.

Nenáviděl ji ještě víc než dosud.

Příležitost se mu naskytla další týden. Hélene odjela s několika přáteli lyžovat do Garmisch-Partenkirchenu. Charlese se rozhodla nechat v Paříži.

„Večer ať jsi každý den doma,“ nařídila mu. „Budu ti telefonovat.“

Díval se za ní, jak vyráží za volantem červeného jensenu, a jakmile byla z dohledu, pospíchal k sejfu. Často ji pozoroval, když ho otvírala, a znal většinu čísel. Trvalo mu hodinu, než přišel na zbytek kombinace. Chvějícími se prsty sejf otevřel. V pouzdrech vycpaných sametem se třpytily miniaturní hvězdy, představující jeho svobodu. Dopředu si vyhlédl klenotníka, jistého Pierra Richauda, mistra ve zhotovování kopií. Zdlouhavě, nervózně mu vysvětloval, na co ty duplikáty potřebuje, ale Richaud jen věcně poznamenal: „Pane, já dělám napodobeniny pro každého. Kdo má všech pět pohromadě, dnes nechodí po ulicích s pravými klenoty.“

39

Charles mu dal jeden kus, a když byla kopie hotova, vyměnil ji za pravý klenot. Za ten pak dostal peníze od státní zastavárny Crédit Municipal.

Celá akce trvala déle, než počítal. Do sejfu se mohl dostat, jen když

Hélene nebyla doma, a zhotovování duplikátů se mnohdy nepředvídaně

protahovalo. Přesto konečně nastal den, kdy mohl Duchampsovi zvěstovat: „Zítra pro tebe budu mít ty peníze.“

Dokázal to. Byl spolumajitelem velké vinice. A Hélene neměla nejmenší podezření, co provedl.

Tajně začal číst o pěstování vína. Proč ne? Nebyl snad vinařem?

Dovídal se o různých odrůdách: tou hlavní byl cabernet sauvignon a spolu s ní byly vysazeny gros cabernet, merlot, malbec, petit verdot. Zásuvky pracovního stolu měl nacpané brožurami o půdě a lisování vína. Poučoval se o fermentaci, prořezávání a roubování. A o tom, že světová

poptávka po víně neustále stoupá.

Pravidelně se stýkal s partnerem. „Bude to ještě lepší, než jsem čekal,“ pochlubil se mu René. „Ceny vína letí nahoru. První lisování by nám mělo vynést tři sta tisíc franků za tonneau.“

O tom se Charlesovi ani nesnilo. Hrozny byly červenozlaté. Koupil si průvodce na cesty na tichomořské ostrovy, do Venezuely a Brazílie. Tato jména měla své kouzlo. Potíž byla v tom, že málokde na světě

neměla společnost Roffe a synové úřad, takže by ho Hélene mohla ve většině zemí vypátrat. A kdyby ho dopadla, zabila by ho. Tím si byl naprosto jist. Pokud by ji nepředešel. To byla jedna z jeho oblíbených fantazií. Pořád dokola ji zabíjel, tisíci rafinovanými způsoby. Zvrhle začal její sexuální perverzi vychutnávat. Pokaždé když ho nutila dělat nevyslovitelné věcí, si říkal: Už brzo ti uteču, ty conasse. Díky tvým penězům zbohatnu a ty s tím nic nenaděláš.

Poroučela mu: „Teďrychlejc!“ nebo „Víc!“, „Nepřestávej!“ A on se pokorně podroboval.

A v duchu se smál.

Věděl, že pro pěstování vína jsou nejdůležitější období jaro a léto. Vinobraní bývá v září a podmínkou dobré úrody je vyváženost slunečních paprsků a deště po celou sezónu. Příliš mnoho horka by spálilo aroma, příliš vody by je utopilo. Červen začal skvěle. Charles kontroloval počasí v Burgundsku nejdřív jednou, pak dvakrát denně. Byl 40

horečně netrpělivý, do naplnění jeho snu zbývalo jenom několik týdnů. Rozhodl se pro Montego Bay. Na Jamajce totiž společnost Roffe a synové pobočku neměla. Tam by se snadno ztratil. Vyhýbal by se Round Hillu a Ocho Rios, kde by ho mohli zahlédnout Hélenini přátelé. Koupí si tam domek někde v kopcích. Na Jamajce se žije levně. Mohl by si dovolit služebnictvo a dobré jídlo a svým způsobem žít přepychově. A tak byl v prvních červnových dnech velice šťastný. Momentálně

žil potupně, jenže on už nežil přítomností, ale budoucností na tropickém, prosluněném, vzdušném ostrově v Karibském moři.

Zdálo se, že se bude počasí každý den ještě vylepšovat. Bylo slunečno a pršelo. Pro drobné hrozny ideální. Spolu s hrozny rostlo i Charlesovo jmění.

Patnáctého června se v Burgundsku dalo do mrholení. Potom se rozpršelo víc a déšť neustával celé dny, ba týdny. Dál už Charles neměl na sledování zpráv o počasí nervy.

Duchamps mu dodal naději: „Jestli do poloviny července pršet přestane, ještě se dá úroda zachránit.“

Jenže to byl naopak nejdeštivější měsíc v historii francouzského meteorologického ústavu. Do prvního srpna přišel Charles Martel o poslední centime, co ukradl. Byl pln hrůzy jako nikdy předtím.

„Příští měsíc letíme do Argentiny,“ informovala ho Hélene.

„Přihlásila jsem se tam do automobilového závodu.“

Sledoval, jak se ve ferrari řítí po okruhu a nemohl se ubránit myšlence: Když se vybourá, jsem volný.

Jako by zapomněl, že je to Hélene Martelová-Rofleová. život jí

přiřkl roli vítězky, tak jako jemu roli věčně poraženého. Z tohohle vítězství měla ještě větší radost než jindy. Vrátili se do hotelového apartmá v Buenos Aires. Přikázala mu, aby si lehl nahý na koberec na břicho. Sedla si na něj rozkročmo, a když uviděl, co si na něj přichystala, zapřísahal ji: „Proboha tě prosím, ne!“

Do toho se ozvalo zaklepání na dveře.

„ Merde! “ zlobila se. V tichosti čekala. Klepání se opakovalo. Hlas za dveřmi vyzýval Charlese: „Pane Marteli!“

„Zůstaň tady!“ nařídila mu. Vstala, hodila na sebe růžový hedvábný župan, šla ke dveřím a otevřela. Stál tam poslíček v šedé uniformě

a držel zapečetěnou obálku.

41

„Mám tu zvláštní zásilku pro manžele Martelovy.“

Převzala obálku a zavřela.

Potom ji roztrhla a přečetla si telegram. A pak ještě jednou, pomalu. „Co je to?“ zeptal se.

„Sam Roffe umřel,“ odpověděla. A přitom se usmívala.

5/

Londýn

PONDĚLÍ 7. ZÁŘÍ - 2 HODIN Y ODPOLEDNE

Whiteův klub se nacházel na horním konci St. James‘s Strect, u náměstí

Piccadilly. Tato herna z osmnáctého století byla jedním z nejstarších klubů v Anglii a ze všech nejexkluzivnější. Členové zapisovali své syny za členy již po jejich narození, protože čekací doba byla třicet let. Fasáda klubu byla modelem zdrženlivosti. Široká arkýřová okna do ulice St. James‘s byla spíš určena pro výhled těch uvnitř, než aby ukájela zvědavost kolemjdoucích. Ke vchodu vedlo krátké schodiště, ale kromě členů a jejich hostů po něm prošel málokdo. Místnosti byly veliké

a impozantní a čas jim dodal tmavou patinu. Nábytek byl starý

a komfortní, kožené gauče, držáky na noviny, nesmírně cenné

starožitné stoly a měkce polstrovaná křesla, v nichž sedala desítka ministerských předsedů. Jedna místnost byla určena hře v kostky. Byl v ní velký otevřený krb s bronzovými ozdobami a točité schodiště do jídelny v horním patře. Jídelna se táhla přes celou šířku domu. Vybavena byla obrovským mahagonovým stolem pro třicet osob a pěti menšími stoly po stranách. Na každý oběd a večeři se tam sešlo několik nejvlivnějších lidí na světě.

U jednoho z menších stolů seděl poslanec sir Alec Nichols a jeho hostem u oběda byl Jon Swinton. Otec sira Aleca byl baronet, stejně jako dědeček a pradědeček. Všichni byli členy klubu. Sir Alec byl hubený jak lunt, blížila se mu padesátka, tvář měl jemnou, aristokratickou, úsměv podmanivý. Právě přijel z venkovského sídla v Gloucestershiru a měl na sobě tvídové sportovní sako, kalhoty a mokasíny. Jeho host měl úzce proužkovaný oblek, nápadnou kostkovanou košili a červenou kravatu a do té tiché, bohaté atmosféry nezapadal.

42

„Tady člověka hostí opravdu bezvadně,“ pochvaloval si Swinton s plnými ústy, zrovna žvýkal poslední sousta pořádného telecího žebírka.

Sir Alec přikývl. „Ano. Od doby, kdy Voltaire pronesl, že Britové

mají sto církví a jednu jedinou omáčku, se dost změnilo.“

Swinton se na něj podíval. „Kdo je to Voltaire?“

Sir Alec ho rozpačitě poučil: „Ale… jeden chlápek z Francie.“

„Aha.“ Swinton spláchl jídlo douškem vína, odložil příbor a utřel si ústa ubrouskem. „Tak, sire Alecu, teď je čas si drobet pohovořit o obchodu.“

Nichols mírným tónem navázal: „Přede dvěma týdny jsem vám řekl, že všechno vyřeším, pane Swintone. Jenom potřebuji trochu víc času.“

Ke stolu přišel číšník s doutníky v dřevěných krabičkách narovnaných do sloupce. Zručně je položil na stůl.

„To mi dělá starosti,“ zachmuřil se Swinton a prohlédl si nálepky na krabičkách, obdivně

hvízdl, vytáhl několik doutníků, zastrčil je do náprsní kapsy a jeden si zapálil. Ani číšník, ani sir Alec na tento prohřešek proti bontonu nehnuli brvou. Číšník se siru Alecovi uklonil a odnesl doutníky k dalšímu stolu.

„Moji zaměstnavatelé k vám byli shovívaví, sire Alecu. Ale bohužel jim už došla trpělivost.“ Naklonil se dopředu a hořící zápalku hodil siru Alecovi do sklenky s vínem. „Mezi námi dvěma, když se rozzlobí, nejsou nijak milí. Nechcete přece, aby na vás měli spadeno, že ne? Víte, co tím myslím.“

„Prostě zrovna nyní ty peníze nemám.“

Swinton se hlasitě zasmál. „Zadržte, příteli. Vaše máma byla Roffeová, nemám pravdu? Máte stoakrovou farmu, nóbl barák v Knightsbridgi, rolls-royce a bentley. Takže na podporu v nezaměstnanosti to nevypadá, co?“

Sir Alec se úzkostlivě rozhlédl kolem sebe a zkormouceně vysvětloval. „Nic z toho není likvidní majetek. Nemohu…“

Swinton mrkl a spekuloval: „Vsadím se, že vaše sladká ženuška Vivian likvidní majetek je, co říkáte? Má takové nádherné kozy.“

Sir Alec zrudl. Vivianino jméno v ústech tohoto člověka byla svatokrádež. Připomněl si, jak od ní ráno odcházel, ještě sladce spala. Měli oddělené ložnice a jednou z jeho radovánek bylo chodit k ní na 43

„vizitu“. Pokud se probudil brzy, míval ve zvyku jít do její ložnice a jen tak se na ni dívat. Ať byla vzhůru, nebo spala, byla to nejkrásnější bytost, jakou kdy spatřil. Spávala nahá, a jak se zachumlala do dek, měla pružné, oblé tělo do pasu odkryté. Měla světlé vlasy, široké bleděmodré oči a krémovou pleť. Když se seznámili na jednom dobročinném plese, byla podřadnou herečkou. Byl jejím vzhledem unesen, ale především ho přitahovala její nenucenost a otevřenost. Byla o dvacet let mladší a plná

chuti do života. Zatímco on byl plachý a introvertní, ona byla společenská a

temperamentní. Nemohl ji pustit z hlavy, ale trvalo mu dva týdny, než sebral odvahu a zatelefonoval jí. K jeho překvapení a radosti pozvání přijala. Vzal ji na divadelní hru do Old Vicu a potom na večeři do Mirabelle. Bydlela v ponurém sklepním bytě v Notting Hillu, a když

ji doprovodil domů, navrhla: „Nechceš jít dál?“ Zůstal přes noc a celý

jeho život se rázem změnil. Bylo to poprvé, co ho žena dokázala přivést k vrcholu. Nikdy nikoho podobného neměl. Sametový jazyk, rozpuštěné

zlaté vlasy a hluboké pulzující vlhko, v němž sondoval a nakonec explodoval. Vzrušovalo ho už pomyšlení na ni.

A ještě něco. Rozesmávala ho, přiváděla k životu. Utahovala si z jeho nesmělosti a staromódnosti, a jemu se to líbilo. Býval s ní tak často, jak mu jen dovolovala. Vždycky když ji vzal na večírek, byla tam středem pozornosti. Byl na ni pyšný, ale zároveň žárlil na mladíky, kteří

se kolem ní točili, a nemohl se ubránit úvahám, s kolika z nich spala. Po večerech, kdy se nemohli vidět, protože měla schůzku s někým jiným, byl jako v horečce. Jel k ní, zaparkoval o blok dál a čekal, kdy půjde domů a s kým. Věděl, že se chová jako blázen, ale nemohl si pomoct. Bylo to nad jeho síly, nedokázal to přemoct.

Uvědomoval si, že pro něj není ta pravá, že nepřichází v úvahu, aby si ji vzal. Byl baronet, vážený poslanec se skvělou budoucností, člen dynastie Roffeových a správní rady. Neměla ve svém okolí nikoho, kdo by jí pomohl do Alecova světa zapadnout. Rodiče byli druhořadí

kabaretisti, vystupovali v menších městech. Jediné vzdělání pochytila na ulici nebo v zákulisí. Věděl, že střídá partnery a je povrchní. Byla mazaná, ale nijak zvlášť inteligentní. A přece byl po ní posedlý. Bránil se tomu. Umínil si, že se s ní přestane stýkat, jenže to nebylo nic platné. S ní

byl šťastný a bez ní nešťastný. Nakonec ji požádal o ruku, protože musel, a když přijala, byl na vrcholu blaha.

Nastěhovala se k němu, do krásného georgiánského rodinného 44

domu v Gloucestershiru, projektovaného proslulým skotským architektem Robertem Adamem, s delfskými sloupy a dlouhou, širokou cestou. Posazen byl doprostřed stovky akrů úrodné půdy, kde pořádali soukromé hony a rybařili v bystřinách. Za domem byl rozlehlý park. Vnitřek domu byl úžasný. Ve velké přední hale byla kamenná

podlaha a stěny z lakovaného dřeva. Byly v ní dvě staré lucerny a stoly z pozlaceného dřeva s mramorovou deskou podle Adamova návrhu a mahagonová křesla. V pracovně byly původní knihovny z osmnáctého století vestavěné ve zdi, dva psací stoly s podpěrami od Henryho Hollanda a křesla navržená Thomasem Hopem. Salon byl něco mezi stylem George Hepplewhitea a Thomase Chippendalea, s wiltonským kobercem a dvěma waterfordskými skleněnými lustry. Do velikánské

jídelny se vešlo čtyřicet hostů a dále tam byla kuřárna. V prvním patře bylo šest ložnic, v každé Adamův krb, a ve druhém patře byly pokoje služebnictva.

Šest měsíců po nastěhování si Vivian vymyslela: „Alecu, vodjeďme vocuď pryč.“

Udiveně se na ni podíval. „Chtěla bys na pár dní do Londýna?“

„Ne, chci se tam odstěhovat zpátky.“

Vyhlédl z okna na smaragdově zelené louky, kde si jako dítě

hrával, a na obrovitý platan a duby a rozmlouval jí to: „Vivian, vždyť je tady takový klid…“

„Právě proto,“ namítla. „Ten pitomej klid mě užírá.“

Příští týden se přestěhovali do Londýna.

Tam měl Alec elegantní tříposchoďový rodinný dům ve Wilton Crescentu, poblíž Knightsbridge. Byla v něm přijímací místnost, velká

jídelna a vzadu okno s vyhlídkou na jeskyni s vodopádem, sochami a bílými lavičkami uprostřed krásné symetrické zahrady. Nahoře byla jedna přepychová ložnice a čtyři menší.

Tu luxusní spolu sdíleli dva týdny. Potom mu Vivian jednou ráno vyčetla: „Víš, Alecu, mám tě ráda, ale chrápeš, víš?“ Nevěděl. „Fakticky potřebuju spát sama, miláčku. Nevadí ti to, viď?“

Vadilo mu to. A jak! Zbožňoval dotek jejího teplého, hebkého těla v posteli. Dobře však věděl, že ji sexuálně nevzrušuje tak jako jiní muži. To byl pravý důvod, proč s ním nechtěla spát. A tak ustoupil: „Chápu, samozřejmě, miláčku.“

45

Nechal jí hlavní ložnici a sám se přesunul do jedné z těch menších, pro hosty.

Ze začátku s ním chodila do Poslanecké sněmovny a sedávala na galerii pro diváky, když měl mít projev. Zvedal zrak k jejímu místu a byl nevýslovně hrdý. Bez nejmenších pochyb tam byla ze všech žen nejkrásnější. Až přišel den, kdy opět vzhlédl směrem ke galerii, aby se potěšil jejím obdivem, a spatřil její místo prázdné.

Její neposednost dával za vinu sám sobě. Jeho přátelé na ni byli příliš staří a

konzervativní. Pobízel ji, aby si zvala mladé společníky domů, a seznamoval je se svými přáteli, avšak výsledky byly katastrofální.

Stále si namlouval, že až budou mít dítě, Vivian se usadí a změní. Ale jednoho dne si odněkud, ani nechtěl vědět odkud, přinesla vaginální infekci a musela se podrobit chirurgickému odnětí dělohy. Alec prahl po synovi, a tahle zpráva ho zdrtila, zato ji nevyvedla z míry.

„Nic si z toho nedělej, miláčku.“ usmála se na něj. „Kolíbku vyndali, ale pokojíček nechali.“

Dlouhou chvíli na ni hleděl, pak se obrátil a odešel.

Vivian si ráda chodila vyhodit z kopýtka. Bezuzdně a bezohledně

utrácela za šaty, klenoty a auta a Alec neměl srdce jí to zakázat. Omlouval ji tím, že vyrostla v bídě a snila o krásných věcech. Chtěl jí je kupovat, bohužel si to nemohl dovolit. Jeho plat polykaly daně. Majetek měl uložený v akciích společnosti Roffe a synové, ale na ty nesměl sáhnout. Snažil se jí to vysvětlit, ji to však nezajímalo. Obchodní debaty ji nudily. A tak ji nechal rozhazovat dál.

Jednou ho navštívil Tod Michaels, majitel Todova klubu ve čtvrti Soho, herny se špatnou pověstí, a od něho se dověděl, že se u něj Vivian oddává hazardním hrám.

„Její dluh dělá tisíc liber, sire Alecu. Měla zkrátka v ruletě pech.“

Alec byl v šoku. Dluh zaplatil a s Vivian si to večer vyříkal.

„Prostě si to nemůžeme dovolit,“ vysvětloval jí. „Utrácíš víc, než

vydělám.“

Tvářila se lítostivě. „Vodpusť, andílku, holčička byla zlobivá.“

Popošla až k němu, vzala ho kolem krku, přimáčkla se na něj, a on v tu ránu na hněv zapomněl.

Strávil v její posteli nezapomenutelnou noc. Byl si jist, že už se 46

problémy nebudou opakovat.

Po dvou týdnech za ním přišel Michaels znova. Tentokrát měl u Vivian pohledávku pěti tisíc liber. Alec se rozzuřil. „Proč jste dovolil, aby dostala úvěr?“ vyčítal mu.

„Je to přece vaše žena, sire Alecu,“ bránil se zdvořile. „Jak by to vypadalo, kdybych jí to odmítl?“

„Budu… budu si ty peníze muset vyzvednout,“ vymlouval se Alec.

„Momentálně nemám tolik v hotovosti.“

„Prosím, považujte to za půjčku. Splatíte ji, až budete moct.“

Alec si zhluboka oddechl. „To je od vás velmi šlechetné, pane Michaelsi.“

Až o měsíc později se dověděl, že mezitím prohrála dalších dvacet pět tisíc liber a že mu majitel účtuje každý týden desetiprocentní úrok. Zhrozil se. Tolik peněz nesežene. Ani neměl co prodat. Domy, krásné

starožitnosti, auta, to všechno patřilo společnosti Roffe a synové. Vystrašená jeho vztekem mu slíbila, že už hrát nebude. Beztak již bylo pozdě. Byl ve spárech lichvářů. Ať jim dal kolik chtěl, nemohlo se mu podařit dluh splatit. Místo aby se ztenčoval, měsíc co měsíc narůstal, a tak to šlo téměř rok.

Když ho kvůli penězům Michaelsovi chuligáni poprvé skřípli, pohrozil jim, že to ohlásí policejnímu komisaři. „Mám styky na nejvyšších místech,“ holedbal se.

Jeden z gangsterů se zasmál. „Já mám zase styky na těch nejnižších.“

Nyní sir Alec seděl ve Whiteově klubu s tím hrozným člověkem, musel potlačit hrdost a žebrat o trochu času navíc.

„Už jsem jim zaplatil víc, než jsem si půjčil. Nemohou mě…“

„To byl jen úrok, sire Alecu,“ skočil mu do řeči Swinton. „Základ ste eště nezaplatil.“

„To je vydírání,“ namítl.

Swintonův výraz se zpřísnil. „Vyřídím váš vzkaz šéfovi.“ A vstal. Alec ho pohotově zadržel: „Ne! Posaďte se. Prosím.“

Swinton si pomalu opět sedal. „Takový věci už neříkejte,“ varoval ho. „Poslední frajer, co todleto řek, skončil s kolenama přibitejma k podlaze.“

O tom někde četl. Tenhle druh trestu vymysleli pro své oběti bratři 47

Krayové. A lidi, s nimiž měl Alec co činit, byli stejně zlí a krutí. Poskočilo mu v krku. „Nemyslel jsem to tak,“ omlouval se. „Jde jenom o to, že… že už nemám další hotovost.“

Swinton si odklepl popel z doutníku do Alecovy sklenky s vínem a řekl: „Máš přece pořádnou hromadu akcií firmy Roffe a synové, nebo ne, Alexíčku?“

„Ano, ale ty se nedají prodávat ani převádět. Nejsou k ničemu, pokud se nerozprodají veřejnosti.“

Swinton vyfoukl kouř z doutníku. „A kdypak se rozprodaj?“

„To záleží na Samu Roffeovi. Sna… snažil jsem se ho přesvědčit.“

„Snaž se víc.“

„Vyřiďte panu Michaelsovi, že ty peníze dostane,“ uklidňoval ho Alec. „Ale přestaňte mě, prosím, pronásledovat.“

Swinton na něj nevěřícně zíral. „Pronásledovat tě? Ale sire Alecu, ty chudinko, to teprv něco uvidíš, až tě začnem pronásledovat. To ti vyhořej ty tvý zasraný stáje a budeš žrát pečenou koninu. Pak ti shoří

barák. A možná i tvoje ženuška.“ Usmál se, avšak nijak láskyplně. „Už si někdy dlabal vařenou mindu?“

Alec zbledl. „Proboha…“

„To si dělám srandu,“ utěšoval ho. „Tod Michaels je tvůj kámoš. A kámoši si pomáhaj, že jo? Dnes ráno sme se vo tobě radili. Víš, co řek šéf? Řek: Sir Alec je slušňas. Jestli ty prachy nemá, tak sem si jistej, že přídě na jinej způsob, jak se s náma vyrovnat.“

Alec se zamračil. „Jak jinak?“

„No, pro tak chytrýho chlapa, jako seš ty, nebude tak těžký něco vymyslet, co říkáš? Tak třeba: Vyrábíte věci jako kokain. Jen tak mezi náma, kdo by kdy poznal, žes vomylem poslal nějakou tu zásilku jinam?“

Alec byl konsternován. „Vy jste zešílel. To bych… to bych nedokázal.“

„To by ses divil, co lidi dokážou, když musej,“ filozofoval Swinton a zvedl se. „Buďto pro nás budeš mít ty prachy, nebo ti dáme vědět, kam máš dodat zboží.“

Nedopalek doutníku zapíchl do másla na Alecově talířku. „Pozdravuj vode mě Vivian, sire Alecu. Čau.“

A zmizel.

Sir Alec zůstal sedět, ale nevnímal nic z důvěrně známých komfortních věcí, co ho obklopovaly a byly součástí jeho života. To 48

všechno teď bylo v sázce. Jediné, co tam nepatřilo, byl ten ohavný, oslintaný vajgl trčící z másla na jeho talířku. Jak jim jen mohl dovolit, aby se vetřeli do jeho života? Nechal se vmanévrovat do situace, kdy ho mělo ve své moci podsvětí. A nyní mu došlo, že od něj chtějí víc než jen peníze. Ty byly pouhá návnada, na kterou ho dostali. Šli po jeho spojení

s farmaceutickou společností. Snaží se ho donutit, aby pro ně pracoval. Kdyby se proláklo, že ho mají v hrsti, opozice by z toho neváhala vytřískat kapitál. Jeho strana by ho pravděpodobně požádala, aby se zřekl funkce. Událo by se to taktně a v tichosti. Nejspíš by na něj učinili nátlak, aby se vzdal poslaneckého mandátu a přijal funkci ve státním úřadě, za nějž by mu stát vyplácel ročně sto liber. Jednou z podmínek pro poslance totiž bylo, že nesměli dostávat plat od koruny či vlády. Takže by už

nemohl být činný v parlamentu. To by se samozřejmě neutajilo. Upadl by v nemilost. Jedině že by sehnal dost peněz. Znova a znova přemlouval Sama Roffea, aby souhlasil s

rozprodejem akcií veřejnosti.

„Na to zapomeň,“ odpověděl mu Sam rozhodně. „Jak si pustíme k tělu cizí lidi, v ten moment nám začnou diktovat, jak máme podnik vést. Než se to dozvíš, zmocní se správní rady a pak celé společnosti. Co ti chybí, Alecu? Máš velký plat, otevřený účet. Ty přece peníze nepotřebuješ.“

Chvíli měl pokušení mu říct, jak zoufale je potřebuje. Věděl však, že by to nebylo k ničemu. Sam Roffe byl ryzí obchodník a neměl slitování. Kdyby se dověděl, že Alec firmu jakýmkoliv způsobem zkompromitoval, bez váhání by ho na minutu propustil. Ne, Sam Roffe byl ten poslední, na koho se mohl obrátit.

Aleca čekala zkáza.

U Alecova stolu ve Whiteově klubu se objevil uvaděč s uniformovaným poslem, který v ruce držel zapečetěnou obálku.

„Promiňte, sire Alecu,“ omlouval se uvaděč, „ale tento člověk naléhá, že dostal nařízení předat vám něco osobně.“

„Děkuji,“ řekl sir Alec. Posel mu podal obálku a uvaděč ho vyprovodil ke dveřím.

Alec dlouho seděl nehybně a teprve pak vzal obálku a otevřel ji. Telegram, který byl uvnitř, si přečetl třikrát. Potom papír pomalu zmačkal a oči se mu zalily slzami.

49

6/

New York

PONDĚLÍ 7. ZÁŘÍ - 11 HODIN DOPOLEDNE

Soukromý Boeing 707-320 se přibližoval ke Kennedyho letišti a klouzavým letem se snášel k přistávací dráze. Byl to dlouhý, únavný

let, a přestože byl Rhys Williams vyčerpaný, nemohl spát. V tomhle letadle často cestoval spolu se Samem Roffem. Pořád jeho přítomnost cítil.

Čekala na něj Elizabeth Roffeová. Poslal jí z Istanbulu telegram s pouhým sdělením, že přiletí druhý den. Mohl jí zprávu o otcově smrti klidně zatelefonovat, avšak ona si zasloužila víc.

Letoun již byl na zemi a roloval k letištní budově. Rhys si nesl malý kufřík a na celnici byl odbaven rychle. Venku byla šedivá obloha a větrno, předzvěst blížící se zimy. U postranního východu stála limuzína, která ho měla zavézt do Samova domu na Long Islandu, kde čekala Elizabeth.

Během jízdy si opakoval, co jí řekne, aby bolest mohla nést lehčeji, ale v momentě, kdy mu otevřela a přivítala ho, mu slova vypadla z hlavy. Kdykoliv ji viděl, překvapovala ho její krása. Podobu zdědila po matce. Měla stejné patricijské rysy, oči černé jako noc a dlouhé, husté řasy. Pleť

měla bílou a hebkou, vlasy leskle černé. Nebyla žádné tintítko. Oblečena byla do béžové hedvábné blůzy s výstřihem, šedou plizovanou flanelovou sukni a světle žlutohnědé lodičky. Po nemotorné holce, kterou poznal před devíti lety, nebylo ani památky. Vyrostla z ní žena inteligentní, příjemná, ale vůbec si neuvědomovala, jak je krásná. Usmívala se na něj, měla radost, že ho vidí. Vzala ho za ruku a táhla ho dovnitř: „Pojď dál, Rhysi.“ Zavedla ho do velké knihovny obložené

dubovým dřevem. „Přiletěl táta s tebou?“

Něžně to vyřídit nešlo. Zhluboka se nadechl a spustil: „Liz, Sam měl ošklivou nehodu.“ Pozoroval, jak v obličeji ztrácí barvu. Čekala, co z něj vyleze dál. „Je mrtev.“

Stála jako přimrazená. Když konečně promluvila, skoro ji ani nebylo slyšet. „Co… co se stalo?“

50

„Zatím neznáme podrobnosti. Vystupoval na Mont Blanc. Přetrhlo se mu lano. Spadl do rozsedliny.“

„Našli…?“

Na moment zavřela oči a zase je otevřela.

„Do bezedné rozsedliny.“

Byla zelená jak sedma. Rhys se vylekal. „Není ti špatně?“

Usmála se a držela se statečně. „Ne, to je dobré, děkuju. Dáš si čaj nebo něco k jídlu?“

Překvapeně se na ni podíval, začal něco říkat a pak mu to došlo. Měla šok. Třásla se, oči měla nepřirozeně jasné, na rtech ztvrdlý úsměv.

„Byl to tak dobrý sportovec,“ nešlo jí na rozum. „Viděl jsi jeho trofeje. Vždycky přece vyhrával. Věděl jsi, že Mont Blanc zdolával už

dřív?“

„Liz…“

„To se ví, že jsi to věděl. Jednou jsi byl s n ím, že ano?“

Nechal ji mluvit, aby se otupila, obrnila proti utrpen í a byla silná, až ji popadne úzkost. Jak ji tak chvíli poslouchal, vzpomn ěl si na citlivou, ne smělou a plachou holčičku, jak ji poznal. Potřebovala ochranu proti drsné realitě. Nyní byla nebezpečně rozrušená, vynervovaná a křehká

a vyžadovala si opatrné zacházení.

„Zavolám doktora,“ nabídl se. „Dá ti něco na…“

„Ne ne. Opravdu mi nic není. Jestli ti to nevadí, na chvíli se natáhnu. Jsem trochu unavená.“

„Chceš, abych zůstal?“

„Děkuju. Nebude to nutné.“

Vyprovodila ho ke dveřím, a když nasedal do auta, zavolala na něj:

„Rhysi!“

Obrátil se.

„Díky, že jsi přijel.“

Ježíši Kriste!

Dlouhé hodiny po jeho odchodu ležela v posteli a civěla do stropu. Tupě sledovala měnící se obrazce vytvářené vybledlými paprsky zářijového slunce.

Dostavil se zármutek. Nechtěla se mu bránit, proto si nevzala žádný utišující prostředek. Dlužila to tátovi. Jako jeho dcera to unese. A tak tam ležela celý den a celou noc, na nic nemyslela, a přitom myslela 51

na všechno, vzpomínala a vnímala své pocity. Smála se, brečela a zdálo se jí, že měla hysterický záchvat. Ale na tom nezáleželo. Nablízku nebyl nikdo, kdo by ji slyšel. Uprostřed noci najednou dostala hlad jako vlk, a tak sešla dolů do kuchyně a zhltla velký sendvič, ale vzápětí ho vyvrhla. Nebylo to o nic lepší. Nic nemohlo zmírnit její hoře. Připadalo jí, jako by měla v ohni konečky všech nervů. V mysli se vrátila o spoustu let zpátky, do doby, kdy byla s otcem. Skrz okno ložnice pozorovala svítání. O něco později zaklepala na dveře jedna služka. Elizabeth ji poslala pryč. Jakmile zazvonil telefon, poskočilo jí srdce. Sáhla po sluchátku v naději, že je to

otec. Vtom se rozpomněla a ruku zase odtáhla.

Už jí nikdy nezavolá. Nikdy už neuslyší jeho hlas. A už ho nikdy neuvidí.

Bezedná rozsedlina.

Bezedná.

Ležela a nechala se un ášet minulostí. Celou si ji znova promítala.

7/

Narození Elizabeth Rowane Roffeove byla dvojnásobná tragédie. Ta menší byla, že při porodu Elizabethina matka zemřela. Ta větší, že bylo novorozeně ženského pohlaví.

Po devět měsíců, než opustila temnotu matčina lůna, byla nejtoužebněji očekávané dítě na světě, dědic kolosálního impéria, multimiliardářského gigantu, společnosti Roffe a synové. Samova manželka, Patricia, byla tmavovlasá krasavice. Mnoho žen stálo o to, provdat se za Sama Roffea, kvůli jeho postavení, prestiži, bohatství. Patricia si ho vzala, protože se do něj zamilovala. Ukázalo se, že to byl ten nejhorší důvod. Pro něj byl sňatek pouze obchodní transakcí, a Patricia jeho požadavkům ideálně vyhovovala. Na to, aby se věnoval rodině, neměl ani čas, ani povahu. Neměl v životě smysl pro nic jiného než společnost Roffe a synové. Té byl fanaticky oddaný a totéž očekával ode všech ve svém okolí. Patricia pro něj byla důležitá jenom potud, že mu měla dát syna. To by byl dostatečný přínos pro pověst firmy. Když si uvědomila, jaký manželský svazek uzavřela, bylo už pozdě. Sam jí přiřkl roli, a ona se jí zhostila výtečně. Byla dokonalou hostitelkou, paní

52

Roffeovou bez kazu. Od manžela se lásky nedočkala a brzy se naučila také žádnou nedávat. Sloužila mu a byla zaměstnankyní firmy na úrovni poslední sekretářky. Byla mu k ruce čtyřiadvacet hodin denně, připravena přiletět, kdykoliv ji potřeboval, schopna bavit úzkou společnost čelních představitelů světového obchodu a politického života nebo podávat gurmánskou večeři stovce hostů, i když ji na ni upozornil jediný den předem. Na bohatě vyšívaném ubrusu se třpytilo broušené

sklo Baccarat a těžké georgiánské stříbrné příbory. Patricia bylo zkrátka aktivum, které nebylo zapsáno v účetních knihách. Pěstovala si krásu, cvičila a držela přísnou dietu. Měla dokonalou postavu a šaty jí

navrhoval Norell v New Yorku, Chanel v Paříži, Hartnell v Londýně

a mladá Sybil Connollyová v Dublinu. Klenoty jí zhotovoval Jean Schlumberger v Bulharsku. život měla rušný, bohatý, neradostný

a prázdný. Těhotenství to všechno změnilo.

Sam byl poslední dědic Roffeovy dynastie mužského pohlaví. Patricia věděla, jak zoufale louží po synovi. Spoléhal na ni. Nyní byla královnou matkou, v myšlenkách byla neustále s dítětem, které nosila, s tím princátkem, které jednou zdědí království. Když ji přivezli na porodní sál, Sam jí stiskl ruku a řekl: „Děkuju.“

Půl hodiny nato zemřela na embolii. Jedinou útěchou na její smrti bylo, že už se nedověděla, jak svého manžela zklamala. Sam si v nabitém kalendáři udělal volno, aby choť pochoval, a potom se zaměřil na problém, co s nemluvnětem.

Týden po narození vzali Elizabeth domů a přidělili jí chůvu, vlastně první z dlouhé řady chův. Za prvních pět let života svého otce moc neviděla. Byl pro ni sotva víc než čmouha, cizí člověk, který se jenom mihl kolem, přihasil se a zase uháněl pryč. Soustavně byl na cestách a ona byla taková otravná přítěž, kterou bylo nutno vláčet sem a tam jako zvláštní zavazadlo. Jeden

měsíc žila v domě na Long Islandu, kde bylo hřiště na bowling, tenisový kurt, plavecký bazén a kurt na squash. O pár týdnů později jí chůva sbalila prádlo a poslala ji do vily v Biarritzu. Bylo v ní padesát místností a kolem třicetiakrový pozemek, takže Elizabeth neustále bloudila.

Kromě toho Sam vlastnil velký dvoupodlažní byt s nástavbou na střeše na Beekmanově náměstí a vilu na Smaragdovém pobřeží na Sardinii. Elizabeth jezdila z místa na místo, stěhovala se z domu do bytu a z bytu do vily a vyrůstala v hojnosti a elegantním prostředí. Připadala 53

si v něm však jako vetřelec, který se omylem dostal na krásnou oslavu narozenin mezi lidi bez lásky.

Jak rostla, poznávala, co to je, být dcerou Sama Roffea. Stejně jako její matka, i ona musela obětovat své city firmě. Jestliže nepoznala rodinný život, pak proto, že k žádné rodině nepatřila. Měla jenom placené náhražky a vzdálenou osobu, která ji zplodila, ale víc se o ni nezajímala, protože měla dost starostí s firmou. Patricia se s takovou situací dokázala smířit, avšak pro dítě to byla muka. Elizabeth měla pocit, že ji nikdo nechce a nemiluje, a neuměla se se svým zoufalstvím vyrovnat. Nakonec dávala vinu sobě, že nedovede vzbudit lásku. Šíleně

se snažila získat otcovu náklonnost. Když trochu povyrostla a chodila do školy, pořád pro něj něco ve třídě dělala: dětské kresby, obrázky vodovkami a nesouměrné popelníky. Pak je střežila jako oko v hlavě

a čekala, až se odněkud vrátí, aby ho mohla překvapit a potěšit a slyšet od něj pochvalu: To je krásné, Elizabeth. Jsi moc šikovná. Když se konečně vrátil a ona mu dala dárek z lásky, nepřítomně se na něj podíval, a buď přikývl, nebo zakroutil hlavou a konstatoval: „Z

tebe umělec nikdy nebude, viď?“

Občas se probouzela uprostřed noci. To pak sešla po točitých schodech bytu na Beekmanově náměstí a prošla velkou jeskyňovitou halou až k otcově pracovně. Potichounku polehounku vkročila do prázdné místnosti, jako by vstupovala do svatyně. Byla to jeho místnost. Tady pracoval, podepisoval důležité listiny a řídil svět. Došla až

k velikánskému stolu s koženým potahem a pozvolna po něm přejížděla dlaněmi. Potom stůl obešla a usadila se do koženého křesla. Tam se cítila s otcem těsněji spjata. Jako by se tím, že sedí na jeho místě, stala jeho součástí. Ve svých představách si s ním povídala, a když mu líčila své

problémy, starostlivě a se zájmem ji poslouchal. Jednou, když opět seděla v noční košili ve tmě za jeho stolem, se v místnosti najednou rozsvítilo. Ve dveřích stál otec. Podíval se na ni a zpřísněl: „Co tady děláš sama potmě?“ Vzal ji do náruče, odnesl nahoru a uložil do postele. Stejně neusnula, celou noc přemýšlela o tom, jak ji táta držel v náruči. Od té doby chodila dolů každou noc, vysedávala v jeho pracovně

a čekala, až pro ni přijde a odnese ji do postele, ale už se to nikdy neopakovalo.

O mamince se s ní nikdo nebavil, zato v přijímací hale visel její

krásný portrét znázorňující celou postavu v životní velikosti. Nemohla se 54

na něj vynadívat. Potom se podívala do zrcadla. Ošklivá. Na zubech rovnátka, vypadala jako obluda. Není divu, že o mě táta nestojí, říkala si. Po nocích dostávala hrozitánskou chuť k jídlu, a začala přibírat. Dospěla k senzační pravdě: Kdyby byla tlustá a šeredná, nikdo by nepočítal, že bude vypadat jako maminka.

Ve dvanácti letech začala chodit do exkluzivní soukromé školy ve Východní čtvrti Manhattanu. Přivážel ji tam šofér v rolls-royceu. Ve třídě sedávala uzavřená do sebe, tichá, nevšímavá. Nikdy se dobrovolně

nehlásila. A když byla vyvolaná, nikdy neznala odpověď. Učitelé si ji brzy zvykli ignorovat. Radili se o ní mezi sebou a do jednoho se shodli, že je to nejzkaženější dítě, jaké kdy viděli. V důvěrné zprávě ředitelce na závěr školního roku Elizabethina třídní učitelka napsala:

S Elizabeth Roffeovou se nám nepodařilo pohnout. Straní se spolužáků a odmítá se účastnit třídních akcí. Ve škole nemá žádné

kamarády. Známky má neuspokojivé, ale je těžké určit, zda je to tím, že se nesnaží, nebo úkoly není schopna zvládat. Je arogantní a egoistická. Nebýt toho, že je její otec jedním z hlavních patronů školy, důrazně bych u ní doporučila vyloučení ze školy.

Tahle zpráva byla na hony vzdálena skutečnosti. Pravda byla taková, že se Elizabeth neměla o koho opřít, neměla nikoho, kdo by ji vytrhl ze samoty. Měla tak silný pocit

méněcennosti, že se bála s někým skamarádit, aby nepoznali, že za nic nestojí a nedovede si získat lásku. Vůbec nebyla arogantní, naopak až chorobně plachá. Zdálo se jí, že nepatří do světa, v němž žije její otec. že nepatří nikam. Protivilo se jí

vozit se do školy rolls-roycem, protože věděla, že si to nezaslouží. Odpovědi na otázky učitelů znala, jenomže se neodvažovala promluvit a upozornit na sebe. Moc ráda četla, dokonce i v noci v posteli hltala knížky.

Často bývala zasněná, takové to byly krásné fantazie. Byla s tátou v Paříži, na projížďce Bouloňským lesíkem v kočáře taženém koňmi, potom ji vzal do kanceláře, místnosti velikánské asi jako katedrála svatého Patricka. Každou chvíli za ním přicházeli podřízení, aby jim něco podepsal, a on jim vždycky pokynul, aby ho nevyrušovali, a upozornil je: „Copak nevidíte, že teď nemám čas? Bavím se s dcerou, s Elizabeth.“

55

Také s tátou lyžovala ve Švýcarsku. Sjížděli strmý svah bok po boku, kolem nich svištěl ledový vítr a on náhle upadl a křičel bolestí, protože si zlomil nohu. „Neboj, tati,“ uklidňovala ho. „Já se o tebe budu starat.“ Dojela na lyžích až do nemocnice a ztropila tam poplach:

„Honem, tatínek se zranil!“ A deset mužů v bílých pláštích ho naložilo do lesklé sanitky. Pak seděla u jeho postele a krmila ho (on si totiž

zřejmě zlomil ruku, a ne nohu). Do toho vešla maminka, ta mezitím oživla –, ale otec ji odbyl: „Teď na tebe nemám čas, Patricie. Povídám si s Elizabeth.“

Nebo byli v překrásné vile na Sardinii, služebnictvo mělo volno a ona otci vařila večeři. Od všeho snědl dvě porce a pochvaloval si: „Jsi mnohem lepší kuchařka, než bývala tvoje maminka.“

Scény s otcem končily pokaždé stejně. U venkovních dveří zazvonil zvonek, vešel dlouhán, který tatínka jasně převyšoval, prosil o její

ruku a otec žadonil: „Elizabeth, prosím tě, neopouštěj mě. Já tě

potřebuju.“

A ona zůstala.

Ze všech domovů, kde vyrůstala, měla nejraději vilu na Sardinii. Rozhodně nebyla největší, zato nejbarevnější a nejpřívětivější. I sám ostrov ji nadchl. Byl vzrušující, sevřený skalami, asi 250 kilometrů

jihozápadně od italského pobřeží, s úžasným panoramatem hor, mořem a zelenými pastvinami. Před tisíci lety byly z moře vyvrženy sopečné

útesy a pobřeží zaobleno do obrovského oblouku, kam až oko dohlédne. Ostrov je orámován modrou linkou Tyrhénského moře.

Pro Elizabeth měl ostrov zvláštní kouzlo, vůni větrů vanoucích od moře, lesů a bájného žlutobílého kvítku macchia, který miloval už

Napoleon. Do výšky dvou metrů tam rostl keř corbeccola s červenými plody, které

chutnaly podobně jako jahody, a guarcias, mohutné duby, jejichž kůra se vozila na pevninu, kde se z ní vyráběl korek na láhve na víno.

Ráda poslouchala zpěv skal, tajuplných zaoblených proděravělých balvanů. Když vítr foukal do děr, vydávaly skály strašidelný pronikavý

zvuk, něco jako kvílení zbloudilých duší.

A vichry duly. Postupně je Elizabeth znala všechny. Mistrale,ponente, tramontana, grecate, levante. Větry mírné a ostré. A pak tu byl obávaný scirocco, dusný, teplý a často bouřlivý vítr vanoucí od Sahary. 56

Vila Roffeových byla na Smaragdovém pobřeží, nad Porto Cervo, vysoko nad útesem, krytá stromy jalovce obecného a planými sardinskými olivami s hořkými plody. Byl odtud úžasný výhled na přístav krčící se hluboko dole. Kolem něj byly po zelených kopcích neuspořádaně roztroušeny zděné a kamenné domy v pestré paletě barev, jako by je vymalovalo dítě pastelkami na čtvrtce.

Vila měla omítku a v ní byla vsazena velká zrna jalovce. Dům měl několik podlaží, rozlehlé, komfortní místnosti, každou s krbem a balkonem. V obývacím pokoji a jídelně byla veliká okna s panoramatickým výhledem na ostrov. Schodiště vedlo ke čtyřem ložnicím. Nábytek dokonale ladil s okolím. Byly tu úzké selské stoly z neopracovaného dřeva, lavice a pohodlná křesla. V oknech visely zřasené bílé vlněné záclony s třásněmi, ručně tkané na ostrově, a podlahy byly vyzdobeny barevnými sardinskými dlaždicemi cerasarda a jinými z Toskánska. V koupelnách a ložnicích byly koberce z čisté vlny barvené

tradičním způsobem rostlinným barvivem. Dům zkrášlovaly obrazy –

směs francouzského impresionismu, italských mistrů a sardinských naivních umělců. V chodbě visely portréty Samuela Roffea a Terenie Roffeové, Elizabethiných prapraprarodičů.

Z celého domu si však Elizabeth nejvíc oblíbila pokoj ve věži pod šikmou taškovou střechou. Chodilo se do něj po úzkém schodišti z prvního patra. Sam ho využíval jako pracovnu. Zařízení bylo jednoduché: velký pracovní stůl a pohodlné polstrované točící křeslo. Na zdech visely mapy Roffeova impéria, holé stěny byly lemovány knihovnami. Skleněné dveře vedly na balkónek postavený na strmém útesu. Pohled odtud bral u srdce.

Právě v tomhle domě Elizabeth ve třinácti letech odhalila počátky rodu a poprvé měla pocit, že někam přísluší, že je součástí něčeho.

Začalo to v den, kdy objevila Knihu. Otec odjel do Olbie a ona se šla podívat do věžní místnosti. Knihy na stole ji nezajímaly, protože už

dávno věděla, že tam mohou ležet pouze technické knihy o farmakologii a farmakognosii, o nadnárodních monopolech a mezinárodním právu. Hloupé a nudné. Některé rukopisy byly vzácné, proto je chránilo sklo. Byl mezi nimi latinsky psaný svazek o medicíně pocházející ze středověku, ten se jmenoval Circa Instans, a jiný, nazvaný De MateriaMedica. Protože studovala latinu a byla zvědavá na jeden ze starých 57

svazků, otevřela zasklenou knihovnu a vyndala ho. Byl tlustý, vázaný

v červené kůži a nenadepsaný.

Plna očekávání ji otevřela. Bylo to, jako by otvírala dveře do jiného světa. Byl to životopis jejího prapradědečka Samuela Roffea, psaný

anglicky a vytištěný soukromě na pergamenu. Nebyl tam uveden ani autor, ani datum, ale byla si jistá, že jde o výtisk starý přes sto let, protože na většině stran písmo již vybledlo a zbylé strany dávno zežloutly. Ale na tom nezáleželo. Důležitý byl obsah, příběh, který vdechl život portrétům visícím na stěně dole. Obraz prapraprarodičů, staromódních lidí v nezvyklém oblečení, viděla stokrát. Prapradědeček nebyl hezký, ale z jeho tváře vyzařovala nesmírná síla a

inteligence. Měl světlé vlasy, vysoké slovanské lícní kosti a pronikavé, jasné modré oči. Praprababička byla krásná. Tmavé vlasy, hladká pleť, oči černé jako uhel. Na sobě měla bílé hedvábné šaty s krátkým pláštěm a brokátovým živůtkem. Dva cizí

lidé, kteří pro ni nic neznamenali.

Avšak nyní, když byla sama ve věžní místnosti, otevřela Knihu a dala se do čtení, oba ožili. Jako by se přenesla do minulosti a žila v roce 1853 v krakovském ghettu spolu se Samuelem a Terenií. Jak se do Knihy víc a víc začítala, zjišťovala, že prapradědeček Samuel, zakladatel společnosti Roffe a synové, byl romantik a dobrodruh. A vrah.

8/

První, na co se Samuel Roffe pamatoval, četla Elizabeth, bylo, jak mu při pogromu v roce 1855 zabili maminku. To mu bylo pět let. Sám byl schovaný ve sklepě dřevěného domečku, kde Roffeovi žili spolu s dalšími rodinami z krakovského ghetta. Když bylo po dlouhých hodinách konečně po nepokojích a jediným zvukem byl nářek těch, kdo přežili, vyšel opatrně z úkrytu a vydal se do ulic ghetta hledat matku. Měl dojem, že celý svět je v plamenech. Obloha byla rozzářená do červena od hořících dřevěných domů a všude kolem se valil hustý černý dým. Muži i ženy horečně pátrali po svých nejbližších nebo se snažili zachránit živnost, dům a skromný majeteček. V Krakově byla sice v polovině

devatenáctého století hasičárna, jenže u židů se hasit nesmělo. V ghettu na okraji města si lidé museli s tímhle přírodním živlem poradit holýma 58

rukama. Nezbývalo než čerpat vodu ze studní, vytvořit řetěz a podávat si vědra. Kam se Samuel podíval, viděl smrt, zohavená těla mužů a žen pohozená stranou jako rozbité panenky, nahé, znásilněné ženy a děti, krvácející, sténající, volající o pomoc.

Maminku našel ležet na ulici napůl v bezvědomí, se zkrvaveným obličejem. Klekl si vedle ní a srdce mu divoce bušilo. „Mami!“

Otevřela oči, poznala ho, ale nevydala ze sebe ani hlásku. Věděl, že umírá. Zoufale ji chtěl zachránit, jenže netušil jak. I když jí něžně otřel krev, bylo už pozdě.

Později stál na stejném místě a pozoroval, jak pohřební družina pečlivě vykopává hlínu pod jejím tělem, neboť byla nasáklá její krví. A podle Písma svatého musela být tato zemina pohřbena s ní, aby se tělo mohlo vrátit k Bohu celé.

V tu chvíli si Samuel usmyslel, že se chce stát lékařem. Roffeovi bydleli ještě s osmi rodinami v úzkém dvoupatrovém dřevěném domě. Samuel žil v pokojíku s otcem a tetou Ráchel a nikdy v životě nebyl, nespal a nejedl v místnosti sám. Nevzpomněl si, že by jednou jedinkrát neslyšet hlasy. Ale on po soukromí vlastně ani netoužil, protože neměl ponětí, že něco takového existuje. Vždycky žil v davu a chaosu.

Každý večer křesťané ghetto zamykali a on musel zůstat uvnitř, stejně jako jeho příbuzní, kamarádi, kozy, krávy a kuřata. Se západem slunce se zavírala dvojitá dřevěná brána ghetta a zamykala velkým železným klíčem. Za svítání se brána zase otvírala a židovští kupci směli do města obchodovat s křesťany. Před setměním se však museli zase vrátit do ghetta.

Samuelův otec přišel do Krakova z Ruska, kam uprchl před pogromem v Kyjevě. V Krakově se pak oženil. Byl ohnutý, šedovlasý, měl ztrhané rysy a vrásky. živil se jako pouliční prodavač. Úzkými, klikatými uličkami tlačil káru s drobnou galanterií, potřebami pro domácnost a cetkami. Malý Samuel rád bloumal rušnými uličkami s kočičími hlavami, po nichž se hemžily davy lidí. Nasával vůni čerstvě

upečeného chleba, s kterou se mísil zápach vysychajících ryb a sýra, dozrávajícího ovoce,

pilin a kůže. Naslouchal kočébrům, jak hlasitě

opěvovali své zboží, a hospodyním, když se s nimi handrkovaly rozhořčeným, zarmouceným tónem. Množství artiklu, co podomní

obchodníci nabízeli, bylo k nevíře: plátno, krajka, drilich, příze, kůže, 59

maso, zelenina, jehly, smír, oškubaná celá kuřata, cukrátka, knoflíky, sirup, boty…

V den dvanáctých narozenin se směl Samuel poprvé podívat do města. Myšlenka, že ho táta vezme skrz zakázanou bránu a že uvidí na vlastní oči Krakov, město křesťanů, v něm vyvolala až nesnesitelné

vzrušení.

V šest hodin ráno si oblékl jediné slušné šaty a ještě za tmy stanul po otcově boku před zavřenou obrovskou bránou do města. Kolem nich se tísnil hlučný dav lidí s primitivními, podomácku vyrobenými kárami, vozíky a trakaři. Bylo chladno a sychravo a Samuel se choulil do prošoupaného kožíšku z ovčí vlny.

Když už mu připadalo, že čekají hodiny, vykouklo na obzoru na východní straně jasně oranžové slunce a dav začal netrpělivě

přešlapovat. Chvíli nato se obrovská dřevěná brána ztěžka otevřela a kupci se valili do města jako proud pilných mravenců. Jakmile dorazili do nádherného a zároveň příšerného města, srdce se mu rozbušilo. Před sebou měl opevnění tyčící se nad Vislou. Ještě víc se přimkl k tátovi. Byl v Krakově, obklopen obávanými góji, lidmi, kteří

je na každou noc zamykali. Letmo, bojácně mrkal po obličejích kolemjdoucích a žasl, jak jsou odlišní. Nenosili dlouhé černé kabáty a mnoho jich bylo oholeno. Došli až na Rynek, zalidněné tržiště. Prošli rozlehlou halou s látkami a kolem chrámu se dvěma věžemi. Něco tak velkolepého jaktěživ neviděl. Nový svět byl samý div. Za prvé mu vyrážel dech ten vzrušující pocit svobody a prostoru. Domy na ulicích na sebe nebyly nalepené, byly mezi nimi mezery a většina měla vpředu zahrádku. Napadlo ho, že v Krakově musí být každý milionář. Zašli k několika dodavatelům, otec nakoupil zboží a naházel ho na vozík. Když byl plný, zamířili zpátky ke ghettu.

„Nemůžem zůstat dýl?“ škemral Samuel.

„Ne, synku. Musíme domů.“

Nechtělo se mu. Vždyť byl za bránou poprvé v životě a měl tak radostnou náladu, až mu z toho šla hlava kolem. Nešlo mu na rozum, že si lidi můžou takhle žít, chodit si, kam se jim zlíbí, dělat si, co se jim zamane… Proč se jen nenarodil za bránou? Okamžitě se zastyděl, že má

takové nevěrné myšlenky.

Tu noc dlouho nemohl usnout. Přemýšlel o Krakově, krásných domech se zelenými zahrádkami plnými květin. Musel najít způsob, jak 60

se osvobodit. Chtěl si o tom všem s někým popovídat, ale neměl nikoho, kdo by mu rozuměl.

Elizabeth Knihu odložila, opřela se, zavřela oči a představovala si Samuelovo osamění, radostné vzrušení i zklamání.

V tu chvíli se s ním začala ztotožňovat, cítila, že je jeho částí a on zase její. V jejích žilách kolovala jeho krev. Konečně měla opojný pocit, že někam patří.

Vtom zaslechla zvuk otcova auta na cestě před domem, a rychle Knihu vrátila na místo. Do konce pobytu na Sardinii už neměla možnost ji dočíst, ale když se vrátila do New Yorku, měla ji na dně kufru.

9/

Po teplé, slunečné zimě na Sardinii se New York zdál jako Sibiř. Na ulicích ležel sníh a břečka a od Východní řeky dul ledový vítr. Elizabeth si z toho nic nedělala. žila v Polsku, v jiném století, a prožívala prapradědečkova dobrodružství. Každé odpoledne po škole uháněla do pokoje, zamkla se a vytáhla Knihu. Uvažovala, že by si o ní popovídala s tátou, ale bála se, aby jí ji nezabavil. Starý Samuel jí báječně, nečekaně

dodával povzbuzení. Zjišťovala, kolik toho mají společného, jak si jsou podobní. Samuel byl samotář. Neměl se s kým bavit. Tak jako já, říkala si. A protože byli skoro ve stejném věku, i když každý v jiném století –

ztotožňovala se s ním.

Samuel chtěl být lékařem.

V ghettu směli o tisíce lidí, sužovaných v nehygienických podmínkách různými epidemiemi, pečovat pouze tři doktoři. Nejlíp z nich se dařilo dr. Zenu Walovi. Jeho dům se mezi sousedními chatrčemi skvěl jako palác. Byl dvouposchoďový a za okny bylo vidět čerstvě vyprané

a naškrobené bílé krajkové záclony a lesklý, nablýskaný nábytek. Samuel si uvnitř představoval doktora, jak ošetřuje pacienty, pomáhá

jim, léčí je. Přesně po tom toužil. Kdyby o něj někdo jako dr. Wal projevil zájem, uvažoval Samuel, mohl by mu pomoct, aby se stal lékařem také. Ale pokud šlo o Samuela, byl dr. Wal stejně nepřístupný

jako křesťani žijící za zdí v Krakově.

61

Čas od času ho zahlédl na ulici, zabraného do vážné debaty s kolegou. Jednou, zrovna když míjel jeho dům, se otevřely venkovní

dveře a doktor vyšel s dcerou. Byla tak stejně stará jako Samuel a byla to nejkrásnější bytost, jakou kdy spatřil. Jen se na ni podíval, hned věděl, že si ji vezme za ženu. Ještě sice netušil, jak se mu ten zázrak podaří, ale byl pevně rozhodnut.

Od té doby si každodenně hledal záminku, aby mohl být poblíž

jejich domu, a doufal, že ji zase uvidí.

Jednou odpoledne byl zase na pochůzce v blízkém okolí a slyšel, jak uvnitř někdo hraje na klavír. Byl si jist, že ona. Rozhlédl se, aby se přesvědčil, že ho nikdo nepozoruje, a přešel na protější stranu. Hudba vycházela z okna v patře, přímo nad jeho hlavou. Kousek ustoupil a zkoumal zeď. Bylo na ní dost záchytných bodů, aby mohl vyšplhat nahoru, a bez váhání se do toho pustil. První patro bylo výš, než se mu zdálo, a než se vyškrábal k oknu, byl přes tři metry vysoko. Podíval se pod sebe a šly na něj mrákoty. Hudba zesílila a on měl pocit, jako by hrála pro něj. Vytáhl se až k oknu, vystrčil hlavu nad parapet a hleděl do nádherně zařízeného pokoje. Dívka seděla před zlatobílým pianinem a za jejími zády si dr. Wal v křesle četl knížku. Ten ho však nezajímal. Samuel měl oči jenom pro krásné zjevení, které měl téměř na dosah ruky. Bože, jak ji miloval! Chtěl udělat něco pozoruhodného, odvážného, aby se do něj zamilovala. Třeba… Jak byl zasněn, neudržel se a padal do prázdna. Z hrdla se mu vydral výkřik, a ještě než se zřítil na zem, zahlédl dva užaslé obličeje.

Probral se na operačním stole v ordinaci dr. Wala. Byla to prostorná místnost vybavená vitrínami s léky a sadou chirurgických nástrojů. Lékař mu pod nosem držel páchnoucí chomáček vaty. Samuel se nadechl, zakuckal a posadil.

„To už je lepší,“ reagoval dr. Wal. „Měl bych ti vyoperovat mozek, ale pochybuji, že

nějaký máš. Co jsi chtěl ukrást, chlapče?“

„Nic,“ odpověděl dotčeně.

„Jak se jmenuješ?“

„Samuel Roffe.“

Doktor mu prsty ohmatával pravé zápěstí a chlapec ječel bolestí.

„Hm. Máš zlomené zápěstí, Samueli. Možná by to měla urovnat policie.“

Samuel zasténal. Pomyslel na to, co by se stalo, kdyby ho policie 62

přivedla domů s hanbou. Tetě Ráchel by to zlomilo srdce, táta by ho zabil. Ale co bylo horší: jak si po tomhle ještě může získat srdce doktorovy dcery? Vždyť byl zločinec, člověk, před nímž se ostatní

musejí mít na pozoru. Náhle mu v zápěstí ostře škublo. Polekaně vzhlédl k doktorovi.

„To je v pořádku,“ uklidnil ho. „Narovnal jsem ho.“ Potom mu dal ruku do dlahy. „Bydlíš někde tady, Samueli?“

„Ne, pane.“

„A neviděl jsem tě tady někdy?“

„Ano, pane.“

„Proč?“

Proč? To byla otázka. Kdyby mu řekl pravdu, vysmál by se mu.

„Chci se stát lékařem,“ neudržel se a vybleptl.

Dr. Wal se na něj díval a nevěřil vlastním uším. „Proto jsi lezl po zdi mého domu jako lupič?“

Nato mu Samuel vyprávěl celý svůj příběh. O tom, jak mu maminka zahynula na ulici, o tátovi, o první návštěvě Krakova a o rozladění

z toho, že je na každou noc zavřený za zdmi ghetta jako zvíře. A také

o tom, co cítí k jeho dceři. Prozradil mu na sebe všechno a doktor v tichosti poslouchal. I Samuelovi samému znělo vlastní vyprávění

směšně. Když skončil, zašeptal. „Mr…mrzí mě to.“

Lékař si ho dlouho prohlížel a potom řekl: „Mě to také mrzí. Kvůli tobě, kvůli sobě a kvůli nám všem. Každý člověk je vězeň, ale největší

ironie je být vězněm jiného člověka.“

Samuel se na něj podíval zmateně. „Tomu nerozumím, pane.“

Doktor si povzdechl. „Jednou porozumíš.“ Pak vstal, přešel ke stolu, vzal si dýmku a pomalu, jakoby podle návodu, ji začal plnit.

„Tohle je pro tebe, Samueli, moc špatný den.“

Škrtl sirkou, zapálil si tabák, sfoukl plamínek a obrátil se k chlapci.

„Ne kvůli tomu zlomenému zápěstí. To se zahojí. Ale musím udělat něco, co se tak rychle nezhojí.“ Samuel měl oči dokořán. Doktor popošel až k němu a promluvil jemněji. „Málokdo z lidí sní. Ty máš sny dva. Bohužel ti musím oba rozmluvit.“

„To ne…“

„Samueli, dobře mě poslouchej. Ty se lékařem nikdy stát nemůžeš. V našem světě ne. V ghettu smějí lékařskou praxi provozovat pouze tři z nás. A to jsou zde desítky šikovných doktorů. Všichni čekají, až jeden 63

z nás odejde do penze nebo zemře, aby mohli zaujmout jeho místo. Ty nemáš žádnou šanci. Pražádnou. Narodil ses ve špatnou dobu a na špatném místě. Rozumíš mi, chlapče?“

Samuel polkl. „Ano, pane.“

Lékař chvíli váhal, potom pokračoval. „Pokud jde o tvůj druhý

sen… ani ten bohužel není možný. Terenii si nikdy nebudeš moci vzít.“

„Proč?“ divil se Samuel.

Dr. Wal vykulil oči. „Proč? Z téhož důvodu, proč se nemůžeš stát lékařem. žijeme podle pravidel, podle našich tradic. Má dcera se provdá

za někoho sobě rovného, za někoho, kdo si bude moci dovolit zajistit jí

stejný životní styl, v jakém vyrůstala. Vezme si nějakého právníka, lékaře nebo rabína. Ty… ty ji musíš pustit z hlavy.“

„Ale…“

Doktor ho vyprovázel ke dveřím. „Ať se ti na to za pár dní někdo podívá. A dávej pozor, aby byla dlaha stále čistá.“

„Ano, pane,“ řekl Samuel poslušně. „Děkuji vám, pane doktore.“

Dr. Wal si blonďatého, inteligentně vyhlížejícího chlapce dlouze prohlížel. „Sbohem, Samueli.“

Druhý den odpoledne zazvonil Samuel u dveří Walova domu. Doktor vykoukl z okna. Samuel věděl, že ho vyhodí.

„Pošlete ho dál,“ poručil lékař služce.

Od té doby k němu chodil párkrát týdně. Dělal mu poslíčka a za to se směl dívat, jak dr. Wal léčí pacienty a pracuje v laboratoři na přípravě

léků. Mladík ho pozoroval, učil se a všechno si pamatoval. Měl vrozený

talent. Dr. Wal měl stále větší pocit viny, neboť věděl, že ho svým způsobem podněcuje k něčemu, co nikdy nemůže provozovat. Přesto se nedokázal přimět, aby ho odehnal.

Ať už to byla náhoda, nebo záměr, byla mu Terenia téměř vždy nablízku. Sem tam ji zahlédl projít laboratoří nebo odcházet z domu. Jednou do ní vrazil v kuchyni a srdce se mu tak rozbušilo, až myslel, že omdlí. Dlouhou chvíli si ho prohlížela, jako by měla něco za lubem, pak jen chladně kývla a odešla. Aspoň že si ho všimla! To byl první krok. To ostatní už bylo jen věcí času. Neměl nejmenší pochybnosti. Byl to osud. Terenia hrála důležitou roli v jeho snech o budoucnosti. Tak jak dřív snil jenom o sobě, snil nyní o nich dvou. Nějak je musí dostat z toho hrozného ghetta, z toho smradlavého, přelidněného vězení. A musí být 64

velmi úspěšný. Teď už mu o úspěch nešlo pouze kvůli sobě, ale kvůli oběma.

I když to bylo nemožné.

Elizabeth nad Samuelovou knihou usnula. Když se ráno probudila, pečlivě ji uschovala a oblékala se do školy. Samuel jí stále ležel v hlavě. Jak to, že si Terenii nakonec vzal? Jak se dostal z ghetta? Jak se proslavil? Ta kniha jí nedala spát. Štvalo ji všechno, co ji z čtení

vytrhovalo a co ji vracelo do dvacátého století.

K jejím povinným předmětům patřil také balet. Nesnášela ho. Narvala se do růžové sukénky, zhlížela se v zrcadle a přesvědčovala se, že má svůdnou postavu. Jenže zrcadlo nelhalo. Byla tlustá. Ne, z ní

baletka nikdy nebude.

Krátce po jejích čtrnáctých narozeninách madam Netturovová, její

učitelka tance, oznámila, že za dva týdny bude mít třída výroční veřejné

vystoupení a že na ně mají žáci pozvat rodiče. Elizabeth se zmocnila panika. Myšlenka, že by se měla postavit na pódium před diváky, ji děsila. To se nesmí stát.

Jakési dítě přebíhalo silnici přímo před jedoucím autem. Elizabethje zahlédla, rozběhla se a vytrhla je ze spáru Zubaté. Bohužel, dámya pánové, vůz Elizabeth Roffeové zlámal prsty u nohou, a proto dnesnebude moct vystupovat.

Nepozorná uklízečka nechala ležet mýdlo na horním schodě, Elizabeth uklouzla, spadla a

kutálela se po schodech až dolů. Přitom sizlomila nohu v kyčli. Jak konstatoval lékař, není to nic vážného. Za třitýdny bude zase zdravá.

Ba ne, takové štěstí neměla. V den představení byla zdravá jako řípa. Zato v hysterickém stavu. Opět jí pomohl starý Samuel. Vzpomněla si, jak byl vystrašený, přesto se odvážil přiblížit k dr. Walovi znova. Nesměla Samuelovi udělat ostudu. Musela tu tvrdou zkoušku podstoupit. Otci se o představení vůbec nezmínila. Dřív ho zvala na rodičovské

schůzky a podobné akce, ale vždycky měl zrovna něco důležitého na práci.

Ten večer se akorát před jejím odchodem vrátil domů z desetidenní

cesty.

Když míjel její ložnici, zahlédl ji a pozdravil: „Zdravím tě, Elizabeth.“ A dodal: „Nějak jsi přibrala.“

65

Začervenala se a zatahovala b řicho. „Ano, tati.“

Už už měl něco na jazyku, ale pak si to rozmyslel. „Co škola? Jak to jde?“

„Děkuju, prima.“

„Všechno v pořádku?“

„Ano, tati.“

„Tak dobře.“

Takovýhle rozhovor měli za uplynulá léta stokrát. Byla to nic neříkající litanie a jediný druh komunikace. Coškolajaktojdeděkujuprimavšechnovpořádkuanotatitakdobře. Jako když dva neznámí konver-zují o počasí. Ani jeden neposlouchá a je mu ukradené, co říká ten druhý. No, jednomu z nás to ukradené není, odporovala v duchu. Tentokrát však zůstal stát a zamyšleně si ji prohlížel. Byl zvyklý se potýkat s konkrétními problémy, a i když cítil, že tady nějaký problém je, neměl ponětí, o co jde. Kdyby mu to někdo řekl, jeho odpověď by zněla:

„Co blázníš? Vždyť jsem dal Elizabeth všechno.“

Jakmile se obrátil k odchodu, bezděky se jí vydralo z úst: „Naše…

naše baletní… třída má dnes vystoupení. Já jsem tam taky. Asi se ti nechce jít, viď?“

Jak ta slova vypouštěla, třásla se strachy. Nestála o to, aby viděl, jak je nemotorná. Proč mu to jen prozradila? To bylo nasnadě. Protože by byla z celé třídy jediná, jejíž rodiče se nepřišli podívat. Beztak je to jedno, pomyslela si, protože stejně odmítne. Dostala na sebe vztek, rozčileně zakroutila hlavou a otočila se. A za zády zaslechla neuvěřitelnou větu: „Ale proč ne? Docela rád.“

V hledišti se tísnili rodiče, příbuzní a přátelé. S napětím sledovali, jak žáci tančí za doprovodu dvou křídel po stranách jeviště. Madam Netturovová stála bokem a během tance dětem nahlas počítala takt, čímž

na sebe strhávala pozornost rodičů.

Několik dětí mělo pozoruhodný šarm a projevilo známky opravdového talentu. Na ostatních bylo vidět odhodlání nahradit nedostatek umu nadšením. Cyklostylovaný program uváděl tři úryvky z těchto baletů: Coppélia, Popelka a samozřejmě Labutí jezero. Jako piece de résistance byla na pořadu sóla. Každé dítě mělo prožívat okamžiky slávy. V zákulisí Elizabeth div nezešílela ze zlé předtuchy. Pořád běhala k postranní oponě, a pokaždé když uprostřed druhé řady zahlédla otce, 66

vyčítala si, že ho pozvala. V dosavadním průběhu představení se jí dařilo schovávat vzadu za ostatními tanečníky, ale nyní přicházelo na řadu její

sólo. V sukýnce si připadala neotesaně, asi jako v cirkusu. Byla si jista, že hned jak vběhne na jeviště, všichni se dají do smíchu. A ona vlastně

pozvala tátu, aby byl svědkem jejího ponížení! Jedinou útěchou jí bylo, že její sólo netrvalo déle než minutu. Madam Netturovová nebyla hloupá. Mělo to utéct tak rychle, aby si nikdo ničeho nestihl všimnout. Stačilo jen, aby se otec minutu díval stranou, a její číslo skončí. Když Elizabeth sledovala spolužačky, jedna jako druhá jí připomínaly Markovovou,

Maximovovou, Fonteynovou. Madam Netturovová ji ze zamyšlení vytrhla dotykem studené ruky a zasyčela:

„Elizabeth, na špičky. Jsi na řadě.“

Chtěla odpovědět „Ano, madam“, ale měla vyschlo v krku, takže ze sebe nedostala ani hlásku. Oba klavíristé spustili předehru k jejímu sólu. Přesto stála dál jako přimrazená, nebyla schopna se pohnout. Madam Netturovová zašeptala: „Sypej!“ a šťouchancem do zad ji postrčila na jeviště. Polonahá se ocitla před stovkou nepřátelských cizích tváří. Na otce si netroufla pohlédnout. Přála si, aby měla ta muka co nejrychleji za sebou a mohla odtud utéct. Přitom měla jednoduchý úkol. Pár ohybů v kolenou, poskoků a skoků. Začala dělat kroky, dodržovala rytmus a představovala si, že je hubená, vysoká a mrštná. Když skončila, obecenstvo jí ze slušnosti mírně zatleskalo, aby se neřeklo. Teprve teď

upřela zrak doprostřed druhé řady. Tatínek se hrdě usmíval a tleskal –

tleskal jí. Něco se v ní zlomilo. Hudba sice ustala, ale Elizabeth tančila dál. Dělala ohyby v kolenou, otočky, poskakovala, vyhazovala nohu do výšky… a byla duchem nepřítomna, zcela unesena, byla bez sebe. Zmatení hudebníci pochytávali rytmus jejího tance, aby mu přizpůsobili tempo, nejdřív jeden, po něm druhý. Za jevištěm madam Netturovová

zuřivě gestikulovala, až z ní šla hrůza. Avšak Elizabeth ji nevnímala, byla v transu. Šlo jí o jediné: být na jevišti a tančit pro tátu.

„Jistě chápete, pane Roffe, že takové chování tato škola prostě

nemůže tolerovat.“ Madam Netturovová měla hlas rozechvělý vzteky.

„Vaše dcera všechny ostatní ignorovala a chovala se, jako… jako by byla nějaká hvězda.“

Elizabeth cítila, jak si ji otec měří pohledem, a bála se mu podívat do očí. Věděla, že provedla neodpustitelnou věc, ale nedokázala se 67

ovládnout. V tu chvíli na jevišti chtěla pro otce stvořit něco krásného, upozornit na sebe, udělat na něj dojem, aby na ni mohl být hrdý. A aby ji miloval.

Místo toho slyšela, jak říká: „Máte naprostou pravdu, madam Netturovová. Dohlédnu na to, aby byla Elizabeth náležitě potrestána.“

Madam Netturovová se na Elizabeth podívala triumfálně a uzavřela rozhovor: „Děkuji, pane Roffe. Nechám to čistě na vás.“

Od chvíle, kdy vyšli z kabinetu madam Netturovové, Sam na dceru nepromluvil. Když stáli před školou, snažila se vymyslet nějakou omluvu. Ale co měla říct? Jak mu vysvětlit, proč to udělala? Byl to pro ni cizí člověk a bála se ho. Znala, jak si umí vybít zlost, když někdo udělá

chybu nebo ho neuposlechne. Nyní čekala, až si vyleje vztek na ní. Obrátil se k ní a nadhodil: „Elizabeth, co kdybychom se stavili u Rumpelmayera na horkou čokoládu?“

Místo odpovědi se rozbrečela.

Noc probděla. Nemohla usnout, jak byla plná dojmů. V duchu si pořád dokola přehrávala celý večer. Bylo to na ni silnější vzrušení, než

dokázala unést. Tohle nebylo vysněné. Byla to skutečnost. Před očima měla stůl u Rumpelmayera. Seděla za ním s tátou, kolem velcí, barevní, vycpaní medvědi, sloni, lvi a zebry. Objednala si zmrzlinu s banánem a karamelovým krémem. Dostala porci jako hrom, ale otec nic nenamítl. Povídal si s ní. Tentokrát ne

Coškolajaktojdeděkujuprimavšechno-pořádkuanotatitakdobře, ale vážně si povídali. Vyprávěl jí o nedávné

cestě do Tokia. Jak mu hostitel podal coby zvláštní pozornost kobylky a mravence polité čokoládou a jak to musel sníst, aby neurazil. Když spolkla poslední sousto zmrzliny, najednou se jí zeptal: „Liz, co tě k tomu vedlo?“

Věděla, že se tím všechno pokazí, že ji bude kárat, vyčte jí, jak ho zklamala.

„Chtěla jsem být lepší než všichni ostatní,“ zalhala. Nedokázala přiznat, že to bylo kvůli němu.

Dlouze se na ni zadíval a pak se rozesmál. „Náramně jsi je převezla. Byli pěkně překvapení.“ Jeho hlas prozrazoval hrdost. Cítila, jak se jí hrne krev do tváří. „Ty se na mě nezlobíš?“

Takový výraz u něj ještě nezažila. „Za to, že jsi chtěla být nejlepší?

O to jde přece Roffeům vždycky.“ A pevně jí stiskl ruku. 68

Poslední, nač myslela, než ji zmohl spánek, bylo: Taťka mě má rád, má mě opravdu rád. Odteďka budeme pořád spolu. Bude mě brát na cesty. Budeme spolu všechno probírat a staneme se dobrými přáteli.

Druhý den odpoledne jí otcova sekretářka oznámila, že je všechno vyřízeno a může odjet na internátní školu do Švýcarska.

10/

Elizabeth byla zapsána na International Chateau Lemand, dívčí školu ve vesnici Sainte-Blaise, ležící u Neuchatelského jezera. Dívky tam byly ve věku čtrnácti až osmnácti let. Byla to jedna z nejvyhlášenějších škol z celého vynikajícího švýcarského školství. Elizabeth tam nenáviděla každou minutu.

Připadala si jako v exilu. Poslali ji z domova pryč. Bylo to jako hrozný trest za zločin, který nespáchala. Onen kouzelný večer měla pocit, že stojí na prahu něčeho báječného, s otcem se navzájem objevují

a stávají se přáteli. Najednou jí však byl vzdálen ještě víc než dřív. Aspoň že mohla jeho kroky sledovat z novin a časopisů. Často se objevoval ve zprávách a na fotografiích ze setkání s ministerskými předsedy a prezidenty. Například když otvíral novou továrnu na léky v Bombaji, lezl po horách nebo večeřel s íránským šáhem. Všechny výstřižky se zprávami a články si nalepovala do sešitu a věčně do něj byla zahloubaná. Schovávala ho spolu se Samuelovou autobiografií. S ostatními studentkami se nekamarádila. V některých pokojích byly po třech nebo po čtyřech, ale ona požádala, aby mohla být sama. Psala otci dlouhatánské dopisy a pak vždycky roztrhala ty, kde se svěřovala se svými city. Občas od něj dostávala vzkazy a přes sekretářku k narozeninám pestrobarevné balíčky z luxusních obchodů, ale jeho jí to nenahradilo. Příšerně se jí po něm stýskalo.

Na vánoce za ním měla jet do vily na Sardinii. Jak se svátky blížily, nemohla se dočkat. Ze samého vzrušení div neonemocněla. Sepsala si seznam předsevzetí a pečlivě si jej pročítala:

Nebuď otravná.

Buď zajímavá.

69

Na nic si nestěžuj, zvlášť ne na školu.

Nedej na sobě znát, že jsi opuštěná.

Neskákej mu do řeči.

Pořád buď upravená, a to i při snídani.

Hodně se směj, aby viděl, jak jsi šťastná.

Byla to její modlitba, litanie, oběť bohům. Kdyby to všechno dodržovala, možná, možná!, by z jejích předsevzetí vznikla fantazie. Zasvěceně by hovořila o třetím světě a o devatenácti rozvojových zemích a on by to komentoval takto: „Nevěděl jsem, že jsi tak zajímavá.“

(druhé pravidlo). „Máš velmi bystrou hlavu, Elizabeth.“ Nato by se otočil k sekretářce a pravil: „Myslím, že se Elizabeth už nepotřebuje vracet do školy. Nechám si ji u sebe.“

Modlitba, litanie.

Firemní letadlo ji vyzvedlo v Curychu a dopravilo na letiště

v Olbii, kde na ni čekala limuzína. Tiše seděla na zadním sedadle a kolena tiskla k sobě, aby se neklepala. Ať se děje co se děje, vtloukala si do hlavy, nesmí mě vidět brečet. Nesmí poznat, jak moc mi schází. Auto jelo po dlouhé, klikaté horské silnici vedoucí na Smaragdové

pobřeží a potom sjelo na menší silnici, kroutící se vzhůru do kopce. Z té

vždycky mívala strach. Byla velice úzká a příkrá, po jedné straně byla hora, po druhé propast nahánějící hrůzu.

Vůz zastavil před domem, Elizabeth vystoupila, nejprve šla a potom utíkala, seč jí nohy stačily. Přední dveře se otevřely a na prahu stála rozesmátá Margherita, sardinská hospodyně. „Vítám vás, slečno Elizabeth.“

„Kde je táta?“ vyhrkla.

„Musel nutně do Austrálie. Ale nechal vám tady spoustu krásných dárků. Budou to pěkné vánoce.“

11/

Elizabeth si s sebou vzala Knihu. Stála v chodbě vily a prohlížela si obraz Samuela Roffea a vedle portrét Terenie. Cítila jejich přítomnost, jako by ožili. Po dlouhé chvíli se otočila a vylezla s Knihou v ruce po žebříku do věžní místnosti. Tam trávila každý den celé hodiny, četla 70

a četla a pokaždé se jí zdálo, že k nim má blíž, že překlenula století, které

je dělilo…

V dalších letech, četla Elizabeth, trávil Samuel dlouhé hodiny ve Walově laboratoři a pomáhal mu míchat masti a léky. Učil se, jak účinkují. A někde v pozadí vždycky byla krásná Terenia, které měl plnou hlavu. Každý pohled na ni přiživoval sen, že mu jednou bude patřit. S

doktorem vycházel Samuel dobře, zato jeho manželka, to byla jiná

kapitola. Dračice s ostrým jazykem. Samuela nesnášela. Proto se jí

vyhýbal.

Fascinovalo ho, kolik léků dokáže lidi uzdravovat. Jeden nalezený

papyrus obsahoval seznam 811 předpisů, které užívali Egypťané v roce 1550 před Kristem. Při narození dítěte se tehdy odhadovala délka života na patnáct let. Když si některé předpisy přečetl, pochopil proč: krokodýlí

trus, ještěrčí maso, netopýří krev, velbloudí sliny, lví játra, žabí prsty, prášek z rohu jednorožce. Na každém předpisu byla značka Rx. Znamenala starou modlitbu k egyptskému bohu hojení. Dokonce i slovo chemie je odvozenina od starého názvu Egypta, Kahmi neboli Chemi.

Magie zase pochází od slova magi, tak se říkalo knězi zaříkávajícímu zlé duchy.

Lékárny v ghettu i v Krakově byly primitivní. Ve většině lahviček a skleniček byly neotestované a nevyzkoušené léky. Některé z nich nebyly k ničemu, jiné dokonce škodily. Samuel je znal všechny. Ricinový olej, kalomel (chlorid rtuťný), reveň lékařskou, jodové

sloučeniny, kodein a hlavěnku dávivou. Koupit sedala panacea, všelék proti černému kašli, kolice a břišnímu tyfu. Protože neexistovala hygienická opatření, byly masti a kloktadla běžně plná mrtvého hmyzu, švábů, krysího trusu, peří a chlupů. Pacienti umírali buď v důsledku nemoci, anebo požití léků.

Novinkám v lékárnictví se věnovalo několik časopisů. Samuel je všechny dychtivě pročítal. S doktorem Walem pak debatoval o svých teoriích.

„To dá rozum,“ mudroval Samuel přesvědčivým hlasem, „že na každou nemoc musí být nějaký lék. Zdraví je přirozené, kdežto nemoc je nepřirozená.“

„Možná,“ připustil lékař, „ale většina mých pacientů mě ani nenechá nové léky vyzkoušet.“ A suše dodal: „Jsou totiž moudří.“

71

Samuel hltal Walovu skromnou lékárnickou literaturu. Když

všechny ty knihy přečetl poněkolikáté, byl zklamán, kolik v nich bylo nezodpovězených otázek.

Se zápalem prožíval probíhající revoluci. Někteří vědci se domnívali, že je možné působit proti příčině nemoci tím, že se vytvoří

odolnost, která ji zahubí. Dr. Wal to jednou vyzkoušel. Jednomu pacientovi trpícímu záškrtem odebral krev a vstřikl ji koni. Když kůň

pošel, doktor s pokusy skončil. Avšak mladý Samuel si byl jist, že byl dr. Wal na správné cestě.

„Teď nemůžete přestat,“ přesvědčoval ho. „Vím, že to zabere.“

Lékař zavrtěl hlavou. „To je tím, že je ti teprve sedmnáct. Až ti bude tolik co mně, nebudeš si jist ničím. Zapomeň na to.“

Ale Samuel se zviklat nedal. Chtěl v pokusech pokračovat. Jenže k tomu potřeboval zvířata. Těch moc k mání nebylo. Kromě toulavých koček a krys, které si mohl nachytat. Ať jim dal sebenepatrnější dávku, stejně pokaždé chcíply. Jsou moc malé, usoudil. Potřebuju větší zvíře. Koně, krávu nebo ovci. Ale kde měl hledat?

Když se jednou pozdě odpoledne vrátil domů, stál před domem starý kůň zapražený do káry. Na boku vozíku byla cedule a primitivně

načmáraná písmena na ní hlásala: ROFFE A SYN. Samuel na ni nevěřícně civěl a potom uháněl dovnitř za otcem. „Ten… ten kůň… tam venku,“ soukal ze sebe zadýchaně. „Kde jsi… k němu… přišel?“

Otec se na něj hrdě usmál. „Uzavřel jsem obchod. S koněm dokážeme obcházet větší území. Možná si za čtyři pět let budeme moct koupit dalšího. Představ si to. Budeme mít dva koně.“

Tak to byly hranice tátovy ctižádosti: mít dvě chromé herky tahající káry špinavými, přelidněnými ulicemi krakovského ghetta. Samuelovi z toho bylo do breku.

V noci, když už všichni spali, se vkradl do stáje, podívat se na koně, kterému mezitím dali jméno Ferd. Byl to bez debat jeden z nejmenších koní svého druhu. Měl prohnutý hřbet a chronickou synovitidu tibiotarzálního kloubu. Byla otázka, zda se dokáže pohybovat rychleji než otec. Ale na tom pranic nezáleželo. Důležité bylo, že měl Samuel konečně laboratorní zvíře. Mohl pokračovat v pokusech, a přitom si nemusel dělat starosti s chytáním krys a toulavých koček. Samozřejmě musel být opatrný, aby na to otec nepřišel. Pohladil koně po hlavě. „Vstoupíš do

dějin farmacie,“ chlácholil ho.

72

V koutě maštale, kde měl Ferd stání, si Samuel zřídil improvizovanou laboratoř.

V misce hustého hovězího vývaru si vypěstoval záškrtové bakterie. Když už byl bujón kalný, přelil trochu do jiné nádobky, tento vzorek zředil a potom mírně ohřál. Tekutinu nabral do injekční stříkačky a přistoupil k Ferdovi. „Pamatuješ, co jsem ti prorokoval?“ zašeptal mu do ucha. „Tak teď nadešel tvůj velkej den.“

Obsah mu vstříkl pod vytahanou kůži na plecku, tak jak to vídal u dr. Wala. Ferd otočil hlavu, káravě na něj pohlédl a pomočil ho. Samuel počítal, že látka začne ve Ferdovi působit asi tak za sedmdesát dvě hodiny. Po uplynutí této doby se mu chystal dát větší

dávku. A pak další. Jestli teorie o protilátkách neklamala, s každou dávkou by se v krvi vytvářela silnější odolnost vůči nemoci. A Samuel by měl očkovací látku, po níž prahl. V dalším stadiu by samozřejmě

musel najít lidskou bytost, na které by ji vyzkoušel, ale to by nemělo být těžké. Oběť hrozné choroby by měla být ráda, že může vyzkoušet něco, co by jí mohlo zachránit život.

Skoro celé následující dva dny strávil u Ferda.

„Ještě jsem neviděl, aby měl někdo zvíře tak rád jako ty,“ uznal otec. „Nemůžeš se od něj odtrhnout, viď?“

Samuel neslyšně zamumlal nějakou odpověď. Měl pocit viny, ale věděl, co by se stalo, kdyby se tátovi třeba jen slůvkem zmínil, co má za lubem. Naštěstí otec nemusel o ničem vědět. Samuelovi zbývalo vytáhnout z Ferda tolik krve, aby mu to dalo pár ampulek séra, a nikdo by na nic nepřišel.

Třetí a kritický den ráno ho probudil otcův řev z ulice. Samuel vyskočil z postele, přiběhl k oknu a vykoukl ven. Táta stál na ulici s károu a z plných plic nadával. Po Ferdovi ani stopy. Samuel na sebe hodil nějaké hadry a vyběhl ven.

„ Momser! “ křičel otec. „Podvodník! Lhář! Zloděj!“

Samuel se protlačil davem, který se shromáždil kolem otce.

„Kde je Ferd?“ zeptal se.

„To jsem rád, že se mě ptáš,“ zanaříkal. „Je po něm. Pošel na ulici jako pes.“

Samuel měl srdce v kalhotách.

„To si to špacírujem pěkně pomalinku. Mířím si to za kšeftem, nechvátám na něj, rozumíš, nebičuju ho, nepopoháním ho jako některý

73

obchodníci, který bych moh menovat. A co myslíš, jak se mi odvděčí?

Padne a klidně si zgebne. Až toho gonifa dostanu, co mi ho prodal, zabiju ho!“

Samuel se odvrátil, bylo mu těžko u srdce. Odešlo mu daleko víc než jen Ferd. Sny se mu rozplynuly. S Ferdem mu zmizela šance vyprostit se z ghetta, svoboda, krásný dům pro Terenii a společné děti. Ale čekala na něj ještě větší katastrofa.

Den potom, co zdechl Ferd, se dověděl, že se má Terenia na přání

rodičů provdat za jednoho rabína. Nemohl tomu uvěřit. Vždyť Terenia přece patřila jemu! Uháněl k domu Walových. Oba manželé seděli v obývacím pokoji. Postavil se před ně, zhluboka se nadechl a oznámil jim: „To je omyl. Terenia si vezme mě!“

Zírali na něj, jako když spadne z nebe.

„Vím, že pro ni nejsem dost dobrý,“ pospíšil si, aby je předběhl,

„ale s nikým jiným než se mnou nebude šťastná. Rabín je pro ni moc starý…“

„ Nebbich! Ven! Ven!“ Paní Walová byla zralá na mrtvici. Minutu nato už stál na ulici a měl zákaz ještě někdy vkročit do jejich domu.

Uprostřed noci měl dlouhý rozhovor s Bohem.

„Co ode mě chceš? Když Terenii nemůžu mít, proč jsi dopustil, abych ji miloval? Copak jsi bezcitný?“ V tom zklamání zvýšil hlas a zakřičel: „Slyšíš mě?“

A spolubydlící v přecpaném domku ho okřikli: „Všichni tě slyšíme, Samueli. Buď už, proboha, zticha a nech nás vyspat!“

Druhý den odpoledne pro něj poslal dr. Wal. Sluha Samuela uvedl do obývacího pokoje, kde už na něj čekala celá rodina.

„Máme starosti,“ uvítal ho lékař. „Dcera se ukázala jako umíněná

mladá dáma. Z jakéhosi důvodu k tobě cítí náklonnost. Nemohu to nazvat láska, Samueli, poněvadž nevěřím, že mladé dívky vědí, co to je. Nicméně si odmítá vzít rabína Rabinowitze. Tvrdí, že se hodlá provdat za tebe.“

Samuel mrkl na Terenii, ta se na něj usmála a on radostí div nepukl. Jenže radost netrvala dlouho.

Doktor pokračoval. „Řekl jsi, že mou dceru miluješ.“

„A…a…ano, pane,“ koktal Samuel. Zkusil to ještě jednou. Tentokrát mu hlas nezadrhl. „Ano, pane.“

74

„V tom případě mi dovol otázku. Chceš snad, aby Terenia strávila zbytek života jako žena podomního obchodníčka?“

Samuel okamžitě poznal, že je to past, ale nebylo úniku. Znova pohlédl na Terenii a pomalu uznal: „Ne, pane.“

„Tak vidíš. V tom je právě problém. Nikdo z nás nechce, aby si vzala hauzírníka. A ty jsi hauzírník, že?“

„Nebudu jím pořád, pane doktore.“ Hlas mu zněl pevně a sebejistě.

„A čím tedy budeš?“ vyštěkla paní Walová. „Pocházíš z rodiny hauzírníků, tak taky hauzírníkem zůstaneš. Já své dceři nedovolím, aby si vzala někoho takového.“

Oči mu těkaly z jednoho na druhého a v hlavě měl zmatek. Přišel sem ve strachu a úzkosti, najednou byl radostí bez sebe a vzápětí zase posmutněl. Co po něm vlastně chtějí?

„Dohodli jsme se na kompromisu,“ vytušil jeho otázku doktor.

„Dáme ti šest měsíců na to, abys dokázal, že jsi víc než pouze pouliční

prodavač. Pokud do té doby Terenii nebudeš moci nabídnout životní styl, na jaký je zvyklá, vezme si rabína Rabinowitze.“

Samuel hleděl zděšeně. „Šest měsíců?“

Za šest měsíců nemůže udělat díru do světa nikdo! Alespoň ne v krakovském ghettu.

„Rozuměl jsi?“ ujišťoval se dr. Wal.

„Ano, pane.“ Rozuměl až moc dobře. žaludek mu svíraly křeče. Nepotřeboval řešení. Potřeboval zázrak. Walovi se spokojí jedině

s lékařem, rabínem nebo nějakým boháčem. Jiného za zetě nechtějí. Samuel rychle zhodnotil všechny možnosti.

Zákon mu zakazoval, aby se stal lékařem.

Rabínem? Na to by byl musel začít studovat na rabinát nejdéle ve třinácti, a nyní mu bylo téměř osmnáct.

Boháčem? To nepřicházelo v úvahu. I kdyby jako kočébr prodával zboží v ulicích čtyřiadvacet hodin denně, i v devadesáti by byl stále chudý. Walovi mu uložili úkol, jehož zvládnutí nebylo v jeho moci. Zdánlivě Terenii ustoupili tím, že odložili její sňatek s rabínem, ale zároveň stanovili podmínky, které, jak dobře věděli, byly nesplnitelné. Jediný, kdo v něj věřil, byla Terenia. Byla přesvědčena, že si do půl roku nějak poradí, proslaví se nebo zbohatne. Je to

ještě větší blázínek než já, kroutil zoufale hlavou.

75

Lhůta se rozběhla a čas letěl. Samuel dál pomáhal otci s pouličním prodejem. Ale v okamžiku, kdy na zdi ghetta za čaly dopadat stíny od zapadajícího slunce, pospíchal domů, něco zhltl a spěchal pracovat do sv é laboratoře. Vytvořil stovky várek séra a vstřikoval je králíkům, kočkám, psům a ptákům. Všechna zvířata pošla. Jsou moc malá, zoufal si. Potřebuju větší zvíře.

Jenže žádné nesehnal. A čas neúprosně ubíhal.

Dvakrát týdně chodil do Krakova, aby doplnil zásoby zboží, které

s otcem po ulicích prodali. Za rozbřesku stál před zamčenou bránou v hloučku jiných obchodníků, ale vůbec je nevnímal. Neviděl, neslyšel. Myšlenkami byl někde úplně jinde.

Jednoho rána tam stál opět zasněný a vtom zaslechl volání: „Hej, žide! No ty! Pojď sem!“

Zvedl hlavu. Brána byla otevřená a jeho kára stála v cestě. Jeden ze strážných na něj zuřivě gestikuloval, aby se pohnul. Službu na bráně

mívali vždycky dva strážní. Nosili zelenou uniformu, zvláštní odznak a byli vyzbrojeni pistolí a těžkým klackem. Na řetězu kolem pasu nosil jeden z nich velký klíč, kterým odemykal a zamykal bránu. Kolem ghetta tekla říčka, překlenutá starou dřevěnou lávkou. Naproti stála policejní

kasárna, odkud byli oba strážní. Nejednou byl Samuel svědkem toho, jak přes most vlekli nějakého nešťastného žida. Cesta zpátky nikdy nevedla. Všichni židi museli být do západu slunce zpátky v ghettu. Každý, kdo se opozdil a zůstal po setmění za branou, byl zatčen a deportován do pracovního tábora. Proto se všichni židé báli zůstat za branou ghetta jako čert kříže.

Oba strážní měli být ve službě a hlídkovat u brány celou noc, ale v ghettu se vědělo, že po zavření brány se jeden z nich vytrácí do města, aby si tam užíval nočních radovánek. Nad ránem se vracíval, aby partnerovi pomohl otevřít bránu na další den.

Obvykle bránu střežili Paul a Aram. Paul byl příjemný a bodrý. Zato Aram byl úplně jiný. Bylo to zvíře. Byl snědý, podsaditý, měl silné

paže a tělo jako pivní soudek. Na židech si smlsával, a kdykoliv měl službu, všichni židé za branou si dávali setsakramentsky záležet, aby se vrátili včas, protože pro Arama neexistovalo větší potěšení, než

zamknout ghetto, opozdilého žida nepustit dovnitř, zmlátit ho hlava nehlava a odtáhnout ho po mostě do obávaných policejních kasáren. A právě Aram teď řval na Samuela, aby uhnul s vozíkem. Jako 76

když do Samuela uhodí blesk, proběhl branou a uháněl k městu. V

zádech cítil, jak ho Aram probodává očima.

Šestiměsíční lhůta se rychle smrskla na pět měsíců, potom na čtyři a na tři. Nebylo dne ani hodiny, aby nemyslel na to, jak vyřešit svůj problém, nebo nepracoval ve své maličké laboratoři. Zkoušel si promluvit s některými bohatými kupci z ghetta, ale málokterý na něj měl čas. A ti, co si čas udělali, mu dali neužitečné rady.

„Chceš vydělávat? Chlapče, to musíš šetřit každý drobák, a jednou si koupíš takovou pěknou živnost, jako mám já.“

To se jim snadno řekne, většina z nich se již narodila v bohaté

rodině.

Samuela napadlo, že by mohl s Terenií utéct. Jenže kam? Na konci cesty by stálo další ghetto a on by byl stále chudý nebbich s prázdnou kapsou. Ne, Terenii miloval natolik, že by jí tohle nemohl udělat. Byl opravdu v pasti a nevěděl, jak z ní ven.

Hodiny se neúprosně posouvaly. Ze tří měsíců byly dva, nakonec jeden. Jedinou útěchou mu po celou dobu bylo to, že se směl s milovanou Terenií vídat třikrát týdně. Samozřejmě pod dohledem. Po každém setkání ji miloval ještě víc. Měl z toho hořkosladký pocit, neboť s každou schůzkou se blížil termín, kdy ji měl ztratit. „Však ty na něco přijdeš,“

ujišťovala ho neustále.

Nyní však zbývaly jenom tři týdny a řešení bylo v nedohlednu stejně jako na začátku lhůty.

Jednou pozdě večer za ním přišla do stáje. Objala ho a navrhla:

„Samueli, utečme.“

V tu chvíli ji miloval ještě víc než kdy dřív. Byla ochotna se kvůli němu zostudit, vzdát se rodičů a báječného života.

Pevně ji sevřel v náruči a rozmlouval jí to: „To nejde. Ať půjdeme kam chceme, všude budu jenom pouličním obchodníkem.“

„To mi nevadí.“

Pomyslel na její krásný domov s prostornými pokoji a se služebnictvem a na mizernou místnůstku, kterou sdílel s otcem a tetou, a namítl: „Ale mně by to vadilo.“

Nato se otočila a odešla.

Druhý den ráno potkal Isaaca, bývalého spolužáka, který po ulici vedl koně. Měl jedno oko, trpěl akutní kolikou, měl chronickou 77

synovitidu tibiotarzálního kloubu a byl hluchý.

„Nazdar, Samueli.“

„Nazdar, Isaacu. Nevím, kam s tou kobylou jdeš, ale měl by sis pospíšit. Vypadá, že moc dlouho nevydrží.“

„Ani nemusí. Vedu Lottie do továrny na klih.“

Samuel si koně se zájmem letmo prohlédl. „Řek bych, že ti za ni moc nedaj.“

„Já vím. Stačí mi pár florinů, abych si mohl koupit vůz.“

Samuelovi se zrychlil tep. „Co kdybych ti ušetřil cestu? Vyměním za ni svou káru.“

Domluvili se ani ne za pět minut.

Teď jenom Samuel musel postavit další káru a vysvětlit tátovi, jak přišel o tu starou a jak získal koně v posledním tažení. Samuel zavedl Lottie do chléva, kde měl předtím ustájeného Ferda. Po důkladnější prohlídce byl na kobylu ještě žalostnější pohled než

předtím. Samuel ji poplácal a povzbudil ji podobně jako kdysi Ferda:

„Neboj, Lottie, vejdeš do historie medicíny.“

Po pár minutách už zase pracoval na novém séru.

V důsledku toho, že bylo ghetto přelidněné a hygiena prakticky neexistovala, šířily se v něm epidemie. Poslední metlou byla horečka doprovázena dusivým kašlem, zduřelými žlázami a bolestivým umíráním. Lékaři si nevěděli rady, co je příčinou ani jak chorobu léčit. Mezi jinými sklátila také Isaacova otce. Sotva se to Samuelovi doneslo, pospíchal se na Isaaca podívat.

„Byl tady doktor,“ zvěstoval mu chlapec se slzami v očích. „Řek, že už se nedá nic dělat.“

Z horního patra slyšeli hrozivý, zhoubný kašel, který nebral konce.

„Udělej pro mě něco,“ vyzval kamaráda Samuel. „Dones mi tátův kapesník.“

Isaac koukal jako tele na nová vrata. „Cože?“

„Nějaký použitý. A ber ho do ruky opatrně. Bude plný bakterií.“

O hodinu později byl zpátky ve stáji a pečlivě stíral obsah kapesníku do misky s vývarem. Pracoval celou noc a potom ještě celé dva dny. Vstřikoval získanou látku Lottie; nejprve po

malých dávkách, pak po větších. Honil ho čas, aby stihl zachránit život Isaacova otce.

78

A také aby zachránil svůj vlastní.

Když na to po letech vzpomínal, byl zvědavý, jestli se tehdy Bohu zželelo jeho, anebo staré kobyly. Lottie přežila postupně se zvyšující

dávky a Samuel měl první várku antitoxinu. Dalším úkolem bylo přesvědčit Isaacova otce, aby to na sobě nechal vyzkoušet. Jak se ukázalo, přesvědčování nebylo zapotřebí. Když vešel do jeho domu, bylo tam již shromážděno příbuzenstvo a oplakávalo umírajícího.

„Už mu moc času nezbývá,“ informoval Samuela Isaac.

„Můžu k němu?“

Šli o patro výš. Isaacův otec ležel v posteli, obličej měl od horečky celý zarudlý. Každé zakašlání jeho ochablým tělem křečovitě

zacloumalo a ještě zeslabovalo organismus. Bylo zřejmé, že umírá. Samuel se zhluboka nadechl a řekl: „Chci si promluvit s tebou a s tvou matkou.“

Ani jeden z nich neměl důvěru v ampulku, kterou si Samuel přinesl, ale jedinou alternativou byla smrt. Svolili a vsadili na náhodu, protože už neměli co ztratit.

Samuel Isaacovu otci vstříkl sérum. Čekal u jeho postele tři hodiny, ale nic se nezměnilo. Sérum neúčinkovalo. Vlastně jednu změnu zpozoroval: intervaly kašlání se ještě víc zkrátily. Při odchodu se Isaacovi raději ani nepodíval do očí.

Druhý den musel za svítání do Krakova na nákup zboží. Byl horečně netrpělivý, zvědavý, zda je Isaacův otec ještě naživu. Na všech trzích byla spousta lidí a připadalo mu, že nakupování

trvá věčnost. Až pozdě odpoledne měl vozík plný a vydal se zpět do ghetta.

K bráně mu chyběly ještě tři kilometry, když ho potkala katastrofa. Jedno kolo u káry se rozpůlilo a zboží se začalo sypat na chodník. Měl hrozné dilema. Potřeboval někde sehnat jiné kolo, a přitom se nemohl hnout z místa a nechat káru bez dozoru. Začal se sbíhat dav a lačnýma očima si prohlížel rozsypané zboží. Samuel si všiml, že k němu přichází

uniformovaný policista, křesťan –, a věděl, že je ztracen. Všechno mu seberou. Policista se protlačil davem a oslovil vystrašeného chlapce:

„Koukám, že by tvoje kára potřebovala nové kolo.“

„A…no, pane.“

79

„Víš, kde ho sehnat?“

„Ne, pane.“

Policista mu něco napsal na lístek. „Běž na tuhle adresu a řekni, co potřebuješ.“

Samuel odpověděl zkroušeně: „Nemůžu tu nechat káru jen tak stát.“

„Ale můžeš,“ usoudil policista a přísně si změřil kolemstojící.

„Počkám tady. Pospěš si!“

Samuel pádil jako o život. Podle popisu se dostal do kovárny. Vysvětlil kováři situaci a ten mu našel kolo správné velikosti pro jeho káru. Samuel vytáhl z malého měšce peníze a zaplatil. Zbylo mu pár zlaťáků.

Běžel zpátky k vozíku, kolo koulel před sebou. Policista tam ještě

stál, kdežto dav se rozptýlil. Zboží bylo v bezpečí. S policistovou pomocí

kolo za půl hodiny nasadil a zajistil. Opět se vydal k domovu. Myslel na Isaacova otce. Zemřel, nebo je naživu? Už to nemohl vydržet, nedovedl potlačit zvědavost.

Ke ghettu mu zbývalo už jen půldruhého kilometru. V dálce viděl vysoké zdi tyčící se k nebi. Jak se zadíval na obzor, na západní straně

právě zapadalo slunce. Neznámé ulice se ponořily do tmy. Samým vzrušením z toho, co se mu přihodilo, úplně zapomněl na čas. Bylo již po setmění, a on ještě neprošel bránou! Dal se do klusu, před sebou tlačil těžkou káru, srdce mu tlouklo tak silně, že div nepuklo. Brána do ghetta bude zavřená. Vzpomněl si na všechna hrůzostrašná vyprávění o židech, kteří večer zůstali před ghettem a nedostali se dovnitř. Utíkal ještě

rychleji. V tuhle dobu tam nejspíš bude jenom jeden strážný. Kdyby to byl Paul, ten sympatičtější, měl by jakous takous šanci. Ale kdyby tam byl Aram… raději na to nemyslet. Tma houstla, obklopila ho jako černá

mlha a začalo poprchávat. Blížil se k bráně do ghetta, už měl k němu jenom dva bloky. Vtom se před ním obrovská brána vynořila. Byla zavřená.

Z téhle strany ji zavřenou nikdy neviděl. Jako by se život najednou obrátil naruby. Strachy se rozklepal. Byl odříznut od rodiny, od svého světa, od všeho, co mu bylo blízké. Zpomalil, ostražitě se blížil k bráně

a koukal, jestli zahlédne strážné. Nebyli v dohledu. Najednou mu svitla jiskřička naděje. Třeba je kvůli něčemu naléhavému odvolali. Nějak by vykoumal, jak bránu otevřít, nebo by ji nepozorovaně přelezl. Jakmile 80

však došel až k ní, vystoupila ze stínu postava strážného.

„Jen pojď dál,“ rozkázal mu.

V té tmě mu Samuel neviděl do tváře. Zato ho poznal po hlase. Byl to Aram.

„Blíž. Ke mně.“

Aram ho pozoroval se zlomyslným úšklebkem. Chlapec se zapotácel.

„To je ono,“ povzbuzoval ho Aram. „Nezastavuj se.“

Pomalu Samuel došel až k tomu hromotlukovi. žaludek se mu svíral, hlava třeštila. „Pane,“ spustil. „Já vám to s dovolením vysvětlím. Měl jsem nehodu. U káry mi…“

Aram natáhl mohutnou ruku, popadl ho za límec a zdvihl do vzduchu. „Ty blbej židovskej zmrde,“ nadával mu mírným hlasem,

„myslíš si, že mě zajímá, proč seš venku? Hlavně že seš na špatný straně

brány! Víš, co se s tebou teď stane?“

Chlapec zavrtěl hlavou a s hrůzou čekal, co bude dál.

„Tak já ti to povím,“ vysvětloval Aram. „Minulej tejden sme dostali nový nařízení. Všichni židi přistižený po západu slunce za bránou se maj vodvízt do Slezska. Deset let těžký práce. Jak se ti to líbí?“

Samuelovi se nechtělo věřit vlastním uším. „Ale… vždyť jsem…

nic neudělal… jen…“

Aram Samuela silně udeřil pravačkou do zubů a ten se skácel k zemi jako podťatý. „De se,“ zavelel Aram.

„K…kam?“ koktal Samuel. Hrdlo se mu stáhlo, jak byl vyděšený.

„Do policejních kasáren. Ráno tě vodvezou s vostatníma vy-vrhelama. Vstávej.“

Samuel ležel na zemi, mozek měl zatemněný. „Mu…musím dovnitř, rozloučit se s našimi.“

Aram se zašklebil. „Však jim nebudeš scházet.“

„Prosím!“ žadonil Samuel. „Tak… ať jim aspoň můžu poslat vzkaz.“

Aramovi ztvrdl úsměv na tváři. Stál nad Samuelem se zlověstným pohledem. Promluvil však tichým hlasem. „Řek sem, abys vstal, ty židovskej sráči. Jestli ti to budu muset říct eště jednou, rozkopu ti koule.“

Pomalu se Samuel postavil na nohy. železnou pěstí ho Aram chytil a vlekl ho ke kasárnům. Deset let těžké práce ve Slezsku! Odtamtud se ještě nikdo nevrátil. Pohlédl na muže,

který mu svíral paži a táhl ho 81

k můstku vedoucímu ke kasárnům.

„Prosím, nedělejte mi to,“ prosil. „Pusťte mě.“

Aram stiskl ještě pevněji, takže se Samuelovi zdálo, že mu v ruce přestala proudit krev. „Jen si škemrej,“ řekl škodolibě Aram. „Líbí se mi, dyž židi prosej. Už si slyšel vo Slezsku? Přídeš tam akorát na zimu. Ale nedělej si starosti, v dolech pod zemí je příjemně a teplo. A až ti plíce vod uhlí zčernaj a začneš je vykašlávat, nechaj tě chcípnout venku na sněhu.“

Před nimi se proti lávce v dešti sotva viditelně rýsovala masivní

budova, která sloužila jako kasárna pro policisty.

„Rychlejc!“ přikázal Aram.

A najednou se to v Samuelovi vzepřelo, rozhodl se, že nesmí

dopustit, aby mu dopadl takhle. Pomyslel na Terenii, na svou rodinu a na Isaacova otce. Nikdo mu nebude brát život. Nějak se z toho musí dostat, zachránit se. Přecházeli přes úzký můstek, pod nimi hučela řeka, jejíž

hladina vlivem zimních dešťů stoupla. Zbývalo už jen třicet metrů. Jestli má něco udělat, musí to udělat hned teď. Jak ale utéct? Aram měl pušku, a i bez ní by ho ten pořízek dokázal hravě zabít. Byl skoro dvakrát větší

než Samuel a daleko silnější. Už byli na druhé straně lávky, kasárna před nosem.

„Hejbni sebou,“ zavrčel Aram a táhl Samuela dál. „Mám eště jiný

věci na práci.“

Byli u budovy tak těsně, že bylo zevnitř slyšel smích strážných. Aram Samuela stiskl ještě víc a vlekl ho po dlážděném dvoře k policejní

stanici. Zbývaly poslední sekundy. Samuel sáhl pravou rukou do kapsy a nahmatal váček se zlaťáky. Uchopil jej prsty a cítil, jak mu vzrušením pulzuje krev na spáncích. Opatrně měšec volnou rukou vylovil, povolil šňůrku a upustil pytlíček na zem. Jak dopadl na dlažbu, mince hlasitě

zacinkaly.

Aram se zarazil. „Co to bylo?“

„Nic,“ odpověděl Samuel rychle.

Aram se mu podíval do očí a zašklebil se. Aniž povolil sevření, couvl o krok, sklopil zrak k zemi a uviděl otevřený měšec s penězi.

„Tam, kam deš, prachy potřebovat nebudeš,“ poznamenal. Sehnul se, aby váček zdvihl, a Samuel se sklonil zároveň s ním. Aram chňapl po pytlíčku dřív. Jenže Samuel se shýbal pro něco jiného. Vzal do dlaně velkou dlažební kostku, co ležela hned vedle, a když se 82

narovnal, vší silou jí Aramovi zasadil ránu na pravé oko. To se okamžitě

proměnilo v krvavou bouli a podlitinu. Samuel tloukl dál a dál. Všiml si, jak se Aramovi bortí nos, potom ústa, až měl celý obličej zalitý krví. Přesto se strážný stále držel na nohou. Vypadal jako slepá obluda. Samuel ho sledoval podělaný strachy a víc už ho nedokázal praštit. Potom se obrovité tělo pomalu sunulo k zemi. Samuel zíral na mrtvého strážného a nemohl uvěřit, co udělal. Z kasáren slyšel hlasy a najednou si uvědomil, v jak hrozném nebezpečí se ocitl. Kdyby ho teď přistihli, ani by ho do Slezska neposlali. Stáhli by z něj kůži zaživa a pověsili na náměstí. Pouhé udeření strážníka se trestalo smrtí. A Samuel jednoho z nich zabil. Honem musí zmizet. Mohl by se pokusit utéct přes hranice, ale to by byl celý zbytek života štvaným uprchlíkem. Muselo existovat nějaké jiné řešení. Podíval se na beztvářné tělo a vtom ho napadlo, co má

udělat. Dřepl si a strážného prošacoval. V jedné kapse našel onen velký

klíč, kterým se otvírá brána. Potom musel překonat odpor, popadl mrtvolu za boty a táhl ji

ke břehu řeky. Vážila snad tunu. Přesto pokračoval, popoháněný hlukem z kasáren. Konečně byl u břehu. Na moment se zastavil, aby se vydýchal, a pak bezvládné tělo převalil přes okraj příkrého břehu a díval se, jak se koulí dolů, vstříc prudkému proudu. Jedna ruka se zachytila u břehu. Zdálo se to jako věčnost. Po chvíli se tělo přece jen uvolnilo a nechalo unášet proudem, až Samuelovi zmizelo z dohledu. Samuel stál jako v hypnóze a z toho, čeho se dopustil, mu běhal mráz po zádech. Vzal kámen, který k činu použil, a hodil jej do vody. Stále byl ve velkém nebezpečí. Obrátil se a mazal zpátky přes můstek k ohromné zamčené bráně ghetta. Široko daleko nebylo živáčka. Třesoucími se prsty vsunul veliký klíč do zámku a otočil jím. Opřel se do vrat a zatlačil, ale vůbec s nimi nehnul. Byly na něj moc těžké. Ale tu noc pro něj nebylo nic nemožné. Našel v sobě sílu a napodruhé se mu bránu podařilo otevřít. Káru dostrkal dovnitř, vrata za sebou zase zavřel a pádil s vozíkem domů. Všichni nájemníci domu byli shromážděni v obývacím pokoji, a jakmile Samuel vešel, civěli na něj, jako by byl duch. „Oni tě

nechali se vrátit?“

„Já… tomu nerozumím,“ divil se otec. „Už jsme mysleli, že…“

Samuel jim v krátkosti vysvětlil, co se seběhlo, a obavy zračící se v jejich tvářích vystřídal úděs. „Panebože!“ zanaříkal otec. „Všechny nás zabijou!“ „Když mě poslechnete, tak ne,“ uklidnil je Samuel a vysvětlil jim svůj plán.

83

Čtvrt hodiny nato stáli Samuel, otec a dva sousedé u brány ghetta. Samuel navrhl: „Musíme to zkusit. Jestli je tam, vezmu to všechno na sebe.“

Otevřel vrata a proklouzl na druhou stranu sám. Čekal, že se na něj každou chvíli někdo vrhne. Zastrčil velký klíč do zámku otočil jím. Brána ghetta byla nyní zamčena zvenčí. Přivázal si klíč k pasu a popošel od vrat pár metrů doleva. Za moment se po zdi jako had plazilo lano. Pevně se ho chytil a otec se sousedy na opačné straně ho vytahovali nahoru. Když byl na vršku zdi, udělal na jednom konci lana smyčku, utáhl ji kolem vyčnívajícího hrotu a spustil se k zemi. Zdola pak lano trhnutím vyvlékl.

„Panebože!“ zamumlal otec. „Co se stane za svítání?“

Samuel se na něj podíval a odpověděl: „Budeme bouchat na vrata, aby nás pustili ven.“

Za úsvitu se to v ghettu hemžilo uniformovanými policisty a vojáky. Museli najít speciální klíč, aby mohli za východu slunce otevřít bránu obchodníkům hlasitě se dožadujícím vstupu. Paul, druhý strážný, se přiznal, že své stanoviště opustil a strávil noc v Krakově, a byl zatčen. Tím se však ještě nevyřešila záhada s Aramem. Normálně by byl případ zmizelého strážného v blízkosti ghetta skvělou záminkou k pogromu. Jenomže policii mátla zamčená brána. Když byli židi bezpečně zavřeni uvnitř, těžko mu mohli něco udělat. Nakonec usoudila, že Aram utekl s některou z mnoha přítelkyň. Napadlo je, že těžký, nepohodlný klíč

někde zahodil. Hledali všude, ale nenašli ho. Ani nemohli, protože byl pohřben hluboko v zemi, pod domem, kde bydlel Samuel. Fyzicky i psychicky vyčerpaný padl Samuel na postel a téměř

okamžitě usnul. Probudil ho křik. Někdo s ním cloumal. Zprvu ho napadlo: Našli Aramovo tělo. Tak si pro mě přišli. Otevřel oči. Nad ním stál Isaac, celý bez sebe. „Přestalo to,“ řval.

„Kašlání přestalo. Je to bracha! Pojď k nám.“

Isaacův otec seděl v posteli. Horečka jako zázrakem zmizela a kašel ustal.

Samuel došel k posteli, a když stařík vyslovil přání, že by si dal kuřecí polévku, dal se do breku.

Během jednoho dne jeden život ukončil a druhý zachránil. Zpráva o Isaacově otci se

rozkřikla po celém ghettu. Příbuzní

84

umírajících mužů a žen obléhali dům Roffeových a prosili Samuela o trochu toho kouzelného séra. Takovou poptávku ani nestačil uspokojit. Proto šel za doktorem Walem. Ten se o Samuelově činu již doslechl, ale díval se na to skepticky.

„Musel bych to vidět na vlastní oči,“ řekl. „Připrav mi várku a já to vyzkouším na jenom ze svých pacientů.“

Vybírat mohl z desítek. Volba padla na toho, který měl ke smrti nejblíž. Do čtyřiadvaceti hodin se tento pacient začal uzdravovat. Dr. Wal navštívil Samuela ve stáji, kde ve dne v noci pracoval na přípravě séra, a uznal: „Zabírá to, Samueli. Dokázal jsi to. Co chceš jako věno?“

Samuel se na něj podíval a unaveně odpověděl: „Dalšího koně.“

Ten rok, 1868, znamenal začátek společnosti Roffe a synové. Samuel a Terenia se vzali a věnem dostal Samuel koní šest a nádavkem ještě pěkně vybavenou vlastní laboratoř. Začal dělat léky z výtažků z léčivých bylin a sousedi si brzy chodili do malé laboratoře kupovat léky na všechny nemoci, co je tížily. Pomáhaly jim a Samuelova pověst se rychle šířila. Těm, kdo si nemohli dovolit zaplatit, říkal: „S tím si nedělejte starosti a vezměte si to i tak.“ A Terenii vysvětloval:

„Medicína je k tomu, aby léčila, ne aby přinášela zisk.“

Přesto se jeho živnosti dařilo a brzy mohl Terenii zvěstovat:

„Myslím, že je na čase, abychom si otevřeli malou apotéku, kde bychom mohli vedle předpisů prodávat masti, pudry a další věci.“

Obchod byl od začátku úspěšný. Boháči, kteří ho dřív odmítali, za ním teď chodili s finančními nabídkami.

„Budeme partneři,“ navrhovali. „Otevřeme síť obchodů.“

Samuel se o tom radil s Terenii. „Já se partnerů bojím. Je to náš

obchod. Nestojím o to, aby součást našeho života vlastnili cizí lidé.“

Terenia s ním souhlasila.

Jak živnost vzkvétala a rozšiřovala se o další lékárny, přibývaly i nabídky kapitálu. On je však nadále odmítal.

Když se ho tchán zeptal proč, Samuel odpověděl: „Člověk nemá

pouštět do kurníku ani přívětivou lišku. I ta jednou dostane hlad.“

Spolu s živností vzkvétalo i jejich manželství. Terenia porodila pět synů, Abrahama, Josefa, Antona, Jana a Pitora. Při narození každého z nich Samuel otevřel novou lékárnu, pokaždé větší, než byla ta předešlá. 85

Nejprve si na práci najal jednoho člověka, potom dva a brzy měl přes pětadvacet zaměstnanců.

Jednoho dne k němu zavítal vládní úředník. „Rušíme některá

omezení pro židy,“ sdělil mu. „Rádi bychom, kdybyste si otevřel apatyku v Krakově.“

Samuel to udělal. O tři roky později prosperoval natolik, že si postavil dům v centru Krakova a Terenii koupil ve městě krásný dům. Konečně se mu splnil sen utéct z ghetta.

Jeho sny však překračovaly rámec Krakova.

Jak děti povyrostly, platil jim Samuel učitele a každý studoval jiný

jazyk.

„Ten se zbláznil,“ hartusila tchyně. „Je pro smích všem sousedům. Abrahama a Jana dává učit anglicky, Josefa německy, Antona francouzsky a Pitora italsky. S kým si tak budou povídat?

Tady žádnou z těch barbarských řečí nikdo nemluví. Vždyť se kluci nedomluví ani mezi sebou!“

Samuel se jen usmíval a trpělivě se hájil: „Je to součást jejich vzdělání.“ Dobře věděl, s kým si jeho synové budou povídat. Ještě jako děti je bral s sebou na cesty do ciziny. Na každé z nich položil základ svých budoucích plánů. Když Abraham dosáhl jednadvaceti let, svolal Samuel celou rodinu a oznámil: „Abraham odchází žít v Americe.“

„Do Ameriky!“ vykřikla tchyně. „Ta je plná divochů! Já ti nedovolím, abys tohle udělal s mým vnukem. Kluk zůstane tady, protože tady je v bezpečí.“

Bezpečí. Samuel pomyslel na pogromy a na Arama a také na smrt své maminky.

„Půjde do světa,“ rozhodl a obrátil se k Abrahamovi. „Otevřeš si v New Yorku továrnu a budeš mít na starosti řízení obchodu.“

Abraham hrdě přitakal: „Ano, otče.“

Nato se Samuel obrátil k Josefovi. „Až bude jednadvacet tobě, odejdeš do Berlína.“ Josef přikývl.

Do hovoru se vmísil Anton: „A já půjdu do Francie. Doufám, že do Paříže.“

„Jenom si musíš dávat pozor,“ zahřímal otec. „Některé křesťanky jsou velice krásné.“

86

A otočil se k Janovi. „Ty půjdeš do Anglie.“

Pitor, nejmladší, se horlivě zapojil: „A já půjdu do Itálie, viď, tati?

Za jak dlouho budu moct odjet?“

Samuel se zasmál a odpověděl: „Dnes ještě ne, Pitore. Budeš

muset počkat, až ti bude jednadvacet.“

A tak to také dopadlo. Samuel syny vyprovázel do světa a pomáhal jim zřizovat úřady a továrny. Do sedmi let měla rodina Roffeových pobočky v pěti cizích zemích. Vznikala dynastie a Samuel svého právníka pověřil, aby to zařídil tak, že každá firma bude samostatná, ale zároveň odpovědná vůči mateřské společnosti.

„žádní cizí lidé,“ upomínal právníka neustále. „Akcie se nikdy nesmějí dostat z rodiny pryč.“

„Nedostanou,“ ujišťoval ho právník. „Když ale vaši synové

nesmějí akcie prodávat, z čeho budou žít? Jistě si přejete, aby měli veškerý komfort.“

Samuel přikývl. „Zajistíme jim, aby žili v krásných domech. Budou mít štědrý plat a účet výloh, ale jinak musí všechno zpátky do obchodu. Když někdy budou chtít akcie prodat, musí to být jednomyslné

rozhodnutí. Většina akcií bude patřit nejstaršímu synovi a jeho dědicům. Budeme velká firma. Budeme větší než Rothschildovi.“

Po letech se Samuelova předpověď vyplnila. Obchod rostl a prosperoval. I když se rodina rozprchla, Samuel s Terenií dbali, aby zůstala co nejtěsněji spjata. Synové se vraceli na oslavy narozenin a hlavní

svátky. Avšak jejich návštěvy byly víc než jen slavnostní příležitosti. Mládenci se zavřeli do jedné místnosti s otcem a probírali obchodní

záležitosti. Měli vlastní špionážní systém. Kdykoliv se jeden ze synů ve své zemi doslechl o vývoji nového léku, vyslal kurýry, aby informovali ostatní, a začali ho vyrábět sami, takže si tím stále udržovali náskok před konkurencí.

Na přelomu století se kluci oženili a Samuelovi přinesli vnoučata. Abraham odešel v roce 1891, v jednadvaceti letech, do Ameriky. O sedm let později se oženil s Američankou a roku 1905 se jim narodil Samuelův první vnuk Woodrow, který pak zplodil syna jménem Sam. Josef si vzal Němku a měli spolu syna a dceru. Syn měl dceru Annu. Ta se provdala za Němce Walthera

Gassnera. Ve Francii uzavřel Anton sňatek s Francouzkou, která mu dala dva syny. Jeden z nich spáchal sebevraždu. 87

Druhý se oženil a měl dceru Hélene. Ta se vdala několikrát, ale děti neměla. Jan měl v Londýně za manželku Angličanku. Jejich jediná dcera se provdala za baroneta Nicholse a měli spolu syna, jehož pokřtili Alec. V Římě si Pitor vzal Italku. Měli syna a dceru. Když se syn oženil, dala mu manželka dceru Simonettu. Ta se pak zamilovala do mladého architekta Iva Palazziho a stala se jeho ženou.

To byli tedy potomci Samuela a Terenie Roffeových.

Samuel se na světě dožil velkých změn. Marconi vytvořil bezdrátovou telegrafii a bratři Wrightové vzlétli s prvním aeroplánem. Titulní strany novin zaplňovala Dreyfusova aféra a admirál Peary dospěl k severnímu pólu. Hromadně se vyráběl Fordův Model T, existovala již

elektrická světla a telefony. V lékařství byly získány a využity bakterie, které byly příčinou tuberkulózy, tyfu a malárie.

Po necelém století od založení se společnost Roffe a synové stala nadnárodním monstrem obepínajícím svět.

Samuel a jeho zchromlý kůň Lottie byli původci velké dynastie. Když Elizabeth Knihu snad již popáté dočetla, tiše ji vrátila na místo ve vitríně. Už ji nepotřebovala. Byla její součástí, stejně jako kniha byla součástí jí.

Poprvé v životě věděla, kdo je a odkud pochází.

12/

V den svých patnáctých narozenin, to bylo ve druhém pololetí prvního ročníku střední školy, se Elizabeth poprvé setkala s Rhysem Williamsem. Zastavil se pro ni ve škole, aby jí předal dárek k narozeninám od otce.

„Chtěl přijet sám,“ vysvětloval, „ale nemohl se uvolnit.“ Snažila se zamaskovat zklamání, ale Rhys ji stejně prokoukl. Zapůsobila na něj její

opuštěnost, bezbrannost, citlivost. Impulzivně navrhl: „Co kdybychom si spolu zašli na večeři?“

To je strašný nápad, řekla si Elizabeth. Představovala si, jak jdou spolu do restaurace. On: neuvěřitelně hezký a uhlazený, ona: cvalda s rovnátky na zuby. „Ne, děkuju,“ odmítla škrobeně. „Mám… mám ještě

učení.“

Ale Rhys se nesmířil s tím, že by měl dostat košem. Vzpomněl si na vlastní narozeniny, které kdysi trávil sám. Od ředitelky dostal svolení, 88

že může vzít Elizabeth na večeři. Nasedli do jeho auta a vydali se na letiště.

„Neuchatel je na druhou stranu,“ upozornila ho.

Podíval se na ni a nevinně pokrčil rameny. „A kdo řekl, že jedeme do Neuchatelu?“

„Tak kam jedeme?“

„K Maximovi. Jedině tam se dají oslavit patnácté narozeniny.“

Do Paříže letěli soukromým letadlem a dopřáli si skvělou večeři. Nejdřív si dali paštiku z husích jater a lanýžů, potom humrový koktejl, chřupavou kachnu a speciální salát á la Maxim a nakonec šampaňské

a dort pro oslavence. Pak ji Rhys provedl po Champs-Elysées a pozdě

v noci se vrátili do Švýcarska.

Byl to nejkrásnější večer v jejím životě. Rhys jaksi dosáhl toho, že si připadala zajímavá a krásná, až jí to stouplo do hlavy. Když ji vysadil před školou, rozloučila se s ním slovy: „Nevím,

jak vám poděkovat. Nikdy jsem… nikdy jsem nic tak hezkého neprožila.“

„Poděkuj tátovi,“ usmál se Rhys. „To byl jeho nápad.“

Ale Elizabeth věděla, že to není pravda.

Podle ní byl Rhys nejbáječnější muž, jakého poznala. A bezesporu nejatraktivnější. Když večer uléhala do postele, myslela na něj. Potom vstala a přešla ke stolku pod oknem. Vzala kus papíru a per a napsala: Paní Williamsová.

Dlouho se na ta slova bez hnutí dívala.

Rhys se na schůzku s jednou okouzlující francouzskou herečkou dostavil s čtyřiadvacetihodinovým zpožděním, ale nic si z toho nedělal. Skončili u Maxima a Rhys se neubránil myšlence,že večer s Elizabeth na stejném místě byl zajímavější.

Jednou se s ní bude muset počítat.

Elizabeth nemohla přijít na to, kdo vlastně může za změnu, která se s ní děla, zda Samuel, nebo Rhys. Každopádně získávala hrdost. Už

neměla nutkání bez přestání se cpát, a začala hubnout. Dostala chuť

sportovat a najednou se zajímala o školu. A měla snahu sblížit se se spolužačkami. Ani tomu nemohly uvěřit. Často ji zvaly na pyžamové

sleziny, ale pokaždé odmítla. Jednou večer se zničehonic ukázala. Mejdan se konal na pokoji, kde bydlely čtyři dívky, ale když vešla, 89

tísnilo se tam přes dvacet holek, všechny v pyžamech nebo županech. Jedna z nich se na ni překvapeně podívala a pravila: „No to se podívejme, kdo mezi nás zavítal! Vsadily jsme se, že nepřijdeš.“

„Jsem… jsem tady.“

Vzduch byl prosycen štiplavým, sladkým aroma cigaretového kouře. Elizabeth věděla, že hodně dívek kouří marihuanu, ale sama to nikdy nezkusila. Uvítat ji přišla hostitelka, Francouzka jménem Renée Tocarová, kouřící krátkou a tlustou hnědou cigaretu. Dala si pořádný

šluk a nabídla Elizabeth. „Kouříš?“

Bylo to spíš konstatování než otázka.

„Jasně,“ zalhala Elizabeth. Vzala si od ní cigaretu, chvilinku váhala, pak si ji dala do pusy a zatáhla. Cítila, jak bledne a plíce se vzpouzejí, přesto se přiměla k úsměvu ? k povzdechu: „Prima.“

Sotva se Renée otočila, svalila se Elizabeth na gauč. Zatočila se jí

hlava, ale hned to přešlo. Zkusmo si zatáhla ještě jednou. Rázem jako by se zbavila tíživé zodpovědnosti. O účincích marihuany už něco slyšela a četla. Věděla, že člověk ztrácí zábrany a je jaksi mimo. Znova zatáhla, tentokrát silněji, a měla pocit, že se vznáší, jako by byla na jiné planetě. Viděla ostatní dívky v místnosti a slyšela, jak se baví, ale byly takové

rozmazané a jejich hlasy přidušené a vzdálené. Světlo jí připadalo velmi jasné, a tak zavřela oči. V ten moment plula vesmírem. Byl to nádherný

pocit. Viděla se, jak letí nad střechou školy, stále vzhůru, výš a výš, nad zasněženými vrcholky Alp do moře načechraných bílých mraků. Někdo ji oslovil, volal na ni, aby se vrátila na zem. Neochotně otevřela oči. Renée se nad ní skláněla s ustaraným výrazem.

„Roffeová, není ti něco?“

Na Elizabethině tváři se pomalu rozhostil blažený úsměv. Jako namazaná pronesla: „Je mi bezva.“ A ve stavu euforie se svěřila: „Ještě

jsem nikdy marihuanu nekouřila.“

Renée na ni koukala jako poslední brambor ze sklepa. „Marihuanu? Vždyť je to

gauloiska.“

Na druhém konci Neuchatelu byla chlapecká škola a Elizabethiny spolužačky využívaly každé příležitosti, jak se vypařit na rande. Kluci, to bylo nekonečné téma. Vyprávěly si o jejich tělech, o velikosti jejich penisů, co všechno jim dovolují a co si zase nechávají líbit od nich. Někdy se Elizabeth zdálo, že byla uvězněna ve škole plné pominutých 90

nymfomanek. Sexem byly přímo posedlé. Jednou z her v uzavřené

společnosti byla frôlage. To se jedna dívka svlékla do naha, lehla si na záda na postel a jiné děvče ji lehce hladilo od prsou po stehna. Odměnou bylo sladké pečivo koupené ve městě. Za deset minut frôlage byl jeden kus pečiva. Než desetiminutovka uplynula, dívka obvykle dosáhla orgasmu. Když ne, muselo se ve frôlage pokračovat a odměnou byl další

kus pečiva.

Další oblíbené sexuální divertissement se odehrávalo v koupelně. Škola byla vybavena velkými, staromódními vanami s ručními sprchami na ohebných hadicích, které se daly sundat z háku na zdi. Holky si sedly do vany, pustily sprchu a teplou vodu si nechaly proudem stříkat mezi nohy. Rozstřikovačem přitom jemně pohybovaly nahoru a dolů. Elizabeth si nedopřávala ani frôlage, ani sprchu, ale sexuální touha se i u ní dostavovala ve stále silnější míře. Zhruba v téhle době učinila zdrcující objev.

Jednou z jejích učitelek byla malá, štíhlá Chantal Harriotová. Táhlo jí na třicet, sama skoro ještě školačka. Byla atraktivní, a když se usmála, vypadala krásně. Byla to Elizabethina nejsympatičtější učitelka a Elizabeth cítila, že je váže silné pouto. Kdykoliv byla Elizabeth nešťastná, šla za ní a svěřila se jí s problémy. Slečna Harriotová ji vždycky trpělivě vyslechla a měla pro ni pochopení. Vzala ji za ruku a hladila ji, utěšovala ji, dávala jí rady, šálek horké čokolády a cukroví, a Elizabeth se hned cítila líp.

Slečna Harriotová vyučovala francouzštinu a také módu. V té

zdůrazňovala styl a harmonii barev a vhodné doplňky.

„Pamatujte si, děvčata,“ říkávala, „i nejelegantnější šaty na světě

budou vypadat hrozně, když si k nim vezmete špatné doplňky.“

Doplňky, to bylo její heslo.

Kdykoliv Elizabeth ležela ve vaně, přistihla se, že myslí na slečnu Harriotovou, na její pohled, když spolu rozmlouvají, a na to, jak jí jemně, něžně hladí ruku.

V jiných předmětech přestávala dávat pozor a v myšlenkách byla se slečnou Harriotovou. Vzpomínala na chvíle, kdy ji učitelka vzala kolem ramen, utěšovala ji a dotýkala se jejích prsou. Zprvu se domnívala, že jsou ty doteky náhodné, ale stávalo se to čím dál častěji a pokaždé se přitom slečna Harriotová dívala Elizabeth něžně, tázavě do očí, jako by čekala nějakou odezvu. Elizabeth si ji představovala před 91

očima, s jemně oblými ňadry a dlouhýma nohama, a říkala si, jak asi vypadá nahá, v posteli. Tehdy se zarazila, nebo si plně uvědomila, že…

Je lesbička.

Kluci ji nezajímali proto, protože ji zajímala děvčata. Ne ty pitomé

káči, co s ní chodily do třídy, ale někdo citlivý a chápavý jako slečna Harriotová. Elizabeth v duchu viděla, jak jsou spolu v posteli, objímají se a navzájem si poskytují útěchu.

Elizabeth toho o lesbičkách přečetla a vyslechla dost, aby věděla, jak mají těžký život. Společnost to neschvalovala. Ale co je na tom, divila se, když někdo něžně a hluboce miluje? Záleží na tom, jestli je to muž nebo žena? Copak není důležité to, že vůbec někoho miluje? Je snad lepší heterosexuální manželství bez lásky než láskyplné homosexuální?

Napadlo ji, jak se otec zhrozí, až se dozví pravdu. Co naplat, bude se s tím prostě muset

vyrovnat. Bude muset začít uvažovat jinak o budoucnosti. Nikdy nepovede takzvaný normální život jako jiné dívky

– s manželem a dětmi. Ať bude kdekoliv, vždycky bude vyvrhelem, rebelem žijícím mimo hlavní proud společnosti. Se slečnou Harriotovou

– Chantal, si někde najdou malý byt nebo možná i domek. Krásně ho vyzdobí pastelovými barvami a vhodnými doplňky. Budou mít elegantní

francouzský nábytek a na stěnách hezké obrazy. Otec jí pomůže… ne, od něj pomoc nemůže očekávat. S největší pravděpodobností už na ni nikdy nepromluví.

Také uvažovala o garderobě. Třebas je lesbička, je rozhodnuta se tak neoblékat. žádné tvídové obleky, kalhoty, kostýmy šité na míru ani obyčejné pánské klobouky. To jsou znaky citově narušených žen. Ona se naopak bude snažit vypadat co nejvíc jako žena.

Dále se rozhodla, že se naučí dobře vařit, aby mohla slečně

Harriotové, Chantal, připravovat oblíbené pokrmy. Malovala si, jak spolu sedí v bytě nebo domku a při svíčce jedí večeři, kterou sama uvařila. Nejdřív bude podávat minerální vodu z Vichy, potom pěkně

upravený salát, pak možná krevety nebo humry, anebo chateaubriand a jako moučník výborné zmrzliny. Po večeři si sednou na podlahu před praskající oheň v krbu a budou pozorovat, jak venku padají jemné

sněhové vločky. Sněhové vločky. Takže bude zima. Proto honem změnila jídelníček. Místo vychlazené minerálky bude chutná, vydatná cibulačka a třeba fondue. Jako dezert by mohlo být suflé. Musí se ho naučit načasovat tak, aby vydrželo nadýchané. Potom si sednou na podlahu před 92

hřejivý krb a budou si předčítat poezii. Buďto T. S. Eliota, nebo V. J. Rajadhona.

Čas je nepřítelem lásky, Zloděj jenž nás okrádá O všechny zlaté hodiny. Nikdy jsem proto nepochopil Proč milenci počítají štěstí Na dny a noci a roky, Když naše láska se dá měřit Jen radostí, vzdechy a slzami.

A přece, Elizabeth viděla, jak se před nimi táhnou dlouhé roky a čas se začne roztavovat do zlatavého, hřejivého žáru. Vtom usnula.

Elizabeth s tím počítala, ale když se to stalo, stejně ji to překvapilo. Jednou v noci ji probudil šramot. Někdo vešel do jejího pokoje a tiše za sebou zavřel. Otevřela oči. Pokojem skropeným měsíčním svitem se k její posteli šoural stín. Paprsky dopadly na obličej slečny Harriotové –

Chantal. Elizabeth se rozbušilo srdce.

Chantal zašeptala „Elizabeth“, stoupla si vedle postele a shodila ze sebe župan. Pod ním nic neměla. Elizabeth vyschlo v krku. Tak často na tento okamžik myslela, a když nyní nadešel, propadla panice. Popravdě

řečeno, nevěděla přesně, co a jak má dělat. Nechtěla se zesměšnit před ženou, kterou milovala.

„Podívej se na mě,“ poručila jí Chantal ochraptěle. Elizabeth poslechla. Očima těkala po

nahém těle. Nebylo zrovna takové, jak si ho Elizabeth vysnila. Prsa vypadala tak trochu jako scvrklá jablíčka. A také

poněkud pokleslá. Měla bříško a zadnici, to bylo jediné slovo, které

Elizabeth napadlo, malinko svěšenou.

Ale nic z toho nebylo důležité. Záleželo na tom, co bylo uvnitř, v duši. Odvaha a troufalost být jiná než ostatní, vzepřít se celému světu a zbytek života chtít strávit s Elizabeth.

„Uhni kousek, mon petit ange,“ zašeptala.

Elizabeth udělala, co jí řekla, a učitelka vklouzla do postele vedle ní. Byla z ní cítit divoká šelma. Natočila se k Elizabeth, objala ji a řekla:

„Ach, chérie, tolik jsem o téhle chvíli snila.“ Políbila ji na rty, jazykem 93

pronikla do úst a vydala několik krátkých vzdechů.

Byl to bezpochyby nejnepříjemnější pocit, jaký kdy zakusila. Dostala z toho šok. Chantal, slečna Harriotová, jí prsty přejížděla po těle, mačkala jí prsa a ruka se jí pomalu sunula po břiše ke stehnům. Přitom ji nestále líbala na rty a slintala jako zvíře. Tak to bylo ono. To byl ten krásný, kouzelný okamžik. Kdybychombyly jedna, ty a já, dohromady bychom dokázaly zatřást hvězdamia pohnout nebesy.

Ruce slečny Harriotové stále postupovaly dolů, hladily Elizabeth na stehnech a pokročily až mezi nohy. Elizabethse snažila přičarovat večeře při svíčce, suflé, večery u krbu a všechny ty báječné roky, co měli žít společně, ale nebylo to k ničemu. Její tělo i duše byly zapuzeny. Měla pocit, jako by byla znásilněna.

Slečna Harriotová zasténala. „Ach, chérie, chci s tebou šukat.“

Jediné, co Elizabeth v tu chvíli napadlo říct, bylo: „Má to jeden háček. Jedna z nás na to nemá vhodné doplňky.“

Dala se do smíchu a hysterického pláče. Obrečela zahubenou nádhernou iluzi prosvětlenou svíčkami a smíchem oslavila to, že je zdravá, normální dívka, která právě zjistila, že je zcela svobodná. Druhý den vyzkoušela dráždění sprchou.

13/

Na velikonoční prázdniny v posledním ročníku školy, to jí bylo osmnáct, jela Elizabeth na deset dní do vily na Sardinii. Už uměla řídit, a tak mohla ostrov poznávat poprvé na vlastní pěst. Jezdila dlouhé štreky podél pláží

a navštěvovala rybářské vesničky. Plavala u vily pod teplým středomořským sluncem a večer lehávala v posteli a poslouchala žalostné kvílení skal, jak do nich jemně dul vítr. Byla se podívat na karnevalu v Tempiu, kde se celá vesnice oblékla do národních krojů. Maskované anonymitou škrabošek zvaly dívky mládence k tanci a každý

si bez rozpaků dovolil to, co by se jindy neodvážil. Chlapec si v noci mohl myslet, že ví, s kým se miluje, ale ráno si jistý být nemohl. Elizabeth měla dojem, že si celá vesnice hraje na slepou bábu. Zajela si do Punta Murry a pozorovala, jak Sardové opékají na 94

otevřeném ohni jehňátka. Domorodí ostrované ji pohostili scadou, kozím sýrem v těstíčku politém medem. Pila vynikající selememont, místní bílé

víno, které nemůže být nikde jinde na světě, protože je příliš choulostivé

na převážení.

Jedním z jejích nejoblíbenějších míst byl hostinec U Červeného lva v Porto Cervu. Byla to sklepní hospůdka s deseti jídelními stoly a staromódním barem.

Tyhle prázdniny pojmenovala Čas hochů. Slétali se v celých rojích, samí synáčci bohatých rodičů, a zvali ji na nepřetržitý kolotoč

plavání a projížděk. To byl první krok v navazování známostí

a vyhledávání společnosti.

„Všechno jsou to dobré partie,“ ujišťoval ji otec.

Pro ni to však byli obyčejní blbečci. Moc pili, moc kecali a osahávali ji. Byla si jista, že nechtějí proto, že je třeba inteligentní nebo stojí

za to jako člověk, ale proto, že je Roffeová, dědička dynastie. Neměla ponětí, že vyrostla do krásy, neboť bylo jednodušší věřit pravdě

minulosti než odrazu v zrcadle.

Mládenci jí poroučeli víno a jídlo a snažili se ji dostat do postele. Tušili, že je panna, a vlivem nějaké duševní poruchy se každý z nich nechal svádět k přesvědčení, že kdyby ji dokázal připravit o panenství, šíleně by se do něj zamilovala a stala se navždycky jeho otrokyní. Nevzdávali se. Ať už ji vzali kamkoliv, pokaždé končil večer stejně: Pojďme do postele. A ona bez rozdílu zdvořile odmítala. Nevěděli, jak si to vysvětlit. Vzhledem k tomu, že byla krásná, to musí být hloupostí, uvažovali. Nedošlo jim, že je inteligentnější než oni. Kdopak kdy slyšel o tom, že by byla dívka krásná i inteligentní zároveň?

Elizabeth s nimi chodila jen proto, aby udělala radost otci, ale všichni ji nudili.

Na návštěvu do vily přijel Rhys a Elizabeth byla překvapena, jak ji setkání vzrušilo a potěšilo. Byl ještě přitažlivější, než jak si ho pamatovala.

Zdálo se, že i on ji vidí rád. „Co se to s tebou stalo?“ zeptal se jí.

„Jak to myslíš?“

„Copak ses poslední dobou nepodívala do zrcadla?“

Začervenala se. „Ne.“

Obrátil se k Samovi. „Jestli nejsou všichni kluci hluší, němí a slepí, mám pocit, že už s námi Liz moc dlouho nezůstane.“

95

S námi! Byla ráda, že to řekl. Motala se kolem nich dvou, jak moc se jen odvážila. Podávala jim pití a vyřizovala spoustu věcí. Dělalo jí

dobře už jen to, když se na Rhyse dívala. Někdy sedávala opodál, poslouchala, jak se baví o obchodních záležitostech, a byla jako v Jiříkově vidění. Hovořili o fúzích, o nových továrnách, o výrobcích, které uspěly, i o těch, co propadly, a o příčinách. Debatovali o konkurenci, plánech, strategii a kontrastrategii. Šla jí z toho hlava kolem.

Jednou, když Sam pracoval nahoře ve věžní místnosti, Rhys pozval Elizabeth na oběd. Zavedla ho k Červenému lvu a sledovala, jak hraje s jinými hosty šipky. Zdálo se, že se neztratí nikde. Kdysi zaslechla nějaké španělské rčení, něco jako být vždycky a všude ve své kůži, ale tenkrát tomu nerozuměla. Teď, při pohledu na něj, už věděla, co to znamená.

Seděli v koutě u stolku s červenobílým ubrusem. Dali si sekanou s cibulkou zapečenou s brambory a pivo a bavili se. Rhys se jí vyptával na školu.

„Není to zase tak špatné,“ přiznala. „Zjišťuju, jak málo toho znám.“

Usmál se. „Tak daleko se dostane málokdo. Kdy ti škola končí? V

červnu?“

Divila se, že to ví. „Ano.“

„Víš už, co chceš dělat potom?“

Tuhle otázku si kladla sama. „Ne. Ani ne.“

„Máš zájem se vdát?“

Na malý moment se jí zastavilo srdce. Pak si uv ědomila, že to byla všeobecná otázka.

„Zatím jsem si nikoho nenašla.“ Vzpomněla si na slečnu Harriotovou, příjemné večeře před krbem a sněžení a nahlas se zasmála.

„Tajemství?“ zeptal se.

„Tajemství.“ Ráda by se s ním o to podělila, jenže ho zase neznala tak dobře. Vlastně ho neznala vůbec. Byl to šarmantní, hezký cizí člověk, který se nad ní jednou slitoval a vzal ji k oslavě narozenin na večeři do Paříže. Věděla, že je v obchodě výborný a že se na něj její otec spoléhá. Avšak o jeho osobním životě nevěděla zhola nic. Ani jaký je doopravdy. Když ho pozorovala, nabyla dojmu, že je to člověk mnoha tváří, že city, které dává najevo, mají zamaskovat ty skutečné. Lámala si hlavu, jestli 96

ho vůbec někdo zná.

On vlastně mohl za to, že přišla o panenství.

Myšlenka, že by se s někým vyspala, byla stále naléhavější. Částečně to bylo dílem silné tělesné touhy, která ji občas přepadávala a zanechávala v ní pocit zklamání, nutkavé, neodkladné a neústupné

svědění. K tomu přistupovala neukojená zvědavost, potřeba vědět, jaké

to je. Pochopitelně by nešla do postele s kdekým. Musel by to být někdo zvláštní, někdo, ke komu by chovala lásku a kdo by choval lásku k ní. V sobotu večer pořádal její otec ve vile slavnost.

„Vezmi si ty nejkrásnější šaty,“ vybídl ji Rhys. „Chci tě každému předvést.“

Byla nadšená, vzala to jako konstatování, že tam půjde jako jeho slečna. Rhys si však přivezl krásnou blonďatou italskou princeznu. Elizabeth to rozhořčilo, cítila se zrazená, a tak o půlnoci z večírku odešla a vyspala se s opilým vousatým ruským malířem Vasilovem. Celá ta krátká známost byla katastrofální. Elizabeth byla tak nervózní a on tak zpitý, že jí to připadalo, jako by to nemělo začátek, prostředek ani konec. Předehra spočívala v tom, že si Vasilov stáhl kalhoty a vrhl se na postel. V tom momentě měla pokušení utéct, jenže byla odhodlána Rhyse za zradu potrestat. Svlékla se a vplížila se do postele. Vzápětí do ní Vasilov bez varování vstoupil. Byl to divný pocit. Nebylo to nepříjemné, ale zároveň to neotřáslo světem. Jeho tělo se zatřáslo a po chvíli chrápal jako pařez. Hnusila se sama sobě. Nemohla uvěřit, že všechny písně, knihy a básně jsou o tomhle. Myslela na Rhyse a chtělo se jí brečet. V rychlosti na sebe hodila šaty a odešla domů. Když

jí malíř ráno telefonoval, nechala se hospodyní zapřít. Další den se vrátila do školy.

Letěla firemním letadlem spolu s otcem a Rhysem. Letadlo, původně zkonstruované pro sto cestujících, bylo luxusně upraveno. V

zádi byly dvě krásně zařízené ložnice s koupelnami, komfortní kancelář, uprostřed obývací pokoj s obrazy a vpředu důkladně vybavená

kuchyňka. Elizabeth to brala jako otcův kouzelný koberec. Většinu času oba muži probírali obchod. Když byl Rhys volný, hrál s Elizabeth šachy. Donutila ho k remíze, Rhys jí složil poklonu a ona se radostí začervenala.

Poslední měsíce školy utekly jako voda. Bylo na čase, aby myslela 97

na budoucnost. Měla na paměti jeho otázku Víš už, co chceš v životě

dělat? Ještě nevěděla. Ale už kvůli starému Samuelovi ji uchvátil rodinný obchod. Ráda by v něm měla své místo. Co by dělala, zatím neměla potuchy. Snad by mohla začít tím, že by pomáhala otci. Vzpomněla si na vyprávění, jak báječnou hostitelkou bývala její

maminka, jak byla pro Sama nedocenitelná. Mohla by se snažit zaujmout její místo.

Pro začátek.

14/

Volnou rukou jí švédský velvyslanec mačkal zadek a ona dělala jakoby nic. Tančili sálem, na rtech měla úsměv, očima umně zachycovala elegantně oblečené hosty, orchestr, livrejované sluhy, stoly naložené

různorodým exotickým jídlem a vybraným vínem a spokojeně si říkala: je to dobrá slavnost.

Byli v tanečním sále sídla na Long Islandu. Měli dvě stě hostů, všichni byli pro společnost Roffe a synové důležití. Elizabeth si uvědomovala, že se k ní velvyslanec tiskne a snaží se ji vzrušit. Zakmital jazykem v jejím uchu a zašeptal: „Jste bezvadná tanečnice.“

„Vy také,“ splatila mu lichotku s úsměvem, vtom náhle udělala špatný krok a ostrou jehlou střevíčku mu vší silou dupla na špičku. Bolestí vyjekl a ona kajícně vykřikla: „Odpusťte, pane velvyslanče. Donesu vám něco k pití.“

Nechala ho samotného, šikovně kličkovala mezi hosty směrem k baru, a přitom očima pozorně přelétla celý sál, aby zkontrolovala, zda je všechno v dokonalém pořádku.

Dokonalost, tu její otec vyžadoval. Jako hostitelka už měla na svém kontě sto Samových večírků, ale ty pro ni neznamenaly zábavu. Každý večírek byl událostí, premiérou, a při každé z nich mohly selhat desítky věcí. I tak prožívala štěstí, jaké dosud nepoznala. Splnil se jí

dětský sen, aby byli s tátou spolu, aby ji u sebe chtěl, aby ji potřeboval. Smířila se s tím, že tahle potřeba je neosobní, že ji hodnotí podle toho, jak velký je její příspěvek firmě. To bylo při posuzování lidí jeho jediné

kritérium. Elizabeth dokázala zaplnit mezeru, která existovala od smrti její matky. Stala se otcovou hostitelkou. Ba ještě víc, neboť byla velice 98

inteligentní. Účastnila se s ním obchodních konferencí, létala s ním v letadle, bydlela v hotelových apartmá v cizích městech, navštěvovala továrny, velvyslanectví a paláce. Byla svědkem toho, jak její otec vykonává moc, rozděluje miliardy dolarů, dává příkazy ke koupi a prodeji, k bourání a budování. Společnost Roffe a synové oplývala nadměrnou hojností a Elizabeth pozorovala, jak její otec zahrnuje štědrostí přátele a upírá ji nepřátelům. Byl to úchvatný svět plný

zajímavých lidí a Sam Roffe byl jeho pánem.

Jak se rozhlížela po sále, zahlédla u baru otce v rozhovoru s Rhysem, jedním

ministerským předsedou a senátorem z Kalifornie. Otec si jí všiml a kývl na ni. Než k němu došla, vzpomněla si na dobu před třemi lety, kdy tohle všechno začalo.

Hned jak jí skončila škola, ještě ten den letěla domů. Bylo jí

osmnáct. Domů tehdy znamenalo do bytu na Beekmanově náměstí na Manhattanu. Otec tam zrovna měl Rhyse. Jako by to tušila. V

nejtajnějších koutech duše nosila jeho obraz, a kdykoliv se cítila opuštěná, sklíčená nebo znechucená, vyvolávala si tenhle obraz a utěšovala se vzpomínkami. Ze začátku to vypadalo beznadějně. Patnáctiletá školačka a pětadvacetiletý muž. Z těch deseti let by klidně

mohlo být sto. Ale díky nějaké báječné matematické alchymii v osmnácti na věkovém rozdílu tolik nesejde. Jako by stárla rychleji než Rhys a snažila se ho dohonit.

Jakmile vešla do knihovny, kde měli debatu o obchodech, oba povstali. Otec řekl jakoby nic: „Elizabeth, ty jsi tady?“

„Ano.“

„Hm. Takže škola skončila.“

„Ano.“

„To je prima.“

To tedy bylo přivítání doma. Rhys jí šel naproti s úsměvem. Zdálo se, že ho setkání upřímně těší. „Vypadáš báječně, Liz. Jaké bylo slavnostní zakončení? Sam chtěl přijet, ale nestihl to.“

Jako vždycky říkal všechno, co měl říkat její otec sám. Měla na sebe zlost, že se jí to dotklo. Ne že by ji táta neměl rád, přesvědčovala se, ale byl zkrátka oddaný světu, v němž ona nefigurovala. Do svého světa by byl jistě přijal syna; dcera pro něj byla cizí element. Nezapadala do plánů firmy.

99

„Ruším vás,“ omluvila se a zamířila ke dveřím.

„Počkej,“ zarazil ji Rhys a otočil se k Samovi. „Liz se vrátila domů

právě včas. Může pomoct se sobotní slavností.“

Sam se obrátil k Elizabeth a nezaujatě si ji prohlížel, jako by ji znovu hodnotil. Připomněla mu svou matku. Byla stejně krásná

a přirozeně elegantní. V jeho očích byl znát záblesk zájmu. Doteď mu nepřišlo na mysl, že by jeho dcera mohla být firmě kladným přínosem.

„Máš slavnostní šaty?“

Podívala se na něj udiveně. „No…“

„Na tom nezáleží. Běž a kup si nějaké. Umíš takový večírek pořádat?“

Polkla a přitakala: „Jistě.“ že by ta švýcarská soukromá škola pro společenské uplatnění dívek měla přece jen nějakou výhodu?

Společenské chování tam brali dopodrobna. „Samozřejmě že umím pořádat večírek.“

„Dobře. Pozval jsem skupinu lidí ze Saudské Arábie. Bude jich asi…“ Obrátil se na Rhyse.

Ten se na Elizabeth usmál a doplnil: „Čtyřicet. Plus minus.“

„Všechno si vezmu na starost,“ řekla sebejistě.

Večeře byla hotové fiasko.

Elizabeth u šéfkuchaře objednala k prvnímu chodu krabí koktejly, potom ragú z fazolí a masa ? k tomu špičkové archivní víno. Bohužel, v ragú bylo vepřové maso, takže se ho Arabové ani nedotkli, stejně jako korýšů. Zrovna tak nepili alkoholické nápoje. Hosté prostě zírali do talířů

a nejedli. Elizabeth seděla v čele dlouhého stolu na opačné straně než

otec rozpačitá a zdrcená.

Večer zachránil Rhys. Na chvíli se vzdálil do pracovny a telefonoval. Potom se vrátil do jídelny a rozptyloval hosty zábavnými historkami. Služebnictvo mezitím sklízelo ze stolu.

Brzy před dům najely zásobovací vozy a jako mávnutím proutku se začalo servírovat znova. Kuskus a jehněčí en brochette, rýže a mísy pečených kuřat a ryb, pak sladké pečivo, sýr a čerstvé ovoce. Všichni si pochutnali kromě Elizabeth. Byla tak rozmrzelá, že nemohla pozřít ani sousto. Pokaždé když pohlédla na Rhyse, pozoroval ji a tvářil se spiklenecky. Nemohla říct proč, ale cítila se pokořena nejenom tím, že byl Rhys svědkem její hanby, ale i tím, že ji z toho dostal. Když bylo konečně po všem a poslední hosté se v ranních hodinách nedobrovolně

100

rozešli, zůstali Elizabeth, Sam a Rhys sami v salonu. Rhys naléval brandy.

Elizabeth si zhluboka vydechla a obrátila se k otci: „S tou večeří

mě to mrzí. Nebýt Rhyse…“

„Příště to určitě bude lepší,“ vpadl jí Sam rezolutně do řeči. A měl pravdu. Od té doby, vždycky když pořádala slavnostní

večer, ať už pro čtyři lidi, nebo pro čtyři sta, pořádně si hosty prošetřila, zjistila si, co mají v oblibě a co ne, co jedí a pijí a jakému druhu zábavy dávají přednost. Dokonce si vypracovala katalog s údaji o každé osobě. Hostům lichotilo, když pro ně byla k mání jejich oblíbená značka vína, whisky nebo doutníku a když s nimi byla Elizabeth schopna zasvěceně

hovořit o jejich práci.

Většině večírků býval přítomen i Rhys a vždycky s sebou míval tu nejkrásnější dívku. Elizabeth je všechny nenáviděla. Snažila se je napodobovat. Když měla dívka, kterou si přivedl, vlasy vzadu sepnuté, upravila si Elizabeth vlasy také lak. Oblékala se tak jako Rhysovy dívky a chovala se tak. Jenomže nic z toho stejně na Rhyse neudělalo dojem. Zdálo se dokonce, že si toho nikdy ani nevšiml. Zklamaná Elizabeth se rozhodla, že by zase mohla být sama sebou.

V den svých jednadvacátých narozenin sešla ráno dolů ke snídani a Sam jí dal úkol: „Zamluv na večer nějaké lístky do divadla. A potom večeři v Jednadvacítce.“

Tak nezapomněl, pomyslela si a měla nezřízenou radost. Pak otec dodal: „Bude nás dvanáct. Budeme jednat o nových bolivijských smlouvách.“

O narozeninách se nezmínila. Dostala telegramy od několika bývalých spolužaček, ale to bylo všechno. Tedy do šesti večer, kdy jí

přivezli obrovskou kytici. Byla si jista, že je od táty. Na kartičce však stálo: „Jak krásný den pro krásnou dámu“. Podepsán byl Rhys. Otec odjel z domu do divadla v sedm hodin. Všiml si květin a nepřítomně poznamenal: „Máš kavalíra, co?“

Měla pokušení to uvést na pravou míru: „To je dárek k narozeninám“, ale jaký by to mělo smysl? Jestliže člověk musí někomu, koho má rád, připomínat, že má narozeniny, je to marné.

Dívala se za tátou, jak odchází, a přemýšlela, co bude večer dělat sama. Jednadvacet vždycky platilo za významný mezník. Znamenalo to plnoletost, volnost, z dívky se stala žena. Ten kouzelný den byl tady, 101

a ona neměla o nic lepší pocit než loni nebo předloni. Jak jen mohl zapomenout? Jestlipak by zapomněl, kdyby byla jeho syn?

Sluha se jí přišel zeptat, co s večeří. Nebyla hladová. Cítila se osamělá, opuštěná. Věděla, že to je sebelítost, ale nelitovala jenom nevydařených oslav těchto narozenin. Měla na mysli všechny narozeniny, kdy byla sama, to že vyrůstala v osamělosti, bez matky, bez otce, bez kohokoliv, komu by nebyla ukradená.

V deset hodin večer si oblékla župan a sedla si potmě do obýváku před krb. Vtom se ozvalo: „Šťastné narozeniny!“

Rozsvítilo se světlo a ve dveřích stál Rhys. Popošel k ní a pokáral ji: „Takhle se narozeniny neslaví. Kolikrát v životě je dívce jednadvacet?“

„My… mysle…la jsem, že jsi s tátou,“ vykoktala nervózně.

„Byl jsem. Měl starost, že jsi zůstala doma sama. Oblékni se. Jde se na večeři.“

Zavrtěla hlavou. Odmítala jeho soucit. „Děkuju, Rhysi. O…opravdu nemám hlad.“

„Ale já jo. A nerad jím sám. Dávám ti pět minut, abys na sebe hodila nějaké hadry, jinak tě odvezu tak, jak jsi.“

Najedli se v laciné restauraci na Long Islandu. Dali si hamburgry s paprikou a smaženou cibulí, sladký šumivý nápoj z extraktu různých kořenů. Přitom si povídali a Elizabeth měla dojem, že to je ještě lepší než

ta večeře u Maxima. Věnoval jí veškerou pozornost a Elizabeth už bylo jasné, proč je pro ženy tak přitažlivý. Nebylo to jenom vzhledem, ale tím, že měl ženy doopravdy rád a v jejich společnosti se cítil jako ryba ve vodě. Cítila se s ním jako favoritka, jako by s ní chtěl být víc než

s kteroukoli jinou na světě. Není divu, říkala si, že se do něj každá

zamiluje.

Vyprávěl jí o dětství ve Walesu. Znělo to zajímavě, dobrodružně

a vesele. „Utekl jsem z domu,“ povídal, „protože jsem hořel touhou poznávat a dělat všechno možné. Chtěl jsem být vším, co mě jen napadlo. Nebyl jsem pro sebe dost dobrý. Dovedeš to pochopit?“

Jakpak by nedovedla!

„Pracoval jsem v parcích a na plážích a jedno léto jsem vozil turisty v koraklech po Rhosili a…“

„Moment,“ přerušila ho. „Co je to Rhosili a co je… korakl?“

„Rhosili je prudká řeka plná vírů, nebezpečných peřejí a proudů. 102

Korakly jsou staré kánoe z proutí a vodotěsné zvířecí kůže, které

pocházejí z doby ještě před starým Římem. Tys nikdy nebyla ve Walesu, viď?“ Zavrtěla hlavou. „Ach, tam by se ti líbilo.“ O tom nepochybovala.

„Takový vodopád v Neathském údolí, to je jeden z nejkrásnějších pohledů na světě. Anebo taková nádherná místa jako Aber-Eiddi, Caerbwdi, Porthclais, Kilgetty a Llangwm.“ Z jeho úst se ta jména linula jako popěvek. „Je to divoká, nespoutaná země, plná kouzelných překvapení.“

„A přesto jsi z Walesu odešel.“

Usmál se na ni a vysvětlil: „Za to může ta moje nenasytnost. Chtěl jsem, aby mi patřil svět.“

Jenom si nechal pro sebe, že ta nenasytnost z něj dosud nevyprchala.

V dalších třech letech byla Elizabeth pro otce nepostradatelná. Měla za úkol mu usnadňovat život, aby se mohl soustřeďovat na to, co pro něj bylo veledůležité: obchod. Jinak se o podrobnosti chodu jeho života zcela starala ona. Najímala a propouštěla služebnictvo, otvírala a zavírala různé podniky, a když to bylo v zájmu věci, bavila jeho hosty. Ba co víc, byla jeho zrakem a sluchem. Po obchodních schůzkách a jednáních se jí ptal, jaký dojem na ni udělal ten a ten člověk, a svěřoval se jí, proč jednal tak a tak. Sledovala jeho rozhodnutí, která měla vliv na život tisíců lidí a kdy byly ve hře stamiliony dolarů. Slýchala, když ho hlavy států prosily, aby otevřel továrnu nebo aby ji nezavíral. Po jednom takovém jednání mu řekla: „To je neuvěřitelné. Je to…

je to, jako bys řídil celou zemi.“

Otec se zasmál a odpověděl: „Firma Roffe a synové má větší

příjmy než tři čtvrtiny zemí na světě.“

Na cestách s otcem se znova seznamovala s ostatními členy rodu, s bratranci, sestřenicemi a jejich rodinami.

Jako holka se s nimi vídala o prázdninách, když otce přijeli navštívit do jednoho z jeho domovů nebo když ona jela k nim o krátkých prázdninách.

Největší zábava byla pokaždé u Simonetty a Iva Palazziových v Římě. Byli otevření a přátelští a s Ivem si Elizabeth vždycky připadala jako žena. Měl na starosti italské oddělení společnosti Roffe a synové

a dařilo se mu. Lidi s ním bavilo jednat. Elizabeth si pamatovala, co 103

o něm řekla jedna její spolužačka, když se s ním setkala. „Víš, co se mi na tvém bratranci líbí? že je takový vroucí a šarmantní.“

Takový byl Ivo: vroucí a šarmantní.

Pak tu byli Hélene Martelová-Roffeová a její manžel Charles v Paříži. Jí

Elizabeth nikdy pořádně nerozuměla a necítila se s ní dobře. Hélene k ní

sice vždycky byla laskavá, Elizabeth však nikdy nedokázala prolomit chladný odstup.

Charles stál v čele francouzské pobočky firmy. Byl schopný, i když od otce zaslechla, že mu chybí podnikavost. Uměl plnit příkazy, jenom nebyl iniciativní. Sam neměl důvod ho vyměnit, protože francouzská pobočka přinášela velký zisk. Elizabeth měla podezření, že za tímhle úspěchem stojí do značné míry Hélene.

Elizabeth měla ráda sestřenici Annu Gassnerovou-Roffeovou z Německa a jejího manžela Walthera. V rodině slyšela řeči, že se Anna vdala pod svou úroveň. Walther Gassner měl pověst černé ovce, lovce věna, který si vzal kvůli penězům neatraktivní ženu o několik let starší, než byl sám. Podle Elizabeth nebyla její sestřenice vůbec neatraktivní. Pokaždé jí připadala plachá, citlivá, uzavřená a trochu vystrašená ze života. Walthera měla Elizabeth od pohledu ráda. Měl klasickou vizáž

filmové hvězdy, avšak nebyl ani arogantní, ani falešný. Zdálo se, že Annu opravdu miluje, a Elizabeth nevěřila těm hrozným drbům, co o něm slýchala.

Ze všech bratranců a sestřenic však měla nejradši Aleca Nicholse. Jeho matka byla Roffeová a provdala se za sira George Nicholse, třetího baroneta. Vždycky když měla Elizabeth nějaké starosti, obracela se právě

na Aleca. Svou citlivostí a vlídností na ni jako malou holku dělal dojem, a nyní si uvědomila, jaká je to pro něj velká pocta. Vždycky se k ní

choval, jako by si byli rovni, a byl ochoten jí kdykoliv pomoct nebo poradit.

Nezapomněla, jak se jednou ve chvíli zoufalství rozhodla utéct z domova. Sbalila si kufr a pak z náhlého impulzu zavolala do Londýna Alecovi, aby se s ním rozloučila. Měl zrovna jednání, přesto si telefon vzal a přes hodinu jí domlouval. Když skončil, rozhodla se otci odpustit a dát mu ještě jednu šanci. Takový byl sir Alec Nichols. Jeho manželka Vivian byla docela jiná. Zatímco on byl štědrý a pozorný, ona byla sobecká a bezohledná. Byla to nejegocentričtější žena, jakou Elizabeth kdy poznala.

Když Elizabeth před lety trávila víkend v jejich venkovském domě

v hrabství Gloucestershire, vypravila se sama na piknik. Dalo se do 104

deště, a tak se domů vrátila dřív. Vešla zadním vchodem, a když

procházela chodbou, zaslechla z pracovny rozčilené hlasy. Byla svědkem hádky.

„Už toho mám po krk, dělat ti tady dětskou vychovatelku,“ remcala Vivian. „Vezmi si tu svou drahou sestřeničku a bav se s ní večer sám. Já

jedu do Londýna. Mám schůzku.“

„Viv, ta se dá určitě zrušit. Vždyť s námi to dítě bude pouze již

jeden den a…“

„Promiň, Alecu, ale mám chuť si pořádně zamrdat. A to taky dneska večer udělám.“

„Proboha, Vivian!“

„Di s tím do prdele! Nesnaž se mi diktovat, jak mám žít.“

V tom momentě, než se Elizabeth stačila pohnout, Vivian vyrazila ze dveří pracovny. Letmo zaregistrovala Elizabethin sklíčený výraz a vesele prohodila: „Tak brzo zpátky, miláčku?“ A odkráčela po schodech nahoru.

Vtom vyšel Alec a jemně Elizabeth pobídl: „Pojď, Elizabeth.“

Dost neochotně vešla do pracovny. Alec byl brunátný, bylo mu trapně. Strašně ráda by ho byla utěšila, jenže nevěděla jak. Přešel k velkému rozkládacímu stolu, vzal si dýmku, nacpal do ní tabák a zapálil si. Elizabeth to připadalo jako věčnost.

„Musíš Vivian pochopit.“

Odpověděla: „Alecu, mně do toho nic není, to…“

„Svým způsobem je. Jsme jedna rodina. Nechci, aby sis o ní

myslela něco špatného.“

Nemohla tomu uvěřit. Po té příšerné scéně, kterouprávě vyslechla, se Alec své ženy ještě zastával.

„Víš,“ pokračoval, „někdy mívají muž a žena v manželství rozdílné potřeby.“ Trapně se odmlčel a hledal to pravé vyjádření. „Nechci, abys dávala vinu Vivian, protože… protože já nemohu vyplnit některé

z těch potřeb. Není to její vina.“

Elizabeth se nedokázala ovládnout. „Chodí… chodí s jinými muži často?“

„Bohužel dost často.“

Byla pobouřena. „Proč od ní neodejdeš?“

Laskavě se na ni usmál. „Nedokáži to, drahé dítě. Víš, já ji miluji.“

Příští den se Elizabeth vrátila do školy. Od té doby měla k Alecovi 105

blíž než k ostatním.

Poslední dobou si dělala starosti o otce. Zdálo se, že má nějaké

trable a něčeho se bojí. Neměla tušení, co by to mohlo být. Když se ho na to přímo zeptala, odbyl ji: „Jenom musím vyřešit takový malý problém. Povím ti o tom někdy později.“

Začal být tajnůstkářský a Elizabeth už neměla přístup k jeho soukromým spisům. Proto ji potěšilo, když jí oznámil: „Zítra odjíždím do Chamonix. Trocha lezení po horách mi nezaškodí.“ Věděla totiž, že si potřebuje odpočinout. Pohubl, byl bledý a vypadal ztrhaně.

„Postarám se o rezervaci,“ nabídla se.

„Nedělej si starosti. Už mi všechno zařídili.“

I to bylo pro něj netypické. Ráno odletěl do Chamonix. Tehdy ho viděla naposledy. Už ho nikdy neuvidí…

Ležela v tmavé ložnici a vzpomínala na minulost. Na otcově smrti bylo něco

neskutečného, snad proto, že byl plný síly. Byl poslední, kdo nosil jméno Roffe. Kromě ní. Co teď bude s firmou? Otec měl většinu akcií. Byla zvědava, komu je odkázal. Odpověď dostala ještě ten den odpoledne. To když se dostavil Samův právník. „Vzal jsem s sebou kopii poslední vůle vašeho pana otce. Nerad vás tím obtěžuji ve vašem zármutku, ale mám za to, že by bylo nejlépe, kdybyste se to dověděla hned. Jediným dědicem pana otce jste vy. To znamená, že máte v rukou většinu akcií společnosti Roffe a synové.“

Elizabeth tomu nemohla uvěřit. Určitě nepředpokládal, že by firmu řídila ona. „Proč tedy?“ divila se. „Proč zrovna já?“

Právní zástupce chvíli váhal a potom se rozpovídal: „Slečno Roffeová, mohu být upřímný? Váš otec byl poměrně mladý. Jistě počítal, že tady zůstane ještě mnoho let. Jsem přesvědčen, že by časem sepsal jinou závěť, kde by určil toho, kdo má společnost převzít. Pravděpodobně se ještě nerozhodl.“ Udělal pauzu a pokračoval: „To vše je ovšem pouze akademická debata. Podstatné v tuto chvíli je, že držitelem většiny akcií jste nyní vy. Budete se muset rozhodnout, jak s nimi naložíte, komu je budete chtít dát.“ Okamžik ji pozoroval a pak se znova rozhovořil: „Ve správní radě společnosti Roffe a synové dosud nikdy nebyla žena, nicméně… hm, prozatím zaujímáte otcovo postavení. 106

Správní rada zasedá v pátek v Curychu. Můžete se dostavit?“

Sam by to od ní samozřejmě očekával.

A stejně tak starý Samuel.

„Budu tam,“ zněla její odpověď.

107

KNIHA DRUHÁ

108

15/

Portugalsko

STŘEDA 9. ZÁŘÍ, PŮLNOC

V ložnici malého najatého pokoje v Rua dos Bombeiros, jedné

z klikatých, nebezpečných odlehlých uliček Alto Estorilu se natáčela filmová scéna. V pokoji byli čtyři lidi. Kameraman, dva herci na posteli, muž mezi třicítkou a čtyřicítkou. Ona byla mladá světlovlasá dívka se senzační postavou. Neměla na sobě nic než jasně červenou stuhu kolem krku. Muž byl urostlý, s rameny zápasníka a robustní, nepřiměřeně

hladkou hrudí. Falus měl i v detumescenci obrovský. Čtvrtou osobou v místnosti byl divák. Seděl v pozadí, na hlavě měl černý klobouk se širokou střechou a tmavé brýle.

Kameraman se tázavě otočil k divákovi a ten kývl. Kameraman stiskl tlačítko a kamera začala vrčet. Hercům dal pokyn: „Tak do toho. Točíme.“ Muž si klekl nad dívku, ta si vzala jeho pyj do úst a čekala, až

ztvrdne. Pak ho vyndala a vyjádřila úžas: „Hergot, to je ale kus!“

„Strč ho do ní,“ přikázal kameraman.

Muž se na ni položil a zasunul jí penis mezi nohy.

„Dávej bacha, fešáku.“ Měla vysoký, nevrlý hlas.

„Tvař se blaženě.“

„Copak můžu? Dyť ho má velkej jak meloun.“

Divák se nahnul dopředu, a když do ní muž pronikal, sledoval pozorně každý pohyb. Dívka vzdychla. „Bože, to je nádhera. Pomalu, brouku.“

Divák teď dýchal ztěžka a nespouštěl oči z postelové scény. Byla to již třetí dívka a byla ještě hezčí než ty před ní. Svíjela se ze strany na stranu a lehce kňourala. „Ach, ano,“

vzdychala. „Nepřestávej!“ Chytila muže za boky a přitahovala si ho k sobě. Muž se začal pohybovat nahoru a dolů prudčeji a rychleji, horečně, těžce. Ona pohyby zrychlila a nehty se zaryla do jeho holých zad. „Ach, ano,“ sténala. „Ano, ano, ano! Už to bude!“

Kameraman se podíval na diváka a ten přikývl. Oči se mu pod tmavými brýlemi leskly.

„Teď!“ zvolal kameraman na muže na posteli.

Dívka ho v zuřivé posedlosti přeslechla. Zrovna když se jí v obličeji odrážela divoká extáze a tělo se jí roztřáslo, jí mužovy mohutné

109

ruce obtočily krk a začaly škrtit, takže nemohla dýchat. Vyvalila oči, koukala zaraženě a teprve potom najednou s hrůzou pochopila. Divák si pomyslel: Tohle je ten okamžik. Teď! Ježišikriste! Hele, tyoči! Zračilo se v nich zděšení. Zápasila, aby rozevřela ta železná pouta kolem krku, ale bylo to marné. Stále ještě měla orgasmus a rozkoš se mísila se zoufalým záchvěvem agónie, smrtelného zmítání. Divák byl mokrý potem. Bylo to nesnesitelné vzrušení. Dívka umírala uprostřed nejintenzivnější rozkoše, jakou život skýtal, a hleděla vstříc smrti. Bylo to tak krásné.

Najednou bylo po všem. Divák seděl vyčerpaný, chvěl se v křeči z blaženého pocitu, plíce mu pracovaly dlouhým, těžkým dechem. Dívka byla potrestána.

Divák si připadal jako bůh.

16/

Curych

PÁTEK 11. ZÁŘÍ, POLEDNE

Celosvětové sídlo společnosti Roffe a synové zaujímalo šedesát akrů

pozemku ve Sprettenbachu na západním předměstí Curychu. Správní

budova měla dvanáct podlaží. Byla to moderní skleněná konstrukce tyčící se nad skupinou budov, kde byla umístěna výzkumná oddělení, výrobní provozy, pokusné laboratoře, plánovací oddělení, a nad železničními vlečkami. Bylo to mozkové centrum rozvětveného a dalekosáhlého impéria Roffe a synové.

Přijímací hala byla zcela moderní, vyzdobená zelenobíle a vybavená dánským nábytkem. Recepční seděla za skleněnou přepážkou a každý, koho pustila do útrob budovy, musel mít doprovod. V pravém zadním rohu haly byla řada výtahů a jeden soukromý rychlovýtah pro prezidenta firmy.

Toho rána používali soukromý výtah členové správní rady. Sir Alec Nichols, Walther Gassner, Ivo Palazzi a Charles Martel. A ještě

Rhys Williams, jediný z přítomných, kdo nebyl členem rady. Sjeli se během několika posledních hodin z různých koutů světa letecky, vlakem, vrtulníkem a limuzínou. Nyní byli shromážděni v zasedací síni správní

rady. Byla to rozlehlá místnost s vysokým stropem a obložená dubem. 110

Na servírovacím stolku měli připraveno občerstvení a nápoje, ale nikdo jim nevěnoval pozornost. Byli napjatí, nervózní, každý měl plnou hlavu vlastních starostí.

Do místnosti vešla Kale Erlingová, schopná Švýcarka před padesátkou. „Právě dorazil vůz slečny Roffeové.“

Zrakem přelétla síň, aby se přesvědčila, že je všechno v pořádku: u každé židle pero, poznámkový blok, stříbrná karafa s vodou, doutníky a cigarety, popelník a zápalky. Kate Erlingová byla Samovou osobní

sekretářkou patnáct let. Okolnost, že byl po smrti, nebyla důvodem, aby klesla úroveň. Spokojeně pokývala hlavou a vytratila se. Před správní budovou zatím Elizabeth vystupovala z limuzíny. Měla na sobě černý kostým a bílou halenku. Nebyla nalíčena. Vypadala na míň než čtyřiadvacet let, byla bledá a rozcitlivělá. Čekali na ni novináři. Sotva vstoupila do budovy, ihned ji obklopili televizní, rozhlasoví a novinoví reportéři s kamerami, fotoaparáty a mikrofony.

„Slečno Roffeová, L‘Europeo. Mohli bychom dostat prohlášení?

Kdo teď převezme společnost, když váš otec…?“

„Slečno Roffeová, podívejte se semhle, prosím. Můžete se na naše čtenáře usmát?“

„Slečno Roffeová, Associated Press. Co otcova poslední vůle?“

„Newyorský Daily News. Nebyl váš otec zdatný horolezec? Přišlo se na to, jak…?“

„Wall Street Journal. Můžete nám říct něco o finanční situaci firmy?“

„London Times. Chystáme článek o vaší…“

Elizabeth se prodírala halou v doprovodu tří příslušníků bezpečnostní služby, kteří jí razili cestu mezi hloučkem reportérů.

„Slečno Roffeová, ještě jeden snímek…“

Konečně byla ve výtahu. Dveře se zavřely a ona si zhluboka vydechla a zatřásla se. Sam je mrtev, tak proč jí nemůžou dát pokoj?

Za pár okamžiků vešla do zasedací místnosti. První ji pozdravil Alec Nichols. Plaše ji

objal kolem ramen a řekl: „Je mi to líto, Elizabeth. Byl to pro nás všechny takový šok. Volali jsme ti s Vivian, ale…“

„Já vím. Děkuju, Alecu. Děkuju za kondolenci.“

Ivo Palazzi ji políbil na obě tváře. „ Cara, co ještě říct? Jak jsi na tom?“

111

„Ujde to. Děkuju, Ivo.“ Otočila se. „Nazdar, Charlesi.“

„Elizabeth, Hélene a já jsme zdrceni. Kdybychom ti mohli nějak…“

„Děkuju.“

Další na řadě byl Walther Gassner. Rozpačitě pronesl: „Anna a já

bychom ti chtěli vyjádřit hluboký zármutek nad tím, co tvého otce potkalo.“

Elizabeth se vztyčenou hlavou přikývla. „Děkuji, Waltře.“

Nechtělo se jí tam být, v klubku všech, kdo jí připomínali tátu. Měla chuť utéct, být sama.

Rhys Williams stál stranou, pozoroval její obličej a byl zamyšlený. Jestli nepřestanou, zhroutí se. Schválně se protlačil dopředu, natáhl ruku a pozdravil: „Ahoj, Liz.“

„Ahoj, Rhysi.“ Naposled se viděli, když jí přišel domů zvěstovat zprávu o Samově úmrtí. Připadalo jí to jako celá věčnost. Jako několik sekund. Přitom to byl týden.

Rhys si byl vědom, jaké jí to dá úsilí, aby zachovala klid. Proto přítomné vyzval: „Když už jsme tady všichni, mohli bychom začít.“ A nasadil konejšivý úsměv. „Nepotrvá to dlouho.“

Vděčně se na něj usmála. Muži zaujali svá obvyklá místa u velkého obdélného dubového stolu. Rhys zavedl Elizabeth do čela stolu a povytáhl židli. Tátova židle, napadlo ji. Tady sedával a předsedal schůzím.

Charles se ozval: „Když nemáme…“ Zarazil se a hledal oporu v Alecovi. „Tak si vezmi slovo.“

Alec se rozhlédl a ostatní souhlasně zamručeli. „Tak dobře.“

Na stole před sebou zmáčkl knoflík a do toho se vrátila Kate Erlingová, v ruce poznámkový blok. Zavřela za sebou, přitáhla si židli a blok s perem udržovala v rovnováze.

Alec promluvil: „Myslím, že za daných okolností můžeme vynechat formality. Všichni jsme utrpěli hroznou ztrátu. Avšak…“

omluvně pohlédl na Elizabeth, „… v tuto chvíli jde především o to, aby společnost Roffe a synové ukázala veřejnosti svou sílu.“

„ D‘accord. Už nás za poslední dobu vláčeli v tisku dost a dost,“

zavrčel Charles.

Elizabeth se na něj podívala a podivila se: „Proč?“

Rhys jí vysvětlil: „Firma má momentálně dost nezvyklých pro112

blémů, Liz. Probíhají nebo nás čekají závažné soudní pře, vládní

vyšetřování a tlačí na nás několik bank. Potíž je v tom, že nic z toho nám nedělá dobré jméno. Veřejnost si kupuje lékárenské výrobky, když

důvěřuje firmě, která je vyrábí. Jestliže tuhle důvěru ztratíme, přijdeme o zákazníky.“

Ivo ji uklidňoval: „žádné z těch problémů nejsou takové, že by se nedaly vyřešit. Důležité je, abychom firmu okamžitě reorganizovali.“

„Jak?“ zeptala se.

Odpověděl jí Walther: „Tím, že rozprodáme akcie veřejnosti.“

Charles dodal: „Tak bychom mohli krýt všechny půjčky od bank a ještě by nám zbylo dost peněz…“ Myšlenku nedopověděl. Elizabeth pohlédla na Aleca. „Ty s tím souhlasíš?“

„Všichni jsme zajedno, Elizabeth.“

Opřela se o opěradlo židle a zamyslela se. Rhys zdvihl složku papírů, vstal a donesl jí je. „Připravil jsem všechny potřebné dokumenty. Stačí jen, když podepíšeš.“

Podívala se na papíry před sebou. „Když to podepíšu, co se stane pak?“

S tím ji seznámil Charles: „Desítka mezinárodních zprostředkovatelských firem je ochotna vytvořit konsorcium, které by se upsalo ke koupi našich akcií. Zaručí nám prodej za cenu, na jaké se vzájemně

dohodneme. Při tak veliké nabídce bude následovat několik institucionálních nákupů a několik soukromých.“

„Myslíš jako banky a pojišťovny?“ zeptala se.

Charles přikývl. „Přesně tak.“

„A ty si dosadí své lidi do naší správní rady?“

„To je obvyklé…“

Elizabeth vytušila: „Takže by vlastně měly většinu akcií naší

firmy.“

„Pořád bychom zůstávali členy správní rady,“ vložil se do toho pohotově Ivo.

Obrátila se k Charlesovi. „Řekl jsi, že makléři jsou ochotni do toho jít.“

Charles přikývl. „Ano.“

„Tak proč to ještě neudělali?“

Podíval se na ni zmateně. „Tomu nerozumím.“

„Jestli se všichni shodují, že je pro firmu nejlep ší pustit ji 113

z rodinných rukou a odevzdat ji do cizích, proč se to neudělalo dávno?“

Nastalo rozpačité ticho. Protrhl je Ivo. „K tomu musí být jednomyslný souhlas, cara. Musí s tím souhlasit každý člen správní rady.“

„Kdo nesouhlasil?“ zeptala se.

Tentokrát trvalo ticho déle.

Nakonec se ozval Rhys: „Sam.“

Náhle si uvědomila, co jí vadilo od okamžiku, kdy do téhle místnosti vstoupila. Všichni jí vyjadřovali soustrast, zděšení a zármutek nad smrtí jejího otce, a přesto v síni panovala atmosféra vzrušení, pocit… je to divné, ale na mysl jí přišlo slovo vítězství. Už pro ni měli připravené všechny dokumenty. Všechno bylo hotovo. Stačí jen, když

podepíšeš. Ale pokud je to, co chtějí, správné, proč se její otec stavěl proti? Tuhle otázku vyslovila nahlas.

„Sam měl jako vždycky vlastní ideu,“ objasnil Walther. „Tvůj otec dokázal být pěkně tvrdohlavý.“

Jako starý Samuel, dodala v duchu. Člověk nemá pouštět do kurníku ani přívětivou lišku. I ta jednou dostane hlad. Takže Sam nechtěl akcie prodat. Určitě k tomu musel mít dobrý důvod.

Ivo ji nabádal: „Věř mi, cara, bude mnohem lepší, když to necháš

na nás. Ty těmhle věcem nerozumíš.“

Tiše utrousila: „Ale ráda bych.“

„Proč se tím zatěžovat?“ rozmlouval jí to Walther. „Až budou tvé

akcie prodané, budeš mít strašnou spoustu peněz, víc, než kolik budeš

schopná utratit. Budeš si moct zajet, kam se ti zlíbí, a užívat si.“

To dávalo smysl. Proč by se do toho měla plést? Úplně by stačilo, kdyby podepsala dokumenty, co ležely před ní, a odejít. Charles byl netrpělivý: „Elizabeth, jednoduše tady maříme čas. Nemáš na vybranou.“

A právě v tom momentě si vzala do hlavy, že na vybranou má. Tak jako měl její otec. Mohla by odejít a nechat je, ať si s firmou udělají, co je jim libo. Anebo by mohla zůstat a zjistit, proč jsou všichni tak žhaví do prodeje akcií, proč na ni tak tlačí. Neboť tlak z jejich strany rozhodně

cítila. Byl silný jako hrom. Všichni přítomní stáli o to, aby dokumenty podepsala.

Mrkla na Rhyse. Ráda by věděla, co si myslí on. Jeho výraz byl neutrální. Podívala se na Kate Erlingovou. Ta byla dlouhou dobu Samovou sekretářkou. S ní by si přála promluvit o samotě. Všichni na 114

Elizabeth strnule hleděli a čekali na její souhlas.

„Nepodepíšu,“ rozhodla se. „Aspoň ne teď.“

Chvíli všichni užasle mlčeli, potom Walther podotkl: „Elizabeth, já

tě nechápu.“ Obličej měl popelavý. „Ovšemže musíš! Všechno je zařízeno.“

Pobouřený Charles ho podpořil: „Walther má pravdu. Musíš

podepsat.“

Náhle mluvili jeden přes druhého. Na Elizabeth se sesypala bouře zmatených a hněvivých slov.

„Proč nechceš podepsat?“ dožadoval se Ivo.

Nemohla odpovědět: Protože odmítal podepsat otec. Protože na mě

naléháte. Cit, instinkt jí napovídal, že tu něco není v pořádku, a byla rozhodnuta tomu přijít na kloub. Proto nyní řekla pouze tolik: „Potřebuju trochu času, abych si to mohla rozmyslet.“

Ostatní se na sebe dívali.

„Kolik času, cara?“ zeptal se Ivo.

„To ještě nevím. Chtěla bych líp pochopit, oč tady běží.“

Walther vybuchl. „Ksakru, nemůžeme…“

Rhys se do toho vložil: „Myslím, že má Elizabeth pravdu.“

Všechny páry očí se teď zaměřily na něj. „Měla by mít příležitost,“

pokračoval, „získat jasnou představu o problémech firmy, aby se mohla sama rozhodnout.“

Všichni jeho slova zvažovali.

„Já jsem pro,“ ustoupil Alec.

Charles hořce konstatoval: „Pánové, je úplně jedno, jestli jsme pro, nebo proti. Elizabeth má prostě rozhodující moc.“

Ivo na ni pohlédl. „ Cara, potřebujeme rozhodnutí rychle.“

„Budete ho mít,“ slíbila.

Všichni ji pozorovali, každý byl přitom zahloubán do svých problémů.

Jeden z nich si v duchu říkal: Bože, bože, i ona musí zemřít…

17/

Elizabeth byla naplněna posvátnou úctou.

V otcově curyšském sídle byla mnohokrát, ale pokaždé jako 115

návštěvník. Patřila mu moc a ta nyní patří jí. Rozhlédla se po rozlehlé

kanceláři a připadala si jako hochštapler. Místnost znamenitě vyzdobil Ernst Hohl. Na jedné straně stála zasklená skříň a nad ní Milletova krajina. Byl tam krb a před gaučem z kamzičí kůže velký konferenční

stolek a čtyři křesla. Na stěnách visely obrazy od Renoira, Chagalla, Kleeho a dvě malby od Courbeta. Stůl byl z jednoho kusu černého mahagonu. Na vedlejším velkém konzolovém stole ležela komunikační

soustava, řada telefonů s přímými linkami do sídel poboček firmy po celém světě, dva

červené telefony s utajovači, spletité interkomunikační

zařízení a další technika. Za stolem visel portrét starého Samuela Roffea. Soukromé dveře vedly do velké šatny s cedrovými šatníky a potaženými zásuvkami. Někdo odnesl Samovo oblečení, za což byla Elizabeth vděčná. Šla do vykachlíkované koupelny, v níž byla mramorová vana a sprchovací kout. Na ohřívacích věšácích visely čisté

turecké ručníky. Lékárnička byla prázdná. Odklizeno bylo veškeré

otcovo osobní příslušenství. Pravděpodobně se o to postarala Kate Erlingová. Maně se Elizabeth zamyslela, zda byla Kate do Sama zamilovaná.

K jeho apartmá patřila prostorná sauna, plně zařízená tělocvična, holičství a jídelna pro sto lidí. Pokud se tu bavili cizí hosté, byla uprostřed květinové výzdoby na stole umístěna vlaječka příslušné země. Kromě toho měl Sam soukromou jídelnu, vkusně vyzdobenou nástěnnými malbami.

Od Kate se Elizabeth dověděla: „Přes den jsou ve službě dva šéfkuchaři, v noci jeden. Je-li na oběd nebo večeři víc než dvanáct hostů, potřebují to vědět dvě hodiny předem.“

Nyní Elizabeth seděla za stolem, na němž byla navršena hromada papírů, memorand, statistik a hlášení, a nevěděla, čím začít. Představovala si, jak na této židli, za tímto stolem sedí otec, a přepadl ji pocit nesnesitelné ztráty. Sam byl tak schopný a vynikající. Najednou ho šíleně potřebovala.

Podařilo se jí na chvíli setkat s Alecem, než se vrátil do Londýna.

„Jen si to v klidu rozmysli,“ poradil jí. „Nenech se tlačit ke zdi.“

Takže měl pro její postoj pochopení.

„Alecu, myslíš, že bych měla dát souhlas, aby firma akcie rozprodala veřejnosti?“

Usmál se na ni a neobratně řekl: „Bohužel ano, děvenko, ale tím si 116

ohřívám svou vlastní polívčičku, že ano? Naše akcie nám nejsou k ničemu, dokud je nebudeme moci prodat. Nyní je to na tobě.“

Když teď seděla ve velké kanceláři, připomněla si tento rozhovor. Měla silné pokušení mu zatelefonovat. Stačilo by jen říct: „Rozmyslela jsem si to.“ A vypadnout. Nepatřila sem. Připadala si velmi nekompetentní.

Zadívala se na tlačítka interkomunikačního zařízení. Jedno z nich bylo nadepsáno RHYS WILLIAMS. Chvíli přemítala a potom knoflík zmáčkla.

Rhys seděl naproti ní a prohlížel si ji. Věděla přesně, co mu musí

probíhat hlavou. Co musí probíhat hlavou jim všem. že tam nemá co dělat.

„Dopoledne jsi pěkně rozvířila hladinu,“ spustil.

„Mrzí mě, jestli jsem vás namíchla.“

Usmál se. „Namíchla není to správné slovo. Všechny jsi nás šokovala. Počítali jsme, že je to hotová věc. Měli jsme připravená tisková

prohlášení.“ Okamžik ji pozoroval. „Liz, co tě přimělo to nepodepsat?“

Jak mu měla vysvětlit, že to byl jen pocit, pouhá intuice? Vysmál by se jí. Ale Sam akcie firmy rozprodat odmítl. Musela zjistit proč. Jako by jí četl myšlenky, namítl: „Tvůj

prapradědeček tuhle společnost založil jako rodinnou firmu, do které se neměli dostat cizí

lidé. Ale tenkrát to byla malá firma. Časy se změnily. Dnes řídíme jednu z největších farmaceutických společností na světě. Ať na místě tvého otce sedí kdo chce, musí vydávat konečná rozhodnutí. To je setsakramentsky zodpovědná úloha.“

Podívala se na něj a uvažovala, zda jí tím doporučuje, aby se funkce vzdala. „Pomůžeš mi?“

„To víš, že ano.“

Oddechla si a uvědomila si, jak moc na něho spoléhá.

„Ze všeho nejdřív bych tě měl vzít na exkurzi po zdejší továrně. Víš něco o struktuře společnosti?“

„Moc ne.“

To nebyla pravda. Za posledních pár let absolvovala se Samem dost jednání, aby o činnosti firmy získala hodně vědomostí. Ale nyní to chtěla slyšet v Rhysově podání, z jeho hlediska.

„Vyrábíme toho mnohem víc než jen léky. Produkujeme chemiká117

lie, parfémy, vitaminy, laky na vlasy a pesticidy. Děláme kosmetiku a bioelektronické nástroje. Máme potravinářské oddělení a oddělení

živočišných dusičnanů.“ To všechno znala, avšak nechala ho, aby ji poučoval dál. „Vydáváme časopisy určené pro lékaře. Vyrábíme lepidla, ochranné prostředky pro stavebnictví a plastické trhaviny.“

Vycítila, že se nechává vlastními slovy unášet. Ze spodního tónu jeho hlasu vyčetla hrdost a bezděky si připomněla otce.

„Firma Roffe a synové vlastní továrny a holdingové společnosti ve víc než stovce zemí. Každá z nich se zodpovídá tomuto úřadu.“ Udělal pomlku, jako by se chtěl přesvědčit, že tuto poznámku plně pochopila.

„Starý Samuel začal podnikat s koněm a zkumavkou. Od té doby se náš

byznys rozrostl na šedesát fabrik po celém světě, deset výzkumných středisek a sítě tisíců prodejních zástupců a agentů s léčivy.“ Jak Elizabeth věděla, to byli ti, kdo nabízejí výrobky továren firmy lékařům, lékárnám a nemocnicím. „Loni se jenom ve Spojených státech utratilo za léky přes čtrnáct miliard dolarů. A my máme na trhu slušný podíl.“

A přesto byla společnost Roffe a synové v nesnázích s bankami.Něco tu nehrálo.

Rhys provedl Elizabeth ústřední továrnou firmy. Curyšské oddělení vlastně sestávalo z desítky továren rozložených v sedmdesáti pěti budovách na šedesátiakrovém pozemku. Byl to naprosto soběstačný

mikrokosmos. Navštívili výrobní provozy, výzkumná oddělení, toxikologické laboratoře a uskladňovací zařízení. Zavedl ji na zvukové

jeviště, kde se dělaly filmy pro výzkumná, reklamní a výrobní oddělení

na celém světě. „Spotřebujeme tady víc filmu než přední studia v Hollywoodu,“ pochlubil se.

Prošli oddělením molekulární biologie a kapalinovým střediskem, kde bylo pod stropem zavěšeno padesát obřích nádrží z nerezavějící oceli a vyložených sklem. Ty byly naplněny kapalinami připravenými ke stáčení do lahví. Viděli haly s tabletovacími lisy, kde se prášky lisovaly do tablet, dostávaly správnou velikost a vyráželo se na ně označení

ROFFE AND SONS, balily se a přibíraly nálepku, aniž se jich kdo dotkl. Některé léky byly pouze na lékařský předpis, jiné patentované, prodávané normálně.

Odděleně od ostatních budov stálo několik menších. V těch pracovali vědci: analytičtí chemici, biochemici, organičtí chemici, 118

parazitologové, patologové.

„Zde pracuje více než tři sta vědců,“ ukázal Rhys. „Chtěla bys vidět naši stomilionovou halu?“

Se zájmem přikývla.

Došli k osamocené cihlové budově střežené ozbrojeným uniformovaným policistou. Rhys ukázal propustku a strážný je pustil dovnitř. Prošli dlouhou chodbou. Na konci byly ocelové

dveře. Policista musel odemknout dvěma klíči. Vstoupili. Místnost byla bez oken. Od podlahy až po strop byla lemována regály naplněnými nejrůznějšími lahvičkami, dózami a tubami.

„Proč se tomu říká stomilionová hala?“ byla zvědava.

„Protože tolik dolarů stálo zařízení. Vidíš všechny ty sloučeniny v regálech? Na žádné není jméno, jenom číslo. Ty se nechytily. Jsou nepovedené.“

„Ale sto milionů…“

„Na každý nový lék, který zabírá, připadá kolem tisíce těch, co končí v téhle hale. Některé léky frčí deset let a pak se od nich upouští. Výzkum jediného léku může stát pět nebo deset milionů dolarů a pak se ukáže, že není k ničemu nebo že nás někdo z konkurence předhonil. Nic z toho nevyhazujeme, protože tu a tam některý z našich chytrých mladíků přijde na to, že by se mu tady z toho mohlo něco hodit.“

Byly v tom strašné peníze.

„Pojď,“ vybídl ji Rhys. „Ukážu ti ztrátovou halu.“

Ta byla v další budově, tentokrát nestřežené. I v ní byly jenom police s lahvičkami a dózami.

„I tady přicházíme o spoustu peněz,“ upozornil ji. „S tím rozdílem, že tady ztrátu plánujeme.“

„Tomu nerozumím.“

Přistoupil k jednomu regálu a vzal do ruky lahvičku. Byl na ní

štítek s nápisem Botulismus. „Víš, kolik případů botulismu bylo ve Spojených státech v minulém roce? Dvacet pět. Přitom mít tenhle lék na skladě nás stojí miliony dolarů.“ Náhodně sáhl po jiné lahvičce. „Tohle je protijed na vzteklinu. Tahle místnost je plná léků proti vzácným chorobám, proti hadímu uštknutí, jedovatým rostlinám a tak. Dodáváme je bezplatně ozbrojeným složkám a nemocnicím, v rámci služeb obyvatelstvu.“

„To se mi zamlouvá,“ libovala si. Starému Samuelovi by se to také

119

zamlouvalo, dodala v duchu.

Potom ji zavedl do kapslové haly, kde na obrovském dopravníkovém pásu popojížděly prázdné lahvičky. Než se dostaly na konec haly, byly sterilizovány, naplněny kapslemi, opatřeny nálepkou, vatou a těsnicím víčkem. Všechny úkony se prováděly automaticky. Dál tu byla sklárna, architektonické středisko, kde se plánovaly nové budovy, a realitní oddělení, které pro ně shánělo pozemky. V jedné

budově byla spousta lidí, kteří psali návody a příručky v padesáti jazycích, a tiskařské lisy, na nichž se výsledky jejich práce rovnou tiskly. Některá oddělení jí připomínala knihu George Orwella 1984. Sterilní haly se koupaly v tajemném ultrafialovém světle. Přilehlé

místnosti byly vymalovány různými barvami, bílou, zelenou nebo modrou, a zaměstnanci nosili jednotné oblečení odpovídající barvy. Pokaždé když vcházeli nebo vycházeli, museli projít speciální

sterilizační komorou. Pracovníci v modrém byli uvnitř zavřeni vždycky na celý den. Před každou přestávkou, odchodem na jídlo nebo na záchod se museli svléknout, jít do neutrálního zeleného prostoru a vzít si jiné

oblečení. Totéž se opakovalo při návratu.

„Tohle tě bude zajímat,“ naladil ji Rhys.

Procházeli šedivou chodbou výzkumného ústavu. Došli ke dveřím s nápisem

NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Rhys strčil do dveří

a oba pokračovali. Prošli druhými dveřmi a ocitli se v matně osvětlené

hale se stovkami klecí se zvířaty. Bylo tam horko a vlhko a Elizabeth měla pocit, jako by

ji náhle šoupli do pralesa. Sotva si oči přivykly šeru, rozeznala v klecích plno opic, křečků, koček a bílých myší. Mnoha zvířatům z různých částí těla vyčnívaly ohavné výrůstky. Některá měla vyholenou hlavu a na ní korunu z elektrod implantovaných do mozku. Zvířata vřískala a běhala po kleci, jiná byla otupělá a letargická. Křik a zápach se nedaly vydržet. Bylo to jako v pekle. Elizabeth se zadívala do klece s bílou kočičkou. Měla odhalený mozek, obalený čirým plastovým pouzdrem, z něhož vyčuhovalo několik drátů.

„Co… co se to tady děje?“ zeptala se Elizabeth.

Vysoký, zarostlý mladík, který si právě dělal před klecí poznámky, jí vysvětlil: „Testujeme nové sedativum.“

„Doufám, že zabírá,“ řekla slabě. „Sama bych ho potřebovala.“ A honem z místnosti odešla, než se jí udělalo zle.

Rhys ji na chodbě dohonil. „Není ti špatně?“

120

Zhluboka se nadechla. „Je mi… je mi dobře. Je to všechno opravdu nutné?“

Podíval se na ni a odpověděl: „Ty pokusy zachraňují hodně životů. Víc než třetina lidí narozených od roku 1950 je naživu jenom díky moderním lékům. Přemýšlej o tom.“

Elizabeth o tom přemýšlela.

Než si prohlédla klíčové budovy, trvalo to plných šest dnů. Když

s exkurzí skončila, byla vyčerpaná a točila se jí hlava. Přitom si uvědomovala, že viděla teprve jeden závod firmy. Takových byly po světě roztroušeny desítky.

Fakta a čísla byla úžasná. „Než se na trh dostane nový lék, trvá to pět až deset let a z každých dvou tisíc testovaných sloučenin se ujmou v průměru tři výrobky…“

A „… jenom ve výstupní kontrole naší firmy tady pracuje tři sta lidí.“

A „… Po světě zaměstnáváme přes půl milionu lidí…“

A „… náš hrubý příjem za loňský rok činil…“

Elizabeth poslouchala a vstřebávala čísla, která na ni Rhys chrlil. Věděla, že je firma obrovská, ale „obrovská“ bylo takové neurčité slovo. Když jí ho převedl na množství lidí a peněz, bylo to přesvědčivější. Když si v noci všechno znova promítala v hlavě, naplnil ji silný

pocit, že na to nestačí.

IVO: Věř mi, cara, bude mnohem lepší, když to necháš na nás. Tytěmhle věcem nerozumíš.

ALEC: Podle mě bys měla prodat, děvenko, ale tím si ohřívámsvou vlastní polívčičku.

WALTHER: Proč se tím zatěžovat? Až budou tvé akcie prodané,budeš mít strašnou spoustu peněz, víc, než kolik budeš schopná utratit.Budeš si moct zajet, kam se ti zlíbí, a užívat si. Všichni mají pravdu, uvažovala. Odstoupím z funkce a nechám je, ať si s firmou dělají, co chtějí. Já se na tuhle funkci nehodím. Jakmile se takto rozhodla, ihned pocítila velkou úlevu. Téměř

okamžitě usnula.

Druhý den, v pátek, byl svátek. Jen co dorazila do práce, poslala pro Rhyse, aby mu oznámila své rozhodnutí.

121

„Pan Williams musel v noci odletět do Nairobi,“ sdělila jí Kate Erlingová. „Mám vám vyřídit, že se vrátí v úterý. Přejete si mluvit s někým jiným?“

Váhala. „Spojte mě, prosím, se sirem Alecem.“

„Ano, slečno Roffeová.“ Váhavým hlasem Kate dodala: „Ráno vám doručili balík od policie. Jsou v něm osobní věci, které měl váš otec s sebou v Chamonix.“

Zmínka o Samovi oživila hluboký pocit ztráty a žal.

„Omlouvají se, že vám to nemohli poslat po va šem kurýrovi. Už to bylo na cestě k vám.“

Elizabeth se zamračila. „Po mém kurýrovi?“

„Po člověku, kterého jste poslala do Chamonix, aby to vyzvedl.“

„Já jsem tam nikoho neposlala.“ Zřejmě šlo o nějaké byrokratické

nedorozumění. „Kde je to?“

„Dala jsem to do vaší šatny.“

Byl to kufr se Samovým oblečením a zamčený kufřík s připevněným klíčkem. Nejspíš firemní dokumenty. Zařídí, aby se jich ujal Rhys. Vtom si vzpomněla, že je pryč. Rozhodla se, že odjede na víkend také. Zadívala se na kufřík a napadlo ji: Třeba jsou tam nějaké Samovy osobní věci. Radši se na to nejdřív mrknu sama.

Ozval se bzučák. „Promiňte, slečno Roffeová,“ ohlásila se Kate.

„Sir Alec u sebe není.“

„Nechtě mu, prosím vás, vzkaz, aby mi zavolal. Budu ve vile na Sardinii. Totéž vyřiďte pánům Palazzimu, Gassnerovi a Martelovi.“

Všem jim oznámí, že to pokládá, že si mohou akcie prodat a s firmou naložit, jak se jim zamane.

Těšila se na dlouhý víkend. Ta vila byla jejím útočištěm, hnízdečkem v ústraní, kde mohla být sama a přemýšlet o sobě a o budoucnosti. Události se semlely tak rychle, že neměla šanci na ně nahlížet výhledově. Samova nehoda, slovu smrt se raději vyhnula –, zdědění

většiny akcií společnosti Roffe a synové, naléhavý tlak příbuzných, aby svolila s rozprodáním akcií veřejnosti. A firma sama. Srdce mamutí

společnosti, jejíž moc se rozpínala po celém světě. Vypořádat se s tím vším naráz bylo nad její síly. Pozdě odpoledne byla na cestě letadlem na Sardinii. Kufřík měla s sebou.

122 18/

Na letišti si vzala taxi. Ve vile nikdo nebyl, protože byla zavřená, a Elizabeth nikoho neupozornila, že přijede. Vešla do domu a zkontrolovala všechny pokoje. Měla dojem, jako by tady byla pořád a vůbec se nevzdálila. Dřív si ani neuvědomovala, jak moc jí tohle místo schází. Teď se jí zdálo, že těch málo šťastných vzpomínek, co má na dětství, se pojí právě k této vile. Byl to divný pocit, být sama v bludišti, kde se jindy hemžilo asi tak deset sluhů, vařili a uklízeli. Nyní tu byla úplně sama. S ozvěnami minulosti.

Samův kufřík nechala dole v chodbě a svůj kufr odnesla nahoru. Podle letitého zvyku zamířila k ložnici uprostřed chodby, pak se zarazila. Otcův pokoj byl na vzdáleném konci. Otočila se a šla dál. Dveře otvírala pomalu, protože i přes smíření se skutečností jí jakýsi hluboký

atavistický instinkt napovídal, že by tam mohla uvidět Sama a zaslechnout jeho hlas.

Místnost byla pochopitelně prázdná a od její poslední návštěvy se v ní nic nezměnilo. Byla v ní velká manželská postel, prádelník na vysokých nohách, toaletní stolek, dvě pohodlné čalouněné židle a před krbem gauč. Kufr postavila na zem a přešla k oknu. železné okenice byly kvůli pozdně zářijovému slunci zavřeny a závěsy zataženy. Závěsy roztáhla a okenice rozevřela a nechala dovnitř proudit svěží horský

vzduch, mírný a chladný, který byl předzvěstí podzimu. Rozhodla se v tomto pokoji zůstat přes noc.

Vrátila se dolů a vešla do knihovny. Posadila se do jednoho z pohodlných kožených křesel

a rukama přejížděla po jeho bocích. Tam vždycky sedával Rhys, když něco projednával s jejím otcem. Myslela na Rhyse a přála si, aby tam byl s ní. Vzpomínala na večer, kdy ji po večeři v Paříži přivezl zpátky do školy a ona po příchodu do svého pokoje psala pořád dokola „paní Williamsová“. Impulzivně šla ke stolu, vzala do ruky pero a pomalu napsala „paní Williamsová“. Podívala se na podpis a usmála se. „To bych ráda věděla,“ vysmívala se sama sobě nahlas, „kolik idiotů dělá zrovna teď totéž.“

Odvrátila myšlenky od Rhyse, ale stejně jí zůstal podvědomě

v mysli, a to na ni mělo uklidňující účinek. Zvedla se a chodila po domě. Dělala inventuru ve staromódní kuchyni s kamny na dřevo a dvěma troubami.

123

Došla k lednici a otevřela ji. Byla prázdná. To se dalo čekat, když

byl dům zavřen. Při pohledu do pusté lednice dostala hlad. Prohledala kredence. Našla v nich dvě konzervičky s tuňákem a půl skleničky nescafé a nenačatý balíček sušenek. Bylo jasné, že jestli tu má strávit dlouhý víkend, musí se nějak postarat o stravu. Než by na každé jídlo jezdila do města, to si raději nakoupí na jednom z malých trhů v Cale di Volpe a udělá si zásoby potravin na několik dní. V garáži vždycky býval džíp. Byla zvědava, zda je tam i teď. Šla se do garáže podívat, byl tam stále zaparkovaný. Vrátila se do kuchyně. Za kredencí visely na háčcích klíče označené na cedulkách. Vzala klíč od džípu a šla zpátky do garáže. Bude v něm dost benzínu? Otočila klíčkem a nastartovala. Motor téměř

okamžitě naskočil. Tak tenhle problém má z krku. Dopoledne tedy zajede do města a opatří si, co bude potřeba.

Vrátila se do domu. Jak kráčela po dlaždicích v přijímací hale, slyšela ozvěnu svých kroků. Byl to dutý, osamělý zvuk. Přála si, aby se Alec ozval, a jen na to pomyslela, zazvonil telefon. Úplně se vylekala. Šla k telefonu a zvedla sluchátko. „Haló.“

„Elizabeth, tady Alec.“

Zasmála se nahlas.

„Co je ti k smíchu?“

„Když ti to řeknu, nebudeš tomu věřit. Kde jsi teď?“

„V Gloucesteru.“ Najednou ji popadla naléhavá touha se s ním vidět, povědět mu o svém rozhodnutí ohledně firmy. Ale ne po telefonu.

„Alecu, mohl bys pro mě něco udělat?“

„To víš, že ano.“

„Mohl bys sem přiletět na víkend? Ráda bych si s tebou o něčem podebatovala.“

Po kratičkém váhání souhlasil: „Samozřejmě.“

Ani slovem se nezmínil o schůzkách, které musel odříct, ani o tom, že mu to přišlo nevhod. Čistě jen „samozřejmě“. To byl celý Alec. Přinutila se dodat: „A vezmi s sebou Vivian.“

„Ta bohužel nebude moci přijet. Musí… hm… má něco v Londýně. Můžu dorazit zítra ráno. Stačí to?“

„Výborně. Dej mi vědět v kolik, ať ti můžu přijet naproti na letiště.“

„Jednodušší bude, když si vezmu taxík.“

„Tak dobře. Děkuju, Alecu. Moc.“

124

Když zavěsila, hned jí bylo neskonale líp.

Věděla, že se rozhodla správně. Byla v tomhle postavení jenom proto, že Sam umřel dřív, než stačil jmenovat svého nástupce. Byla zvědava, kdo se stane příštím prezidentem firmy. Nechť jej určí správní rada sama. Přemýšlela o tom ze Samova hlediska, a hned jí

na mysli vytanulo jméno Rhys Williams. Ostatní byli schopní ve svém rajónu, ale on

jediný znal chod celé společnosti a měl vědomosti o činnosti poboček po celém světě. Byl vynikající a schopný. Překážkou ovšem bylo, že ho prezidentem zvolit nemohli, protože nepatřil do Roffeova rodu, a tudíž ani nemohl být členem správní rady. Když procházela chodbou, všimla si otcova kufříku. Váhala. Teď

už ani neměla důvod, aby se do něj dívala. Mohla by ho dát Alecovi, až

ráno přijede. Ale co kdyby v něm náhodou bylo něco osobního…

Odnesla si ho do knihovny, položila na stůl a odemkla zámečky po stranách. V prostřední přihrádce byla velká obálka. Otevřela ji a vytáhla z ní složku papírů. Byl na nich strojopisný text nadepsaný

PAN SAM ROFFE

DŮVĚRNÉ

BEZ KOPIÍ

Zjevně to byla nějaká zpráva, ale nikde nestálo žádné jméno, takže nemohla poznat, kdo ji psal. Prolétla text, potom zpomalila a zarazila se. Nemohla uvěřit tomu, co četla. Vzala si svazek papírů do křesla, kopnutím zabouchla dveře, složila si nohy pod sebe a znova nalistovala první stranu.

Tentokrát četla pozorně slovo za slovem. Jímala ji hrůza.

Byl to nesmírné překvapující dokument, důvěrná zpráva o vyšetřování řady událostí, které se odehrály za uplynulý rok. V Chile explodovala chemická továrna společnosti Roffe a synové

a v důsledku toho zamořily tuny jedovaté látky území o rozloze dvaceti pěti kilometrů čtverečních. Asi deset lidí zahynulo a stovky dalších byly převezeny do nemocnice. Všechen dobytek pošel, rostlinstvo bylo zahubeno. Celá oblast musela být evakuována. žaloby proti společnosti Roffe a synové šly do stamilionů dolarů. Šokující na tom bylo, že šlo o sabotáž. Ve zprávě stálo: „Vyšetřování nehody chilskou vládou bylo 125

zběžné. Oficiální stanovisko vypadá asi takto: firma je bohatá, lidé jsou chudí, ať tedy firma platí. Náš tým vyšetřovatelů má podezření, že šlo o sabotáž. Osoba či osoby, které ji provedly, použily plastické trhaviny. Vzhledem k nepřátelskému postoji zdejších oficiálních míst to nebude možné dokázat.“

Elizabeth se na tu tragédii pamatovala moc dobře. Noviny a časopisy byly plné hrůzostrašných článků a fotografií obětí a světový tisk firmu Roffe a synové obvinil, že je bezohledná a lhostejná k lidskému utrpení. Silně to poškodilo jméno společnosti.

Další pasáž zprávy se zabývala hlavními výzkumnými projekty, na nichž vědci firmy pracovali řadu let. Na seznamu byly čtyři projekty, přičemž jejich potenciální hodnota se vůbec nedala vyčíslit. V součtu stál jejich vývoj víc než padesát milionů dolarů. V každém z těchto případů si konkurenční farmaceutická firma podala žádost o patentování

příslušného výrobku ještě dřív než Roffe a synové. Vždycky k ní přiložili totožnou formuli. Ve zprávě se dále uvádělo: „Jeden jediný incident by se dal považovat za náhodu. V oboru, kde se podobnou oblastí zabývají

desítky společností, se nevyhnutelně může stát, že jich několik pracuje na stejném produktu. Avšak čtyři takové incidenty během pár měsíců nás nutí k závěru, že některý zaměstnanec firmy Roffe a synové dal nebo prodal výzkumný materiál konkurenční firmě. Vzhledem k tajné povaze experimentů ? k tomu, že se prováděly ve velmi izolovaných laboratořích v podmínkách maximální bezpečnosti, naše vyšetřování ukazuje na to, že osoba či

osoby, které v tom měly prsty, musely získat povolení mít nejtajnější informace. Uzavíráme tedy tvrzením, že ať je to dílo kohokoliv, musí patřit k nejvyšším kádrům společnosti Roffe a synové.“

A ještě něco.

Bylo expedováno velké množství toxických prostředků se zaměněnými nálepkami. Než se stačily stáhnout z prodeje, vyskytlo se několik případů úmrtí a následkem toho další nepříznivá publicita a skvrna na pověsti firmy. Nikdo nedokázal přijít na to, kde se vzaly špatné popisky.

Z jedné ostražitě střežené laboratoře zmizela jistá smrtelně jedovatá látka. Během hodiny o tom neznámá osoba informovala novináře, čímž rozpoutala další štvanici proti společnosti Roffe a synové.

Odpolední stíny se dávno protáhly do večerních. Vzduch byl 126

studený. Elizabeth se plně vnořila do dokumentu, který držela v rukách. Když se setmělo, rozsvítila lampu a četla dál. Úděsné příhody se vršily jedna na druhou.

Ani suchý a stručný styl zprávy nemohl zakrýt drama, které v ní

vězelo. Jedno bylo jasné. Někdo se systematicky pokoušel společnost Roffe a synové poškodit nebo zničit.

Musí patřit k nejvyšším kádrům společnosti Roffe a synové. Na poslední straně byla na okraji poznámka otcovým úhledným, puntičkářským pravopisem: „Další nátlak na mě, abych akcie firmy rozprodal veřejnosti? Lapit toho pacholka do pasti.“

Nyní si připomněla, jaký měl Sam strach a jak byl náhle tajnůstkářský. Nevěděl, komu smí důvěřovat.

Znovu jí zrak spočinul na titulní straně zprávy: BEZ KOPIÍ. Byla přesvědčena, že zprávu vypracovala nějaká externí vyšetřovací agentura. Takže o ní s největší pravděpodobností věděl pouze Sam. A teď ještě ona. Viník neměl tušení, že je v podezření. Věděl Sam, kdo to je? Měli spolu konfrontaci, než zahynul? Věděla jenom tolik, že je mezi nimi zrádce.

Musí patřit k nejvyšším kádrům společnosti Roffe a synové. Nikdo jiný neměl příležitost ani schopnost natropit tolik zkázy v tak rozmanitých rovinách. Odmítal Sam právě proto akcie společnosti rozprodat? Snažil se nejdřív odhalit viníka? Jakmile by byla společnost prodána, nebylo by možné vést tajné vyšetřování, neboť by se muselo o každém kroku podávat hlášení skupině cizích akcionářů. Elizabeth dál přemýšlela o zasedání správní rady a o tom, jak na ni naléhali, aby svolila k prodeji akcií. Naléhali všichni. Najednou se v domě cítila sama samotinká. Vtom ji vyděsilo hlasité vyzvánění telefonu. Vyskočila, došla k němu a zvedla sluchátko.

„Haló?“

„Liz? Tady Rhys. Zrovna jsem dostal tvůj vzkaz.“

Byla ráda, že slyší jeho hlas, ale náhle si uvědomila, proč ho sháněla. Aby mu řekla, že ty dokumenty podepíše a nechá akcie firmy rozprodat. Jenže během několika krátkých hodin se všechno zcela změnilo. Mrkla do chodby na portrét starého Samuela. On tuhle společnost založil a bojoval za ni. Její otec ji rozšířil, pomohl jí v růstu do gigantických rozměrů, žil pro ni, byl jí oddaný.

„Rhysi,“ rozhodla se, „chtěla bych na úterý svolat zasedání správní

127

rady. Na druhou hodinu. Zařídil bys, prosím tě, aby se všichni dostavili?“

„V úterý ve dvě,“ opakoval. „Ještě něco?“

Váhala. „Ne. To je všechno. Děkuju.“

Pomalu zavěsila. Bude s nimi bojovat.

Byla vysoko v horách s otcem a zlézali horu. Nedívej se dolů, nabádal ji neustále, ona

však neposlechla. Pod ní nebylo nic než tisíc metrů prázdného prostoru. Zaburácel hrom a nedaleko nich se zablesklo. Blesk zasáhl Samovo lano a zapálil je. Sam se propadal volným prostorem. Sledovala, jak jeho tělo dělá přemety, a křičela, jenže ji v tom hromobití nebylo slyšet.

Vtom se probudila, noční košili měla propocenou, srdce jí divoce bušilo. Prudce zahřmělo. Pohlédla k oknu a zjistila, že venku leje jako z konve. Vítr hnal déšť do ložnice otevřenými balkónovými dveřmi. Honem vyskočila z postele, vrhla se ke dveřím a pevně je přirazila a zavřela na kliku. Dívala se na bouřkové mraky na obloze a na blesky křižující obzor, ale nevnímala je.

Byla zahloubaná do svého snu.

Ráno bouře ustala a už jenom mžilo. Doufala, že se Alec kvůli počasí nezpozdí. Po tom, co si přečetla zprávu, zoufale potřebovala s někým mluvit. Mezitím dostala dobrý nápad, schovat ji na bezpečné

místo. Ve věžní místnosti byl sejf. Tam ji ukryje. Vykoupala se, hodila na sebe staré kalhoty a svetr a šla pro zprávu do knihovny. Byla pryč.

19/

Pokoj vypadal, jako by se jím prohnal uragán. Bouřka v noci rozrazila balkónové dveře a vítr s deštěm způsobily pohromu a všechno se rozletělo. Několik listů zprávy leželo na promočeném koberci, ale zbytek zřejmě odnesl vítr.

Elizabeth přistoupila k balkónovým dveřím a vykoukla ven. Na trávníku žádné papíry neviděla, vítr je klidně mohl odvát přes útes. Určitě to bylo tak.

žÁDNÉ KOPIE. Musí zjistit jméno onoho vyšetřovatele, kterého 128

si Sam najal. Možná by to věděla Kate Erlingová. Jenže si teď Elizabeth nemohla být jistá, jestli otec Kate důvěřoval. Bylo to jako strašlivá hra, kde nikdo nemohl věřit nikomu. Musela si dávat bedlivý pozor. Najednou si vzpomněla, že v domě nemá žádné potraviny. Mohla by zajet do Caly di Volpe a vrátit se, ještě než dorazí Alec. Zalovila v šatníku a vytáhla plášť do deště a šátek na hlavu. Později, až přestane pršet, se v okolí podívá po zatoulaných papírech. V kuchyni si z věšáčku vzala klíč od džípu a vyšla zadními dveřmi do garáže. Nastartovala motor a opatrně vycouvala. Otočila se a vyjížděla po soukromé cestě na veřejnou komunikaci. Povrch byl mokrý, a tak zpomalila. Na konci cesty zahnula doprava na úzkou horskou silnici, která vedla do níž položené vesnice Cala di Volpe. V tuhle hodinu na této silnici nebyl provoz, ale on vlastně nebýval ani v jinou dobu, protože tak vysoko stálo málo domů. Mrkla doleva dolů a spatřila pod sebou tmavé, rozbouřené moře se zvednutou hladinou.

Jela pomalu, neboť tento úsek silnice byl zrádný. Byla úzká, dva jízdní pruhy se zařezávaly do úbočí hory, do strmé stěny. Na vnitřní

straně pevná skála, na druhé prudký svah až do moře. Držela se co nejvíc u vnitřního okraje a brzdila, aby zmírnila rychlost klesání. Auto se blížilo k ostré zatáčce. Automaticky sešlápla brzdu, aby zpomalila.

Brzdy nefungovaly.

Dlouhou chvíli trvalo, než to zaregistrovala. Šlápla na brzdu znova, pevněji, opírala se o pedál vší silou, a jak džíp nabíral rychlost, srdce jí

tlouklo o sto šest. Vybrala zatáčku a jela stále rychleji. Uháněla po příkré

horské silnici dolů a každou sekundu se pohybová energie zvyšovala. Opakovaně šlapala na brzdu, ale bezvýsledně.

Před sebou měla další zatáčku. Bála se odvrátit zrak od silnice a podívat se na tachometr, ale koutkem oka zahlédla, jak se ručička pohybuje vzhůru, a byla vyděšena k smrti. Zatáčka vzala ve velké

rychlosti smykem. Zadní kola se dostala až k okraji propasti, vzápětí se vůz narovnal a uháněl zase rovně vpřed. Nebylo se oč zastavit, žádné

zátarasy, překážky, jenom tobogan směřující dolů a smrtonosné zatáčky. Elizabeth napnula všechny smysly a usilovně přemýšlela, jak z toho vyváznout. Napadlo ji vyskočit. Riskla letmý pohled na tachometr. Nyní jela rychlostí 110 kilometrů za hodinu a tempo pořád stoupalo. Byla uvězněna mezi pevnou stěnou hory na jedné straně

129

a příkrým svahem na straně druhé. Řítila se vstříc smrti. V tom momentě jí bylo jasné, že jde o vraždu a že i její otec byl zavražděn. Přečetl si zprávu, a zahynul. Stejně tak čekala smrt i ji. A ani neměla potuchy, kdo je vrah, kdo je tak nenávidí, že je schopen udělat tak strašnou věc. Snesla by to snáz, kdyby to byl cizí člověk. Jenže to byl někdo, s kým se dobře znala. Hlavou jí probleskly obličeje. Alec… Ivo…

Walther… Charles… Určitě je to jeden z nich. Musí patřit k nejvyššímkádrům společnosti Roffe a synové.

O její smrti se bude hovořit jako o nehodě, tak jako o Samově. Tiše se rozplakala a slzy se jí mísily s drobným mrholením. Ale to si ani neuvědomovala. Džíp na mokrém asfaltu klouzal a byl takřka neovladatelný. Měla co dělat, aby auto udržela na silnici. Věděla, že je to pouze otázka sekund, než se zřítí z útesu do zapomnění. Tělo měla prkenné a ruce znecitlivělé, jak křečovitě svírala volant. Na světě teď pro ni neexistovalo nic jiného než ona sama. Hnala se po horské silnici dolů, hučící vítr s ní škubal, jako by ji vybízel: Pojď za mnou. Trhal vozem a tlačil ho k okraji útesu. Džíp dostal další smyk a Elizabeth ho zoufale vyrovnávala, připomněla si, jak se to učila. Volant do smyku, vždycky dosmyku. Zadní kola se narovnala a auto pokračovalo v závodě ve sjezdu. Opět vmžiku pohlédla na tachometr: sto třicet kilometrů za hodinu. Před ní se vynořila strmá vlásenka. Věděla, že tentokrát to nezvládne. Něco v ní zamrzlo a bylo to, jako by mezi ní a skutečností

existovala nějaká tenká rouška. Slyšela otcův hlas: Co to tam dole děláš

sama v té tmě? Nato ji zvedl a odnesl do postele a byla na jevišti, tančila, pořád dokola dělala piruety a nevěděla, kdy přestat. Madam Netturovová

na ni křičela (nebo že by to byl vítr?) a byl tu i Rhys. Ten ji napomenul: Kolikrát v životě je dívce jednadvacet? Napadlo ji, že už ho nikdy neuvidí, zvolala jeho jméno, rouška zmizela, ale zlý sen zůstával. Ostrá

zatáčka už byla na dosah a auto k ní letělo jako střela. Sletí z útesu. Ať seto odbyde rychle, modlila se tiše.

V tom okamžiku zahlédla po pravé straně, přímo před vlásenkovitou zatáčkou, protipožární stezku prosekanou skrz skálu a vedoucí nahoru po úbočí hory. Ve zlomku vteřiny se musela rozhodnout. Neměla ponětí, kam pěšina vede. Věděla jen, že vzhůru, takže by se zpomalila rychlost vozu a měla by šanci. Chopila se jí. Přesně

v okamžiku, kdy se dostala na úroveň stezky, prudce trhla volantem doprava. Zadní kola se dostala do smyku, ale přední se zakousla do 130

štěrku a díky vysoké hnací síle a dostatečné přilnavosti se na něm zachytila. Džíp se teď hnal nahoru a Elizabeth zápasila s volantem, aby auto udržela na úzké cestě. Míjela řadu stromů a jejich větve ji šlehaly a sekaly do obličeje a do rukou. Podívala se před sebe a ke svému zděšení uviděla dole Tyrhénské moře. Stezka vedla pouze na druhou stranu útesu. Ani tady rozhodně nenašla bezpečí.

Byla už jen kus od okraje srázu a jela tak rychle, že z džípu nemohla vyskočit. Okraj útesu měla před nosem, hladinu moře přes sto metrů pod sebou. Vtom sebou džíp divoce smýkl a poslední, co si pamatovala, byl strom, který se vynořil těsně před ní, a potom výbuch, jenž musel roztrhnout celý svět.

Pak se svět zastavil a byl bílý, klidný a tichý.

20/

Otevřela oči a zjistila, že leží v nemocniční posteli. První, koho zahlédla, byl Alec.

„V domě není nic k snědku,“ varovala ho šeptem a rozplakala se. Hleděl na ni soucitně, objal ji a pevně ji stiskl. „Elizabeth!“

„Nic se neděje, Alecu,“ mumlala, „všechno je v pořádku.“

A bylo. Na celém těle měla modřiny, byla potlučená, ale naživu. Ani tomu nemohla uvěřit. Vzpomněla si na tu hrůzu při sjíždění hory, a po těle jí přeběhl mráz.

„Jak dlouho jsem tady?“ Hlas měla slabý a ochraptělý.

„Přivezli tě sem přede dvěma dny. Od té doby jsi byla v bezvědomí. Doktor říká, že to byl zázrak. Podle všech, kdo viděli místo nehody, bys měla být mrtvá. Objevili tě pracovníci servisní služby a dopravili tě sem. Máš otřes mozku a strašnou spoustu modřin, ale bohudík nemáš žádnou zlomeninu.“ Podíval se na ni zadumaně. „Co jsi, prosím tě, dělala na té protipožární cestě?“

Vyprávěla mu to. Tvářil se zděšeně, jako by tu jízdu prožíval vedle ní. Pořád opakoval: „Panebože!“ Když s líčením skončila, byl celý bledý.

„Taková hloupá, hrozná nehoda.“

„Alecu, to nebyla nehoda.“

Koukal jako poslední brambor ze sklepa. „Tomu nerozumím.“

Jak by také mohl? Vždyť nečetl tu zprávu. Vysvětlila mu to: 131

„Někdo si hrál s brzdami.“

Nevěřícně kroutil hlavou. „Proč by to dělal?“

„Protože…“ Nedořekla to. Nemohla. Alespoň zatím ne. Alecovi sice důvěřovala víc než komukoliv jinému, ale ještě o tom neměla chuť

mluvit. Dokud nebude silnější a všechno si nepromyslí.

„To nevím,“ řekla vyhýbavě. „Ale jsem si tím jistá.“

Pozorovala ho a z výrazů v tváři mu četla střídavé pocity, od nevěřícnosti přes údiv k rozhořčení.

„No, určitě se na to přijde.“ Znělo to nekompromisn ě. Zvedl sluchátko a za pár minut hovořil se šéfem policie v Olbii.

„Tady je Alec Nichols,“ představil se. „A…ano, je v pořádku, děkuji…

Děkuji vám. Vyřídím jí to. Volám vám kvůli tomu džípu, s nímž jela. Můžete mi říci, kde se nachází?… Mohl byste ho tam, prosím, nechat? A byl bych rád, kdybyste sehnal dobrého mechanika. Budu tam za hodinu.“

Zavěsil. „Je v policejní garáži. Jedu tam.“

„Pojedu s tebou.“

Podíval se na ni překvapeně. „Doktor řekl, že musíš zůstat v posteli ještě nejméně jeden dva dny. Nemohu…“

„Jedu s tebou,“ trvala paličatě na svém.

Tři čtvrtě hodiny nato přes lékařovy protesty odešla potlučená

a oteklá z nemocnice a vydala se s Alecem do policejní garáže. Policejní šéf z Olbie Luigi

Ferraro byl snědý Sard ve středních letech, měl velké břicho a nohy do O. Po jeho boku stál detektiv Bruno Campagna, který nad svého šéfa vyčníval. Byl to svalnatý padesátník a působil kvalifikovaně. Postával vedle Elizabeth a Aleca a všichni sledovali mechanika, jak kontroluje spodek džípu, posazeného na hydraulickém zvedáku. Levý přední blatník a chladič byly rozmačkané

a potřísněné mízou stromů, do nichž vůz narazil. Při prvním pohledu na vůz div neomdlela a musela se opřít o Aleca. Pohlédl na ni znepokojeně.

„Není to pro tebe příliš?“

„To je dobré,“ zalhala. Cítila se slabá a hrozně unavená. Ale chtěla to vidět na vlastní oči.

Mechanik si utřel ruce do zamaštěného hadru a přistoupil k nim.

„Depak, takle už je dneska nedělaj,“ kroutil hlavou.

Díky bohu, ulevilo se Elizabeth.

„Každej jinej auťák by byl na maděru.“

„A co brzdy?“ zeptal se Alec.

132

„Brzdy? Ty sou v perfektním stavu.“

Elizabeth náhle zaplavil pocit neskutečna. „Cože? Co tím chcete říct?“

„Fungujou bezva. Při tý havárii se vůbec nepoškodily. To sem chtěl říct, dyž sem řek, že už je dneska takle nedě…“

„To není možné,“ přerušila ho. „Ty brzdy absolutně nefungovaly.“

„Slečna Roffeová se domnívá, že se jí v brzdách někdo hrabal,“

vysvětlil policejní šéf Ferraro.

Automechanik zavrtěl hlavou. „Depak, pane.“ Vrátil se k džípu a ukázal na spodek. „Sou jen dvě možnosti, jak fregare…“ Obrátil se k Elizabeth. „Promiňte, slečno… jak u džípu přelstít brzdy. Buďto můžete přeříznout brzdový tyče, anebo povolit tudletu matku…“ –

ukázal na kovovou matici, „… a vypustit tak brzdovou kapalinu. Sama se můžete podívat, že to všechno drží. A brzdovej buben sem zkontroloval. Je plnej.“

Ferraro ji konejšil: „Dovedu pochopit, že jste v tomto stavu…“

„Moment,“ skočil mu do řeči Alec. Otočil se k mechanikovi. „Není

možné, že by někdo ty brzdové tyče přeřízl a potom je vyměnil nebo že by brzdovou kapalinu vypustil a pak opět dolil?“

Automechanik tvrdošíjně zavrtěl hlavou. „Pane, těch tyčí se nikdo ani nedotk.“ Znova vzal do ruky hadr, pečlivě otřel olej kolem matice, která zadržovala brzdovou kapalinu. „Vidíte tu matku? Dyby ji někdo povolil, byly by na ní čerstvý stopy vod klíče. Garantuju vám, že za poslední půlrok na ni žádnej nešáh. Depak, s těmadle brzdama nic není. Něco vám vokážu.“

Přešel ke zdi a cvakl přepínačem. Ozval se vrčení a hydraulický

zvedák džíp spouštěl k podlaze. Pozorovali, jak mechanik nasedá, spouští motor a couvá. Když se zadním nárazníkem dotkl zdi, zařadil jedničku a sešlápl plynový pedál. Auto se řítilo na detektiva Campagnu. Elizabeth otevřela ústa, jen jen vyjeknout, a v tom okamžiku se džíp zarazil centimetr od detektiva. Mechanik si nevšímal jeho pohledu a dožadoval se uznání svého argumentu: „Vidíte? Brzdy sou perfektní.“

Všichni hned zaměřili zrak na Elizabeth. Bylo jí jasné, co si o ní

myslí. Tím se ale nic neměnilo na hrůze, kterou při sjíždění hory prožila. Cítila, jak vší silou šlape na brzdy, ale ty nereagují. Přesto policejní

automechanik dokázal, že fungují. Ledaže by v tom byl namočený. To by pravděpodobně znamenalo, že v tom jede i policejní šéf. Stává se ze mě

133

paranoik, napadlo ji.

Alec bezmocně pokrčil rameny. „Elizabeth…“

„Když jsem s tím džípem jela, tak brzdy rozhodně nefungovaly.“

Alec si ji chvíli zkoumavě prohlížel a potom oslovil mechanika:

„Dejme tomu, že se někdo postaral, aby brzdy u tohoto džípu nefungovaly. Jak by se to dalo zařídit jinak?“

S odpovědí mechanika předběhl Campagna: „Mohli namočit brzdové obložení.“

Elizabeth pocítila vzrušení. „Kdyby to udělali, co by se stalo?“

„Až by se brzdové obložení přitisklo k bubnu,“ objasňoval jí

detektiv, „nepřilnulo by, ale naopak by prokluzovalo.“

Mechanik přikývl. „Jo, to je pravda. Jenomže pak…“ Obrátil se k Elizabeth. „Fungovaly vám brzdy na začátku jízdy?“

Vzpomněla si, že brzdila, když couvala z garáže, a později znova, když projížděla první zatáčky. „Ano,“ přiznala, „brzdily.“

„Vidíte, sama ste si vodpověděla,“ zajásal automechanik vítězoslavně. „Brzdy vám navlhly v dešti.“

„Počkat,“ namítl Alec. „Proč by je někdo nemohl namočit, ještě

než se rozjela?“

„Protože dyby je někdo namočil, ještě než se rozjela,“ vysvětloval mechanik trpělivě, „tak by jí to nebrzdilo vůbec.“

Šéf policie se obrátil k Elizabeth. „Déšť může být nebezpečný, slečno Roffeová. Zejména na těchto úzkých horských silnicích. Něco takového se stává velmi často.“

Alec se na ni upřeně díval a nevěděl, co má dělat dál. Připadala si před nimi jako cvok. Takže to nakonec přece jen byla nehoda. Nejradši by se odtamtud vypařila. Podívala se na šéfa policie. „O…omlouvám se vám, že jsem vám způsobila starosti.“

„Prosím. Rádo se stalo. Tedy… je mi líto těch okolností, ale vždycky jsem ochotně k službám. Detektiv Campagna vás zaveze zpět do vily.“

Alec jí doporučil: „Neuraz se, děvenko, ale vypadáš příšerně. Radím ti, abys zalezla do postele a pár dní tam zůstala. Telefonicky ti objednám nějaké potraviny.“

„Když budu vylehávat v posteli, kdo bude vařit?“

„Já,“ nabídl se.

Skutečně dodržel slovo, přichystal večeři a donesl ji Elizabeth do 134

postele.

„Bohužel nejsem moc dobrý kuchař,“ omlouval se vesele, když

před ni pokládal tác.

To je slabé slovo, říkala si. Alec byl hrozný kuchař. Všechno bylo buď připálené, nedodělané, nebo přesolené. Ale dokázala to sníst. Částečně proto, že měla velikánský hlad, a částečně proto, aby nezranila jeho city. Seděl u ní a živě si s ní povídal. Ani slovo o tom, jakého hlupáka ze sebe udělala v policejní garáži. Byla mu za to vděčná.

Zůstali spolu ve vile i následujících pár dní. Ona stále v posteli, on kolem ní poskakoval, vařil, předčítal jí. Po celou dobu se jí zdálo, že telefon nepřestal zvonit. Ivo a Simonetta volali denně, aby se zeptali, jak se jí daří, a také Hélene s Charlesem a Walther. Dokonce i Vivian zavolala. Všichni se jí nabízeli, že by za ní přijeli.

„Opravdu jsem v pořádku,“ uklidňovala je. „Není důvod, abyste sem jezdili. Za pár dnů se vrátím do Curychu.“

Ozval se i Rhys. Dokud v telefonu nezaslechla jeho hlas, ani si neuvědomila, jak moc jí

schází.

„Slyšel jsem, že ses rozhodla soupeřit s Hélene,“ dobíral si ji. Přesto jí z jeho hlasu neušlo, že o ni má starost.

„Omyl. Já závodím jenom na kopcích, sjezd. Nebo jízdy z vrchu, jestli chceš.“ Nemohla uvěřit, že o tom dokázala ještě vtipkovat.

„Liz, jsem rád, že jsi v pořádku,“ řekl.

Jeho slova i tón, jakým mluvil, ji hřály u srdce. Ráda by věděla, jestli je zrovna s jinou ženou a kdo to je. O její kráse nepochybovala. K čertu s ní.

„Víš, že ses postarala o titulky na předních stranách novin?“

špičkoval.

„Ne.“

„Dědička o vlas unikla smrti při silniční nehodě. Pouhých pár týdnů po tragické smrti svého otce, známého… Zbytek článku si můžeš

domyslet sama.“

Bavili se půl hodiny, a když zavěsila, cítila se mnohem líp. Zdálo se jí, že má o ni opravdový zájem a péči. Přemýšlela, zda se s ním takhle cítí každá žena. Byla to součást jeho kouzla. Připomněla si, jak spolu slavili její narozeniny. Paní Williamsová.

Alec vešel do ložnice. „Co se zubíš na celé kolo?“

135

„že by?“

Rhys ji vždycky dokázal rozradostnit. Možná bych Rhysovi měla říct o té důvěrné zprávě.

Alec zařídil, aby je jedno z firemních letadel odvezlo do Curychu.

„Nevidím rád, že se vracíš tak brzy,“ omlouval se, „ale musejí se učinit neodkladná rozhodnutí.“

Let do Curychu byl jednotvárný. Na letišti čekali novináři. Elizabeth jim dala stručné prohlášení o nehodě, pak ji Alec naložil do limuzíny a vydali se do sídla společnosti.

Seděla v zasedací síni s ostatními členy správní rady a s Rhysem. Schůze probíhala již tři hodiny a vzduch páchl kouřem z doutníků

a cigaret. Elizabeth se po nedávných prožitcích ještě chvěla a v hlavě jí

dunělo, Tím se, slečno Roffeová, neznepokojujte. Až otřes mozku odezní,bolesti hlavy vám přestanou.

Rozhlédla se po sále a prohlížela si napjaté, zlostné obličeje.

„Rozhodla jsem se akcie neprodat,“ oznámila jim. Považovali to za despotismus a tvrdohlavost. Kdyby tak věděli, jak byla blízko opačnému rozhodnutí. Ale teď to už nešlo. Někdo v téhle místnosti byl nepřítel. Kdyby to nyní vzdala, bylo by to jeho vítězství.

Všichni se ji snažili přesvědčit, každý svým stylem.

Alec argumentoval rozumně: „Elizabeth, společnost Roffe a synové potřebuje zkušeného prezidenta. Zvláště nyní. Pro blaho tvé vlastní

i všech ostatních bych uvítal, kdybys z této funkce odstoupila.“

Ivo uplatňoval svůj šarm. „ Carissima, jsi krásná mladá dáma. Celý

svět ti leží u nohou. Proč se hodláš stát otrokem něčeho tak hloupého, jako je obchod, když by sis mohla jezdit po světě…“

„Už jsem se nacestovala dost,“ oponovala.

Charles na to šel přes galskou logiku. „Dílem tragické nehody máš

náhodou v ruce rozhodující většinu akcií, ale nemá pro tebe žádný smysl, abys firmu

řídila. Máme vážné problémy. A ty je ještě ztěžuješ.“

Walther mluvil neomaleně: „Firma má dost potíží. Nedovedeš si představit kolik. Když neprodáš teď, pak už bude pozdě.“

Měla dojem, jako by byla v obležení. Všechny je poslouchala, pozorovala,

vyhodnocovala, co jí říkali. Každý se oháněl prospěchem společnosti, nicméně jeden z nich ji hnal do záhuby.

136

Jedno bylo jasné. Všichni si přáli, aby se svého postavení zřekla, nechala je rozprodat akcie a dovolila, aby rod Roffeových pustil otěže z ruky a předal je cizím lidem. Věděla, že kdyby to udělala, bylo by po šanci přijít na to, kdo za tím vězí. Dokud ve funkci zůstávala, existovala možnost, že se dozví, kdo má prsty v sabotážích. Proto si funkci ponechá, dokud bude muset. Za poslední tři roky se vedle Sama z byznysu přece jen něco naučila. S pomocí zkušeného kolektivu pracovníků, který

vybudoval, by mohla pokračovat v otcově politice. Důrazné naléhání

všech ostatních přítomných, aby se svého místa vzdala, ji ještě víc utvrzovalo v neochvějném odhodlání vytrvat.

Usmyslela si, že je na čase schůzi ukončit.

„Rozhodla jsem se,“ konstatovala. „Nemám v úmyslu firmu řídit sama. Jsem si vědoma, jak moc se musím učit. Vím, že se mohu spolehnout na vaši pomoc. Problémy budeme řešit jeden po druhém.“

Seděla v čele stolu, po nehodě stále ještě bledá, a vypadala malá

a bezbranná.

Ivo bezmocně rozhodil ruce. „Nemůže jí někdo logicky domluvit?“

Rhys se obrátil k Elizabeth a usmál se na ni. „Řekl bych, že se všichni budou muset smířit s tím, jak si to tato dáma představuje.“

„Děkuji, Rhysi.“ Podívala se na ostatní. „A ještě něco. Jelikož

přebírám místo po otci, myslím, že by bylo nejlepší, kdyby to bylo oficiální.“

Charles koukal jako opařený. „Myslíš… ty se chceš stát prezidentem?“

„Prakticky vzato,“ poučil ho suše Alec, „Elizabeth prezidentem je již nyní. Pouze nám dává najevo, jak by se situace dala zvládnout taktně, s ohledem na vybrané chování.“

Charles váhal a potom se podvolil: „Dobrá tedy. Navrhuji, aby byla prezidentem společnosti Roffe a synové jmenována Elizabeth Roffeová.“

„Já jsem pro,“ ozval se Walther.

Návrh byl schválen.

Pro prezidenty je dnes taková zlá doba, filozofoval se smutkem na duši. Tolik se jich stává obětí vraždy.

137

21/

Nikdo si nezměrnou odpovědnost, kterou Elizabeth převzala, neuvědomoval tolik jako ona sama. Dokud firmu řídila, závisela na ní práce tisíců lidí. Potřebovala pomoc, ale neměla ponětí, komu může důvěřovat. Nejvíc inklinovala k Alecovi, Rhysovi a Ivovi, jenže i u nich musela být zatím obezřelá. Bylo moc brzo. Zavolala si Kate Erlingovou.

„Ano, slečno Roffeová?“

Elizabeth váhala, lámala si hlavu, jak začít. Kate u jejího otce pracovala mnoho let. Mohla by mít cit pro spodní proudy, které

podmílaly břehy pod klamně klidnou hladinou. Jistě znala vnitřní chod společnosti, Samovy pocity a plány. Mohla by být silným spojencem.

„Kate, otec si dal vypracovat nějakou důvěrnou zprávu. Víte o tom něco?“ sondovala Elizabeth.

Kate svraštila obočí, jako že usilovně vzpomíná, pak zavrtěla hlavou. „Nikdy o tom se mnou nehovořil, slečno Roffeová.“

Elizabeth to zkusila jinak. „Kdyby otec stál o nějaké tajné vyšetřování, na koho by se obrátil?“

Tentokrát odpověděla bez váhání: „Na naše bezpečnostní oddělení.“

Hm, to by bylo poslední, kam by se obrátil. „Děkuji vám,“ ukončila Elizabeth rozhovor.

Ne, neměla si s kým promluvit.

Na stole ležela zpráva o současné finanční situaci. Když si ji četla, vyvolala v ní hrůzu. Okamžitě si poslala pro vrchního účetního firmy. Jmenoval se Wilton Kraus. Byl mladší, než čekala. Bystrý, horlivý, s mírně nadřazeným chováním. To vypadá na Whartonovu fakultu nebo Harvardovu univerzitu, tipovala.

Spustila bez okliky. „Jak může mít taková společnost jako Roffe a synové finanční potíže?“

Kraus se na ni pod íval a pokrčil rameny. Zřejmě nebyl zvyklý se zodpovídat ženě. Blahosklonně řekl: „No, kdybych se měl vyjádřit stručně…“

„Začněme tím,“ přerušila ho úsečně, „že kromě posledních dvou let si společnost Roffe a synové financovala vlastní kapitál vždycky 138

sama.“

Výraz tváře se mu změnil, jak se snažil přizpůsobit. „Hm… to ano, madam.“

„Tak proč jsme nyní tak silně zadluženi u bank?“

Polkl na sucho a začal vysvětlovat: „Před několika lety jsme měli období neobvykle prudkého rozmachu. Váš otec spolu s ostatními členy správní rady usoudili, že bude moudré získat peníze krátkodobými půjčkami od bank. Momentálně máme vůči různým bankám čisté

závazky ve výši šesti set padesáti milionů dolarů. Některé půjčky jsou již

splatné.“

„Jsou již déle splatné,“ opravila ho.

„Ano, madam. Již déle.“

„Platíme sazbu pro nejlepší klienty plus jedno procento plus penále. Proč jsme ještě nezaplatili zpožděné splátky a u ostatních nesnížili částku, z níž se platí úrok?“

Tím ho pěkně zaskočila. „Protože… hm… v nedávné době nás potkaly jisté smolné… hotovostní tok je podstatně nižší, než jsme předpokládali. Za normálních okolností bychom zašli do bank a požádali o prodloužení lhůt. Avšak při současných problémech, jako jsou urovnávání sporů, nenapravitelné ztráty v laboratořích a…“ Hlas mu zeslábl.

Elizabeth si ho prohlížela a dumala, na čí straně asi tak je. Znova se podívala na bilanci a snažila se vystopovat, kde to neklape. Rozvaha ukazovala na prudký pokles v uplynulých třech kvartálech, a to především vinou odškodného určeného v soudních procesech. Tyto položky byly ve sloupci nadepsaném Mimořádné výdaje (Jednorázové). V duchu si představila explozi v Chile, mrak jedovatých chemikálií

stoupající k obloze. Slyšela křik obětí. Desítka mrtvých. Stovky raněných v nemocnicích.

A nakonec se všechna lidská bolest a utrpení

redukují na peníze, na Mimořádné výdaje (Jednorázové). Pohlédla na Krause. „Podle vaší zprávy, pane Krausi, jsou naše problémy dočasného charakteru. Jsme společnost Roffe a synové. Pro každou banku na světě jsme stále prvotřídní partner stojící za riziko.“

Teď si zase prohlížel on ji. Povýšený výraz se mu z tváře vytratil, byl obezřetnější.

„Slečno Roffeová, musíte si uvědomit,“ začal opatrně, „že pověst farmaceutické firmy je stejně důležitá jako její výrobky.“

139

Tohle už jí někdo vykládal. Kdopak to byl? Otec, Alec? Už si vzpomněla. Rhys.

„Pokračujte.“

„Naše problémy začínají být všeobecně známé. Svět byznysu, to je džungle. Když konkurence vycítí, že jste zraněná, zaútočí a snaží se vás zabít.“

„Jinými slovy,“ odvětila, „naši konkurenti stavějí také na našich bankéřích.“

Nahodil uznalý úsměv. „Přesně tak. Banky mají na půjčky omezené množství prostředků. Když jsou přesvědčeny, že A je lepší riziko než B…“

„A skutečně si to myslí?“

Nervózně si prsty prohrábl vlasy. „Od smrti vašeho otce mi několikrát volal pan Julius Badrutt. Stojí v čele konsorcia bank, s nímž

jednáme.“

„Co chtěl pan Badrutt?“ Věděla, co přijde.

„Chtěl vědět, kdo bude novým prezidentem společnosti Roffe a synové.“

„Vy víte, kdo tím novým prezidentem je?“ zeptala se přímo.

„Ne, madam.“

„Já.“ Pozorovala, jak se snaží skrýt překvapení. „Co myslíte, že se stane, až se to dozví pan Badrutt?“

„Utáhne nám smyčku,“ vyhrkl Kraus.

„Promluvím si s ním,“ rozhodla se. Opřela se do křesla a usmála se. „Dáte si kávu?“

„To je… to je od vás velmi laskavé. Děkuji.“

Viděla, jak se mu ulevilo. Prve vycítil, že ho zkouší, a teď měl dojem, že obstál.

„Uvítala bych vaši radu,“ nadhodila. „Kdybyste byl na mém místě, pane Krausi, co byste dělal?“

Znovu zaujal povýšený postoj. „No,“ spustil sebejistě, „to je jednoduché. Společnost Roffe a synové má ohromná aktiva. Kdybychom prodali podstatnou část akcií veřejnosti, dostali bychom víc než dost peněz, abychom splatili všechny půjčky od bank.“

Teď už věděla, na čí straně je.

140

22/

Hamburk

PÁTEK I. ŘÍJNA - 2 HODINY V NOCI

Od moře vanul vítr a noční vzduch byl mrazivý a vlhký. V hamburské

čtvrti Reeperbahn se ulice hemžily návštěvníky, kteří prahli po zakázaných radovánkách, jež toto hříšné město skýtalo. Reeperbahn spravedlivě dopřával všem choutkám bez rozdílu. Koupit se tu dalo pití, drogy, holky i hoši.

Na hlavní ulici byly křiklavě osvětlené bary s prostitutkami, Grosse Freiheit bylo zase království lascivního striptýzu. Herbertstrasse, o jeden blok dál, byla pěší zóna po obou stranách lemovaná prostitutkami vyloženými v oknech bytů a vystavujícími na odiv zboží v nočních košilích, které nic neskrývaly. Reeperbahn byla obrovská tržnice, takové

lidské řeznictví, kde si člověk mohl vybrat libovolný kus masa, pokud na něj měl. Pro puritány byl k mání obyčejný sex, misionářský styl. Pro ty, kdo měli rádi trochu změny, tam byl cunnilingus a analingus a sodomie. V Reeperbahnu se dal koupit dvanáctiletý kluk nebo holka nebo jít do postele naráz s matkou a dcerou. Komu to dělalo dobře, mohl pozorovat ženu, která si to rozdávala s dánskou dogou, anebo se nechat bičovat, dokud nedosáhl orgasmu. Také jste si mohl najmout bezzubou bábu, která vám ho přeblafla v rušné uličce, nebo si zaplatit orgie ve vyšperkované ložnici se zrcadly s tolika dívkami nebo chlapci, na kolik se vaše libido cítilo. Reeperbahn se pyšnil tím, že měl pro každého něco. Mladší prostitutky v minisukních a těsných halenkách couraly po chodnících a dělaly nemravné návrhy mužům, ženám i párům. Kameraman se pomalu procházel po ulici a stal se terčem asi deseti holek a nápadně nalíčených hochů. Všechny je přehlížel, až narazil na dívku, které nemohlo být víc než osmnáct. Měla světlé vlasy. Opírala se o zeď a klábosila s kamarádkou. Když se u nich muž zastavil, otočila se a usmála se na něj. „Chceš si povyrazit, liebchen? S náma se nudit nebudeš.“

Prohlédl si ji a řekl: „Jenom ty.“

Ta druhá pokrčila rameny a odešla.

„Jak se jmenuješ?“

„Hildy.“

141

„Hildy, chtěla bys hrát ve filmu?“ zeptal se jí kameraman. Udělala kyselý obličej. „ Herrgott! Snad mi nechceš nabídnout ňákej hollywoodskej Scheiss?“

Usmál se. „Ne ne. Tohle je opravdová nabídka. Je to porno. Dělám je pro kámoše.“

„Bude to stát pět set márů. Dopředu.“

„ Gutt.“

Hned litovala, že si neřekla o víc. No, nějak už z něj prémii vytluče. „A co jako budu dělat?“ zeptala se.

Hildy byla nervózní.

Nahá ležela roztažená na posteli v malém, mizerně zařízeném bytě, koukala na tři lidi v místnosti a uvažovala. Něco tady nehraje. V ulicích Berlína, Mnichova a Hamburku si vybrousila instinkt. Naučila se na něj spoléhat. Zatím nevěděla proč, ale k těmhle lidem důvěru neměla. Nejradši by se vytratila, ještě než to začne, ale už jí zaplatili těch pět set marek a dalších pět set jí slíbili, když odvede dobrou práci. Dobrou práci, to ona zase odvede. Od toho je profesionálka. A na svou práci byla hrdá. Obrátila se k nahému muži po svém boku. Byl silný a dobře stavěný. Tělo měl holé. Znepokojoval ji jeho obličej. Na tenhle druh filmu byl dost starý. Ale nejvíc jí vadil divák, který tiše seděl v pozadí. Měl na sobě

dlouhý kabát, široký klobouk a tmavé brýle. Ani nedokázala rozpoznat, jestli je to muž, nebo žena. Chvěla se napětím. Ohmatávala si červenou stuhu kolem krku a divila se, proč ji tam chtějí mít. Kameraman jim dal povel: „Tak dobrý. Jsme připravený. Jedem.“

Kamera začala vrčet. Hildy dostala instrukce, co má dělat. Muž

ležel na zádech. Dala se do práce.

Začala zeširoka, umně ho dráždila jazykem a rty na uších a na krku a potom směrem dolů, na prsou, břiše a mezi nohama, jako motýlek křídly třepetala jazykem na šourku a penisu, pak na obou nohách až ke špičkám, pomalu mu olizovala každý prst a sledovala, jak mu začíná

erekce. Převrátila ho na břicho a pomalými, zkušenými pohyby jazyka vyhledávala na jeho těle všechny erotogenní zóny a těm se věnovala důkladněji. Nyní byl muž plně vzrušen, důkaz byl tvrdý jako kámen.

„Strč ho do ní,“ pokynul mu kameraman. Muž se překulil, položil se na ni, roztáhl jí nohy a zasunul do ní naběhlý úd. Hildy zapomněla na předchozí strach. Bylo to báječné.

142

„Vraž ho do mě, liebchen! “ křičela.

Muž byl hluboko, hluboko uvnitř, pohyboval trupem nahoru a dolů

a Hildy se mu přizpůsobila, boky se jí vrtěly v rychlé křeči. Vzadu v pokoji se divák nahnul dopředu a sledoval každý pohyb. Dívka na posteli zavřela oči.

Zpackala to!

„Co ty oči!“ zařval divák.

Režisér na ni křikl: „Otevři oči!“

Udivená Hildy uposlechla. Zadívala se na muže nad sebou. Byl dobrý. Takovýhle sex měla ráda. Tvrdý a agresivní. Jeho pohyby se zrychlily a ona je opětovala. Obvykle orgasmus nemívala, leda se svou přítelkyní. Se zákazníky ho vždycky jenom předstírala, a nikdy to nepoznali. Ale kameraman ji varoval, že pokud orgasmu nedosáhne, nedostane prémii. Proto se nyní uvolnila a přemýšlela, co krásného si za vydělané peníze koupí. Cítila, že se vrchol blíží.

„ Schneller! “ křičela. „ Schneller! “

Tělo se jí roztřáslo. „ Ach, už! “ vyjekla. „ Už to bude! To je ono! “

Divák přikývl a kameraman zvolal: „Teď!“

Mužovy ruce obtočily její krk. Mohutné prsty sevřely průdušnici a zmáčkly. Podívala se mu do očí a to, co v nich spatřila, ji vyděsilo k smrti. Chtělo se jí křičet, jenomže se nemohla nadechnout. Zoufale se snažila ze sevření vyprostit, křečovitě kopala nohama, ale on ji přišpendlil k posteli. Nebylo úniku.

Divák to vychutnával, kochal se, hleděl umírající dívce do očí

a sledoval, jak pyká.

Její tělo se ještě jednou zatřáslo a pak se nadobro zklidnilo.

23/

Curych

PONDĚLÍ4. ŘÍJNA - 10 HODIN DOPOLEDNE

Když Elizabeth přišla do úřadu, ležela na stole obálka označená

DŮVĚRNÉ a jejím jménem. Otevřela ji. Byla v ní zpráva z chemické

laboratoře. Podepsán byl jistý Emil Joeppli. Zpráva byla plná odborných výrazů, takže když ji Elizabeth dočetla, vůbec z ní nebyla moudrá. Přečetla si ji znova. A ještě jednou. Pokaždé pomaleji než předtím. 143

Konečně pochopila, jaký má význam. „Vrátím se za hodinu,“ oznámila slečně Erlingové. Šla vyhledat Emila Joeppliho.

Byl to vysoký muž kolem pětatřiceti, měl úzký, pihovatý obličej a až na kolečko zrzavých vlasů byl holohlavý. Choval se nervózně, roztržitě, jako by v té malé laboratoři nebyl zvyklý přijímat návštěvy.

„Přečetla jsem si vaši zprávu,“ začala. „Spoustě věcí tam nerozumím. Byl byste tak laskav a objasnil mi je?“

V tu ránu z něj nervozita vyprchala. Naklonil se na židli dopředu a sebejistě spustil

rychlým tempem. „Experimentoval jsem s metodou potlačování rychlé diferenciace kolagenů za použití mukopolysacharidů

a techniky blokování enzymů. Kolagen je pochopitelně proteinovým základem veškeré pojivové tkáně.“

„Jistě,“ souhlasila.

Ani se nesnažila porozumět technické stránce toho, co Joeppli vykládal. Zato z toho pochopila, že to, na čem pracuje, by mohlo zpomalit stárnutí. Tato koncepce vyrážela dech.

Seděla v tichosti, naslouchala a zvažovala, jakou revoluci by to mohlo znamenat v životě mužů a žen na celém světě. Podle Joeppliho nebyl důvod, proč by se každý člověk nemohl dožít stovky, sto padesáti nebo dokonce dvou set let.

„Ani by nebyly nutné injekce,“ tvrdil. „U tohohle receptu a složení

by postačovaly pilulky nebo kapsle.“

Otvíraly se tím takové možnosti, až se jí z toho točila hlava. Vznikla by z toho sociální revoluce. A firmě by to vyneslo miliardy dolarů. Vyráběli by to sami a jiným firmám by prodali licenci. Mezi lidmi staršími padesáti let by se nenašel nikdo, kdo by neužíval omlazovací prášky. Nedokázala zakrýt vzrušení.

„Jak jste s tím projektem daleko?“

„Jak jsem napsal ve zprávě, již čtyři roky dělám pokusy na zvířatech. Všechny poslední výsledky jsou pozitivní. V tomto stadiu by se již dalo začít testovat na lidech.“ Jeho nadšení se jí zamlouvalo.

„Kdo o tom ještě ví?“ zeptala se.

„Věděl o tom váš otec. Je to přísně tajný výzkumný úkol. Červený

šanon. Maximální utajení. To znamená, že podávám hlášení pouze prezidentu společnosti a jednomu členovi správní rady.“

Náhle ji zamrazilo. „Kterému?“

„Panu Waltheru Gassnerovi.“

144

Chvíli mlčela, potom mu nařídila: „Od nynějška budete hlášení

podávat přímo mně. A nikomu jinému.“

Joeppli vykulil oči. „Ano, slečno Roffeová.“

„Za jak dlouho bychom s tím mohli na trh?“

„Když půjde všechno hladce, tak za rok a půl až za dva roky.“

„Prima. Když něco budete potřebovat, peníze, speciální pomoc, vybavení –, dejte mi vědět. Chci, abyste si s tím co nejvíc pospíšil.“

„Ano, madam.“

Vstala a Joeppli okamžitě vyskočil ze židle.

„Děkuji za návštěvu. Rád jsem vás poznal.“ Usmál se a nesměle dodal: „Měl jsem vašeho otce rád.“

„Děkuji.“ Takže Sam o tomhle výzkumném úkolu věděl. Byl to další důvod, proč firmu nechtěl prodat?

Ve dveřích se k ní Joeppli obrátil.

„Určitě to na lidech bude účinkovat.“

„Ano,“ přikývla. „Jistě že bude.“

Musí.

„Jak se nakládá s projektem v Červeném šanonu?“ Kate se zeptala: „Od začátku?“

„Od začátku.“

„Dobře. Jak víte, máme v různých experimentálních stadiích několik set nových výrobků. Jsou…“

„Kdo je schvaluje?“

„Do určité finanční částky vedoucí jednotlivých oddělení,“ odpověděla Kate.

„Do jaké výše?“

„Do padesáti tisíc dolarů.“

„A jinak?“

„U vyšších částek je musí schvalovat správní rada. Projekt samozřejmě nemůže přejít do kategorie Červeného šanonu, dokud neabsolvuje počáteční testy.“

„Tím máte na mysli, dokud se nejeví, že by měl šanci na úspěch?“

upřesnila Elizabeth.

„Správně.“

„Jaká existuje ochrana?“

„Jde-li o důležitý projekt, přesouvá se veškerá práce do jedné

145

z laboratoří s nejvyšší bezpečností. Všechny dokumenty se stáhnou z běžných desek a přendají se do Červeného šanonu. K tomu mají přístup pouze tři lidé. Vědec, kterému byl úkol přidělen, prezident společnosti a jeden člen správní rady.“

„Kdo rozhoduje o tom, který člen to bude?“ zeptala se Elizabeth.

„Váš otec vybral Walthera Gassnera.“

Hned jak ta slova vyřkla, si Kate uvědomila, jakou udělala chybu. Podívaly se na sebe a Elizabeth řekla: „Děkuji vám, Kate. To je všechno.“

O Joeppliově úkolu se vůbec nezmínila. Ale Kate stejně věděla, o čem je řeč. Byly dvě možnosti. Buďto jí Sam důvěřoval a o Joeppliově

úkolu jí pověděl sám, anebo se o něm dověděla jinak. Ve prospěch někoho dalšího.

Bylo to tak důležité, že nemohla dovolit, aby se něco zvrtlo. Zabezpečení bude kontrolovat sama. A musí si promluvit s Waltherem. Sáhla po telefonu, ale zarazila se. Věděla o lepším způsobu. Pozdě odpoledne seděla v dopravním letadle na lince do Berlína.

Walther byl nervózní.

Seděli v rohovém boxu v jídelně v prvním patře Papillonu na Kurfürstendammu. Vždycky když v minulosti přijela do Berlína, trval Walther na tom, aby večeřela s ním a Annou doma. Tentokrát o tom nepadlo ani slovo. Místo toho navrhl, aby se sešli v téhle restauraci. A přišel bez Anny.

Stále měl výrazný, klukovský vzhled filmové hvězdy, ale líbivý, lesklý povrch se začal odírat. V tváři bylo znát napětí a ruce nenechal ani na okamžik v klidu. Zdál se neobyčejně nervózní. Když se zeptala na Annu, odpověděl neurčitě. „Necítí se dobře. Nemohla přijít.“

„Je to něco vážného?“

„Ne, ne. Bude zase v pořádku. Je doma, odpočívá.“

„Zavolám jí a…“

„Radši ji nebudeme vyrušovat.“

Byl to divný rozhovor. Walther se takhle nikdy nechoval. Znala ho jako otevřeného a společenského.

Nadnesla téma Emil Joeppli. „To, na čem pracuje, potřebujeme velmi nutně,“

konstatovala.

Přikývl. „Bude to velkolepé.“

146

„Požádala jsem ho, aby ti o tom už nepodával hlášení,“ sdělila mu. Ruce mu najednou znehybněly. Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Podíval se na ni a zkroušeně se zeptal: „Proč jsi to udělala?“

„S tebou to nemá nic společného. Udělala bych totéž, i kdyby šlo o jiného člena správní rady. Prostě s tím chci naložit podle sebe.“

Přikývl. „Aha.“ Ruce mu zůstaly nehybně ležet na stole. „Jistě, máš na to právo.“ Přinutil se k úsměvu a jí došlo, jakou námahu ho to stojí. „Elizabeth,“ řekl prosebně, „Anna má ve firmě spoustu akcií. Nemůže je prodat, když nedáš svolení. Je to… je to moc důležité. Já…“

„Je mi líto, Walthře, teď nemůžu dovolit, aby se akcie prodaly. “

Ruce se mu zase daly do pohybu.

24/

Pan Julius Badrutt byl vyz áblý, křehký muž připomínající kudlanku nábožnou v černém obleku. Vypadal jako panáček načrtnutý dítětem –

svislá přímka jako tělo, ruce a nohy pokrčené v ostrém úhlu a nahoře ovál znázorňující nedokončený obličej. Seděl toporně u konferenčního stolu v zasedací síni správní rady společnosti Roffe a synové a hleděl Elizabeth do tváře. Měl s sebou pět dalších bankéřů. Všichni na sobě

měli černý oblek s vestou, bílou košilí a tmavou vázankou. To není ani tak oblek, jako spíš uniforma, napadlo ji při pohledu na ně. Jak se tak rozhlížela po studených, apatických tvářích těchto mužů, byla naplněna zlou předtuchou. Než jednání začalo, přinesla Kate na tácu kávu a výborné čerstvé sladké pečivo. Všichni odmítli. Stejně jako předtím odmítli Elizabethino pozvání na oběd. Trklo ji, že je to zlé znamení. Přišli si říct o peníze, které jim firma dlužila.

Elizabeth se ujala slova. „Nejprve bych vám všem chtěla poděkovat, že jste sem dnes zavítali.“

Zamumlali nějakou zdvořilou, bezvýznamnou odpověď.

Zhluboka se nadechla. „Požádala jsem vás tady, abyste projednali prodloužení lhůty splatnosti půjček, které má od vás společnost Roffe a synové.“

Badrutt trhaně zavrtěl hlavou. „Je mi líto, slečno Roffeová. Již

jsme vás informovali, že…“

„Ještě jsem nedomluvila,“ skočila mu do řeči. Letmo se rozhlédla 147

po místnosti. „Kdybych byla na vašem místě, pánové, odmítla bych.“

Tupě na ni zírali a pak zmateně pokukovali jeden po druhém. Elizabeth pokračovala: „Když vás půjčky zneklidňovaly, dokud ještě firmu řídil můj otec, a to byl skvělý podnikatel –, proč byste měli prodloužit lhůtu splatnosti ženě, která s byznysem nemá zkušenosti?“

Badrutt suše pronesl: „Slečno Roffeová, myslím, že jste si dostatečně odpověděla sama. Nemáme v úmyslu…“

„Ještě jsem neskončila,“ přerušila ho podruhé.

Teď už ji sledovali obezřetněji. Všem se podívala do očí, aby se ujistila, že jí věnují plnou pozornost. Byli to švýcarští bankéři, které

jejich slabší kolegové z jiných částí finančního světa obdivovali, respektovali a také jim záviděli. Nakláněli se dopředu, pozorně

poslouchali a netrpělivost a nudu vystřídala zvědavost.

„Všichni znáte společnost Roffe a synové již dlouho,“ pokračovala. „Většina z vás jistě

znala mého otce, a pokud ano, museli jste si ho vážit.“

Někteří z nich souhlasně pokývali hlavou.

„Dovedu si, pánové, představit, že když jste se ráno u snídaně

dočetli, že na jeho místo nastupuji já, zaskočilo vám v krku.“

Jeden bankéř se usmál, pak zasmál nahlas a poznamenal: „Máte úplnou pravdu, slečno Roffeová. Nechci být negalantní, ale myslím, že mluvím i zde za kolegy, když řeknu, že, jak jste to formulovala?, že nám u snídaně zaskočilo v krku.“

Duchaplně se zasmála. „Nevyčítám vám to. Na vašem místě bych určitě reagovala stejně.“

Ozval se další bankéř: „Slečno Roffeová, nejde mi to do hlavy. Když se všichni na výsledku tohoto jednání shodneme…“ výmluvně

rozhodil ruce a dokončil myšlenku: „tak proč jsme tady?“

„Jste tady,“ vysvětlovala, „protože jsou v této místnosti jedni z největších bankéřů na světě. Nevěřím, že byste se stali tak úspěšnými díky tomu, že jste se na všechno dívali pouze z hlediska dolarů a centů. Kdyby to tak bylo, pak by za vás mohl vést obchod kdejaký účetní. Jsem si jista, že bankovnictví chce daleko víc.“

„To se ví, že ano,“ zabručel další bankéř, „ale jsme byznysmeni, slečno Roffeová, a…“

„A společnost Roffe a synové je byznys. Je to velký byznys. Ani jsem netušila, jak velký, dokud jsem se neposadila za otcův stůl. Neměla 148

jsem ponětí, kolik životů po celém světě tato společnost zachránila. Ani to, jak obrovský přínos má pro lékařství. Ani kolik tisíc lidí je na této společnosti existenčně závislých. Kdyby…“

Badrutt jí skočil do řeči. „To je všechno chvályhodné, ale mám dojem, že odbíháme od tématu. Pokud vím, bylo vám již řečeno, že když

dáte souhlas k prodeji společnosti, budete mít peněz víc než dost, abyste naše půjčky mohli splatit.“

To byla jeho první chyba, pomyslela si. Pokud vím, bylo vám již

řečeno…

Bylo jí to totiž řečeno důvěrně při uzavřeném jednání správní rady, kde je všechno tajné. Někdo ze správní rady tedy vynáší informace. Někdo, kdo na ni vyvíjí nátlak. Byla rozhodnuta zjistit, kdo to je, ale to až

později.

„Ráda bych vám položila jednu otázku. Když své peníze dostanete zpátky, záleželo by vám na tom, odkud pocházejí?“

Badrutt si ji prohlížel a zvažoval otázku, která vypadala jako past. Konečně odpověděl: „Ne. Když dostaneme peníze, které nám dlužíte, tak ne.“

Elizabeth se nahnula dopředu a s vážnou tváří pronesla: „Takže vám by bylo jedno, zda dostanete zaplaceno z prodeje akcií firmy veřejnosti, anebo z našich vlastních finančních zdrojů. Všichni dobře víte, že společnost Roffe a synové podnikat nepřestane. Ani dnes, ani zítra, nikdy. Jediné, oč žádám, je odklad s vaším laskavým svolením.“

Badrutt mlaskl oschlými rty a řekl: „Věřte mi, slečno Roffeová, že s vámi sympatizujeme. Chápeme, že jste prodělala hrozný citový stres, ale nemůžeme…“

„Tři měsíce,“ navrhla. „Devadesát dnů. Samozřejmě s dalšími penále.“

Všichni přítomní mlčeli. Ale bylo to nesouhlasné mlčení. Jejich tváře byly studené a nepřátelské. Proto Elizabeth učinila poslední

zoufalý pokus.

„Ne… nevím, zda mi přísluší, abych to prozrazovala,“ úmyslně

předstírala váhavost, „a musím vás požádat, abyste to zachovali v tajnosti.“ Rozhlédla se a

přesvědčila se, že jí opět věnují pozornost.

„Společnost Roffe a synové je na prahu převratu, který bude znamenat revoluci v celém farmaceutickém průmyslu.“ Odmlčela se, aby zvýšila napětí. „Naše firma předloží nový výrobek, který podle našich 149

předpokladů co do odbytu překoná všechny léky dostupné na trhuv současné době.“

Cítila, jak se atmosféra mění.

První se na návnadu chytil Badrutt. „Co… je… to… za typ…?“

Zavrtěla hlavou. „Bohužel, pane Badrutte. Možná jsem beztak prozradila až příliš. Mohu vám sdělit jen tolik, že jde o největší inovaci v dějinách této branže. Budu požadovat rozsáhlou výstavbu nových zařízení. Rozšíření výrobní kapacity zhruba na dvojnásobek nebo možná

i na trojnásobek. Pochopitelně budeme shánět nové finanční prostředky, a to ve velké míře.“

Bankéři se dívali jeden na druhého a mlčky si vyměňovali mimická

znamení. Ticho prolomil Badrutt: „Kdybychom vám měli poskytnout prodloužení lhůty o devadesát dní, pak bychom přirozeně očekávali, že budeme ve všech budoucích transakcích vystupovat jako hlavní bankéři společnosti Roffe a synové.“

„Přirozeně.“

Znova si vyměnili významné pohledy. Je to něco jako tamtamy, napadlo ji.

„Mezitím od vás dostaneme ujištění,“ vymáhal Badrutt, „že po uplynutí tří měsíců plně uhradíte všechny dlužné částky.“

„Ano.“

Badrutt hleděl do prázdna. Pak se podíval na Elizabeth a na ostatní

a dostal od nich tiché signály. „Pokud mám mluvit za sebe, já jsem ochoten dát souhlas. Myslím, že odklad s patřičnými penále, nebude vadit.“

Jeden z dalších bankéřů přikývl. „Jestli myslíš, že bychom na to měli přistoupit, Julie…“

Bylo ujednáno. Elizabeth se opřela zády o opěradlo židle a skrývala pocit úlevy, který ji právě zaplavil. Získala tři měsíce. Věděla, že z této lhůty bude potřebovat každou minutu.

25/

Připadala si jako v oku uragánu.

Na jejím stole se scházely materiály ze stovek oddělení sídla společnosti, z továren v Zairu, laboratoří v Řecku, poboček v Austrálii 150

a Thajsku, zkrátka ze všech koutů země. Byly to zprávy o nových výrobcích, odbytu, statistická hlášení a plány, reklamní akce, experimentální programy a podobně.

Dále to byly dokumenty ke schválení, například o stavbě nových továren, prodeji starých, o koupi jiných firem, najímání a propouštění

odpovědných pracovníků. Na každou fázi podnikání měla odborné

poradce, ale konečná rozhodnutí musela stejně vynášet sama. Tak jak to kdysi dělával její otec. Nyní byla vděčná za ty tři roky, co u něj pracovala. Věděla o firmě mnohem víc, než si předtím uvědomovala, ale zároveň mnohem míň. Pole působnosti firmy bylo nepředstavitelné. Svého času o ní uvažovala jako o království, ale ona to byla spíš celá

řada království, spravovaných místokráli. A trůnním sálem byla kancelář

prezidenta. Každý z jejích bratranců nebo sestřenic měl na starosti vlastní

panství, ale kromě toho ještě dohlíželi na zámořská území, takže všichni v jednom kuse cestovali.

Záhy narazila na jeden velký problém: Byla žena v mužském světě. Brzy přišla na to, že to hraje velkou roli. Nikdy nevěřila, že by muži podlehli mýtu o podřadnosti žen, ale rychle se poučila. Ačkoliv to nikdo nevyslovoval, ani tak vyloženě nejednal, setkávala se s tím dennodenně. Byl to postoj zrozený z pradávných předsudků a byl nepopiratelný. Muži neradi dostávali příkazy od ženy. Nesnesli pomyšlení, že z nich žena tahá

rozumy, aby je využila pro své nápady. Skutečnost, že byla mladá

a atraktivní, to ještě zhoršovala. Naznačovali jí, že by měla být doma, v posteli nebo v kuchyni, a že by měla vážné obchodní záležitosti přenechat mužům.

Na každý den si smlouvala jednání s vedoucími různých oddělení. Všichni nebyli nepřátelští. Někteří byli ukrutní. Krásná dívka za prezidentským stolem, to bylo pro mužské ego pokušení. Snadno se jim daly číst myšlenky: Kdybych ji dostal do postele a opíchal, omotal bych si ji kolem prstu.

Taková odrostlá odrůda kluků na Sardinii.

Všichni tihle muži byli na špatné stopě. Jestliže chtěli na Elizabeth vyzrát, měli jít po jejím rozumu, protože tam ji nakonec měli v moci. Podcenili její inteligenci, a to byla chyba.

Přepočítali se v odhadu jejích schopností získat si autoritu. To byla další chyba.

A spletli se i v její síle, což byla největší chyba. Byla z rodu 151

Roffeových, z krve starého Samuela a svého otce a po nich zdědila odhodlanost a elán.

Všichni kolem se jí snažili využít, a přitom ona využívala je. Vysávala z nich vědomosti, zkušenosti a znalost situace, které

nashromáždili, a přivlastnila si je. Nechávala muže povídat a poslouchala. Vyptávala se a pamatovala si odpovědi. Učila se.

Každý večer si domů nosila dva těžké kufříky napěchované

zprávami, které musela prostudovat. Někdy pracovala až do čtyř ráno. Jednou večer ji jistý fotoreportér vyfotografoval, jak odchází z práce a za ní sekretářka s oběma aktovkami. Snímek vyšel druhý den v novinách. Titulek hlásal: Pracující dědička.

Přes noc se Elizabeth stala mezinárodní osobností. Příběh krásné

mladé dívky, která zdědila multimiliardovou společnost a pak se chopila řízení, byl neodolatelný. Tisk po tom skočil. Elizabeth byla hezká, inteligentní a realistická. S takovou kombinací se novináři u osobností

běžně nesetkávali. Byla jim k dispozici, kdykoliv to jen bylo možné, snažila se vylepšit pošramocenou pověst firmy, a toho si cenili. Když na reportérovu otázku neznala odpověď, nebála se zvednout telefon a někoho se zeptat. Její bratranci létali do Curychu jednou týdně na porady a ona s nimi trávila co nejvíc času. Ať už se všemi naráz, nebo s každým zvlášť. Hovořila s nimi, pozorovala je, pátrala po stopě, která

by ji přivedla k jednomu z nich, k tomu, který nechal zemřít nevinné lidi při explozi, prodal tajemství konkurenci a snažil se společnost Roffe a synové zničit. Který z jejích bratranců to byl?

Ivo Palazzi, neodolatelně příjemný a šarmantní?

Alec Nichols, korektní a ryzí džentlmen s vybraným chováním, který vždycky přispěchal s pomocí, když ho potřebovala?

Charles Martel, ovládaný, zastrašovaný. A zastrašovaní lidé

mohou být nebezpeční, když je někdo zažene do kouta.

Walther Gassner, Němec jako poleno. Navenek hezký a přátelský, ale jaký byl uvnitř? Oženil se s Annou, dědičkou velkého jmění, starší

o třináct let. Vzal si ji z lásky, nebo kvůli penězům?

Když byla s nimi, sledovala je, poslouchala, sondovala. Zmiňovala se o explozi v Chile a pozorovala jejich reakce, hovořila o patentech, které společnosti přebraly konkurenční firmy, a o nadcházejících 152

vládních vyšetřováních.

Nedověděla se pranic. Ať to byl kdo chtěl, byl natolik chytrý, že se nepodřekl. Musela na něj nalíčit past. Připomněla si otcovu poznámku na okraji zprávy. Lapit toho pacholka do pasti. Nějaký způsob musí najít. Elizabeth byla čím dál víc uchvácena vnitřním fungováním farmaceutického průmyslu. Záměrně se šířily špatné zprávy. Jakmile přišla informace, že nějaký pacient zemřel po požití konkurenčního léku, do půl hodiny deset lidí telefonovalo do nejrůznějších koutů světa: „Mimochodem, už jsi slyšel, co se stalo…?“

Avšak navenek se zdálo, že spolu všechny firmy vycházejí dobře. Prezidenti velkých společností udržovali pravidelné neoficiální schůzky, a i Elizabeth byla na jednu takovou pozvána. Byla tam jediná žena. Diskutovali tam o společných problémech.

Prezident jedné velké společnosti, namyšlený hejsek ve středním věku, který po Elizabeth celý večer jel, vykládal: „Ta pitomá vládní

omezení jsou každým dnem nesmyslnější. Kdyby nějaký génius zítra vynalezl aspirin, vláda by ho nepovolila.“ A sebevědomě se na ni usmál.

„A máte, mladá dámo, ponětí, jak dlouho už máme aspirin?“

Mladá dáma odpověděla: „Od roku čtyři sta před Kristem, kdy Hippokrates objevil v kůře vrby salicin.“

Chvíli na ni strnule zíral a potom mu ztvrdl úsměv. „Správně.“ A odešel.

Prezidenti společností se shodli, že jedním z jejich největších problémů jsou firmičky, které se po nich opičí, kradou formule úspěšných výrobků a uvádějí je na trh pod jinými názvy. Renomované

farmaceutické firmy tím ročně přicházely o stamiliony dolarů. V Itálii ani nebylo nutné recepty krást.

„Itálie patří k zemím, kde neexistují předpisy chránící patenty na nové léky,“ poučil ji jeden z prezidentů. „Za úplatek několika set tisíc lir si může vzorce kdokoliv koupit a pak je vydávat za své pod změněným označením. My vydáváme za výzkum miliony dolarů, a oni pak shrábnou zisk.“

„Jedná se jen o Itálii?“ zeptala se.

„Itálie a pak tak é Španělsko jsou nejhor ší. Ve Francii a N ěmecku to nen í špatné. Čisté jsou Anglie a Spojen é státy.“

Elizabeth si prohlížela všechny ty rozhořčené moralisty a ani by se 153

nedivila, kdyby měl některý z nich prsty v krádežích patentů společnosti Roffe a synové.

Měla dojem, že nejvíc času tráví v letadlech. Pas měla v horní

zásuvce pracovního stolu. Nejmíň jednou týdně musela v naléhavé věci do Káhiry, Guatemaly nebo Tokia. Za pár hodin už seděla v letadle s několika členy vedení, s nimiž měla vyřešit palčivý problém. Setkávala se s řediteli továren a jejich rodinami ve velkoměstech jako Bombaj i na tak odlehlých místech jako Puerto Vallarta a postupně dostávala firma Roffe a synové novou perspektivu. Už to nebyla neosobní halda zpráv a statistik. Za zprávou nadepsanou Guatemala nyní viděla Emila Núňeze a jeho tlustou, šťastnou ženu s dvanácti dětmi, Kodaň, to byl Nils Bjorn a tělesně postižená matka, se kterou žil, pod Rio de Janeirem se jí vybavil Alessandro Duval a jeho rozkošná milenka.

Elizabeth byla v pravidelném kontaktu s Emilem Joepplim. Vždycky mu telefonovala večer ze soukromého telefonu do bytečku v Aussersihlu.

Ale i po telefonu byla opatrná.

„Jak to jde?“

„Trochu pomaleji, než jsem doufal, slečno Roffeová.“

„Potřebujete něco?“

„Ne. Pouze čas. Vyskytl se drobný problém, ale snad už je vyřešen.“

„Dobře. Když budete něco, cokoli, potřebovat, zavolejte mi.“

„Ano. Děkuji, slečno Roffeová.“

Zavěsila. Měla cukání ho popohnat, říct mu, aby si pospíšil, neboť

věděla, že čas vymezený bankéři se krátí. To, na čem Joeppli pracoval, zoufale potřebovala, ale tlačit na něj nebylo řešení, a tak v sobě

netrpělivost krotila. Věděla, že do konce lhůty splatnosti dluhů

experimenty patrně ještě nebudou dokončeny, ale vymyslela plán. Chystala se do tajemství zasvětit Badrutta, předvést mu laboratoř

a nechat ho, aby se na vlastní oči přesvědčil, co se tam vyvíjí. Pak by od bank dostala potřebný čas.

Stále víc a těsněji spolupracovala s Rhysem, někdy dlouho do noci. Často pracovali o samotě, sami dva, večeřeli v její soukromé jídelně

v úřadě nebo v jejím velkém, elegantním a prozářeném bytě

154

v družstevním domě v Zürichbergu. Měla tam čistý vzduch a pěkný

výhled na Curyšské jezero. Ještě víc než dřív vnímala Rhysův silný

tělesný magnetismus, ale jestli i ona jeho přitahovala, dával si pozor, aby to na něm nebylo vidět. Vždycky byl zdvořilý a přátelský. Napadlo ji slovo strýčkovský, a mělo to jaksi pejorativní zabarvení. Chtěla ho mít jako oporu, důvěřovat mu, a přesto věděla, že musí být opatrná. Nejednou měla na jazyku něco o sabotérství proti firmě, ale pokaždé ji od toho cosi odradilo. Zatím o tom nebyla ochotna mluvit s nikým. Dokud se nedozví víc.

Čím dál víc si věřila. Při poradě zaměřené na odbyt projednávali nový přípravek na vlasy, který se prodával špatně. Vyzkoušela ho a zjistila, že je lepší než podobné výrobky na trhu.

„Z lékáren a drogerií se nám jich vrací strašná spousta,“ stěžoval si jeden z odpovědných pracovníků odbytového oddělení. „Zkrátka se nechytil. Potřebujeme větší reklamu.“

„Rozpočet na reklamu jsme už překročili,“ namítl Rhys. „Budeme muset najít jiný postup.“

„Stáhněte ho z prodeje,“ nadnesla Elizabeth. Nikdo to nechápal.

„Cože?“

„Je snadno k dost ání.“ Obrátila se na Rhyse. „Podle mě bychom měli reklamu nechat běžet, ale prodávat ho jenom v salonech krásy. Ať je exkluzivní, těžko k sehnání. Tak se mu dostane zasloužené pozornosti a poptávky.“

Přes noc se z toho stal šlágr.

Rhys jí na to konto pogratuloval. „Ty nejseš jenom krásná ozdoba podniku.“ A usmál se jako měsíček.

Takže pro něj přece jen nebyla vosk!

26/ Londýn

PÁTEK 2. LISTOPADU - 5 HODIN ODPOLEDNE

Alec byl právě sám v klubové sauně. Náhle do místnosti plné páry vešel muž s ručníkem kolem pasu. Posadil se na dřevěnou lavici vedle Aleca.

„Je tu horko jako v prdeli, co, sire Alecu?“

155

Alec sebou trhl. Byl to Jon Swinton. „Jak jste se sem dostal?“

Swinton na něj mrkl. „Řek sem, že na mě čekáš.“ Podíval se mu do očí a dodal: „No čekals mě přeci, nebo snad ne, sire Alecu?“

„Ne,“ odsekl. „Řekl jsem vám přece, že potřebuji více času.“

„Takys nám řek, že tvoje sestřenička prodá akcie a pak nám navalíš

ty prachy.“

„Ona… si to roz…myslela.“

„Aha, tak to bys jí měl domluvit, aby si to rozmyslela znova, co myslíš?“

„Snažím se. Jde o to…“

„De vo to, vo kolik víc heroinu tě to bude stát.“ Swinton se na Aleca mačkal a popostrkával ho po lavici. „Nechcem na tebe bejt hrubý, páč je dobrý mít fajn kámoše v parlamentu. Víš, co tim chci říct? Ale má

to svý meze.“ Opět se do Aleca opřel a odhodil ho kousek dál. „Udělali sme ti laskavost. Teď je na čase, abys za to píchnul ty nám. Přivezeš nám zásilku drog.“

„Ne! To nelze,“ bránil se Alec. „To nemohu. Ne…“

Vtom mu došlo, že se ocitl na konci lavice, hned vedle obrovské

kovové bedny s rozpálenými kameny. „Dávejte pozor,“ napomenul Swintona.

Ten mu popadl ruku, zkroutil ji a tlačil k bedně s kameny. Alec cítil, jak se mu připalují chlupy na ruce.

„Ne!“

V následujícím okamžiku mu Swinton ruku přimáčkl na žhavé

kameny. Alec zařval bolestí a v agónii se skácel k zemi. Swinton stál nad ním.

„Však ty už na něco přídeš. Zůstanem ve styku.“

27/

Berlín

SOBOTA 3. LISTOPADU - 6 HODIN VEČER

Anna Gassnerová-Roffeová nevěděla, jak dlouho to ještě vydrží. Byla vězněm ve vlastním domě. Kromě uklízečky, která přicházela jednou týdně na pár hodin, nevídala nikoho. Byla sama s dětmi, zcela vydaná na milost svého manžela. Ten se už dávno přestal obtěžovat skrývat 156

nenávist. Seděla v dětském pokoji a poslouchala s nimi jednu z oblíbených desek.

Welch ein Singen, Musizieren,

Pfeifen, Zwitschem, Tirilieren…

Walther se přihnal a okřikl ji: „Už je mi z toho zle!“

Popadl desku a rozmlátil ji. Děcka se před ním krčila strachem. Anna ho udobřovala. „Pro… promiň, Waltře. Ne… nevěděla jsem, že jsi doma. Mohu ti nějak pomoct?“

Přistoupil k ní, oči mu planuly, a přísněji nakázal: „Anno, těch dětí

už se musíme zbavit.“

Před nimi!

Položil jí ruce na ramena. „Co se děje v tomhle domě, musí zůstat naším tajemstvím.“ Našim tajemstvím. Naším tajemstvím. Našímtajemstvím.

Ta slova jí zněla v hlavě ozvěnou a jeho ruce ji drtily, že ani nemohla dýchat. Omdlela.

Když se probrala, ležela v posteli. žaluzie byly staženy. Podívala se na hodiny na nočním stolku. Šest večer. V domě bylo ticho. Až moc ticho. Nejdřív pomyslela na děti. Tělem jí projela hrůza. Vstala z postele, nohy se jí třásly, doškobrtala ke dveřím. Byly zamčeny zvenčí. Přiložila ucho těsně k nim a poslouchala. Odněkud by měly být slyšet hlasy dětí. Měly by se na ni přijít podívat.

Jen jestli mohou. Jestli jsou ještě naživu.

Nohy se jí klepaly tak, že se sotva dobelhala k telefonu. Tiše se modlila, pak zvedla sluchátko. Vycházel z něj známý oznamovací tón. Zvažovala to, děsila se myšlenky, co by jí Walther udělal, kdyby ji zase přistihl. Radši na to nemyslet. Začala vytáčet číslo 110. Ruce se jí tak chvěly, že vytočila špatné číslo. A ještě jedno. Rozvzlykala se. Zbývalo tam málo času. Zápasila s rostoucí hysterií. Zkusila to znova. Přiměla prsty k pomalejším pohybům. Slyšela vyzváněcí tón a pak se jako zázrakem ozval mužský hlas: „Hier ist der Notruf der Polizei.“

Nedokázala ze sebe vydat ani hlásku.

„Hier ist der Notruf der Polizei. Kann ich Ihnen helfen?“

„Ja!“ Bylo to pronikavé štkaní. „Ja, bitte! Ich bin in grosserGefahr. Bitte, schicken Sie jemanden…“

157

Najednou se před ní vynořil Walther, vytrhl jí sluchátko z ruky a odhodil ji na postel. Třísknutím sluchátko zavěsil, ztěžka dýchal, vytrhl šňůru ze zdi a obrátil se k Anně.

„Děti,“ zašeptala. „Co jsi udělal s dětmi?“

Neodpověděl jí.

Ústřední oddělení Berlínské kriminální policie sídlilo v Keithstrasse 2832, ve čtvrti se všedně vyhlížejícími bytovkami a budovami úřadů. Nouzové číslo oddělení označeného Delikt amMensch bylo napojeno na systém, který znemožňoval, aby volající linku zavěšením přerušil. To mohla jenom ústředna, a to elektronicky. Díky tomu se dalo vystopovat číslo každého volajícího, i kdyby byl hovor sebekratší. Bylo to nejmodernější zařízení, a oddělení na ně bylo právem pyšné.

Do pěti minut po telefonátu Anny Gassnerové vešel detektiv Paul Lange do kanceláře svého šéfa, majora Wagemana, s kazetovým magnetofonem v ruce.

„Byl bych rád, kdybyste si poslechl tohleto.“ Detektiv stiskl tlačítko. Plechový mužský hlas oznamoval: „Hier ist der Notruf derPolizei. Kann ich Ihnen helfen?“

Po něm se ozval vystrašený ženský hlas: „Ja! Ja, bitte! Ich bin ingrosser Gefahr. Bilte, schicken Sie jemanden…“

Do toho se ozvalo žuchnutí, cvaknutí, a spojení se přerušilo. Major Wageman se na Langeho podíval. „Vystopovali jste volajícího?“

„Víme, ze kterého domu se volalo,“ odpověděl detektiv opatrně.

„Tak v čem je problém?“ zeptal se major netrpělivě. „Ať tam centrála pošle hlídku a ta to vyšetří.“

„Nejdřív jsem chtěl mít váš souhlas.“ Detektiv před šéfa na stůl položil útržek papíru.

„ Scheiss!“ zaklel Wageman. „Jste si tím jist?“

„Ano, majore.“

Wageman se znova zahleděl na papírek. Telefonní číslo bylo v seznamu pod jménem Gassner Walther. Ředitel německé pobočky společnosti Roffe a synové, jednoho z německých průmyslových gigantů.

Nebylo třeba hovořit o možných důsledcích. Jenom blbce by nenapadly. Jeden chybný krok, a oba by chodili po ulicích a sháněli 158

práci. Major se na chvíli zamyslel a potom vydal rozkaz: „Dobře. Prověřte to. Chci, abyste tam jel vy osobně. A bacha na nějaké přehmaty. Jednejte v rukavičkách. Rozuměl jste?“

„Rozuměl, majore.“

Gassnerovi žili ve Wannsee, exkluzivním předměstí v jihozápadní

části Berlína. Detektiv Lange se vyhnul dálnici a místo ní jel po delší, pomalejší třídě Hohenszollerndamm, protože tam nebyla tak hustá

doprava. Projel Clayalle a minul budovu CIA, schovanou za ploty s ostnatými dráty v délce bezmála jednoho kilometru. Vzápětí projel kolem velitelství americké armády a zabočil doprava na někdejší silnici číslo jedna, nejdelší silnici v Německu, táhnoucí se z východního Pruska až k belgické hranici. Po pravé ruce měl Brücke der Einheit, Most jednoty, kde byl špion Abel vyměněn za amerického pilota U-2 Garyho Powerse. Potom z této silnice sjel mezi zalesněné kopce Wannsee. Domy tam byly krásné, impozantní. Občas tam bral o nedělích manželku na projížďku, aby si prohlédli domy alespoň zvenčí a pokochali se jejich okolím. Našel adresu, kterou hledal, a zahnul na dlouhou cestu vedoucí

k pozemku Gassnerových. Jejich sídlo představovalo něco víc než

peníze: představovalo moc. Dynastie Roffeových byla tak mocná, že mohla nechávat padnout vlády. Major Wageman měl pravdu, musel si dávat veliký pozor.

Lange zajel k přednímu vchodu do dvoupatrového kamenného domu, vystoupil, sejmul klobouk, zazvonil a čekal. Uvítalo ho jen ticho typické pro prázdný dům. Věděl, že to není možné. Proto zazvonil znova. Nic než ticho, tíživé ticho. Zvažoval, zda má dům obejít k zadnímu vchodu, ale vtom se dveře otevřely. Stála v nich žena ve středním věku, nehezká, oblečená do

zmuchlaného županu. Detektiv ji považoval za hospodyni. Vytáhl služební průkaz. „Rád bych mluvil s paní

Gassnerovou. Vyřiďte jí, zeje tu detektiv Lange.“

„Já jsem paní Gassnerová,“ vyrazila mu dech.

Detektiv se snažil zakrýt překvapení. Paní domu si představoval úplně jinak.

„Před chvílí mi, nám, někdo telefonoval na policejní ředitelství,“

začal.

Dívala se na něj bezvýrazně, lhostejně. Detektiva hned napadlo, že 159

na to jde špatně, jenže nevěděl proč. Měl pocit, že mu něco důležitého uniká.

„To vy jste telefonovala, paní Gassnerová?“ zeptal se přímo.

„Ano,“ odpověděla. „Byl to omyl.“

Něco mu na jejím hlase napovídalo, že není ve své kůži. Vzpomněl si na ten pronikavý, hysterický hlas na magnetofonovém záznamu před půl hodinou.

„Jen tak kvůli našim protokolům, můžete nám prozradit, jaký

omyl máte na mysli?“

Sotva se dalo postřehnout zaváhání. „Bylo to kvůli… myslela jsem, že se mi ztratil jeden klenot. Už jsem honašla.“

Na nouzovém čísle se oznamovaly vraždy, znásilnění, ublížení na těle. A bacha na nějaké přehmaty. Jednejte v rukavičkách.

„Aha.“ Lange okamžik váhal, chtěl se podívat do domu a odhalit, co mu zatajuje. V tomto

případě však nemohl nic namítnout ani dělat.

„Děkuji, paní Gassnerová. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“

Stál před vchodem zklamaný a díval se, jak se mu před nosem zavírají dveře. Pomalu nasedl do auta a odjel.

Za dveřmi se Anna otočila.

Walther přikývl a jemně pravil: „To jsi zvládla moc dobře, Anno. Teď půjdeme zpátky nahoru.“

Obrátil se ke schodišti. Vtom Anna vytáhla z kapsy županu nůžky a zabodla mu je do zad.

28/

Řím

NEDĚLE 4. LISTOPADU, POLEDNE

Byl to den jako stvořený pro návštěvu Villy ďEste se Simonettou a jejich třemi krásnými dcerami, napadlo Iva Palazziho. Jak se ruku v ruce se ženou procházel proslulým parkem Tivoli a sledoval, jak se holky honí

od fontány k fontáně, bezděčně mu prolétlo hlavou, jestli Pirro Ligorio, který park postavil pro své mecenáše, rodinu ďEsteových, někdy snil o tom, kolik radosti jednou dopřeje milionům návštěvníků. Vila ďEsteových stála kus na severovýchod od Říma, zastrčená vysoko na kopci Sabinu. Ivo tam chodíval často, přesto to byl pokaždé zvláštní

160

pocit, stát na samém vršku a dívat se dolů na desítky tryskajících fontán, z nichž každá byla důmyslně zkonstruována a lišila se od druhé. V

minulosti sem Ivo brával Donatellu se třemi syny. Vždycky se jim tu moc líbilo. Vzpomínka na ně ho rozesmutněla. Od toho hrozného odpoledne v jejím bytě Donatellu neviděl ani s ní nemluvil. Stále měl v živé paměti ty strašné šrámy, co mu způsobila. Věděl, jaké musí mít výčitky svědomí

a jak se jí po něm musí stýskat. No, ono jí to neuškodí, když bude chvíli trpět, tak jako trpěl on. V duchu slyšel její hlas: „Tudy. Poběžte, hoši.“

Bylo to tak zřetelné, jakoby skutečné. Slyšel, jak volá: „Rychleji, Francesco!“ Otočil se a spatřil ji v zádech se všemi třemi syny, jak se rozhodně žene za ním, Simonettou a třemi dcerkami. Nejprve ho napadlo, že je Donatella v parku Tivoli náhodou, shodou okolností, ale v momentě, kdy zahlédl výraz v její tváři, pochopil. Ta putana má

v úmyslu svést jeho dvě rodiny dohromady a zničit ho. Byl jako smyslů

zbavený.

Křikl na Simonettu: „Něco vám musím ukázat. Honem, poběžte.“

Hnal svou rodinu dolů po dlouhých točitých kamenných schodech, odstrkoval turisty a vrhal zuřivé pohledy přes rameno. Nahoře se Donatella s chlapci blížila ke schodišti. Věděl, že když ho kluci zahlédnou, je ztracen. Stačí, aby jeden z nich zvolal „Papa!“, a může se rovnou utopit ve fontáně. Pobízel Simonettu a děvčata kupředu, nenechával je vydechnout, netroufal si ani na okamžik zastavit.

„Kam… tak… ženeme?“ popadala dech Simonetta. „Nač ten spěch?“

„To je překvapení,“ vytáčel se Ivo. „Však uvidíte.“

Odvážil se opět podívat za sebe. Donatellu s chlapci teď nebylo vidět. Před nimi byl labyrint schodišť, jedno vedlo nahoru, druhé dolů. Ivo se rozhodl pro to nahoru.

„Pojďte honem,“ volal na děvčátka. „Kdo bude nahoře první, dostane prémii.“

„Ivo! Jsem unavená,“ naříkala Simonetta. „Nemůžeme si na chvilinku odpočinout?“

Podíval se na ni zděšeně. „ Odpočinout! Tím by bylo po překvapení. Pospěšte si!“

Vzal ji za ruku a táhl ji do schodů, dcerky uháněly napřed. Sám sotva popadal dech. Jestli tady dostanu infarkt a na místě umřu, bude jim to všem patřit, pomyslel si hořce. Proklaté ženy! žádné se nedá věřit. Jak 161

mi tohle může dělat? Vždyť mě má ráda. Za tohle tu děvku zabiju. Už se viděl, jak Donatellu škrtí v posteli. Má na sobě jenom tenoučké kombiné. Strhává je z ní a sápe se na ni, ona křičí a prosí

o smilování. Ivo pocítil, že na něj jde erekce.

„Můžeme už konečně zastavit?“ škemrala Simonetta.

„Ne! Už jsme skoro u cíle.“’

Znova se dostali na vršek. Spěšně se rozhlédl. Donatella s kluky nebyli na dohled.

„Kam nás to vedeš?“ dožadovala se Simonetta vysvětlení.

„Uvidíš,“ odbyl ji hystericky. „Za mnou!“ A postrkoval je k východu. Isabella, nejstarší z dívek, odmlouvala: „Už odcházíme, tati?

Vždyť jsme sem sotva dorazili!“

„Podíváme se na lepší místo,“ supěl Ivo. Pohlédl zpátky. Před očima se mu vynořila Donatella s chlapci. Šplhali po schodech vzhůru.

„Rychleji, děvčata!“

Chvíli nato byl s jednou ze svých rodin za branou Vily d‘Esteových a uháněli k autu, zaparkovanému na velkém náměstí.

„Nikdy jsem tě takového nepoznala,“ odfukovala Simonetta.

„Nikdy jsem takový nebyl,“ odpověděl popravdě. Motor spustil, ještě než se zabouchla všechna dveře, a mizel z parkoviště, jako když ho všichni čerti honí.

„Ivo!“

Poplácal Simonettu po ruce. „Teď se všechny uvolněte. Tím příjemným překvapením pro vás bude oběd… oběd u Hasslera.“

Seděli u prosklené stěny s výhledem na Španělské schody, v dálce se vypínal skvostný chrám sv. Petra.

Simonetta s dětmi se měli báječně. Jídlo bylo vynikající. Ivo by mohl jíst třeba podrážky. Ruce se mu tak třásly, že sotva udržel příbor. Tohle už se nedá vydržet, skřípal zuby. Nedovolím, aby mi zruinovala rodinu.

Protože už nepochyboval, že přesně tohle má Donatella za lubem. Ilgiuoco e stato fatto. Je dohráno. Ledaže by našel způsob, jak Donatelle sehnat peníze, které požadovala.

Musel je sehnat. Bylo jedno jak.

162

29/

Paříž

PONDĚLÍ 5. LISTOPADU - 6 HODIN VEČER

Hned jak Charles Martel přišel domů, poznal, že má malér. Hélene na něj čekala s Pierrem Richaudem, klenotníkem, který pro něj dělal napodobeniny kradených klenotů. Charles stál ve

dveřích jako opařený.

„Jen pojď dál, Charlesi,“ vyzvala ho Hélene. Spodní tón jejího hlasu mu naháněl hrůzu. „Mám za to, že se s panem Richaudem znáte.“

Charles koukal jako pytel neštěstí. Věděl, že ať řekne cokoliv, jenom si uškodí. Klenotník se choval rozpačitě, zjevně byl nesvůj.

„Sedni si, Charlesi,“ poručila mu. Poslechl jako pejsek. Hélene začala s kázáním: „To, co jsi provedl, mon cher mari, je velká loupež, zločin. Kradeš mi klenoty a nahrazuješ je nedokonalými padělky od pana Richauda.“

Charles si s hrůzou uvědomil, že se strachy pomočil, což naposledy udělal jako dítě. Začervenal se. Strašně si přál, aby se mohl na chvíli vzdálit a omýt se. Ne, chtělo se mu uprchnout a už se nikdy nevrátit. Hélene věděla všechno. Teď už bylo jedno, jak na to přišla. Podstatné je, že se z toho Charles nevyvlékne a nedostane se mu slitování. Bohatě postačovalo, že na něj praskly ty krádeže. Ale co teprve, až se dozví o motivu! že chtěl získaných peněz použít k tomu, aby od ní utekl! To teprve zažije peklo na zemi. Nikdo ji neznal tak jako on. Byla to une sauvage, schopná všeho. Zničí ho, ani okem nemrkne, udělá z něj clocharda, jednoho z těch politováníhodných pobudů, kteří

spí v hadrech na pařížských ulicích. Z jeho života se rázem stalo emmerdement. Stálo to zkrátka za starou bačkoru.

„Ty sis opravdu myslel, že ti taková hloupost projde?“ zpražila ho Hélene.

Charles se tvářil provinile a mlčel. Stále víc cítil mokro v kalhotách a neodvažoval se na ně podívat.

„Přesvědčila jsem pana Richauda, aby mi všechno vysvětlil.“

Přesvědčila. Charles se bál pomyslet, jak ho asi přesvědčovala.

„Mám fotokopie dokladů o převzetí peněz, které jsi mi ukradl. 163

Můžu tě dostat do vězení na dvacet let.“ Udělala pomlku a dodala: „Jestli se mi bude chtít.“

Tím jenom umocnila Charlesovu paniku. Zkušenost ho naučila, že šlechetná Hélene je nebezpečná Hélene. Neměl odvahu se jí podívat do očí. Byl zvědav, co si na něj vymyslela. Určitě něco hnusného. Hélene se obrátila k Richaudovi. „Vy o tom nikde nebudete vykládat, dokud se nerozhodnu, jak s ním naložím.“

„Ovšemže, madam, ovšem, ovšem,“ blábolil. S nadějí se podíval ke dveřím. „Smím…?“

Přikývla a Richaud cupital ven.

Očima ho vyprovodila a pak se zaměřila na manžela. Cítila, jak je vystrašený. A ještě něco jiného. Moč. Usmála se. Charles se strachy počural. Dala mu co proto. Měla z něj radost. Bylo to velmi uspokojivé

manželství. Zlomila ho a udělala si z něj otroka. Jeho novátorské

metody, které ve společnosti Roffe a synové zavedl, byly skvělé, protože jejich původcem byla ona. Prostřednictvím chotě vládla malé části firmy, ale to jí nestačilo. Byla z rodu Roffeů. Sama byla bohatá, a všechna dřívější manželství ji ještě obohatila. Avšak peníze ji tolik nezajímaly. Šlo jí o to, aby měla v rukách celou firmu. Plánovala si, že svých akcií

využije k získání ještě většího počtu akcií, že je skoupí od ostatních. Už

s nimi o tom hovořila. Byli ochotni s ní do toho jít, vytvořit menšinovou skupinu. Nejdřív jim stál v cestě Sam a nyní Elizabeth. Jenomže Hélene neměla v úmyslu Elizabeth ani nikomu jinému dovolit, aby jí bránil v realizaci plánů. Charles jí to zařídí. A kdyby se to nějak zvrtlo, bude jejím obětním beránkem.

Prozatím ho musí potrestat za petit revolte. Pozorovala výraz jeho tváře a pokárala ho: „Charlesi, mě nikdo neokrade. Nikdo. Je s tebou konec. Jedině že bych se tě rozhodla zachránit.“

Seděl v tichosti, přál si ji vidět mrtvou, měl z ní hrůzu. Došla k němu a stehny se otírala o jeho tvář.

„Chtěl bys, abych tě zachránila, Charlesi?“ provokovala ho.

„Ano,“ zachroptěl. Stáhla si sukni, z očí jí koukala neřest, a Charles bezmocně úpěl. Ne, panebože, ne! Zrovna teď!

„Tak mě poslouchej. Roffe a synové je moje společnost. Chci mít většinu akcií.“

Koukal na ni, jako když mu spadly hračky do kanálu, a sklíčeně

namítl: „Stejně víš, že je Elizabeth neprodá.“

164

Svlékla si halenku a kalhotky. Stála před ním, jak ji pámbu stvořil, tělo měla hubené a nádherné, bradavky pevné. „Tak ji musíš nějak zpracovat. Nebo strávit příštích dvacet let života ve vězení. Nic se neboj. Já ti poradím, jak na to. Ale nejdřív pojď ke mně, Charlesi.“

30/

Druhý den dopoledne, přesně v deset hodin, zazvonil na Elizabethině

stole soukromý telefon. Volal Emil Joeppli. Dala mu tohle číslo, aby o jejich rozhovorech nikdo nevěděl. „Chtěl jsem se zeptat, jestli bych se s vámi mohl setkat,“ navrhl. Hlas měl vzrušený.

„Za čtvrt hodiny jsem u vás.“

Když Elizabeth vycházela z kanceláře v kabátě, dívala se za ní

Kate Erlingová překvapeně. „Ale za chvíli máte přece…“

„Na nejbližší hodinu všechno zrušte,“ dala jí pokyn a odešla. V budově vývojového oddělení jí strážný zkontroloval propustku.

„Poslední dveře vlevo, slečno Roffeová.“

Joeppliho zastihla v laboratoři samotného. Uvítal ji nadšeně.

„Včera večer jsem dokončil poslední testy. Zabírá to. Enzymy zcela zastavují stárnutí. Podívejte se.“

Zavedl ji ke kleci se čtyřmi mladými králíky, čilými, neposednými, plnými života. Vedle stála klec s dalšími čtyřmi králíky. Ti byli tišší, dospělejší.

„Toto je pětistá generace, která dostává enzymy,“ vysvětlil jí. Stála před klecí. „Vypadají zdraví.“

Usmál se. „Tito patří k testované skupině.“ Ukázal na klec po levici. „Tamti jsou staříci.“

Pozorovala energické králíky, jak skotačí jako nově narození, a nevěřícně kroutila hlavou.

„Ty ostatní přežijí nejméně trojnásobně,“ pochlubil se. Když se tenhle poměr převede na lidi, je to ohromující výsledek. Těžko se mohla ubránit vzrušujícímu pocitu.

„Kdy… kdy budete moct začít testovat na lidech?“

„Právě dávám dohromady poslední poznatky. Potom nanejvýš

ještě tři čtyři týdny.“

„Emile, s nikým o tom nemluvte,“ varovala ho.

165

Přikývl. „Nebudu, slečno Roffeová. Pracuji sám. Dávám si pozor.“

Celé odpoledne zabrala schůze správní rady. Probíhala dobře. Walther se neukázal. Charles opět nadnesl téma prodeje akcií, ale Elizabeth to rezolutně smetla ze stolu. Ivo i Alec si zachovali šarm, Charles se zdál neobvykle nervózní. Elizabeth by ráda věděla proč. Všechny je

pozvala, aby zůstali v Curychu na večeři. Jakoby náhodně nadhodila problémy, o nichž byla zmínka ve zprávě, a dávala pozor, jak bude kdo reagovat. Ale žádnou známku nervozity ani viny nezpozorovala. A s výjimkou nepřítomného Walthera seděli za stolem všichni, kdo přicházeli v úvahu.

Rhys nebyl ani na schůzi, ani na večeři. „Mám něco důležitého na práci,“ omluvil se. Elizabeth vrtalo hlavou, jestli jde o dívku. Neuniklo jí, že pokaždé když s ní zůstal pracovat až do noci, musel odříct rande. Jednou, to proto, že ji včas nesehnal, se jeho společnice objevila v úřadě. Měla zrzavé vlasy a takovou figuru, že si vedle ní Elizabeth připadala jako kluk. Zrzka byla vzteky bez sebe, že ji nechal čekat, a vůbec se nerozpakovala dát svou nelibost najevo. Rhys ji vyprovodil k výtahu a vrátil se.

„Omlouvám se za to,“ řekl Elizabeth.

Ta to nepřešla mlčením. „Je okouzlující,“ zalichotila mu. „Co dělá?“

„Neurochiruržka,“ odpověděl s vážnou tváří a ona se zasmála. Druhý den se dověděla, že je to skutečně pravda.

Postupně přibývaly další a další a Elizabeth je nesnášela všechny. Přála si, aby si mu líp rozumět. Znala ho společenského a pracovitého, ráda by ho poznala i v soukromí, bez masky. Nejednou si říkala, že by měl firmu řídit, místo aby od ní dostával příkazy. Zajímalo ji, jak se s tím vnitřně srovnává.

Ten večer po jídle, když se všichni členové správní rady rozprchli, aby chytili vlak nebo letadlo a vrátili se domů, vešel Rhys do Elizabethiny kanceláře, kde ještě pracovala s Kate. „Myslel jsem, že bych ti moh pomoct,“ nabídl se uvolněně.

Ani slovo o tom, kde byl. A proč by tam také měl být? přiznala si. Nemusí se jí zpovídat.

166

Dali se do práce a čas letěl. Pozorovala ho, když byl skloněný nad papíry, rychle přelétával text, oči mu hbitě těkaly. V několika důležitých smlouvách odhalil pár slabých míst, která právníci přehlédli. Potom se narovnal, protáhl a podíval se na hodinky.

„Panečku! Už je půlnoc pryč. Bohužel musím jít. Mám schůzku. Přijdu ráno a zkontroluju zbytek smluv.“

Byla zvědava, jestli má rande s tou neurochiruržkou, nebo s některou jinou… Zarazila se. Jeho soukromý život je čistě jeho věc.

„Promiň,“ omlouvala se. „Neuvědomila jsem si, co je hodin. Jen běž. My to s Kate doděláme.“

Přikývl. „Takže zítra. Dobrou noc, Kate.“

„Dobrou noc, pane Williamsi.“

Elizabeth se za ním dívala a pak se přinutila soustředit zase na listiny. Přesto se jí za chvíli myšlenky zase stočily k Rhysovi. Měla chuť

se mu svěřit s pokrokem v Joeppliově vývoji nového léku, podělit se s ním o radost, ale potlačila to v sobě. Zanedlouho, utěšovala se.

V jednu v noci byly hotovy. Kate se zeptala: „Ještě něco, slečno Roffeová?“ „Ne, snad je to všechno. Děkuji vám, Kate. Zítra přijďte později.“ Elizabeth vstala a zjistila, jak má z toho dlouhého sezení ztuhlé

tělo.

„Děkuji. Do odpoledne pro vás budu mít všechno napsané.“

„To bude skvělé.“

Elizabeth si oblékla kabát a vzala kabelku, počkala na Kate a společně vykročily ke dveřím. Vyšly na chodbu a zamířily k soukromému rychlovýtahu, který zrovna stál v jejich patře, dveře otevřené. Vstoupily do klece. Právě když Elizabeth natahovala ruku, aby zmáčkla knoflík přízemí, zaslechly z kanceláře zvonění.

„Já to vezmu, slečno Roffeová,“ nabídla se Kate. „Jen jeďte napřed,“ řekla Elizabeth a vystoupila z kabiny.

V přízemí se noční hlídač podíval na ovládací panel, na němž se v nejvyšším bodě rozsvítilo červené kontrolní světlo a začalo klesat. Bylo to signální světlo od soukromého výtahu. Znamenalo to, že slečna Roffeová jede dolů. Její šofér seděl v křesle v koutě haly a pročítal noviny.

„Šéfka je na cestě,“ upozornil ho hlídač.

167

Řidič se protáhl a líně se zvedl.

Náhle ticho prolomil ostrý zvuk poplašného zvonku. Hlídač

pohlédl na ovládací panel. Červené světlo prudce postupovalo dolů, nabíralo rychlost. Signalizovalo to, že se výtah dolů řítí. Byl neovladatelný.

„Ježíšmarjá!“ vykřikl strážný.

Doběhl k pultu, otevřel panel a přepnutím páčky do pohotovostní

polohy uvedl do provozu bezpečnostní brzdu. Bez ohledu na to se červené světlo dál propadalo. Šofér přiskočil k ovládacímu panelu. Všiml si hlídačova vyplašeného výrazu v tváři.

„Co se dě…?“

„Stranou!“ zařval strážný. „Zřítí se to!“

Od výtahů přeběhli k nejvzdálenější zdi. Vlivem volného pádu utržené kabiny v šachtě se přízemní hala chvěla. Kéž by nebyla vevnitř, modlil se hlídač. Ale když výtah prolétl přízemím, zaslechl zevnitř

zděšený jekot.

Bezprostředně nato se ozval strašlivý rámus a budova se otřásla, jako by ji postihlo zemětřesení.

31/

Vrchní inspektor Otto Schmied z curyšské kriminální policie seděl za stolem se zavřenýma očima, zhluboka dýchal jako jogín, snažil se uklidnit, ovládnout vztek, který s ním cloumal. V policejní praxi existovala pravidla, která byla tak zásadní, tak zřejmá, že nikdo nepovažoval za nutné je zařadit do policejního slabikáře. Každý je prostě

bral jako hotovou věc, jako jídlo, spánek nebo dýchání. Když se například stala nehoda se smrtelným úrazem, první, co vyšetřující

detektiv udělal, to úplně první, co udělal, to prosté, zřejmé, co nikomu nemusíte čmárat na tabuli –, bylo to, že si jel prohlédnout místo nehody. Nic nemohlo být elementárnější. A přece na šéfinspektora Schmieda civěla ze stolu zpráva od detektiva Maxe Hornunga, která porušovala každou zásadu policejní praxe. No, co jiného jsem taky mohl čekat, řekl si inspektor hořce. že mě to vůbec ještě překvapuje…

Detektiv Hornung byl takový jeho albatros, jeho bete noire, z duše protivný člověk, jeho Moby Dick (Schmied byl náruživým milovníkem 168

Melvilla). Inspektor se znova zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Potom, jenom nepatrně míň rozčilený vzal do ruky Hornungovu zprávu a přečetl si ji ještě jednou od začátku.

SLUžEBNÍ HLÁŠENÍ

Středa 7. Listopadu

ČAS:

1.15

VĚC:

Hlášení o nehodě ve správní

budově společnosti Roffe

a synové

v továrně

DRUH NEHODY: v Eichenbahnu

PŘÍČINA NEHODY: Neznámý

POČET ZRANĚNÝCH NEBO Neznámá

ZEMŘELÝCH:

Neznámý

ČAS:

VĚC: 1.27

Druhé hlášení o nehodě v Roffe DRUH NEHODY:

a synové

PŘÍČINA NEHODY: Zřícení výtahu

POČET ZRANĚNÝCH NEBO Neznámá

ZEMŘELÝCH:

Jedna žena zemřela

169

Okamžitě jsem zahájil vyšetřování. Do 1.35 jsem obdržel jméno správce správní budovy společnosti Roffe a synové a od něho získal jméno hlavního architekta stavby.

Ve 2.30 jsem vyhledal hlavního architekta. Slavil narozeniny v La Puce. Dal mi jm éno firmy, která v budově instalovala výtahy. Je to Rudolf Schatz, AG.

Ve 3.15 jsem telefonoval panu Rudolfu Schatzovi domů a požádal ho, aby okamžitě našel plány k těm výtahům. Také jsem si vyžádal výpisy z celkového rozpočtu, předběžné odhady, konečné odhady a mezní náklady. Dále jsem požadoval kompletní seznam použitých mechanických a elektrických materiálů.

V tomto bodě inspektor pocítil známé cukání v pravé tváři. Několikrát se zhluboka nadechl a pokračoval.

6.15. Požadované dokumenty mi sem na policejní ředitelství

doručila Schatzova žena. Po zkontrolování předběžného rozpočtu a mezních nákladů jsem došel k závěru, že:

a) při instalaci výtahů nebyly žádné materiály nahrazeny nekvalitními b) vzhledem k pověsti stavební firmy lze jako příčinu havárie vyloučit nekvalitní řemeslnickou práci

c) zabezpečení výtahů je přiměřené

d) můj závěr tedy je, že zřícení výtahu nebyla nešťastná náhoda, (podepsán) Max Hornung, oddělení kriminálního vyšetřování

Notabene, jelikož jsem telefonoval během noci a časně ráno, je možné, že si vám bude stěžovat pár lidí, které jsem patrně vzbudil.

Inspektor Schmied zprávou zuřivě třískl o stůl. „Je možné!“,

„Patrně vzbudil!“ Celé ráno ho bombardovala polovina úředníků

švýcarské vlády. Co si prý myslí, že řídí, gestapo? Jak si dovoluje budit prezidenta renomované stavební firmy a nařizovat mu, aby uprostřed noci někam vozil dokumenty? Jak se odvažuje pochybovat o bezúhonnosti firmy s takovou pověstí jako Rudolf Schatz? A tak dále a tak dále.

Ale co je na tom nejvíc zarážející, doslova neuvěřitelné –, že se 170

detektiv Max Hornung dostavil na místo nehody až čtrnáct hodin po jejím ohlášení! Když konečně dorazil, byla už oběť dávno odvezena, identifikována a byla po pitvě. Místo nehody před ním prozkoumalo několik jiných detektivů, vyslechli svědky a sepsali hlášení. Když vrchní inspektor dočetl Hornungovo hlášení podruhé, předvolal si ho k sobě do kanceláře.

Hnusil se mu už pohled na něj. Hornung byl zavalitý, zadumaný, plešatý a ksicht měl, jako by ho uplácal duchem nepřítomný šprýmař. Hlavu měl velikánskou, uši mrňavé a ústa připomínala rozinku zapíchnutou doprostřed pudinku. Měl patnáct čísel a sedm kilo pod míru curyšské kriminální policie a byl beznadějně krátkozraký. Korunu tomu nasadil tím, že byl arogantní. Postoj všech ostatních policistů k detektivu Hornungovi byl ze zcela pochopitelných důvodů naprosto jednomyslný: nenáviděli ho.

„Proč ho nevyhodíš?“ divila se manželka vrchního inspektora. Div jí za to nedal facku.

Důvod, proč se Hornung držel u policie, byl ten, že sám přispíval do švýcarského národního důchodu víc než všechny čokoládovny a výrobci hodinek dohromady. Byl to účetní, matematický génius s encyklopedickými znalostmi finančnictví, s instinktem pro sekýrování

lidí a s trpělivostí, že by Job plakal závistí. Zkraje byl úředníkem v oddělení podvodů, které vyšetřuje finanční podvody, neregulérnosti v prodeji akcií a bankovních transakcích a v přílivu a odlivu měny mezi Švýcarskem a zahraničím. To on učinil přítrž pašování ilegálních peněz do Švýcarska, vyčmuchal důmyslné, leč nezákonné finanční systémy v hodnotě miliard dolarů a dostal do basy několik uznávaných světových podnikatelů. Ať se aktiva sebemazaněji

maskovala, míchala, znovu míchala, posílala na Seychely, aby se tam vyprala, a několikrát se převedla přes celou řadu falešných firem, Max Hornung nakonec vyčenichal pravdu. Krátce řečeno, byl postrachem švýcarských finančních kruhů.

Švýcaři jsou známí tím, že si cení soukromí. To je jim nade vše svaté a drahé. Je-li však na stopě Max Hornung, žádné soukromí

neexistuje.

Jako finanční hlídací pes měl Max hubený plat. Dostával nabídky milionů franků na číslované bankovní účty, horské chaty v Cortině

ďAmpezzo, jachty a v několika případech krásných, chtivých žen. 171

Úplatek pokaždé odmítl a navíc okamžitě uvědomil příslušné úřady. Peníze mu prostě nic neříkaly. Klidně se mohl stát milionářem –

jednoduše by uplatnil své finanční schopnosti na burze cenných papírů –, ale nikdy ho to ani nenapadlo. Zajímal se o jediné: posvítit si na ty, kdo sjeli z cesty finanční bezúhonnosti. Vlastně měl ještě jednu touhu, jíž

zcela propadl. A nakonec se ukázalo, že pro obchodní kruhy je to požehnání. Ze zcela nepochopitelných důvodů se chtěl stát policejním detektivem. Už se viděl jako nějaký Sherlock Holmes nebo Maigret, který se trpělivě prokličkovává labyrintem stop a vytrvale se lepí

zločincům na paty, až vyslídí jejich brlohy. Když se jeden z předních švýcarských finančníků náhodně dověděl o Hornungově ctižádosti být vyšetřovatelem, bez meškání dal s několika mocnými přáteli hlavy dohromady a do dvou dnů dostal Hornung nabídku pracovat jako detektiv na curyšské policii. Max nemohl uvěřit svému štěstí. Pohotově přijal, a obchodní kruhy si vespolek vydechly a opět rozvinuly tajemnou činnost.

S vrchním inspektorem Schmiedem se o této záležitosti nikdo neradil. Jednou mu takhle zatelefonoval nejmocnější politický činitel ve Švýcarsku, dal mu instrukce, a bylo to vyřízeno. Anebo přesněji řečeno, tím to začalo. Pro vrchního inspektora to byl začátek Getseman, které

nebraly konce. Budiž mu ke cti, že se snažil zlost potlačit a přenést se přes to, že mu byl detektiv, a ještě k tomu nezkušený a nekvalifikovaný

– vnucen. Domníval se, že k tak neslýchanému kroku musel někdo mít silný politický motiv. Byl odhodlán spolupracovat a věřil si, že situaci hravě zvládne. Sebedůvěra ho opustila v okamžiku, kdy se mu Hornung ohlásil. Už jeho vzezření bylo směšné. Nejvíc však inspektora Schmieda při pohledu na toho nekňubu šokovala jeho povýšenost. Budil asi takovýhle dojem: Max Hornung je zde, nyní si všichni můžete oddechnout a p řestat se strachovat.

Schmiedovy my šlenky na snadnou spolupr áci vyprchaly. M ísto toho zaujal jin ý postoj. Snažil se s Hornungem zametat, p řeřazoval ho z odd ělení do oddělení, přiděloval mu

bezvýznamné úkoly. Max pracoval v oddělení kriminální techniky, otisků prstů a identifikace a v oddělení krádeží a pohřešovaných osob. Ale stejně se mu pokaždé vrátil jako bumerang.

Existovalo pravidlo, že každý detektiv musel jeden týden ve třech měsících pracovat jako Brandtour Offlzier, tedy na noční pohotovosti. 172

Vždycky když měl službu Max, se bez výjimky semlelo něco mimořádného. A přestože všichni ostatní detektivové inspektora Schmieda pátrali po stopách jako diví, případ vyřešil Max. Bylo to k vzteku.

Nevěděl absolutně nic o policejní praxi, kriminalistice, soudním lékařství, balistice ani kriminální psychologii, zatímco všichni ostatní

v tom byli kovaní –, a přece stále řešil případy, z nichž měl každý

zamotanou hlavu. Inspektor dospěl k závěru, že je Hornung nejoblíbenějším dítětem Štěstěny.

Ve skutečnosti to se štěstím nemělo nic společného. Detektiv Max Hornung řešil

kriminální případy stejným způsobem, jako účetní Max Hornung odhalil stovku důmyslných podvodů na bankách a vládě. Hornung byl zaměřený jednostranně a měl klapky na očích. Stačil mu jeden povolený šroubek, jedna přetržená nitka, jedna kostka, která

nezapadala do stavebnice, a jakmile se chytil stopy, začal spleť

rozmotávat, až nakonec rozleptal něčí vynikající, bezvadný, spolehlivý

plán.

K šílenství své kolegy přiváděl fotografickou pamětí. Okamžitě si vybavoval všechno, co kdy zaslechl, přečetl si nebo viděl. Další šmouhou, pokud ještě nějaké bylo třeba, byly jeho cestovní

účty. Celé oddělení z nich bylo paf. Když předložil první účet výloh, oberleutnant si ho zavolal do kanceláře a žoviálně ho upozornil: „Maxi, tady jste ve svých číslech zřejmě udělal chybu.“

To bylo totéž, jako byste Capablancovi tvrdili, že královnu obětoval vlastní hloupostí. Max zamžoural. „Chybu v číslech?“

„Ano. Několik.“ Oberleutnant ukázal na papír před sebou. „Doprava po městě: osmdesát centimů, návrat: osmdesát centimů.“ Podíval se na Maxe a dodal: „Nejvyšší jízdné taxíkem by dělalo třicet čtyři franky za jednu cestu.“

„Ano, pane. Právě proto jsem jel autobusem.“

Oberleutnant koukal jako čerstvě vyoraná myš. „Autobusem?“

žádný z detektivů nebyl na služebních cestách nucen jezdit autobusem. Bylo to neslýchané. Napadla ho jediná odpověď: „No, to… to není nutné. Tedy… přirozeně v našem oddělení nepodporujeme zbytečné

mrhání, Hornungu, ale na výlohy máme docela slušný rozpočet. A ještě

jedna věc. V terénu jste byl v tomto případě tři dny. Zapomněl jste 173

započítat diety.“

„Ne, pane oberleutnante. Ráno vždycky snídám jenom kafe a obědy si připravuji sám. Beru si je v pikslách. Večeře mám uvedeny zde.“

A také byly. Celkem tři večeře: šestnáct franků. To se musel stravovat v kuchyni Armády spásy.

Oberleutnant reagoval chladně: „Detektive Hornungu, tohle oddělení existovalo sto let předtím, než jste sem přišel vy, a bude existovat ještě sto let po vašem odchodu. Jsou zde jisté tradice, které dodržujeme.“

Strčil mu účet výloh do ruky. „Musíte myslet na své kolegy, víte? Pěkně

si to zase vemte, předělejte to a odevzdejte.“

„Ano, pane oberleutnante. O…omlouvám se, jestliže jsem se dopustil nějaké nepřesnosti.“

Nadřízený pouze shovívavě mávl rukou. „Dobře, dobře. Koneckonců, jste tady nový.“

Po půlhodině mu Hornung předával opravený účet. Všechny výlohy snížil o tři procenta.

Nyní tedy vrchní inspektor Schmied držel v ruce Hornungovo hlášení a autor stál před ním. Detektiv měl na sobě jasně modrý oblek, hnědé boty a bílé ponožky. Navzdory svému předsevzetí a uklidňujícímu jogistickému dýchacímu cvičení na něj Schmied řval. „Když sem nehodu ohlásili, měl jste službu vy. Vyšetřování nehody jste měl tudíž na starosti vy. A přitom jste na místo nehody přijel o čtrnáct hodin pozdě! Za tu dobu by sem přiletěla i posraná

novozélandská policie a ještě by se stačila vrátit domů.“

„To ne, pane. Let z Nového Zélandu do Curychu tryskovým letadlem trvá…“

„Držte hubu!“

Vrchní inspektor si rukama prohrábl husté, rychle šedivějící vlasy a uvažoval, co má tomuhle individuu říct. Nemohl ho urazit a nemělo smysl se s ním přít. Byl to idiot, kterému

přálo štěstí. Schmied na něj štěkal: „Hornungu, já ve svém oddělení nestrpím neschopnost. Když ostatní detektivové přišli do služby a uviděli to hlášení, ihned se vydali na místo nehody, aby ji tam vyšetřovali. Zavolali sanitku, nechali tělo odvézt do márnice, identifikovali je…“ Uvědomil si, že zase mluví příliš rychle, a tak vědomě potlačoval rozčilení. „Zkrátka, Hornungu, udělali všechno, co se očekává od dobrého detektiva. Vy jste 174

zatím seděl ve své kanceláři a uprostřed noci jste vzbudil polovinu nejvýznačnějších lidí ve Švýcarsku.“

„Myslel jsem…“

„Vy radši nemyslete, do prdele! Celé dopoledne jsem nedělal nic jiného, než že jsem se kvůli vám omlouval do telefonu.“

„Musel jsem zjistit…“

„Krucinál, Hornungu, vypadněte!“

„Ano, pane. Smím jít na pohřeb? Je dnes dopoledne.“

„Ano! Jděte!“

„Děkuji, pane, víte…“

„Už jděte!“

Až za půl hodiny začal vrchní inspektor zase dýchat normálně.

32/

Pohřební síň v Sihlfeldu byla přeplněná. Byla to vyumělkovaná, staromódní budova z kamene a mramoru a sestávala z přípravné

místnosti a krematoria. Ve velké síni sedělo v první řadě asi dvacet řídících pracovníků společnosti Roffe a synové. Za nimi byli přátelé, zástupci obce a novináři. V zadní řadě seděl detektiv Hornung. Právě

přemýšlel o tom, že smrt je nelogická. Člověk dosáhne vrcholu, a když

má potom nejvíc co dávat, nejvíc pro co žít, zemře. To je neefektivní. Mahagonová rakev byla pokryta květinami. Další plýtvání, řekl si Hornung. Bylo nařízeno, aby byla rakev zavřená. Dovedl si vysvětlit proč. Ministr hovořil jako v den posledního soudu: „… smrt uprostřed života, zrozeného z hříchu… prach jsi a v prach se obrátíš…“ Max tomu nevěnoval valnou pozornost. Prohlížel si přítomné.

„Pán dává a bere si nazpět k sobě.“ A lidé vstávali, odebírali se k východu a rozcházeli se. Obřad skončil.

Max stál u dveří, a když se k němu přiblížili muž a žena, stoupl si ženě do cesty a oslovil ji: „Slečna Elizabeth Roffeová? Směl bych vám položit pár otázek?“

Hornung seděl s Elizabeth a Rhysem v jednom boxu cukrárny naproti pohřební síni. Oknem viděli, jak se rakev nakládá do pohřebního vozu. Elizabeth se dívala ven a v očích měla smutek a strach. 175

„K čemu tohleto?“ obořil se Rhys důrazně na Maxe. „Slečna Roffeová již policii poskytla prohlášení.“

Detektiv odvětil: „Pan Williams, jestli se nemýlím. Chci si jen ověřit několik drobných detailů.“

„Nemůže to počkat? Slečna Roffeová prodělala velice těžký…“

Položila Rhysovi dlaň na ruku. „To nic. Jestli můžu nějak pomoct…“ Obrátila se k

detektivovi: „Co byste rád slyšel, pane Hornungu?“

Max se na ni díval, jako když mu uletěly včely, a poprvé v životě

nenacházel slov. ženy pro něj byly stejně cizí jako tvorové z neznámé

planety. Podle něj postrádají logiku, jsou nepředvídatelné a mají sklony reagovat spíš citově než rozumově. A neumějí pořádně zacházet s počítači. Pohlavně ho moc nevzrušovaly, protože byl duševně

zaměřený, nicméně dokázal uznat přesnou logiku sexu. Je to mechanická

konstrukce dvou pohyblivých těles, která do sebe dobře zapadají a tvoří

koordinovaný, funkční celek. To obdivoval. To byla jeho milostná

poezie. Pouhá dynamika. Měl za to, že všem básníkům tenhle aspekt uniká. City jsou naproti tomu nepřesné a neuspořádané, je to mrhání

energií, která nedokáže ani o píď pohnout sebemenším zrnkem písku. Kdežto logika může pohnout světem.

Proto ho nyní zaskočilo, že mu Elizabeth nevadí. Byl z toho celý

nesvůj. Takhle na něj žena ještě nikdy nezapůsobila. Jak se zdálo, na rozdíl od jiných žen ho nebrala jako ošklivého, směšného človíčka. Nutil se uhýbat očima, aby se mohl soustředit.

„Slečno Roffeová, vy máte ve zvyku pracovat dlouho do noci?“

„Velmi často,“ potvrdila. „Ano.“

„Do kolika?“

„To je různé. Někdy do deseti, někdy do půlnoci nebo ještě déle. Jak kdy.“

„Takže se dá mluvit o jakémsi návyku? Čili, lidé ve vašem okolí

o tom věděli?“

Prohlížela si ho vyjeveně. „Patrně ano.“

„V tu noc, kdy se výtah utrhl, jste pracovala dlouho s Kate Erlingovou a tady panem Williamsem?“

„Ano.“

„Ale neodcházeli jste společně?“

Rhys odpověděl za ni: „Já jsem odešel dřív. Měl jsem schůzku.“

176

Max ho chvíli pozoroval a pak se obrátil zpět k Elizabeth. „Jak dlouho po panu Williamsovi jste odcházela vy?“

„Asi tak za hodinu.“

„Odcházela jste spolu s Kate Erlingovou?“

„Ano. Oblékly jsme si kabát a vyšly na chodbu.“ Hlas jí zadrhl.

„Vy… výtah stál v našem patře, byl přistavený.“

Speciální rychlovýtah.

„Co se stalo potom?“

„Obě jsme nastoupily. Vtom v kanceláři zazvonil telefon. Kate…

slečna Erlingová… řekla: Já to vezmu. A chtěla vystoupit. Jenže já jsem čekala mezistátní hovor, který jsem si předtím domluvila, a tak jsem jí

řekla, že to vezmu sama.“ Náhle se zarazila a do očí jí stouply slzy.

„Vystoupila jsem z výtahu a ona se zeptala, jestli na mě má počkat. Odpověděla jsem: Ne, jeďte napřed. Nato stiskla tlačítko přízemí. Došla jsem ke kanceláři, a zrovna když jsem otvírala, uslyšela… uslyšela jsem křik a pak…“ Nebyla schopna pokračovat.

Rhys se otočil k Hornungovi a zlostně se na něj mračil. „To už

snad stačí. Můžete nám vysvětlit, o co vám tady jde?“

Jde tady o vraždu, řekl si Max. Někdo se pokusil zavraždit Elizabeth Roffeovou. Detektiv

se soustředil, vybavoval si všechno, co se za uplynulé dva dny dověděl o společnosti Roffe a synové. Byla to hluboce sužovaná firma, potkávala ji rána za ranou, musela platit astronomické odškodné, topila se v nepříznivé publicitě, ztrácela zákazníky, dlužila obrovské sumy peněz bankám, a ty byly stále netrpělivější. Firma zralá na změny. Její prezident Sam Roffe, který měl rozhodující většinu akcií, zahynul. Zkušený horolezec se zabil při výstupu. Rozhodující většinu akcií převzala jeho dcera, Elizabeth. Ta málem zahynula při havárii džípu na Sardinii a jen o vlásek unikla smrti ve výtahu, který technici nedávno předtím prohlíželi. Někdo se tu věnuje hře se smrtí.

Detektiv Hornung mohl být šťastný. Našel povolený šroubek. Ale nyní potkal Elizabeth Roffeovou, a ta už nebyla pouhé jméno, rovnice v matematické hádance. Něčím byla velmi zvláštní. Max pocítil naléhavou potřebu ji zaštítit, chránit.

Rhys ho vytrhl z úvah: „Ptal jsem se, oč…“

Hornung se na něj podíval a vyhnul se přímo odpovědi: „Hm…

policejní postup, pane Williamsi. Obyčejná rutina.“ Vstal a rozhovor 177

uzavřel: „Omlouvám se.“

Měl na práci něco neodkladného.

33/

Vrchní inspektor Schmied měl celé dopoledne napilno. Před kanceláří

letecké společnosti Iberia byla politická demonstrace, tři muži byli zadrženi a předvedení k výslechu. V papírně v Brunau ze záhadných okolností hořelo, vyšetřovala se příčina. V parku Platzspitz byla znásilněna dívka. Ze dvou míst, z Guebelinu a z Grimy u Baur-au-Lac, bylo hlášeno rozbití výkladní skříně a vykradení. A jako by toho nebylo dost, vrátil se detektiv Max Hornung a vykládal mu nějakou nesmyslnou teorii. Už zase musel Schmied nahromaděný stres přehnaně ventilovat.

„Lanový buben výtahu byl poškozen,“ tvrdil Max. „Když se utrhl, selhala všechna bezpečnostní opatření. Někdo…“

„Viděl jsem hlášení, Hornungu. Jednalo se o docela normální

opotřebení materiálu.“

„Ne, vrchní inspektore. Prověřil jsem technické údaje k lanovému bubnu. Měl vydržet ještě pět nebo šest let.“

Schmiedovi se opět ozval tik ve tváři. „Co se mi to tady snažíte namluvit?“

„že se ve výtahu někdo hrabal.“

Nikoliv „Myslím, že se někdo ve výtahu hrabal“ nebo „Podle mého názoru se ve výtahu někdo hrabal“. To ne! Prostě „Někdo se ve výtahu hrabal“.

„Proč by to dělal?“

„To bych právě rád zjistil.“

„Chcete znovu navštívit společnost Roffe a synové?“ Detektiv na vrchního inspektora koukal jako Kuba na jelito. „Ne, pane. Chci jet do Chamonix.“

Chamonix leží šedesát pět kilometrů na jihovýchod od ženevy, v nadmořské výšce 1020 metrů, ve francouzsky mluvícím kantonu Horního Savojska, mezi masivem Mont Blanc a pohořím Aiguille Rouge. Toto místo skýtá jeden z nejkrásnějších pohledů na světě. Když však detektiv Hornung vystupoval na nádraží v Chamonix 178

z vlaku s otlučeným papundeklovým kufříkem v ruce, vůbec si krásy krajiny nevšímal. Na

taxikáře odmítavě mávl a vydal se pěšky na místní

policejní stanici, která sídlila v malé budově na hlavním náměstí v centru města. Vešel dovnitř a hned se tam cítil jako doma, neboť vychutnával vřelé kamarádství, které ho pojilo se všemi členy společenství policistů

na celém světě. Byl jedním z nich.

Francouzský seržant sedící za stolem vzhlédl a oslovil ho: „ ?nvous pourrait aider? “

„ Oui.“ Max zářil jako měsíček. A dal se do vyprávění. Se všemi cizími jazyky zacházel stejně: probíjel se neproniknutelnou změtí

nepravidelných sloves, časů a participií a svůj jazyk používal jako mačetu. Jak tak mlel, seržant ho přestal pozorovat jako sysel z díry a začal koukat jako prase po první ráně.

Francouzům trvalo stovky let, než si jazyk, měkké patro a hrtan uzpůsobili tak, aby svou řeč přeměnili na rajskou hudbu. A nyní ji tento člověk stojící před ním dokázal přetvořit na šňůru nelibozvučných a nesrozumitelných zvuků. Seržant ve službě to dál nesnesl a přerušil ho. „Vůbec vám nerozumím, co říkáte.“

Max se podivil: „Jak to? Mluvím přece francouzsky.“

Seržant se naklonil dopředu a rýpl si: „No tak. Tak začněte.“

Ten hlupák ani nezná svou mateřštinu, pomyslel si Hornung. Vytáhl služební průkaz a podal mu ho. Seržant si ho dvakrát prozkoumal, zdvihl oči, aby si Maxe pozorně prohlédl, a znova studoval jeho průkaz. Nešlo mu na rozum, že by tenhle člověk mohl být detektivem. Neochotně mu průkaz vrátil. „Co pro vás můžu udělat?“

„Vyšetřuji neštěstí, které se stalo přede dvěma měsíci. Oběť se jmenovala Sam Roffe.“

Seržant přikývl. „Ano, vzpomínám si.“

„Rád bych mluvil s někým, kdo mě může informovat o tom, jak se to stalo.“

„To by nejspíš mohla být záchranná horská služba. Její název je Société Chamoniarde de Secours en Montagne. Najdete ji na Place du Mont Blanc. Telefonní číslo je pět, tři, jedna, šest, osm, devět. Nebo by mohli něco vědět na klinice. To je Rue du Valais, telefon pět, tři, nula, jedna osm, dva. Počkejte, napíšu vám to.“ Sáhl po tužce.

„To nebude třeba,“ zarazil ho Max. „Société Chamoniarde de Secours en Montagne, Place du Mont Blanc, pět, tři, jedna šest, osm, 179

devět. Nebo klinika v Rue du Valais, pět, tři, nula, jedna, osm, dva.“

Ještě dávno potom, co Hornung zmizel ve dveřích, seržant koukal jako tele na nová vrata.

V čele Société Chamoniarde de Secours stál tmavý mladík s atletickou postavou. Seděl za odřeným stolem z borového dřeva, a když

Max vstoupil, záchranář si ho prohlédl a doufal, že tenhle podivný

návštěvník nehodlá lézt po horách.

„Přejete si?“

„Detektiv Max Hornung.“ A předložil mu svůj služební průkaz.

„Co pro vás můžu udělat, pane Hornungu?“

„Vyšetřuji smrt muže jménem Sam Roffe,“ předeslal detektiv. Mladík za stolem si povzdechl. „Ach, ano. Pana Roffea jsem měl moc rád. Byla to nešťastná nehoda.“

„Vy jste viděl, jak se to stalo?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Hned jak jsme dostali volání o pomoc, jsem se svou záchrannou četou vyrazil nahoru, ale už se nedalo nic dělat. Tělo pana Roffea leželo v rozsedlině. Už se nikdy nenajde.“

„Jak se to stalo?“

„V jeho partě byli čtyři. Průvodce a pan Roffe byli poslední. Jak se mi doneslo, přetínali

ledovou morénu. Pan Roffe uklouzl a zřítil se.“

„Copak nebyl přivázaný?“

„Samozřejmě. Ale lano se přetrhlo.“

„Stává se to často?“

„Každému jenom jednou.“ Usmál se vlastní slovní hříčce, pak si všiml detektivova přísného pohledu a rychle dodal: „Zkušení horolezci si výstroj vždycky důkladně kontrolují, ale i tak se neštěstí občas stávají.“

Max stál chvíli bez hnutí, zamyšlený. „Chtěl bych mluvit s tím průvodcem.“

„V ten den s panem Roffem nebyl jeho pravidelný průvodce.“

Max zamrkal. „Cože? Proč ne?“

„Jestli si dobře vzpomínám, byl nemocný. Zastoupil ho jiný

průvodce.“

„Znáte jeho jméno?“

„Jestli moment počkáte, můžu se podívat.“

Mladík zmizel do kancel áře. Za pár minut se vrátil s útržkem papíru. „Tak ten průvodce se jmenuje Hans Bergmann.“

180

„Kde ho najdu?“

„Není zdejší.“ Zadíval se na papírek. „Pochází z vesnice Lesgets. Odsud je to asi šedesát kilometrů.“

Než ze Chamonix odjel, zastavil se Max v hotelu Kleine Scheidegg na kus řeči s recepčním. „Měl jste službu, když tu byl pan Roffe?“

„Ano,“ odpověděl recepční. „Bylo to hrozné neštěstí, hrozné.“

„Pan Roffe tady byl ubytován sám?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Měl s sebou přítele.“

Max zbystřil pozornost. „Přítele?“

„Ano. Pan Roffe rezervoval pokoj pro oba.“

„Mohl byste mi dát jméno toho přítele?“

„Zajisté,“ řekl recepční ochotně. Z přihrádky pod pultem vyndal knihu hostů a začal listovat odzadu. U jedné strany se zastavil, jel ukazovákem shora dolů, až byl u cíle. „Á, tady to máme…“

Maxovi trvalo téměř tři hodiny, než ve volkswagenu, nejlevnějším autě, co bylo v půjčovně, dojel do Lesgets. A ještě málem přejel. Ani se tomu nedalo říct vesnice. V té díře bylo jenom pár obchůdků, malá alpská

bouda a obchod se smíšeným zbožím, před kterým stálo jediné

benzínové čerpadlo.

Max zaparkoval před boudou a vešel dovnitř.

Před otevřeným krbem seděla skupinka lidí a bavili se. Jakmile cizinec vstoupil, hovor ustal.

„Promiňte,“ oslovil je. „Hledám jistého pana Hanse Bergmanna.“

„Koho?“

„Hanse Bergmanna. Průvodce. Prý má pocházet z této vesnice.“

Starší muž s obličejem, jenž připomínal meteorologickou mapu, si odplivl do ohně a zaburácel: „Pane, to si z vás někdo utahuje. Já se v Lesgets narodil, ale jaktěživ sem vo žádným Hansi Bergmannovi neslyšel.“

34/

Poprvé od smrti Kate Erlingové šla Elizabeth do práce po týdnu. Úzkostlivě vkročila do přízemní haly a mechanicky odpověděla vrátnému a strážným na pozdrav. Na opačném konci haly zahlédla 181

řemeslníky, jak spravují rozdrcenou kabinu rychlovýtahu. Vzpomněla si na Kate Erlingovou a představovala si, jak asi musela být vyděšená, když

se nezadržitelně řítila dvanáct pater vstříc smrti. Byla si jistá, že tímhle rychlovýtahem už nikdy nepojede.

Po příchodu do kanceláře si všimla hromady pošty. Henriette, druhá sekretářka, všechny obálky již otevřela a urovnala na stůl. Elizabeth poštu prolétla a některá memoranda parafovala, na jiná udělala otazník nebo vyznačila, kterým vedoucím oddělení jsou určena. Na dně

kupky byla velká zapečetěná obálka označená „Elizabeth Roffeová –

osobně“. Vzala nůž na dopisy a podél horního okraje obálku rozřízla. Sáhla dovnitř a vytáhla velkou fotografii. Byl to detailní záběr mongoloidního dítěte s encefalickou hlavou a vypoulenýma očima. Ke snímku byl připíchnut lístek a na něm hůlkovým písmem napsáno: TOTO JE MŮJ KRÁSNÝ SYN JOHN. TOHLE Z NĚJ UDĚLALY

VAŠE LÉKY. ZABIJU VÁS.

Elizabeth upustila lístek i fotku a ruce se jí třásly. Do toho vešla Henriette s náručí papírů.

„Toto je připraveno k podepsání, slečno…“ Vtom si všimla Elizabethina pohledu. „Děje se něco?“

Elizabeth ji požádala: „Prosím vás… zavolejte panu Williamsovi, aby sem přišel.“ Znova se zadívala na fotografii ležící na stole. Společnost Roffe a synové přece nemůže mít na svědomí něco takového.

„Byla to naše chyba,“ uznal Rhys. „V jedné zásilce byly léky špatně označeny. Většinu se nám jich podařilo stáhnout, ale…“

Výmluvně rozhodil rukama.

„Kdy se to stalo?“

„Je to skoro čtyři roky.“

„Kolik lidí bylo postiženo?“

„Kolem stovky.“ Když viděl, jaké stopy to na ní zanechalo, pohotově dodal: „Dostali od nás odškodné. Liz, všichni takhle nedopadli. Podívej, dáváme tady zatracený pozor. Dodržujeme všechna možná

bezpečnostní opatření, ale lidi jsou jen lidi. Každý někdy udělá chybu.“

Elizabeth nemohla od obrázku dítěte odtrhnout oči. „To je hrůza.“

„Neměli ti ten dopis ukazovat.“ Rhys si prohrábl husté černé vlasy a pokračoval: „Vím, že není vhodná doba, abych o tom teď začal mluvit, 182

ale máme důležitější problémy, než je tenhle.“

žasla, co by ještě mohlo být důležitější. „Ano?“

„FDA zrovna rozhodla proti nám ve věci našich aerosolových sprejů. Do dvou let bude vydán úplný zákaz aerosolů.“

„Jak se to u nás projeví?“

„Vznikne nám velká škoda. Znamená to, že budeme muset zavřít několik továren po světě a přijdeme o jedno z nejvýnosnějších oddělení.“

Elizabeth myslela na Joeppliho a jeho výzkum, ale nechala si to pro sebe. „Co jinak?“

„Viděla jsi dnešní noviny?“

„Ne.“

„žena jednoho ministra v Belgii, madam van den Loghová, užívala Benexan.“

„To je jeden z našich léků?“

„Ano. Je to protihistaminový prostředek. Jeho užívání je zakázáno u pacientů s vysokým krevním tlakem. Na štítcích máme zřetelné

varování. Nebrala to na vědomí.“

Elizabeth pocítila napětí. „Co se s ní stalo?“

Rhys odpověděl: „Je v bezvědomí. Možná to nepřežije. Noviny píšou, že jde o náš výrobek. Z celého světa přichází rušení objednávek. FDA nám dala na vědomí, že zahajuje vyšetřování, ale potrvá to minimálně rok. Dokud neskončí, můžeme lék prodávat dál.“

Elizabeth rozhodla: „Chci, abychom to hned stáhli z prodeje.“

„Není k tomu důvod. Je to moc účinný lék na…“

„Ublížil ještě někomu jinému?“

„Statisícům lidí pomohl.“ Tón Rhysova hlasu byl klidný. „Je to jeden z našich nejúčinnějších…“

„Neodpověděl jsi mi na otázku.“

„Možná několika jednotlivcům. Ale…“

„Chci, abychom to stáhli z prodeje. Hned teď.“

Seděl, potlačoval v sobě zlost a pak řekl: „Dobře. Chceš vědět. kolik to bude firmu stát?“

„Ne,“ odsekla.

Pokýval hlavou. „Doteď jsi poslouchala jenom dobré zprávy. Špatná je ta, že se s tebou chtějí sejít bankéři. Hned. Dožadují se splacení

půjček.“

183

Elizabeth seděla ve své kanceláři sama a myslela na mongoloidní

dítě a na ženu, která ležela v kómatu v důsledku požití léku, který jí

prodala společnost Roffe a synové. Dobře věděla, že se takové tragédie vztahují i na jiné farmaceutické firmy. Skoro denně byly o podobných případech zprávy v novinách, jenomže žádná na ni nezapůsobila tak jako tahle. Cítila se za to zodpovědná. Rozhodla se promluvit s vedoucími oddělení, kteří měli na starosti bezpečnostní opatření, zda by se nedala nějak zlepšit.

Toto je můj krásný syn John.

Madam van den Loghová je v bezvědomí. Možná to nepřežije.Chtějí se s tebou sejít bankéři. Hned. Dožaduji se splacení půjček. Začala mít pocit, jako by na ni všechno naráz dolehlo a dusilo ji. Vůbec poprvé si připustila pochyby, zda to všechno zvládne. Břemena, která se rozhodla nést, byla přetěžká a hromadila se příliš rychle. Otočila se na židli, aby se podívala na portrét starého Samuela na zdi. Tvářil se tak sebejistě. Jenže věděla, že měl pochybnosti a prožíval nejistotu a beznaději. Ale vytrval a všechno přečkal. I ona to nějak přežije. Vždyť

je Roffeová.

Všimla si, že obraz visí nakřivo. Pravděpodobně v důsledku té

havárie výtahu. Vstala,aby ho narovnala. Sotva se ho dotkla, skoba se uvolnila a obraz spadl na zem. Ani se na něj nepodívala. Jako na zjevení

totiž zírala na místo, kde předtím visel. Na zdi byl páskou připevněn titěrný mikrofon.

Byly čtyři hodiny odpoledne a Emil Joeppli měl opět plné ruce práce. Poslední dobou se stalo zvykem, že pracoval přes čas. I když mu Elizabeth neurčila přesný termín, věděl, jak je tento

projekt pro firmu důležitý, a honil se, aby ho dokončil co nejrychleji. Samozřejmě se mu donesly znepokojivé drby. Chtěl udělat všechno možné, aby společnosti pomohl. On proti ní nic neměl. Dostával pěkný plat a měl naprostou volnost. Sama Roffea míval rád a nyní měl rád i jeho dceru. Elizabeth se to nikdy nedozví, ale tyhle přesčasy byly dárek od něho. Hrbil se nad pracovním stolkem a kontroloval výsledky posledního pokusu. Byly ještě lepší, než předpokládal. Seděl, hluboce se soustředil a nevnímal zápach zvířat v klecích, nadměrnou vlhkost vzduchu v laboratoři ani pokročilý čas. Otevřely se dveře a do místnosti vešel Sepp Nolan, strážný, který měl službu na dvoře. Tuhle službu nenáviděl. V noci bylo 184

na opuštěných pokusných laboratořích něco strašidelného. Z pachu zvířat zavřených v klecích se mu dělalo zle. Lámal si hlavu, jestli všechna ta zvířata, která tady připravili o život, měla duši a ty se vrátily, aby tu strašily po chodbách. Měl bych požádat o příplatek za duchy, dostal nápad. Všichni pracovníci z této budovy už byli dávno doma. Kromě

toho pitomého, šíleného vědce, co si hrál s klecemi plnými králíků, koček a křečků.

„Jak dlouho tady eště budete, doktore?“ zeptal se Nolan. Joeppli zvedl hlavu a teprve teď si uvědomil, že není v laboratoři sám. „Cože?“

„Jesli se tady e ště zdržíte, tak vám můžu donýst ňákej sendvič nebo tak. Skočím si pro kus žvance do bufáče.“

„Jenom kávu, prosím,“ požádal Joeppli. A vrátil se ke svým tabulkám.

Nolan ho upozornil: „Až budu vodcházet, tak dveře zamknu zvenčí. Hned sem zpátky.“

Joeppli už ho neposlouchal.

Deset minut nato se dveře laboratoře otevřely znova a ozval se hlas: „Pracujete dlouho, Emile.“

Joeppli se podíval na příchozího, a když rozpoznal, kdo to je, strnul. Vstal, znervózněl a přitakal: „Ano, pane.“ Polichotilo mu, že se na něj tenhle člověk přišel podívat.

„Elixír mládí, supertajný projekt, co?“

Emil váhal. Slečna Roffeová mu sice řekla, že se o tom nemá nikdo dovědět. To se ovšem netýkalo tohoto návštěvníka. To on ho k firmě

přivedl. A tak se na něj usmál a kývl. „Ano, pane. Přísně tajný.“

„Dobře. Nechme to tak. „Jak to jde?“

„Výtečně, pane.“

Návštěvník přešel k jedné kleci s králíky. Joeppli ho následoval.

„Přejete si, abych vám něco vysvětlil?“

Muž se usmál. „Ne. Pro mě to není nic nového, Emile.“ Jak se návštěvník otáčel zády, zavadil na okraji police o prázdnou misku na krmení a shodil ji na podlahu. „Promiňte.“

„To nic, pane. Já to zvednu.“ Joeppli se sehnul, sáhl po misce a vtom se zdálo, jako by se mu zátylek rozprskl v rudém gejzíru. Poslední, co zahlédl, byla prudce se zdvíhající podlaha.

185

Elizabeth probudilo nepřetržité vyzvánění telefonu. Posadila se na posteli, rozespalýma očima mrkla na digitální hodiny na nočním stolku. Pět ráno. Zvedla sluchátko. Rozčilený hlas jí sděloval: „Slečna Roffeová? Tady noční hlídač z továrny. V jedné laboratoři byl výbuch. Je úplně zničená.“

V tu ránu byla probuzená. „Je někdo zraněn?“

„Ano, madam. Jeden z vědců uhořel.“

Ani jí nemusel říkat jeho jméno.

35/

Max Hornung přemýšlel. Detektivní kancelář duněla klapáním psacích strojů, hlasy zvýšenými v ostřejší výměně názorů, vyzváněním telefonů, jenom Hornung nic z toho neviděl a neslyšel. Soustředil se jednostranně

jako počítač. Uvažoval o stanovách společnosti Roffe a synové, které

sepsal již starý Samuel a které rodině zajišťovaly všechny akcie, a tedy výhradní řízení firmy. Chytré, uznal Max. Ale zároveň nebezpečné. Připomnělo mu to tontinu, druh skupinového pojištění, který v roce 1695

vymyslel italský bankéř Lorenzo Tonti. Každý člen tontiny složil stejnou částku peněz, a jakmile jeden člen zemřel, ostatní zdědili jeho podíl. Vznikl tak silný motiv k odstraňování ostatních členů. Podobně to bylo u společnosti Roffe a synové. Bylo to velké pokušení. Nejprve lidé zdědí

akcie v hodnotě milionů dolarů, a potom se dovědí, že je nesmějí

prodávat, pokud s tím nebudou souhlasit všichni do jednoho. Max zjistil, že Sam Roffe k prodeji svolení nedal. A zemřel. Elizabeth Roffeová rovněž nesouhlasila. A dvakrát tak tak unikla smrti. Těch náhod bylo až příliš. Detektiv Max Hornung na náhody nevěřil. Zašel proto za vrchním inspektorem Schmiedem.

Ten si vyslechl jeho hlášení o horolezeckém neštěstí Sama Roffea a zavrčel: „Takže je zmatek ohledně jména průvodce. To ještě není

důvod k podezření z vraždy, Hornungu. Aspoň v mém oddělení ne. To tedy ne.“

Malý detektiv se nenechal odradit. „Myslím, že za tím vězí víc. Společnost Roffe a synové má v celém světě velké problémy. Třeba se někdo domníval, že se odstraněním Sama Roffea vyřeší.“

Vrchní inspektor se v křesle opřel a koukal na Maxe jako bazilišek. 186

Byl si jist, že jeho teorie je neopodstatněná. Ale myšlenka, že by ho měl na nějakou dobu z krku, byla slastná. Hornungova nepřítomnost by zvýšila morálku celého oddělení. A ještě něco: Bral v úvahu i lidi, které

chtěl Hornung vyšetřovat. Nikdo menší než mocný rod Roffeových. Normálně by mu Schmied nařídil, aby se od nich držel na sto honů. Ale jestli je naštve, a jak by ne! –, bude mít pádný důvod ho ze svého sboru vyhodit. A nikdo by za to nemohl dávat vinu jemu jako vrchnímu inspektorovi. Cožpak mu Hornunga nevnutili? A tak mu udělal radost:

„Případ je váš. A nemusíte to uspěchat.“

„Děkuji.“ Max zářil štěstím. Cestou do své kanceláře Hornung na chodbě narazil na ohledávače mrtvol. „Hornungu! Můžu na moment využít tvé paměti?“

Max zamrkal. „Prosím?“

„Říční hlídka právě z řeky vylovila jednu holku. Nepodíval by ses na ni?“

Max polkl a přikývl. „No dobrá. Když si to přeješ.“

Tuhle práci neměl Hornung nijak v lásce, ale měl pocit, že to je jeho povinnost.

Ležela v neosobní kovové zásuvce ledové márnice. Měla blonďaté

vlasy a mohlo jí být tak kolem dvaceti. Tělo měla nafouklé vodou. Byla celá nahá, až na červenou stuhu uvázanou kolem krku.

„Jsou známky, že měla krátce před smrtí pohlavní styk. Byla uškrcena a potom hozena do vody,“ konstatoval ohledávač. „V plicích vodu nemá. Nemůžem na ní najít žádné otisky prstů. Už jsi ji někdy viděl?“

Hornung se sklonil nad jejím obličejem a musel kolegu zklamat:

„Ne.“

Pak už chvátal, aby nezmeškal autobus na letiště.

36/

Po přistání na letišti Smaragdového pobřeží na Sardinii si detektiv Hornung najal nejlevnější auto, co bylo k dispozici, Fiat 500, a rozjel se do Olbie. Na rozdíl od zbytku ostrova byla Olbia průmyslové město a na předměstí se táhla řada ošklivých továren a závodů, městské smetiště

a obrovské vrakoviště kdysi krásných automobilů, nyní nepotřebného 187

rezavého plechu, dobrého leda do šrotu. Každé město na světě má

automobilový hřbitov, napadlo Maxe. Monumenty civilizace. Dorazil do centra a zajel před budovu s nápisem QUESTURA DI SASSARI COMMISSARIATO DI POLIZIA OLBIA. Jen vešel dovnitř, už se mu zase vrátil ten pocit identity a sounáležitosti. Seržantovi u vchodu ukázal služební průkaz a za pár minut byl uveden do kanceláře policejního šéfa Luigiho Ferrara. Ten povstal a uvítal hosta s úsměvem. Sotva si ho však prohlédl, úsměv mu na tváři ztvrdl. Něco mu napovídalo, že tohle nemůže být detektiv.

„Mohu se podívat na váš průkaz?“ požádal Hornunga zdvořilým tónem.

„Zajisté,“ opáčil Max ochotně. Opět vytáhl služební průkaz, Ferraro si pozorně prohlédl obě strany a vrátil mu jej. Vyvodil si z toho, že ve Švýcarsku musí být o detektivy strašná nouze. Znova se posadil za stůl a otázal se: „Čím vám mohu pomoct?“

Max mu to začal vysvětlovat plynnou italštinou. Potíž byla v tom, že Ferrarovi chvíli trvalo, než rozpoznal, jakým jazykem Hornung mluví. Když na to konečně přišel, rozhořčeně zvedl ruku a zarazil ho: „ Basta!

Neumíte náhodou anglicky?“

„Samozřejmě,“ odvětil Max.

„Tak prosím! Bavme se anglicky.“

Uprostřed vyprávění ho Ferraro přerušil: „Mýlíte se, signore. Mohu vám říct, že maříte čas. Moji mechanici džíp již dávno důkladně

prohlédli. Všichni se shodli, že to byla nehoda.“

Max přikývl, ale nenechal se vyvést z rovnováhy. „Zato já jsem si ho ještě neprohlédl.“

„No dobře,“ reagoval Ferraro. „Teď je v garáži jednoho autobazaru. Je na prodej. Někdo z mých lidí vás tam zaveze. Chcete se podívat i na místo nehody?“

Max zamrkal a podivil se: „K čemu?“

Jako Hornungův doprovod byl vybrán detektiv Bruno Campagna.

„Už jsme ho prohlédli. Byla to nehoda,“ opakoval Campagna šéfova slova.

„Ne,“ trval na svém Max.

Džíp stál v rohu garáže. Předek zůstal pomačkaný a potřísněný

zaschlou zelenou mízou.

„Eště sem se k tomu nedostal. Nebyl čas,“ omlouval se auto188

mechanik.

Max džíp obcházel a zkoumavě si ho prohlížel. „Jak byly poškozeny brzdy?“ zeptal se. Mechanik obrátil oči v sloup. „ Gesu! Vy taky?“ Jeho hlas prozrazoval, že už toho má plné zuby. „Já dělám automechanika už pětadvacet let, signore. Sám sem ten džíp prohlíd. Brzd na tomdle auťáku se naposledy dotkli ve fabrice.“

„Někdo je poškodil,“ vzdoroval Max.

„A japak asi, vy chytrej?“ vybafl na něj mechanik.

„To zatím ještě nevím, ale přijdu na to,“ ujistil ho detektiv sebevědomě. Ještě jednou se na džíp podíval, pak se otočil a odešel z garáže.

Policejní šéf Luigi Ferraro si Bruna Campagnu přísně změřil a zeptal se ho: „Co jste mu proboha udělal?“

„Já nic. Odvez jsem ho do garáže, tam ze sebe udělal před automechanikem blbce a řek, že chce jít sám na procházku.“

„Neuvěřitelné!“

Max stál na pobřeží, koukal na smaragdové Tyrhénské moře jako na svatý obrázek, ale nic neviděl. Usilovně se soustředil, mozek mu pracoval na plné obrátky, jako by skládal kostky velikánské stavebnice. Anebo skládačky z rozřezaných částí, kde má každá jiný tvar. Všechno do sebe krásně zapadá, když víte, kam co patří. Malou, a přece důležitou částí skládačky byl džíp. Jeho brzdy zkontrolovali zkušení

automechanici. Neměl důvod pochybovat ani o jejich poctivosti, ani o kompetenci. Musel se proto smířit s faktem, že na brzdy nikdo nesáhl. Protože však Elizabeth s džípem jela a někdo usiloval o její život, připustil i pravděpodobnost, že s brzdami někdo manipuloval. Ale jak, když na ně nesáhl? Nějak to přece jen udělal. Člověk, po kterém pátral, musel být mazaný. Tím to pro něj bylo ještě zajímavější. Sešel na písčitou pláž, posadil se na balvan, zavřel oči a znova se soustředil, zaměřoval na jednotlivé díly skládačky, přesouval je, rozebíral a opět skládal.

Po dvaceti minutách mu konečně zapadal i poslední díl. Otevřel oči dokořán a obdivně se pochválil: Bravo! Teď musím chytit člověka, který

tohle vymyslel.

Potom ještě udělal dvě zastávky. První kousek za Olbií a druhou 189

v horách. A spěchal, aby chytil odpolední letadlo do Curychu. Úspornou třídou.

37/

Šéf bezpečnostní služby společnosti Roffe a synové Elizabeth řekl:

„Všechno se to seběhlo moc rychle, slečno Roffeová. Nemohli jsme nic dělat. Než na místo dorazili hasiči, celá laboratoř shořela.“

Našli ohořelé tělesné pozůstatky Emila Joeppliho. Nedalo se zjistit, zda n ěkdo před výbuchem z laboratoře odnesl jeho formuli. Elizabeth se vyptávala: „Budova vývojového oddělení je pod ochranou čtyřiadvacet hodin denně, že?“

„Ano, madam. Jsme…“

„Jak dlouho jste šéfem naší bezpečnostní služby?“

„Pět let.“

„Jste propuštěn.“

Chtěl něco dodat na svou omluvu, ale potom si to rozmyslel. „Ano, madam.“

„Kolik pod sebou máte lidí?“

„Šedesát pět.“

Šedesát pět! A to nedokázali ochránit jednoho Emila Joeppliho.

„Všem dávám čtyřiadvacetihodinovou výpověď,“ běsnila. „Všichni ať

odsud táhnou!“

Chvíli ji pozoroval. „Slečno Roffeová, myslíte, že je to spravedlivé?“

Myslela na Joeppliho a jeho neocenitelnou formuli, kterou někdo ukradl, a na odposlouchávací mikrofonek instalovaný v její kanceláři. Mimochodem, tu štěnici rozdupala

jehlou lodičky.

„Vypadněte,“ osopila se na něj.

Celé dopoledne nevěděla co dřív, snažila se vymazávat obraz Joeppliova těla spáleného na uhel a jeho laboratoře plné spálených zvířat. Stejně tak se snažila nemyslet na finanční škodu způsobenou firmě

ztrátou formule. Bylo pravděpodobné, že si ji dá patentovat některá

konkurenční společnost, a ona by proti tomu nic nezmohla. Byla to džungle. Když konkurence odhalí vaši slabinu, zaútočí a zabije vás. Jenže tohle neměla na svědomí konkurence, ale přítel. Smrtelně

190

nebezpečný přítel.

Okamžitě zařídila, aby zodpovědnost převzala jedna profesionální

bezpečnostní služba. Když kolem sebe bude mít cizí lidi, bude se cítit bezpečněji.

Zavolala do bruselské nemocnice Hôpital Internationale a přeptala se na stav madam van den Loghové, manželky belgického ministra. Dostalo se jí odpovědi, že je stále v bezvědomí. Nemohli říct, jestli přežije. Pořád dokola se jí vracely myšlenky na Joeppliho a na mongoloidní dítě a na ministrovu ženu… vtom vešel Rhys. Všiml si jejího výrazu a ohleduplně se zajímal: „Je to tak zlé?“

Zkormouceně přikývla.

Popošel až k ní a pozoroval ji. Vypadala unavená, vyčerpaná. Byl zvědav, kolik toho je ještě schopna unést. Vzal jí ruce do dlaní a jemně se zeptal: „Můžu ti nějak pomoct?“

Se vším, pomyslela si. Zoufale ho potřebovala. Potřebovala jeho sílu, jeho pomoc, jeho lásku. Jejich oči se setkaly a v tom momentě by mu nejradši padla do náruče a pověděla mu všechno, co se událo a co se ještě děje.

„S madam van den Loghovou pořád nic nového?“ dělal si starost. A tím ten okamžik vyprchal.

„Ne,“ odvětila suše.

„Už ti někdo volal kvůli tomu článku ve Wall Street Journal?“

„Jakému článku?“

„Tys ho neviděla?“

„Ne.“

Poslal si pro noviny do své kanceláře. Vypočítávají tam všechny potíže naší firmy za poslední dobu, ale hlavním námětem je, že firma potřebuje, aby ji řídil někdo zkušený. Noviny odložila a zeptala se:

„Jakou škodu to natropí?“

Pokrčil rameny. „Už to natropilo. Jenom to konstatují. Začínáme na trhu ztrácet půdu pod nohama. Naše…“

Vtom ho přerušilo zabzučení interního telefonu. Stiskla tlačítko.

„Ano?“

„Slečno Roffeová, na druhé lince je pan Julius Badrutt. Říká, že je to naléhavé.“

Mrkla na Rhyse. Jednání s bankéři stále odkládala. „Spojte mi to.“

Zvedla sluchátko. „Dobrý den, pane Badrutte.“

191

„Dobrý den.“ Hlas měl suchý a chladný. „Máte dnes odpoledne čas?“

„Hm, no…“

„Fajn. Vyhovuje vám to ve čtyři hodiny?“

Váhala. „Ano. Ve čtyři.“

Ve sluchátku to zachrastilo a Elizabeth došlo, že si pan Badrutt odkašlává. „Té události s panem Joepplim je mi líto,“ zmínil se. Joeppliovo jméno se v novinách v souvislosti s výbuchem nikdeneobjevilo.

Pomalu zavěsila a všimla si, že ji Rhys zkoumavě pozoruje.

„žraloci cítí krev,“ poznamenal.

Po obědě telefon nepřestával zvonit. Mezi jinými volal Alec.

„Elizabeth, už jsi viděla ten článek v dnešních novinách?“

„Ano. Wall Street Journal přehání.“

Po chvíli odmlky Alec pokračoval. „Já nemluvím o Wall Street Journal. Financial Times má o naší společnosti článek s titulkem na přední straně. Není to dobré. Od rána mi tu vyzvání telefon. Ruší nám velké objednávky. Co budeme dělat?“

„Zavolám ti zpátky, Alecu,“ slíbila.

Vzápětí se ohlásil Ivo. „ Carissima, asi by ses měla připravit na šok.“

Jsem připravena, pomyslela si ironicky. „O co jde?“

„Před pár hodinami byl zatčen jeden italský ministr za přijímání

úplatků.“

Najednou vytušila, co bude následovat. „Pokračuj.“

Hlas mu zněl, jako by se ospravedlňoval: „Nebyla to naše vina. Byl nenasytný a neopatrný. Dopadli ho na letišti, když se pokoušel propašovat peníze z Itálie. Vyslídili, že ty peníze pocházejí od nás.“

I když byla na tohle rozuzlení připravená, stejně to na ní zanechalo stopy. Bylo to další rozčarování. „Proč jsme ho upláceli?“

„Abychom mohli podnikat v Itálii,“ vysvětlil věcně. „Tak to tady chodí. Cara, náš zločin nespočívá v tom, že jsme upláceli ministra, ale že jsme se při tom nechali přistihnout.“

Zády se opřela do křesla, hlava jí začínala třeštit.

„Co se teď bude dít?“

„Navrhoval bych, abychom se co nejrychleji se šli s podnikovými 192

právníky. Nedělej si starosti. V Itálii chodí do vězení jenom chudáci.“

Z Paříže se ozval Charles. Hlas měl rozechvělý strachem. Francouzský tisk byl plný společnosti Roffe a synové. Charles Elizabeth ponoukal, aby akcie prodala, dokud m á firma ještě dobré jméno.

„Naši zákazníci ztrácejí důvěru,“ dokládal své přesvědčení. „A bez ní se neobejdeme.“

Elizabeth přemýšlela o telefonátech, o bankéřích, bratrancích, tisku. V krátké době se toho semlelo příliš mnoho. Z něčího popudu a přičinění. Musí zjistit, kdo za tím vším vězí.

Ještě stále měla její jméno ve svém soukromém telefonním seznamu. Maria Martinelliová. Vybavily se jí dávné vzpomínky na vysokou, nohatou Italku, s níž chodila do třídy ve Švýcarsku. Čas od času si dopisovaly. Maria se stala modelkou a naposledy jí napsala, že se zasnoubila s jedním italským novinovým vydavatelem z Milána. Trvalo to čtvrt hodiny, než ji sehnala. Když si vyměnily zdvořilostní fráze, Elizabeth přešla k věci: „Ještě jsi zasnoubená s tím novinovým vydavatelem?“

„Samozřejmě. Vezmeme se, jen co se Tony rozvede.“

„Mario, mohla bys mi udělat laskavost?“

„Povídej.“

Za necelou hodinu se Maria ozvala. „Mám tu informaci, co jsi chtěla. Na toho bankéře, co ho chytili při pašování peněz z Itálie, byla nastražena past. Tony říká, že dal někdo tip pohraniční policii.“

„A zjistil jeho jméno?“ „Ivo Palazzi.“

Detektiv Max Hornung učinil zajímavý objev. Dozvěděl se nejenom to, že exploze v laboratoři společnosti Roffe a synové byla způsobena záměrně, ale i to, že byla provedena výbušninou označovanou Rylar X, vyráběnou výlučně pro armádu. Jinak byla nedostupná. Nejvíc ho na tom zaujalo, že výrobcem této výbušniny je jedna z továren postižené firmy. Maxovi stačil jediný telefonát, aby zjistil, o kterou továrnu jde.

Nedaleko Paříže.

Přesně ve čtyři hodiny odpoledne složil pan Julius Badrutt svou hranatou postavu do křesla a udeřil bez oklik: „Slečno Roffeová, třebaže 193

bychom vám velice rádi vyšli vstříc, bohužel musíme vzít přednostně

v potaz odpovědnost vůči svým akcionářům.“

Takovouhle nějakou řeč, napadlo Elizabeth, si bankéři připravují

pro vdovy a sirotky, než jim prohlásí hypotéku za propadlou. Ale tentokrát byla na pana Badrutta připravená.

Moje správní rada mi proto dala pokyn, abych vás informoval, že naše banka společnosti Roffe a synové s okamžitou platností

vypovídá půjčky.“

„Bylo mi řečeno, že mám devadesát dní,“ protestovala Elizabeth.

„Bohužel, máme za to, že se okolnosti změnily k horšímu. Při té

příležitosti bych vás měl upozornit, že ostatní banky, s nimiž jednáte, dospěly k témuž rozhodnutí.“

Jestliže jí banky pomoc odmítnou, nebude mít šanci firmu udržet v soukromých rukách.

„Mrzí mě, že jsem vám přinesl tak nemilé zprávy, slečno Roffeová, ale domnívám se, že bylo vhodné, abych vám je sdělil osobně.“

„Víte, že společnost Roffe a synové je stále velmi silná a zdravá

firma.“

Badrutt jednou přikývl. „Samozřejmě. Je to významná společnost.“

„Přesto nám nehodláte dát víc času…“

Na okamžik se na ni zadíval a pak řekl bez obalu: „Banka je toho názoru, že vaše problémy se dají řešit, slečno Roffeová. Avšak…“ Váhal.

„Zřejmě chcete dodat, že problémy pramení z nekompetentního řízení a že není, kdo by je řešil.“

„Bohužel je to tak.“

Když už se chystal povstat, to Elizabeth zkusila ještě jinak: „A co kdyby se stal prezidentem společnosti Roffe a synové někdo jiný?“

„I tuto možnost jsme projednali. Náš závěr je takový, že žádný ze současných členů správní rady není schopen po všech stránkách…“

Skočila mu do řeči: „Uvažovala jsem o panu Rhysi Williamsovi.“

38/

Konstábl Thomas Hiller z Temžského policejního oddělení byl v hrozném stavu a mizerné náladě. Byl ospalý, hladový, nadržený

a promočený. A nedokázal určit, která z jeho trampot je největší. 194

Ospalý byl proto, že ho snoubenka Flo za celou noc nenechala vyspat, jak se s ním rvala. Hladový byl proto, že než se vyřvala, přišel pozdě do služby a nestihl si nic koupit k zakousnutí. Nadržený byl, protože ho k sobě nepustila. A promočený byl proto, že devítimetrový

policejní člun, na němž se právě plavil, nebyl stavěn pro pohodlí, ale k výkonu služby a zvedající se vítr bičoval déšť do malé kormidelny, kde zrovna stál. V takový den bylo hovno co vidět a ještě větší hovno co dělat. Temžské oddělení mělo na starosti čtyřiapadesát mil řeky od Dartford Creeku po Staines Bridge a normálně měl strážník Hiller službu na hlídce rád. Ale ne když byl v takovémhle stavu. Do prdele se ženskejma! Myslel na Flo v posteli, nahou, jak ji pánbůh stvořil, kozy se jí bimbaly nahoru a dolů v rytmu láteření. Mrkl na hodinky. Ještě půl hodiny téhle zatracené šichty, a padla. Člun se otočil a směřoval zpátky k přístavišti Waterloo. Čekal ho jediný problém: vyřešit si, co udělat nejdřív. Jestli se vyspat, najíst, nebo jít na kutě s Flo. Možná všechno naráz, liboval si. Promnul si oči, aby zahnal spánek, a zaměřil pohled na kalnou, stoupající řeku, do níž bubnoval déšť.

Vynořilo se to zčistajasna. Vypadalo to jako veliká bílá ryba plovoucí břichem vzhůru. Nejprve mu přišlo na mysl: Jestli to vylovíme, zadusíme se tady smradem. Bylo to nějakých deset metrů od pravoboku a člun se od toho vzdaloval. Kdyby ceknul, pěkně by se kvůli té

zpropadené rybě v šichtě zdržel. Museli by zastavit, zachytit ji a buď ji vytáhnout na palubu, nebo ji vléct za sebou. Ať tak, či tak, dostal by se k Flo pozdě. No, hlásit to nemusel. Vždyť to mohl přehlédnout. Co kdyby…? Vzdalovali se čím dál víc…

Vtom strážník Hiller zvolal: „Seržante, dvacet stupňů od pravoboku pluje ryba. Vypadá jako velký žralok.“

Naftový motor o výkonu sto koní náhle změnil rytmus a člun zpomaloval. Seržant Gaskins se postavil po Hillerův bok. „Kde je to?“

zeptal se.

Matný obrys zmizel v hustém dešti. „Bylo to támhle.“

Gaskins váhal. I on už se těšil domů. Měl sto chutí se na nějakou pitomou rybu vykašlat.

„Byla tak velká, že by ohrozila plavbu?“ chtěl vědět. Hiller zápasil se svým svědomím, až nakonec podlehl. „Ano,“

přiznal.

A tak se hlídkový člun obrátil a pomalu zamířil k místu, kde 195

konstábl zahlédl předmět naposledy. Najednou se nečekaně objevil téměř

přímo pod přídí. Oba stáli a koukali jako husa do flašky. Bylo to tělo mladé blonďaté dívky.

Byla celá nahá, jenom kolem zduřelého krku měla uvázanou červenou stuhu.

39/

Ve chvíli, kdy konstábl Hiller a seržant Gaskins vytahovali tělo zavražděné dívky z Temže, vcházel patnáct kilometrů odtud na opačné

straně Londýna detektiv Max Hornung do šedobílé mramorové vstupní

haly Nového Scotland Yardu. Už jen to, že vstupoval patrovým portálem, ho naplňovalo pocitem pýchy. Všichni patřili ke stejnému klanu. Strašně se mu líbilo, že adresa telegrafu Scotland Yardu je HANDCUFFS, pouta, želízka. Angličany měl Max moc rád. Trápilo ho jedině to, že s ním nebyli schopni komunikovat. Vlastní mateřštinou mluvili tak divně.

Policista ve vrátnici ho oslovil. „Mohu vám nějak pomoci, pane?“

Max se otočil. „Mám zde schůzku s inspektorem Davidsonem.“

„Jméno, pane?“

Max opakoval pomalu a zřetelně: „Inspektor Davidson.“

Strážný si ho se zájmem prohlížel. „Vy se jmenujete inspektor Davidson?“

„Já se nejmenuji inspektor Davidson. Jmenuji se Max Hornung.“

Policista za přepážkou se ho omluvným tónem zeptal: „Promiňte, pane, ale mluvíte vůbec anglicky?“

Pět minut nato již Max seděl v kanceláři inspektora Davidsona, urostlého muže ve středním věku s růžovoučkým obličejem a křivými žlutými zuby. Typicky anglický zjev, zaradoval se Max.

„Do telefonu jste mi řekl, že máte zájem o informace o siru Alecu Nicholsovi jako možném podezřelém v případu vraždy.“

„Dohromady je jich pět.“

Inspektor koukal jako sůva z nudlí. „Doprovodí je již v pět?“

Max vzdychl a zopakoval v ětu pomalu a s pečlivou výslovností.

„Aha.“ Inspektor chvíli přemýšlel. „Víte, co s vámi udělám?“

Pošlu vás do oddělení kriminální evidence C-4. Jestli tam o něm nebudou 196

nic mít, zkusíme C-11 a C-13, kriminální zpravodajskou službu.“

Jméno sira Aleca Nicholse nebylo uvedeno v žádné kartotéce. Ale Max věděl, kde o něm požadované informace sehnat.

Ten den po ránu Max telefonoval řadě vysokých úředníků pracujících v City, finančním centru Londýna. Všichni reagovali stejně. Jakmile se Hornung představil, úzkostí se jim sevřelo srdce. Neboť každý, kdo podnikal v City, měl co skrývat. A Maxova pověst finančního anděla pomsty neznala hranic. Sotva se však dověděli, že shání informace o někom jiném, mohli se přetrhnout, aby mu vyšli vstříc.

Max chodil dva dny po bankách a finančních firmách, organizacích zabývajících se odhadem úvěruschopnosti a důležitých statistických úřadech. Neměl zájem mluvit tam s lidmi. Stál o to, bavit se s jejich počítači.

Na ty byl Max génius. Dokázal sedět před monitorem a hrát na klávesnici jako virtuos. Bylo jedno, jaký jazyk se ten který počítač

naučil. Max ovládal všechny. Domlouval se jak s číslicovými počítači, tak s počítači komunikujícími strojově orientovaným i vyšším programovacím jazykem. Lehce zvládal jazyky Fortran a Fortran IV, ohromný IBM 370, PDP 10 a 11 a Algol 68.

Stejně tak si poradil s obchodním jazykem Cobol, dále s jazykem BASIC, který používala policie, a s rychlým APL, který konverzoval pouze v tabulkách a grafech. Také hovořil jazyky LISP, APT a PL-1. Dovedl diskutovat i v binárních kódech, vyslýchal v aritmetických jednotkách a v jednotkách CPV a rychlotiskárna mu na otázky odpovídala rychlostí jedenáct set řádků za minutu. Mamutí počítače žily v ústraní, ve svých kryptách s klimatizací, a náplní jejich činnosti bylo nasávat informace jako nenasytná čerpadla, ukládat je, analyzovat, pamatovat si je a nyní je Maxovi chrlit do ucha, šeptat mu svá tajemství. Nic nebylo svaté, nic nebylo bezpečné. Soukromí v dnešní civilizaci je klam, mýtus. Každý občan tu byl obnažen, podrobován pitvě, k nahlédnutí zde byla jeho nejhlubší tajemství a čekala, až si je někdo prohlédne. O lidech existovaly záznamy, hned jak měli číslo sociálního pojištění, smlouvu o pojištění, řidičský průkaz nebo bankovní účet. Dostali se na seznam, jakmile zaplatili daně či pojištění proti nezaměstnanosti nebo již pobírali podporu v nezaměstnanosti. Jejich 197

jména byla v počítačích uložena, jestliže využívali lékařské péče, spláceli hypotéku na

dům, vlastnili automobil či jízdní kolo nebo měli spořitelní či běžný bankovní účet. Počítače je znaly jménem, pokud se léčili v nemocnici, sloužili v armádě, měli rybářský nebo lovecký

průkaz, požádali o pas, telefon, elektřinu, uzavřeli sňatek, rozvedli se nebo narodili.

Když člověk věděl, kam se má podívat, a když byl trpělivý, měl po ruce všechna fakta.

Počítače si k Maxu Hornungovi vytvořily krásný vztah. Nevysmívaly se jeho přízvuku ani tomu, jak vypadá, chová se a obléká. Pro ně byl Max velikán. Měly respekt k jeho inteligenci, obdivovaly ho, milovaly. Přeochotně mu vydávaly svá tajemství a dělily se s ním o delikátní klepy o hlupácích, které ze sebe smrtelníci dělali. Bylo to, jako by spolu klábosili dávní přátelé.

„Popovídejme si o siru Alecu Nicholsovi,“ zadal Max téma dne. A počítače spustily. Nabídly mu matematickou skicu sira Aleca, zobrazenou číslicemi, binárními kódy a tabulkami. Za dvě hodiny měl jeho hotový obraz, finanční syntetický portrét.

Ležely před ním kopie bankovních výpisů, zrušených šeků

a účtenek. Nejprve mu padla do oka podezřelá položka, vlastně série šeků vystavených na velkou sumu. Všechny částky sir Alec vyplatil doručiteli v hotovosti. Kam se ty peníze poděly? Podíval se, zda šlo o výdaje obchodní, nebo osobní, či odčitatelnou daňovou položku. Ani jedno. Vrátil se k seznamu výdajů: šek pro Whiteův klub, účet z masného trhu, nezaplaceno… dámské večerní šaty od Johna Batese… Guinea…

účet od zubaře, nezaplaceno… Annabelle’s… jedny šaty z chalinetu od Saint Laurenta v Paříži… účet od Bílého slona, nezaplaceno… John Wyndham, kadeřník, nezaplaceno… čtvery šaty od Yvese Saint Laurenta, Rive Gauche… platy služebnictvu…

Max počítači položil dotaz, jak je to s vydáním technického osvědčení k automobilu.

Kladná odpověď: Sir Alec vlastní vozy Bentley a Morris. Něco tu chybělo. Scházel zde účet za automechanika.

Max nechal počítače pátrat v paměti. Za sedm let žádný takový

účet neobjevily.

Zapomněly jsme na něco? dělaly si starost.

Ne, uklidnil je. Na nic jste nezapomněly.

198

Sir Alec si mechanika neplatil. Vlastní auta si opravoval sám. Pro člověka s takovou zručností nebylo obtížné přivodit havárii výtahu nebo džípu. Hornung byl zahloubán do tajemných čísel, která mu přátelé

předložili, se stejnou dychtivostí, jako když egyptolog překládá soubor nově objevených hieroglyfů. A odhalil další záhady. Sir Alec utrácel daleko víc, než činily jeho příjmy.

Další povolený šroubek.

Maxovi přátelé v City měli konexe v mnoha kruzích. Do dvou dnů

se detektiv dověděl, že si sir Alec půjčuje peníze od Toda Michaelse, majitele jednoho klubu v Sohu.

Max se vrátil k policejním počítačům a vyzvídal dál. Počítače poslouchaly a odpovídaly. Ano, Toda Michaelse tady pro tebe máme. Bylobžalován z několika zločinu, ale nikdy nebyl usvědčen. Je podezřelý

z účasti na vydírání, obchodu s narkotiky, prostituci a lichvářství. Max zašel do Soha a opět se vyptával. Zjistil, že sir Alec sice hazardní hry nepěstuje, zato jeho žena ano.

Když skončil, nebyl na pochybách, že sira Aleca někdo vydírá. Měl nezaplacené účty, urychleně potřeboval peníze. Měl akcie za miliony, jen kdyby je mohl prodat. V cestě mu stál nejprve Sam Roffe a nyní

Elizabeth.

Sir Alec měl motiv k vraždě.

Potom si Max prověřoval Rhyse Williamse. Přístroje se snažily, leč

informace měly příliš povrchní.

Počítače Hornunga informovaly, že Rhys je muž narozený ve Walesu, je mu třicet čtyři let a je svobodný. Pracuje jako vysoký úředník společnosti Roffe a synové. Roční plat má osmdesát tisíc dolarů plus prémie. Na spořitelním účtu v Londýně má dvacet pět tisíc liber, na běžném bankovním účtu má průměrný zůstatek osm set liber. V Curychu má box v jednom trezoru, obsah neznámý. Má všechny hlavní výdajové

účty a úvěrové karty. Mnoho položek pořízených na tyto účty a karty bylo pro ženy. V trestním rejstříku neměl žádný záznam. U společnosti Roffe a synové byl zaměstnán devět let.

To je málo, mračil se Max. To zdaleka nestačí. Jako by se Rhys Williams před počítači skrýval. Připomněl si, jak Elizabeth přispěchal na ochranu, když ji Max vyslýchal po pohřbu Kate Erlingové. Koho ochraňoval? Elizabeth? Anebo sebe?

199

V šest hodin večer si Max zamluvil u letecké společnosti Alitalia letenku úspornou třídou do Říma.

40/

Ivu Palazzimu se téměř deset let dařilo pečlivě a dovedně budovat složitý

dvojí život, do něhož za celou tu dobu nepronikli ani jeho nejbližší

přátelé.

Max Hornung a jeho počítačoví kamarádi v Římě to zvládli za necelých čtyřiadvacet hodin. S jedním z nich si popovídal v budově

Anagrafe, kde byly uchovány nejdůležitější statistické údaje a fakta městských úřadů. Potom navštívil počítače v SID a zavítal i za bankovními počítači. Všechny ho přivítaly vřele.

Pověz mi o Ivovi Palazzim, požádal Max.

S radostí, odvětil stroj.

Konverzace začala.

Účet z potravinářství Amici… účet ze salonu krásy Sergio ve Via Condoitti… jeden modrý oblek od Angela… květiny od Carducciho…

dvoje večerní šaty od Irene Galitzineové… boty od Gucciho… kabelka od Pucciho… účty za potřeby pro domácnost…

Max si pořád dokola pročítal výpisy, zkoumal, analyzoval, čmuchal. Něco tu smrdělo. Bylo tu školné za šest dětí. Neudělaly jste chybu? divil se Max.

Prosím? Jakou chybu máš na mysli?

Počítače v Anagrafe mi prozradily, že Ivo Palazzi je veden jakootec tří děti. Trváte na šestinásobném školném?

Ano.

Uvádíte, že Ivo Palazzi bydlí v Olgiatě.

Ta adresa je správná.

Ale platí za byt ve Via Montemignaio.

Ano.

Existuji dva Ivové Palazziové?

Ne. Jeden člověk. Dvě rodiny. Tři dcery s manželkou. Tři synové

s Donatellou Spoliniovou.

Než byl Max hotov, znal chutě Ivovy milenky, její věk, jméno 200

jejího kadeřníka a jména Ivových nemanželských dětí. Věděl, že Simonetta je blondýna a Donatella bruneta. Znal jejich konfekční míry, číslo podprsenky a bot a jak jsou drahé.

Mezi výdaji mu padlo do oka několik zajímavých položek. Byly to nepatrné částky, ale vyčnívaly jako majáky. Byl to potvrzený šek na soustruh, hoblík a pilu. Ivo Palazzi tedy rád pracoval rukama. Hornunga napadlo, že takový architekt by pravděpodobně mohl vědět něco o výtazích.

Nedávno Ivo Palazzi požádal jistou banku o velkou půjčku, sdělily Maxovi počítače.

Dostal ji?

Ne. Banka požadovala, aby spolu s ním podepsala i jeho žena.Nato žádost odmítl.

Děkuji.

Max jel autobusem do vědeckého střediska policie, kde byl ve velké kruhové místnosti mamutí počítač.

Má Ivo Palazzi záznam v trestním rejstříku? zajímalo Maxe. Ano. Ivo Palazzi byl ve dvaceti třech letech usvědčen z těžkéhoublížení na těle. Jeho oběť skončila v nemocnici. Palazzi strávil dvaměsíce ve vězení.

Ještě něco?

Ivo Palazzi si ve Via Montemignaio vydržuje milenku.Děkuji. Vím.

Existuje několik policejních hlášení o stížnostech sousedů.Jakých stížnostech?

Rušení klidu. Hádky, rvačky. Jednou v noci roztřískala všechnonádobí. Je to důležité?

Velmi, usoudil Max. Děkuji.

Takže Palazzi byl temperamentní. A Donatella Spoliniová byla rovněž temperamentní. Stalo se něco mezi nimi dvěma? Vyhrožovala mu, že ho prozradí? Šel snad kvůli tomu zničehonic do banky požádat o velkou půjčku? Jak daleko je člověk jako Ivo Palazzi schopen zajít, aby ochránil manželství, rodinu, životní styl?

Detektivovu pozornost upoutala poslední položka. Palazzi obdržel velkou sumu od finančního odboru italské tajné policie. Byla to odměna, procentuální podíl z peněžního obnosu zabaveného bankéři, jehož Ivo udal. Jestliže ho potřeba peněz dohnala k tak zoufalému činu, co jiného 201

byl pro ně ještě schopen udělat?

Max se s počítači rozloučil a chytil polední let s Air France do Paříže.

41/

Jízdné v taxi z letiště Charlese de Gaulla k chrámu Matky Boží stojí

sedmdesát franků bez diškrece. Jízdné v městském autobusu číslo 351 na stejném úseku dělá sedm a půl franku a žádný tuzér se nevyžaduje. Detektiv Max Hornung jel autobusem. Ubytoval se v laciném hotelu Meublé a dal se do telefonování.

Hovořil s lidmi, kteří drželi v rukou tajemství o občanech Francie. Francouzi byli normálně dokonce ještě podezíravější než Švýcaři, ale byli ochotni s Hornungem spolupracovat. Ze dvou důvodů. Jedním bylo, že to byl ve svém oboru velmi obdivovaný virtuos, a tak si spolupráci s ním mohl každý pokládat za čest. A za druhé z něj měli strach. Před ním se nic neutajilo. Ten podivně vypadající mužíček s komickým přízvukem dokázal každého svléknout do naha. „Jistě,“ přikyvovali.

„Poslužte si, naše počítače jsou vám k dispozici. Všechno zůstane mezi námi, ovšem.“

„Ovšem.“

Max opět vykonával návštěvy: u finančních revizorů, v Crédit Lyonnais a v Národní pojišťovně. Všude zase debatoval s počítači. Diskutoval s nimi na četnické stanici v

Rosny-sous-Bois a na policejní

prefektuře v Ile de la Cité.

Začali nenáročnými drby o starých přátelích. Kdo jsou Charles a HéleneMarlelovi? zněla jednoduchá otázka.

Charles Martel a Hélene Martelová-Roffeová, bytem v Rite Fran-cois Premiér 5, Vésinet, oddáni 24. května 1970 na radnici v Neuilly,bezdětní, Hélene třikrát rozvedená, rozená Roffeová, bankovní účetu Crédit Lyonnais v Avenue Montaigne na jméno Hélene Martelová-Roffeová, průměrný zůstatek přes dvacet tisíc franků.Výdaje?

S radostí. Účet za knihy z Marceauova knihkupectví… účet odzubaře za čištění kanálku pana Martela… účet z nemocnice pana 202

Martela… lékařův účet za ošetření pana Martela.

Máte výsledek diagnózy?

Můžeš počkat? Musím se poradit s jiným počítačem.Ale prosím, prosím. Max trpělivě čekal.

Promluvil počítač obsahující lékařské záznamy: Mám diagnózu.Sem s ní.

Nervozita.

Nic jiného?

Silné pohmožděniny na stehnech a zadku.

Nějaké vysvětlení?

Neuvedeno.

Pokračuj, prosím.

Účet za pánské boty od Pineta… jeden klobouk od Rose Valois…husí játra od Fauchona… salon krásy Carita… večeře ? Maxima pro osmosob… stříbrné příbory od Christofla… pánský župan od Sulky… Max počítač zastavil. Něco ho znepokojovalo. Něco ohledně účtů. Konečně

mu to došlo. Každou koupi podepisovala madam Martelová. Účet za pánské šaty, účty v restauracích, všechny účty zněly na její jméno. Zajímavé.

A pak šroubek povolil.

Společnost Belle Paix koupila kolek na pozemkovou daň. Jedním z majitelů Belle Paix byl Charles Dessain. Číslo jeho sociálního pojištění

se shodovalo s číslem Charlese Martela. Zatajování.

Vyprávěj mi o Belle Paix, žádal Max.

Belle Paix vlastní René Duchamps a Charles Dessain, známý též

jako Charles Martel.

Čím se Belle Paix zabývá?

Vlastní vinice.

Jaký má firma kapitál?

Čtyři miliony franků.

Kde vzal Charles Martel peníze na svůj podíl?

Od Chez ma Tante.

Od tvé tety?

Pardon. To je francouzský slangový obrat. Znamená to zezastavárny. Oficiální název je Crédit Municipal.

Je ta vinice výnosná?

Ne. Zkrachovala.

203

Max potřeboval víc. Rozmlouval s přáteli, sondoval, požadoval, mámil informace. Pojišťovnický počítač mu prozradil, že existuje podezření na případný podvod. Maxe zaplavil slastný pocit. Jen se rozpovídej, pobídl kamaráda.

Rozprávěli jako dvě ženské, když omílají pondělní velké prádlo. Když byl Max hotov, zašel za klenotníkem Pierrem Richaudem. Za půl hodiny věděl přesně na frank hodnotu, za kolik nechal Charles Martel udělat napodobeniny klenotů své ženy. Dělalo to něco přes dva miliony franků, tedy částku, kterou investoval do vinice. To byl v zoufalé bryndě, když se odvážil krást manželce klenoty. Jaké jiné zoufalé činy spáchal?

Ještě jeden záznam Maxe zaujal. Možná neměl zase tak moc velký

význam, ale Max si ho v hlavě metodicky zařadil. Byl to účet za koupi horolezeckých bot. Max zbystřil pozornost, protože horolezectví neladilo s obrazem, jaký si učinil o Charlesi Martelu-Dessainovi, muži, kterého manželka tak ovládala, že si ani nesměl zřídit vlastní výdajové účty, neměl na své jméno bankovní účet, a aby mohl investovat, byl nucen krást.

Ne, toho si Max nedovedl představit, jak zdolává horu. I vrátil se k počítačům.

Ten účet z obchodu se sportovními potřebami, co jsi mi ukázalvčera, rád bych viděl paragon rozepsaný podle jednotlivých položek.Zajisté.

Na obrazovce před očima se mu blýskl účet za boty. Velikost 36A. Dámská velikost! Jedním z horolezců tudíž byla

Hélene

Martelová-Roffeová.

A Sam Roffe se zabil při výstupu na horu.

42/

Rue Armengaud byla tichá pařížská ulice lemovaná přízemními a jednopatrovými soukromými domy. Každý měl šikmou střechu s okapy. Nad sousedy čněla sedmiposchoďová moderní budova ze skla, oceli a kamene, sídlo Interpolu, jakýsi bankovní dům informací

o mezinárodní kriminální činnosti.

Detektiv Max Hornung zpovídal počítače v prostorné sklepní

204

místnosti s klimatizací. Vtom vešel jeden ze zaměstnanců a upozornil ho:

„Nahoře běží bačkorovej film. Nechceš se podívat?“

Max odvrátil hlavu od obrazovky a ohrnul nos. „Já nevím. Co je to vlastně bačkorový film?“

„Však se podívej.“

V promítacím sále ve druhém patře sedělo přes dvacet mužů a žen. Byli to pracovníci Interpolu, policejní inspektoři ze Státní bezpečnosti, detektivové v civilu a hrstka policistů v uniformě.

V popředí místnosti, hned vedle čistého plátna, stál René Almedin, zástupce tajemníka Interpolu, a měl předmluvu k následujícímu filmu. Max vešel a sedl si do zadní řady.

Z Almedinova komentáře stihl ještě tolik: „… několik posledních let stále častěji slýcháme řeči o bačkorových filmech, tedy o pornografických filmech, v nichž oběť na konci pohlavního aktu natáhne bačkory, tedy je zavražděna před kamerou. Nikdy jsme neměli důkaz, že takové filmy existují. Důvod je pochopitelně nasnadě. Tyto filmy se nedělají pro veřejnost. Točí

se pro promítání v soukromí

bohatých individuí, která si libují ve zvrácených, sadistických metodách.“ Almedin si opatrně sundal brýle. „Jak jsem řekl, všechno to byly řeči a spekulace. Nyní však nastala změna. Za okamžik uvidíte záběry ze skutečného bačkorového filmu.“ V sále to zašumělo napjatým očekáváním. „Přede dvěma dny byl při dopravní nehodě v Passy sražen chodec s kufříkem v ruce. Zemřel při převozu do nemocnice. Dosud nebyl identifikován. Státní bezpečnost v jeho aktovce objevila filmovou cívku, předala ji laboratoři, tam ji vyvolali a zde máte výsledek.“

Pokynul směrem dozadu a světla v sále pomalu zhasínala. Film začal. Té blondýnce nemohlo být víc než osmnáct. Dívat se na ten mladý

obličej a tělo v rozpuku, jak provádí fellatio, analingus a různé další

formy pohlavního styku s obrovitým holohlavým mužem, bylo tak nějak neskutečné. Kamera zaostřila, aby v detailu ukázala, jak do jejího těla zajíždí jeho mohutný penis, a potom zachytila její obličej. Hornung ji nikdy dřív neviděl. Zato si všiml něčeho jiného, s čím už se setkal. Oči mu utkvěly na stuze, kterou měla uvázanou kolem krku. Zapátral v paměti. Červená stuha. Kde ji jenom zahlédl? Dívka na plátně pomalu dosahovala vrcholu, a když se dostavil orgasmus, mužovy prsty jí

sevřely hrdlo a začaly škrtit. Výraz její tváře prozrazoval přechod od extáze k úděsu. Divoce zápasila, aby se vyprostila, ale ruce tiskly stále 205

větší silou, až nakonec orgasmus uhasí. Kamera přiblížila detail jejího obličeje. Film skončil. V promítacím sále se vzápětí rozsvítilo. A v tom okamžiku svitlo i Maxovi.

Je to ta dívka, co byla vylovena z řeky v Curychu.

V sídle Interpolu v Paříži začaly přicházet odpovědi na naléhavé

telegrafické dotazy. V poslední době se stalo šest podobných vražd –

v Curychu, Londýně, Římě, Portugalsku, Hamburku a Paříži. Almedin Maxovi řekl: „Popisy se přesně shodují. Všechny oběti byly mladé blondýnky, byly uškrceny při pohlavním styku a byly celé

nahé s výjimkou červené stuhy kolem krku. Máme co dělat s hromadným vrahem. Má pas a buďto je natolik zámožný, že dost cestuje za své, anebo má výdajový účet.“

Do kanceláře vešel muž v civilu a šéfovi oznámil: „Tak jsme měli trochu štěstí. Filmový materiál byl vyroben v malém závodě v Bruselu. Tahle série neměla správně vyvážené barvy, takže se snadno identifikuje. Pracuje se na seznamu odběratelů, kteří tyhle filmy prodávali.“

Max vyslovil přání: „Až ten seznam budete mít, rád bych se na něj podíval.“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Almedin. Prohlížel si Hornunga, jako by spadl z nebe. Takového detektiva ještě neviděl. A přitom právě on v případu „bačkorových“ vrahů spojil jednotlivé články dohromady.

„Jsme vám velice vděčni,“ uznal Almedin.

Hornung se na něj podíval a zamrkal. „Za co?“ podivil se.

43/

Alec Nichols o banket nestál, ale nechtěl, aby šla Elizabeth sama. Měli spolu dohodnuto, že si o něčem promluví. Banket se konal v Glasgowě, a Alec tohle město nenáviděl. Před hotelem na ně čekalo auto, aby je odvezlo na letiště, jen co se taktně omluví. Měl za sebou slavnostní řeč, ale duchem byl úplně jinde. Byl napnutý, nervózní a měl rozbouřený

žaludek. Kdo měl tak hloupý nápad, podávat haggis, mleté skopové

droby vařené ve skopovém žaludku? Alec ani neochutnal. Elizabeth seděla vedle něj. „Není ti špatně, Alecu?“

„To je dobré.“ A na důkaz svých slov ji poplácal po ruce. 206

Když byly projevy téměř u konce, přišel k němu číšník a pošeptal mu do ucha: „Promiňte, sire. Máte meziměsto. Můžete si to vzít v kanceláři.“

Alec šel za číšníkem z velké jídelny do malé kanceláře za recepcí. Zvedl sluchátko. „Haló?“

Ozval se Swintonův hlas: „Todle je poslední varování!“ A hovor se přerušil.

44/

Posledním městem v cestovním plánu detektiva Maxe Hornunga byl Berlín.

Čekali tam na něj jeho přátelé, počítače. Povídal si s exkluzivním počítačem Nixdorf, k němuž byl přístup pouze přes speciální děrný

štítek. Konverzoval také s velkými počítači společností Allianz a Schuffa a ve Spolkovém kriminálním úřadě ve Wiesbadenu, shromaždišti všech údajů o zločinnosti v Německu.

Co pro tebe můžeme udělat? ptaly se stroje.

Vyprávějte mi o Waltheru Gassnerovi.

A tak vyprávěly. Jak mu tak prozrazovaly tajemství, rozvinul se před Maxem Gassnerův život v krásných matematických symbolech. Viděl ho tak jasně, jako by se zrovna díval na jeho fotografii. Věděl, jaký

má Walther vkus v oblékání, jaké mu chutná víno a jídlo a jaké si vybírá

hotely. Hezký mladý lyžařský cvičitel, který se vyhýbal ženám a oženil se s mnohem starší dědičkou velkého jmění.

Jedno mu na něm bylo divné: stornovaný šek pro doktora Heissena na dvě stě marek. Na šeku bylo napsáno „Za konzultaci“. Jakou konzultaci? Šek byl proplacen v bance Dresdner Bank v Düsseldorfu. Čtvrt hodiny nato Max mluvil s ředitelem této pobočky. Ano, samozřejmě že doktora Heissena znal. Byl to vážený klient této banky. Co to je za doktora?

Psychiatr.

Max zavěsil, opřel se do křesla, zavřel oči a přemýšlel. Uvolněný

šroubek. Znovu zvedl sluchátko a vytočil düsseldorfské číslo doktora Heissena.

Komisní sekretářka mu sdělila, že si doktor nepřeje být vyrušován. 207

Když se Hornung nedal odbýt, doktor se ohlásil a nerudně ho upozornil, že o svých pacientech informace nepodává a že by o nich rozhodně

nehovořil po telefonu. A zavěsil.

Max se vrátil k počítačům. Povězte mi něco o doktoru Heissenovi, požádal.

O tři hodiny později telefonoval doktoru Heissenovi znova.

„Už jsem vám řekl,“ vybuchl psychiatr, „že pokud chcete nějaké

informace o mých pacientech, musíte přijít do mé ordinace se soudním povolením.“

„Teď se mi zrovna nehodí jezdit do Düsseldorfu,“ ohradil se Hornung.

„To je váš problém. Ještě něco? Nemám času nazbyt.“

„To vím. Mám před sebou vaše přiznání daně z příjmu za posledních pět let.“

„No a?“

„Pane doktore, nechci vám dělat potíže,“ spustil detektiv. „Ale zatajujete dvacet pět procent svých příjmů, což je v rozporu se zákonem. Jestli chcete, předám vaše záznamy německému bernímu úřadu a napovím jim, na co se mají zaměřit. Mohli by začít vaším sejfem v

Mnichově nebo třeba vaším číslovaným bankovním účtem v Basileji.“

Po dlouhém mlčení se doktor zeptal: „Kdo jste říkal, že jste?“

„Detektiv Max Hornung ze Švýcarské kriminální policie.“

Další odmlka. Potom doktor zdvořilejším tónem požádal o upřesnění: „A co si přesně přejete vědět?“

Max mu to vylíčil.

Jakmile se dal doktor Heissen do řeči, nebyl k zastavení. Samozřejmě se na Walthera Gassnera pamatoval. Přišel k němu nevhod bez ohlášení a dožadoval se přijetí. Odmítl se představit. Předstíral, že se chce poradit o problémech svého přítele.

„Okamžitě jsem měl jasno. To je klasický příznak lidí, kteří se nechtějí nebo bojí postavit tváří v tvář vlastním problémům.“

„Co to bylo za problém?“ vyzvídal Max.

„Tvrdil, že jeho přítel je schizofrenik a má sklon k vraždění, a když

ho nikdo nezastaví, pravděpodobně by někoho mohl zabít. Ptal se, jestli se to dá nějak léčit. Říkal, že by nesnesl, aby jeho přítele museli zavřít do blázince.“

„Co jste mu na to řekl?“

208

„Řekl jsem mu, že bych samozřejmě nejprve musel jeho přítele vyšetřit, že se některé duševní choroby dají léčit moderními léky a jinými psychiatrickými a terapeutickými metodami, ale že jsou také druhy nemocí, které se léčit nedají. Také jsem se zmínil, že v takovém případě, jaký mi popsal, by se léčení mohlo protáhnout na delší dobu.“

„A co on na to?“ byl zvědav Max.

„Nic. Tím to skončilo. Už jsem ho nikdy neviděl. Byl bych mu rád pomohl. Byl silně rozrušený. To, že mě vyhledal, bylo volání o pomoc. Je to obdobný případ, jako když vrah napíše v bytě oběti na zeď: Zadržte mě, než zabiju znova!“

Jedno Maxovi pořád nešlo na rozum. „Pane doktore, řekl jste, že vám nechtěl prozradit své jméno, a přitom vám vystavil šek a podepsal ho.“

Doktor Heissen vysvětlil: „Zapomněl si vzít peníze. Byl z toho moc rozmrzelý. Nakonec musel vypsat šek. Tak jsem se náhodou jeho jméno dověděl. Potřebujete vědět ještě něco, pane?“

„Ne.“

Něco Hornungovi vrtalo hlavou, dráždil ho povolený šroubek někde v dálce, kam nedohlédl. Někde se musí objevit, ale nejdřív je třeba se rozloučit s počítači. Zbytek je teď na něm.

Druhý den ráno se vrátil do Curychu a na stole našel dálnopis z Interpolu. Obsahoval seznam zákazníků, kteří si koupili materiál, jenž

byl použit k filmování „bačkorových“ filmů.

Na seznamu bylo osm jmen.

Jedním z nich byla společnost Roffe a synové.

Vrchní inspektor Schmied poslouchal hlášení detektiva Hornunga. O věrohodnosti nebylo pochyb. Ten klikař zase kápl na velký případ.

„Je to jeden z pěti lidí,“ uzavřel Max. „Všichni mají motiv a příležitost. Všichni byli den před havárií rychlovýtahu na zasedání správní

rady v Curychu. Každý z nich mohl být na Sardinii v době, kdy měla Elizabeth nehodu v džípu.“

Schmied se zamračil. „Řekl jste, že je pět podezřelých. Kromě

Elizabeth Roffeové jsou ve správní radě jenom čtyři lidé. Kdo je ten pátý podezřelý?“

Max zamrkal a trpělivě vysvětlil: „Ten, kdo byl se Samem Roffem 209 v Chamonix, když byl zavražděn. Rhys Williams.“

45/

Paní Williamsová.

Elizabeth tomu nemohla uvěřit. Celé to bylo jaksi neskutečné. Vymykalo se to blaženému dívčímu snění. Vzpomněla si, jak si pořád dokola psala do sešitu Paní Williamsová, Paní Williamsová. Zadívala se na snubní prsten na prsteníku.

Rhys řekl: „Čemu se tak chichotáš?“ Seděl v křesle proti ní

v luxusním Boeingu 707-320. Byli deset tisíc pět set metrů nad Atlantským oceánem, večeřeli íránský kaviár a popíjeli vychlazený Don Perignon. Byla to taková šablona toho, co si lidé představují pod pojmem la dolce vita, že se musela smát nahlas.

Rhys se usmíval. „Řekl jsem něco směšného?“

Zavrtěla hlavou. Nemohla se na něj vynadívat. Záviděla si, jak má

atraktivního muže. Svého manžela. „To je štěstím.“

Ani nemohl tušit, jak je šťastná. Copak mu mohla přiznat, co pro ni tenhle sňatek znamená? Nepochopil by to, protože pro něj to nebylo manželství, ale obchodní záležitost. Ona ho však milovala. Zdálo se jí, že ho milovala odjakživa. Chtěla s ním strávit celý zbytek života, mít s ním děti, patřit mu, docílit, aby i on patřil jí. Vrhla na něj ustaraný pohled a zahořkle si vytkla za cíl: Nejdřív musím dosáhnout toho, aby se do mě

zamiloval.

Nabídku k sňatku mu učinila v ten den, kdy se naposledy setkala s Juliem Badruttem. Sotva odešel, pečlivě se učesala, zašla za Rhysem do jeho kanceláře, zhluboka se nadechla a vybafla na něj: „Rhysi… vzal by sis mě za ženu?“

Koukal jako puk, a než ze sebe dokázal vypravit slovo, honem pokračovala. Snažila se, aby to znělo věcně a bez emocí. „Bylo by to čistě obchodní ujednání. Banky jsou ochotny nám prodloužit lhůtu splatnosti půjček, jedině když se prezidentem firmy staneš ty. A to se může stát jen za předpokladu…“, k jejímu zděšení jí hlas selhal, „… že si vezmeš člena rodiny. Myslím, že nikdo jiný než já nepřichází

v úvahu.“

Ucítila horkost ve tvářích, jak se zarděla. Neodvážila se mu podívat do očí.

210

„Pochopitelně by to nebylo pravé manželství,“ nechtěla ho vylekat,

„teda jako… v tom smyslu… že bys měl volnost… si dělat, co bys chtěl.“

Stál tam jako špatně vyřezaný svatý, místo aby jí to nějak ulehčil. Přála si, aby něco řekl. Cokoliv.

„Rhysi…“

„Promiň. Úplně jsi mi vyrazila dech.“ Usmál se. „Nestává se každý

den, aby muže požádala o ruku krásná dívka.“

Pořád se usmíval, snažil z toho vybruslit, aniž by ranil její city. Promiň, Elizabeth, ale…

„Platí,“ uzavřel.

A Elizabeth měla pocit, jako by jí najednou spadl těžký kámen ze srdce. Až do této chvíle si neuvědomovala, jak je to důležité. Získala tím další čas, aby zjistila, kdo je onen nepřítel. Spolu s Rhysem by mohli zastavit šňůru všech těch hrozných událostí. Něco mu musela vysvětlit.

„Budeš sice prezidentem společnosti,“ dodala si odvahy, „ale rozhodující většina akcií zůstane v mých nikách.“

Zamračil se. „Jestli mám firmu řídit…“

„To budeš,“ ujistila ho.

„Ale rozhodující většina…“

„Zůstane v mých rukách,“ opakovala. „Chci mít jistotu, že se nerozprodají.“

„Aha.“

Vycítila, že s tím nesouhlasí. Chtěla se mu svěřit, že se předtím rozhodla jinak. že byla připravena firmu prodat veřejnosti, že chtěla členům správní rady umožnit, aby své akcie prodali. Když bude prezidentem Rhys, nebude se Elizabeth muset bát, že se na společnost vrhnou cizí lidé a rozeberou si ji. Rhys si je nepustí k tělu, protože je dost silný. Ale ze všeho nejdřív musí Elizabeth přijít na to, kdo se snaží firmu zničit. Strašně ráda by mu všechno pověděla, ale věděla, že teď není

vhodná doba, a tak jen poznamenala: „Jinak budeš mít všechny pravomoci.“

Rhys stál bez hnutí a dlouho ji pozoroval. Konečně promluvil:

„Kdy chceš mít svatbu?“

„Co nejdřív.“

Až na Annu s Waltherem, který doma marodil, se na svatbu do Curychu sjeli všichni. Alec s Vivian, Hélene s Charlesem, Simonetta 211

a Ivo. Zdálo se, že mají z jejího sňatku radost, a ona si tím

spíš

připadala jako podvodnice. Vždyť neuzavřela manželství, ale obchodní

smlouvu.

Alec ji objal a pronesl: „Přeji ti všechno nejlepší.“

„Děkuju, Alecu.“

Ivo byl nadšením bez sebe. „ Carissima, tanti auguri e figli maschi. Přijít k bohatství je sen žebráků, ale sen králů je najít lásku.“

Usmála se. „Kdo to řekl?“

„Já,“ pochlubil se. „Doufám, že si Rhys považuje toho, jaké má

štěstí.“

„Nepřestávám mu to zdůrazňovat,“ špásovala.

Hélene si ji odvedla stranou. „Ty jsi samé překvapení, ma chere. Netušila jsem, že o sebe s Rhysem máte zájem.“

„Přišlo to tak najednou.“

Hélene ji pozorovala chladnýma, vypočítavýma očima. „Ano. To jistě.“ A odešla.

Po obřadu byla hostina v Baur-au-Lac. Navenek byla veselá

a slavnostní, ale Elizabeth neunikly spodní proudy. V sále přebývalo nějaké zlo, kletba, jenom nemohla určit, od koho pochází. Věděla, že někdo v této místnosti ji nenávidí. V hloubi duše to cítila, avšak když se rozhlédla kolem, viděla pouze úsměvy a přátelské obličeje. Charles na znamení přípitku pozdvihl číši… Elizabeth dostala zprávu o explozi v laboratoři. Výbušnina byla vyrobena ve vaší továrně u Paříže. Ivo měl ve tváři šťastný výraz… Na toho bankéře, co ho chytili připašování peněz z Itálie, byla nastražena past. Někdo dal tip pohraniční

policii. Ivo Palazzi.

Alec? Walther? Kdo? To by ráda věděla.

Druhý den ráno se konalo zasedání správní rady. Rhys Williams na něm byl jednomyslně

zvolen prezidentem společnosti. Charles nadhodil otázku, která všem ležela na srdci. „Když nyní společnost řídíš ty, budeme konečně smět prodat akcie?“

Vtom pocítila náhlé napětí v místnosti.

„Rozhodující většina akcií stále připadá Elizabeth,“ vyvedl je z omylu. „O tom rozhoduje sama.“

Všichni se obrátili na ni.

„Prodávat se nebude,“ oznámila jim suše.

212

Když s Rhysem osaměli, navrhl: „Co říkáš líbánkám v Riu?“

Podívala se na něj a srdce jí zaplesalo. Dokud věcně nedodal: „Náš

tamější šéf nám vyhrožuje výpovědí. Nemůžeme si dovolit ho ztratit. Měl jsem v plánu tam letět zítra a urovnat to. Působilo by to trochu divně, kdybych tam letěl bez nevěsty.“

Přikývla a souhlasila: „Ano, samozřejmě.“ Jsi hlupák, kritizovala v duchu sama sebe. Byl to tvůj nápad. Jde přece o dohodu, a ne manželství. Nemáš právo si od něj něco slibovat. A přece jí slabý hlas uvnitř napovídal: Kdo ví, co se může stát?“

Když na letišti Galeao vystoupili z letadla, vzduch byl p řekvapivě

teplý. Teprve pak jí došlo, že je v Riu zrovna léto. Čekal na ně Mercedes 600. Šofér byl hubený, snědý a šlo mu na třicet. Nasedli do auta a Rhys se podivil: „Co je s Luisem?“

„Luis je nemocný, pane Williamsi. Dneska vás budu vozit já.“

„Vyřiďte mu, že mu přeju, aby se brzo uzdravil.“

Řidič se podíval do zrcátka a přikývl. „Vyřídím.“

Po půlhodině projížděli po esplanádě, po barevné dlažbě široké

třídy podél pláže Copacabana. Zajeli před moderní hotel Princessa Sugarloaf a chvíli nato se jim bagážisti starali o zavazadla. Byli uvedeni do obrovského apartmá se čtyřmi ložnicemi, krásným obývacím pokojem, kuchyní a velkým balkonem s výhledem na zátoku. Apartmá

bylo plné květin ve stříbrných vázách, šampaňského, whisky a čokolád. Doprovodil je tam sám ředitel.

„Kdybych pro vás mohl něco udělat, cokoliv –, jsem vám osobně

k službám po celých čtyřiadvacet hodin denně.“ A vypoklonkoval.

„Jsou strašně přátelští,“ žasla Elizabeth.

Rhys se zasmál a poučil ji: „Aby nebyli. Vždyť je to tvůj hotel.“

Začervenala se. „Hm, to… jsem nevěděla.“

„Máš hlad?“

„N…ne, děkuju.“

„Dáš si trochu vína?“

„Ano, děkuju.“

Jí samé zněl její hlas šroubovaně a nepřirozeně. Nevěděla, jak by se měla chovat a co má od něj očekávat. Najednou jí byl vzdálenější. Přitom si silně uvědomovala, že jsou sami v apartmá hotelu, kam přijeli trávit líbánky, že se připozdívá a bude čas jít spát. 213

Sledovala ho, jak obratně otvírá láhev šampaňského. Všechno dělal tak vyrovnaně a s jistotou muže, který přesně ví, co chce a jak toho dosáhnout. A co vlastně chtěl?

Přinesl jí skleničku šampaňského a svou pozdvihl k přípitku. „Tak na ty začátky,“ prohodil.

„Na začátky,“ opakovala. A na šťastné konce, dodala potichu. Napili se.

Měli bychom na oslavu hodit skleničky do krbu, napadlo ji. Hodila do sebe zbytek vína.

Byli spolu na líbánkách v Riu a chtěla ho. Nejen v tu chvíli, ale napořád.

Zazvonil telefon. Rhys ho zvedl a v krátkosti něco dojednal. Když

skončil, zavěsil ? k Elizabeth pronesl: „Je pozdě. Klidně můžeš jít do postele.“

To slovo „postel“ na ni těžce dolehlo.

„Dobře,“ vyjádřila slabým hlasem souhlas. Otočila se a šla do ložnice, kam jí hoteloví sluhové donesli kufry. Uprostřed pokoje byla velká manželská postel. Pokojská jim zavazadla vybalila a ustlala. Na jedné straně ležela Elizabethina průsvitná noční košile a na druhé modré

pánské pyžamo. Na moment se zarazila a pak se svlékla. Nahá přešla do velké zrcadlové šatny a pečlivě si setřela nalíčení. Kolem hlavy si omotala froté ručník, šla do koupelny, vysprchovala se, pomalu se namydlila a cítila, jak jí teplá mýdlová voda stéká mezi ňadry dolů po břiše a po stehnech, jako teplé, vlhké prsty.

Celou dobu se snažila na Rhyse nemyslet, jenže se nedokázala soustředit na nic jiného. Představovala si, že ji objímá a leží na ní. Vzala si ho, aby tím pomohla zachránit firmu, anebo společnosti využila jako záminky, aby si ho mohla vzít? Už ani nevěděla. Její touha se proměnila v potřebu, která ji pálila a svírala. Jako by na něj stále čekala ta patnáctiletá holka a jemu to celá léta nedocházelo. Z potřeby se stalo nutkání. Vyšla ze sprchy, osušila se měkkým, teplým ručníkem, oblékla si průsvitnou, hedvábnou noční košili, rozpustila si vlasy a vlezla do postele. Čekala a uvažovala, co přijde teď. Byla zvědava, jaký je, a srdce jí bilo čím dál rychleji. Zaslechla šramot a podívala se před sebe. Rhys stál ve dveřích. Byl oblečený na ven.

„Já teď jdu pryč,“ oznámil jí.

Posadila se. „Ka… kam jdeš?“

214

„Musím vyřídit nějaký obchodní problém.“ A zmizel.

Elizabeth celou noc probděla, vrtěla se, převracela, měla smíšené

pocity. Namlouvala si, jak je mu vděčná, že dodržel úmluvu, a připadala si jako osel, že si vůbec dělala nějaký nárok. A zároveň na něj měla vztek, že ji odmítl.

Zaslechla ho, když se vrátil. Už se rozednívalo. Jeho kroky směřovaly k ložnici. Zavřela oči, aby si myslel, že spí. Došel až k posteli, takže slyšela jeho dech. Dlouho tam stál a prohlížel si ji. Potom se otočil a odešel do jiné ložnice.

Po pár minutách usnula.

Pozdě dopoledne snídali na terase. Rhys byl příjemný a povídavý. Vyprávěl jí, jaké je Rio během karnevalu. Jenom se jí nesvěřil, kde byl v noci. Radši se ani neptala. Všimla si, že jeden číšník si přišel pro objednávku a jiný je obsluhoval. Pustila je z hlavy, stejně jako pokojské, které neustále kmitaly po apartmá.

Elizabeth a Rhys byli v továrně společnosti Roffe a synové na předměstí Ria. Seděli v kanceláři ředitele závodu senhora Tumase, muž

ve středním věku, který se vydatně potil.

„Musíš mě pochopit,“ přesvědčoval Rhyse. „Roffe a synové je mi dražší než vlastní život. Je to moje rodina. Když odsud odejdu, bude to jako odejít z domova. Nechám tu kus srdce. Přál bych si tady zůstat víc než co jiného na světě.“ Odmlčel se a otřel si čelo. „Ale mám lepší

nabídku od jiné firmy, a musím myslet na ženu, děti a tchyni. Dovedeš to pochopit?“

Rhys se opřel do křesla a natáhl si nohy dopředu. „Jistě, Roberto. Vím, co pro tebe tahle společnost znamená. Pracuješ tady dlouhá léta. Přesto člověk musí myslet na rodinu.“

„Děkuju ti,“ řekl Roberto vděčně. „Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout, Rhysi.“

„A co smlouva s námi?“

Tumas pokrčil rameny. „Kus papíru. Roztrháme ji, ne? K čemu je taková smlouva dobrá, jestli je člověk v hloubi srdce nešťastný?“

Rhys přikývl. „Právě proto jsme sem přiletěli, Roberto, abychom tvé srdce oblažili.“

Tumas si povzdechl. „Ach, kdyby jen nebylo pozdě. Už jsem dal souhlas, že přejdu k té druhé firmě.“

215

„A vědí, že půjdeš do basy?“ prohodil Rhys jen tak mimochodem. Tumas vyvalil oči. „Do basy?“

Rhys ho začal vydírat: „Vláda Spojených států nařídila všem společnostem, které podnikají v zahraničí, aby jí dodaly seznam všech úplatků, které daly za posledních deset let v mezinárodním obchodě. Bohužel na něm figuruješ i ty, Roberto. Porušil jsi tady několik zákonů. Měli jsme v úmyslu tě chránit, jako věrného člena rodiny –, ale když už

u nás nebudeš, není k tomu důvod, co říkáš?“

Roberto vmžiku ztratil barvu v obličeji. „Ale… ale to jsem dělal pro firmu,“ protestoval. „Jenom jsem plnil příkazy.“

Rhys soucitně pokýval hlavou. „Samozřejmě. Však to můžeš

vysvětlit vládě při soudním líčení.“ Nato vstal a pokynul Elizabeth: „Už

bychom měli jít.“

„Počkej,“ zakvílel Roberto. „Nemůžeš jen tak odejít a nechat mě

v tom.“

Rhys ho vyvedl z omylu: „Řek bych, že v tom máš zmatek. Odcházíš přece ty.“

Tumas si znova otřel čelo a rty se mu nekontrolovaně zkroutily. Přešel k oknu a díval se ven. V místnosti bylo naprosté ticho. Aniž se k nim obrátil, vypravil ze sebe: „Když u firmy zůstanu… budete mě

chránit?“

„Všemožně,“ ujistil ho Rhys.

Seděli v mercedesu se štíhlým, tmavým řidičem a vraceli se do města. „Tys ho vydíral,“ vyčetla Rhysovi Elizabeth.

Přikývl. „Nemůžeme si dovolit ho ztratit. Měl namířeno ke konkurenci. Ví toho o našem podniku příliš. Zaprodal by nás.“

Podívala se na něj a pomyslela si: Ještě ho musím moc a moc poznávat.

Ten den šli na večeři do Miranderu. Rhys byl okouzlující, zábavný

a neosobní. Měla dojem, že se schovává za příval slov, vytváří slovní

kouřovou clonu, aby jí zamaskoval své city. Když dojedli, bylo už po půlnoci. Chtěla s ním být o samotě. Doufala, že se spolu vrátí do hotelu. Místo toho ji postavil před hotovou věc: „Ukážu ti noční život v Riu.“

Dělali okružní jízdu po nočních klubech. Zdálo se, že ho všude znají. Ať přišli kamkoliv, byl středem pozornosti a všechny svou 216

návštěvou velmi potěšil. Dvojice ho zvaly ke stolu a hrnuly se k nim i celé skupinky lidí. Ani na okamžik spolu nebyli sami. Měla pocit, že to dělá schválně, že mezi ně záměrně staví lidskou přehradu. Dřív bývali přátelé, kdežto teď byli, co vlastně? Uvědomovala si jen to, že je mezi nimi nějaká neviditelná bariéra. Z čeho má strach a proč?

Ve čtvrtém nočním baru, kde si přisedli k několika Rhysovým známým, si Elizabeth řekla, že už toho má dost. Vložila se do jeho rozhovoru s půvabnou Španělkou. „Ještě jsem neměla příležitost si se svým manželem zatančit. Jistě nás omluvíte.“

Rhys koukal jako sůva z nudlí, až se konečně rozkýval. „Je pravda, že svou nevěstu zanedbávám,“ nadhodil lehce. Nabídl Elizabeth rámě

a odvedl ji na taneční parket. Pohlédl jí do zakaboněné tváře a poznal, na čem je. „Jsi naštvaná?“

Nespletl se. Až na to, že měla zlost na sebe. Sama stanovila pravidla, a najednou ji popudilo, když je Rhys dodržoval. Ale bylo v tom ještě něco. Nevěděla, co cítí on. Neporušuje pravidla, protože mu to nedovolí čest, anebo o ni prostě nemá zájem? Tohle musí zjistit. Rhys se omlouval. „Promiň, Liz, ale všichni tihle lidé jsou z naší

branže a tak či onak pro nás můžou být prospěšní.“

Takže si její city uvědomoval. Vnímala, jak ji drží a jak se jejich těla dotýkají. Byl to prima pocit. Vůbec všechno na Rhysovi bylo prima. Patřili k sobě. Věděla to. Ale má on ponětí, jak moc o něj stojí? Hrdost jí

nedovolovala, aby ho na to upozornila. A stejně k ní něco musí cítit. Zavřela oči a přitiskla se k němu. Čas se zastavil, neexistovalo nic než

oni dva, příjemná hudba a kouzlo okamžiku. V jeho náruči by dokázala tančit věčně. Uvolnila se, úplně se mu poddala a na stehnech ucítila dotek jeho pevného mužství. Otevřela oči, podívala se na něj a v jeho očích spatřila něco, co v nich dosud nikdy nezahlédla, touhu, žádostivost, které byly odrazem její vlastní roztouženosti.

Když promluvil, hlas měl chraplavý. Navrhl jí: „Vraťme se do hotelu.“

Nezmohla se ani na slovo.

Když jí pomáhal přehodit pléd přes ramena, pohladil ji. V limuzíně

seděli na zadním sedadle odděleně, báli se jeden druhého dotknout. Elizabeth byla v jednom ohni. Než se dostali do hotelu, připadalo jí to jako celá věčnost. Už to nemohla vydržet. Jen se za nimi zavřely dveře, vrhli se k sobě v báječném divokém záchvatu horoucí touhy, která je 217

posedla. Objímal ji a zachvátila ho prudkost, jakou předtím neznala. Vzal ji do náruče a odnesl si ji do ložnice. Bleskurychle ze sebe shodili oblečení. Jsme nedočkaví jako malé děti, říkala si a jenom se divila, že to Rhysovi trvalo tak dlouho. Ale na tom teď už nezáleželo. Nyní šlo jen o jejich nahotu a nádherný pocit z blízkosti jeho těla. Leželi v posteli, objevovali se, Elizabeth se jemně vyvlékla z jeho objetí a začala ho líbat. Jazykem mu přejížděla dolů po štíhlém a pevném těle, laskala ho rty a v ústech cítila tuhý samet. Rhys jí rukama svíral boky, obrátil si ji na bok a jazykem si našel cestu mezi stehny až ke sladkému cíli. Když to ani jeden nemohl vydržet, položil se na ni a pomalu do ní pronikl, hluboko, dělal krouživé pohyby. Ona se jeho rytmu přizpůsobila. Byl to jejich společný rytmus, rytmus celého světa. Pohyb byl rychlejší a rychlejší, svět se s ní zatočil, až pomalu nevěděla, co se s ní děje. Vyvrcholilo to extatickou explozí a pak se země náhle zase utišila a uklidnila. Leželi v těsném objetí a Elizabeth si radostně opakovala: PaniWilliamsová.

46/

„Promiňte, paní Williamsová,“ omlouvala se ve vnitřním telefonu Henriette, „přišel za vámi detektiv Hornung. Prý to nepočká.“

Zmateně se podívala na Rhyse. Večer se vrátili z Ria do Curychu a v práci byli teprve několik minut. Rhys pokrčil rameny. „Ať ho sem pošle. Uvidíme, co má tak důležitého, že to nepočká.“

Za pár okamžiků seděli všichni tři v Elizabethině kanceláři. „Kvůli čemu jste za mnou přišel?“’ zeptala se detektiva.

Max se rozpovídal. „Někdo se vás pokouší zavraždit.“ Zamrzelo ho to, když viděl, jak

zbledla. Náhle si vyčítal, že jí to nesdělil taktněji. Rhys se na něj utrhl: „Co to ksakru říkáte?“

Max si ho nevšímal a mluvil dál k Elizabeth. „Už na vás byly spáchány dva atentáty. Pravděpodobně jich bude ještě víc.“

Elizabeth se zajíkala: „To… to… se… musíte… mýlit.“

„Ne, madam. Ta havárie výtahu byla narafičená, abyste se v něm zabila.“

Beze slova na něj civěla, v tmavých očích se jí zračilo ohromení. V

nitru ji zasáhl ještě jiný pocit, ale ten Max nedokázal definovat. „To samé

218

bylo s tím džípem.“

Teď už se jí vrátil hlas. „To je omyl. To byla nehoda. Na ten džíp nikdo nesáhl. Policie na Sardinii ho prohlížela.“

„Ne.“

„Byla jsem u toho,“ nenechala se zviklat.

„Ne, madam. Byla jste sice u toho, když prohlíželi nějaký džíp. Ale ten nebyl váš.“

Teď na něj zírali oba.

Max pokračoval: „Váš džíp v té garáži vůbec nebyl. Našel jsem ho na vrakovišti v Olbii. Byl u něj povolený šroub, který utěsňoval hlavní

brzdový válec, takže brzdová kapalina vytekla. Proto vám to nebrzdilo. Levý přední blatník byl pořád ještě rozmlácený a byly na něm zelené

fleky od mízy ze stromu, do kterého jste narazila. V laboratoři udělali rozbor. Shoduje se to.“

Zlý sen se jí vrátil. Cítila, jak do ní zase proniká, jako by se najednou vyt áhla stavidla a dal se volný průchod potlačovanému strachu. Znova prožívala hrůzu z té šílené jízdy z kopce dolů. Rhys to nemohl pochopit: „Já tomu nerozumím. Proč by ji někdo…?“

Max se obrátil k Rhysovi. „Všechny džípy vypadají stejně. S tím právě počítali. Když se nezřítila do propasti, ale havarovala, museli improvizovat. Nemohli dopustit, aby džíp někdo prohlížel, protože to muselo vypadal jako nehoda. Když neskončila na dně moře, zřejmě ji chtěli dodělat na místě nehody, jenže kolem jela servisní služba, uviděla ji a převezla do nemocnice. Zmocnili se proto jiného džípu, trochu ho rozbili a vyměnili, ještě než přijela policie.“

Rhys se podivil: „Pořád mluvíte v množném čísle.“

„Ať za tím stál kdokoliv, měl pomocníka.“

„Kdo… kdo by mě chtěl zabít?“ zeptala se Elizabeth.

„Tentýž člověk, který zabil vašeho otce.“

Náhle jí to všechno přišlo neskutečné, jako by se nic z toho nepřihodilo. Jako by to byl jen zlý sen, který zase pomine.

„Váš otec byl zavražděn,“ pokračoval Max. „Byl na něj nastražen falešný průvodce a ten ho zabil. Váš otec nejel do Chamonix sám. Někdo tam byl s ním.“

Napadla ji logická otázka, ale stáhlo se jí hrdlo. Sotva slyšitelně

zašeptala: „Kdo?“

219

Max pootočil hlavu směrem k Rhysovi a odpověděl: „Váš manžel.“

Ta slova jí zněla v uších ozvěnou. Jako by přicházela z dálky a opět zanikala. Myslela, že se z toho pomine.

„Liz,“ ospravedlňoval se Rhys, „když se Sam zabil, tak jsem s ním nebyl.“

„Ale byl jste s ním v Chamonix, pane Williamsi,“ zdůraznil detektiv.

„To nepopírám.“ Rhys stále mluvil k Elizabeth. „Odletěl jsem, ještě než se Sam vydal na výstup.“

Podívala se mu do očí. „Proč jsi mi to neřekl?“

Okamžik váhal, potom jako by si rozmyslel, jak má na obvinění

a výčitku reagovat. „O tom s nikým nemůžu mluvit. Poslední rok někdo proti naší firmě pořád provádí sabotáže. Dělal to moc chytře, tak, aby to vypadalo jako řada náhod. Ale já jsem začal pozorovat jakousi šablonu. Seznámil jsem s tím Sama a rozhodli jsme se pověřit externí agenturu, aby to vyšetřila.“

Elizabeth už věděla, co přijde dál, a byla naplněna pocitem úlevy a zároveň pocitem viny. Rhys o důvěrné zprávě celou dobu věděl. Měla mu důvěřovat a povědět mu o ní, místo aby si nechávala obavy pro sebe. Rhys se obrátil k Hornungovi. „Sam Roffe dostal zprávu, která mé

podezření potvrzovala. Požádal mě, abych za ním přijel do Chamonix a tam to spolu probrali. Rozjel jsem se tam. Rozhodli jsme se, že to zůstane mezi námi, dokud nezjistíme, kdo má všechny ty události na svědomí.“ Hlas měl zahořklý. „Bohužel se to neutajilo. Sam byl zabit, protože někdo poznal, že mu jsme na stopě. Ta zpráva zmizela.“

„Já jsem ji měla,“ navázala Elizabeth. Rhys se na ni podíval užasle.

„Byla v jeho osobních věcech.“ Maxovi přiblížila: „V té zprávě bylo napsáno, že jde o jednoho z členů správní rady společnosti Roffe a synové, ale všichni vlastní její akcie, tak proč by ji chtěli zničit?“

Max jí vysvětlil: „Oni ji nechtějí zničit, paní Williamsová. Jenom se snaží způsobit takové potíže, aby banky znervózněly a zrušily půjčky. Chtěli vašeho otce donutit, aby akcie prodal veřejnosti. Ať je za tím kdo chce, zatím svého nedosáhl. Váš život je nadále v nebezpečí.“

„Tak to byste jí měl zajistit policejní ochranu,“ poučil ho Rhys. Max zamrkal a bezvýrazně utrousil: „S tím bych si nedělal starosti, pane Williamsi. Nespustili jsme ji z očí od chvíle, kdy si vás vzala.“

220

47/

Berlín

PONDĚLÍ 1. PROSINCE - 10 HODIN DOPOLEDNE

Byla to ukrutná bolest a musel ji snášet již čtyři týdny. Lékař mu předepsal nějaké prášky, ale Walther Gassner se je bál užívat. Musel neustále dávat bedlivý pozor, kdyby se ho Anna náhodou zase pokusila zabít nebo kdyby mu chtěla utéct.

„Měl byste si s tím jít lehnout do nemocnice,“ nabádal ho doktor.

„Ztratil jste hodně krve…“

„Ne!“ To bylo to poslední, co si tak přál. Bodné rány se hlásily policii. Proto Walther poslal pro podnikového lékaře, protože věděl, že ten to nenahlásí. Walther si nemohl dovolit, aby kolem čmuchala policie. Zrovna teď. Doktor mu rozšklebené rány bez řeči zašil, i když se nestačil divit a byl pln zvědavosti. Jakmile skončil, nabídl mu: „Pane Gassnere, přejete si, abych vám sem poslal ošetřovatelku?“

„Ne. Moje… moje žena se o mě postará.“

To bylo před měsícem. Walther tehdy zavolal své sekretářce a řekl jí, že měl nehodu a zůstane nějakou dobu doma.

Připomněl si ten hrozný okamžik, kdy se ho Anna pokusila zabít nůžkami. Otočil se v pravý čas, takže to místo srdce odnesla lopatka. Bolestí a leknutím div neomdlel, ale zůstal tak dlouho při vědomí, že ještě stačil Annu zavléct do ložnice a zamknout ji tam. Celou dobu vřískala:

„Cos udělal s dětmi? Cos udělal s dětmi?“

Od té chvíle byla zavřená v ložnici. Chystal jí jídlo, nosil jí ho na podnosu. Když odemkl a vešel, seděla v koutě na bobku, krčila se před ním a šeptala: „Cos udělal s dětmi?“

Jindy otevřel a přistihl ji, jak stojí s uchem přitisknutým ke stěně

a poslouchá synův a dceřin hlas. V domě teď bylo ticho, kromě nich dvou v něm nikdo nebyl. Walther věděl, že mu zbývá velmi málo času. Z

úvah ho vytrhlo slabé šramocení. Zaposlouchal se. Zaslechl ho znova. Někdy chodí nahoře po chodbě. Nikdo by v domě neměl být. Všechnydveře vlastnoručně zamkl.

221

O patro výš paní Mendlerová utírala prach. Pracovala za denní

mzdu a u Gassnerových byla teprve podruhé. Nelíbilo se jí tam. Když

u nich byla ve středu týden předtím, pan Gassner se od ní nehnul na krok, jako by ji podezíral, že mu něco ukradne. A sotva šla po schodech nahoru, aby poklidila v horním patře, hned ji vztekle zarazil, zaplatil jí

a poslal ji pryč. Jeho chování jí nahánělo strach.

Dnes ho nikde nebylo vidět. Gott sei Dank. Paní Mendlerová si odemkla klíčem, který si vzala první týden, a šla nahoru. V domě bylo nepřirozené ticho, a tak usoudila, že nikdo není doma. Poklidila v jedné

ložnici a našla tam nějaké drobné, co se tam povalovaly, a zlatou krabičku. Šla po chodbě k další ložnici a chtěla otevřít dveře. Byly zamčeny. Divné. Napadlo ji, že tam přechovávají něco cenného. Znova vzala za kliku a vtom se zevnitř ozvalo zašeptání: „Kdo je to?“

Paní Mendlerová ucukla rukou a koukala, jako když spadne z jahody.

„Kdo je to? Kdo je tam?“

„Mendlerová, uklízečka. Chcete, abych vám poklidila ložnici?“

„Nejde to. Jsem zamčená.“ Mluvila teď hlasitěji, hystericky.

„Pomozte mi! Prosím! Zavolejte na policii. Řekněte jim, že můj muž

zabil naše děti. A chystá se zabít i mě. Pospěšte si! Ať jste odsud pryč, dřív než se manžel…“

Nějaká ruka paní Mendlerovou otočila čelem vzad. Náhle se dívala do obličeje pana Gassnera. Byl bledý, že by se v něm krve nedořezal.

„Co tady slídíte po bytě?“ láteřil. Držel ji za ruku tak silně, že ji to bolelo.

„Já… já tady… neslídím,“ koktala. „Dneska tady mám uklízet. Agentura…“

„Jasně jsem agenturu upozornil, že tady nikoho nechci. A…“

Zarazil se. Zavolal do té agentury vůbec? Určitě to měl v úmyslu, ale měl takové bolesti, že už si ani nevzpomínal. Paní Mendlerová se mu podívala do očí a vyděsilo ji, co v nich zahlédla.

„Nic takovýho mi neřekli,“ hájila se.

Stál tiše a soustředil se na to, co zaslechne zevnitř. Za zamčenými dveřmi bylo ticho.

Obrátil se k paní Mendlerové. „Zmizte odsud. A už se nevracejte.“

Rychleji pádit pryč by už nedokázala. Sice jí nezaplatil, ale měla tu zlatou škatulku a mince, které našla na toaletním stolku. Bylo jí líto té

222

ubohé ženy za dveřmi. Ráda by jí pomohla, ale nemohla si dovolit se do toho míchat. Měla totiž na policii záznam.

V Curychu si detektiv Hornung přečetl dálnopis z ředitelství Interpolu v Paříži.

CISLO FAKTURY ZA MATERIAL PRO BACKOROVY FILM

POUZITO PRO UCET RIDICICH PRACOVNIKU ROFFE A

SYNOVE. KUPUJICI UZ U FIRMY NEPRACUJE. SNAHA

VYSTOPOVAT. BUDEME INFORMOVAT. KONEC.

Paříži policie vylovila ze Seiny nahé tělo ani ne dvacetileté blondýny. Kolem krku měla červenou stuhu.

V Curychu byla Elizabeth pod nepřetržitou policejní ochranou.

48/

Rozsvítila se bílá kontrolka, což signalizovalo hovor na Rhysově

soukromé lince. Tohle číslo znalo nejvýš pět lidí. Zvedl sluchátko.

„Haló.“

„Dobrý den, miláčku.“ Ten nakřáplý, charakteristický hlas si nemohl splést.

„Neměla bys mi volat.“

Zasmála se. „Takovéhle starosti jsi nikdy nemíval. Neříkej mi, že už si tě Elizabeth ochočila.“

„Co chceš?“ zeptal se Rhys.

„Chci tě odpoledne vidět.“

„To nejde.“

„Rhysi, neštvi mě. Mám přijet do Curychu, nebo…?“

„Ne. Tady se setkat nemůžem.“ Váhal. „Přiletím teda za tebou.“

„To je lepší. Na obvyklém místě, chéri.“

A Hélene Martelová-Roffeová zavěsila.

Rhys pomalu položil sluchátko na vidlici a zamyslel se. Z jeho hlediska vzato měl krátký poměr se vzrušující ženou a ten před nějakou dobou skončil. Jenže Hélene se tak snadno něčeho nevzdávala. S

223

Charlesem se nudila a chtěla Rhyse. „Z nás dvou by byla dokonalá

dvojka,“ usoudila jednou. A byla velmi rozhodná. A také velmi nebezpečná. Rhys pochopil, že je cesta do Paříže nutná. Musel ji jednou provždycky přesvědčit, že už je mezi nimi konec.

Chvíli nato vešel do Elizabethiny kanceláře. Oči se jí rozjasnily. Objala ho a pošeptala mu: „Myslela jsem na tebe. Co kdybychom šli domů a odpoledne se ulejvali?“

Šibalsky se ušklíbl. „Koukám, že se z tebe stává sexuální maniak.“

Přitáhla si ho blíž. „Já vím. Není to krásné?“

„Liz, odpoledne bohužel musím do Paříže.“

Snažila se skrýt zklamání. „Mám letět s tebou?“

„To nemá smysl. Je to jen drobný obchodní problém. Na noc jsem zpátky. Navečeříme se později.“

Když vešel do známého hotýlku na Levém břehu, Hélene už tam na něj čekala v jídelně.

Rhys nezažil, že by se někdy opozdila. Byla disciplinovaná, schopná, mimořádně krásná, inteligentní a vynikající

milenka, a stejně jí něco chybělo. Neměla slitování. Byla nemilosrdná

a měla zabijácký instinkt. Rhys znal několik lidí, kteří na to doplatili. A neměl zájem se stát další z jejích obětí. Posadil se ke stolu.

„Vypadáš dobře, miláčku,“ začala. „Manželství ti svědčí. Pečuje o tebe Elizabeth v posteli dobře?“

Usmál se, aby následujícím slovům otupil ostrost. „Do toho ti nic není.“

Naklonila se dopředu a vzala ho za ruku. „Ale je, chéri. Je do toho nám oběma.“

Začala mu hladit ruku a on myslel na to, jak á je v posteli. Tygr –

divoká, obratná a nenasytná. Stáhl ruku z jejího dosahu. Oči jí ochladly. „Pověz mi, Rhysi, jaké to je, být prezidentem spole čnosti Roffe a synov é.“

Málem už zapomněl, jak je ctižádostivá a lačná. Teď si vybavil dlouhou debatu, kterou kdysi měli. Byla posedlá myšlenkou řízení

společnosti. Ty a já, Rhysi. Kdyby šel Sam z cesty, mohli bychom ji říditmy.

Dokonce i uprostřed milování z ní vypadlo: Je to moje společnost,miláčku. Ve mně koluje krev Samuela Roffea. Je moje. Chci ji. Píchej mě,Rhysi.

224

Moc byla jejím afrodiziakem. A nebezpečí. „Kvůli čemu jsi mě

chtěla vidět?“ vyzvídal.

„Myslím, že je na čase, abychom si my dva začali dělat plány.“

„Nevím, o jakých plánech mluvíš.“

„Znám tě moc dobře, miláčku,“ rozumovala jízlivě. „Jsi stejně

ctižádostivý jako já. Proč jsi celá ta léta dělal Samovi stín, když jsi měl desítky nabídek, abys řídil jiné firmy? Protože jsi věděl, že jednou budeš

řídit tuhle společnost.“

„Zůstával jsem, protože jsem měl Sama rád.“

Ušklíbla se. „Samozřejmě, chéri. Proto sis teď vzal jeho okouzlující dcerušku.“ Z kabelky vytáhla tenký černý doutník a zapálila si ho platinovým zapalovačem. „Charles mi řekl, že si Elizabeth pojistila rozhodující většinu akcií a odmítá je nechat prodat.“

„To je pravda, Heléne.“

„Jistě tě napadlo, že kdyby měla nějakou nehodu, zdědil bys její

majetek.“

Dlouhou dobu na ni poulil oči jako kapr.

49/

Ve svém domě v Olgiatě Ivo Palazzi náhodou vykoukl z okna obývacího pokoje a naskytl se mu hrozný pohled. Po cestě k domu přijížděla Donatella s jejich třemi syny. Simonetta byla nahoře, dávala si dvacet. Ivo vyběhl před dům, aby svou druhou rodinu uvítal ještě venku. Byl tak rozzuřen, že by vraždil. K téhle ženě se choval tak bezvadně, laskavě, láskyplně, a ona se mu nyní snažila úmyslně zničit kariéru, manželství, život. Sledoval, jak Donatella vystupuje z Lancie Flavia, kterou jí tak štědře daroval. Je ještě krásnější než jindy, blesklo mu hlavou. I chlapci vystoupili z auta, objímali se s ním a líbali. Bože, jak je miloval. A jak doufal, že se Simonetta jen tak neprobudí!

„Přijela jsem za tvou ženou,“ procedila Donatella. A obrátila se na chlapce: „Pojďte,

kluci.“

„Ne!“ zavelel Ivo.

„Jak mi v tom chceš zabránit? Když se s ní nesetkám dnes, setkám se s ní zejtra.“

Zahnala Iva do rohu. Neměl kudy ven. Ale nepřipustil by, aby mu 225

ona ani někdo jiný zruinoval všechno, co tak pracně nabyl. Považoval se za slušného člověka, a tak mu bylo proti mysli, co musí udělat. Nejen kvůli sobě, ale kvůli Simonettě a Donatelle a všem svým dětem.

„Dostaneš své peníze,“ slíbil. „Dej mi pět dní.“

Podívala se mu do očí. „Pět dní,“ zopakovala.

V Londýně se sir Alec Nichols účastnil debaty v Dolní sněmovně

a měl promluvit k plénu. Byl vybrán, aby přednesl hlavní projev na ožehavé téma stávek dělníků, které ochromovaly britské hospodářství. Jenomže se těžko soustředil. Hlavou se mu honily telefonáty, které měl v posledních pár týdnech. Ať byl kde chtěl, všude si ho našli, v klubu, u holiče, v restauraci, na obchodních jednáních. A pokaždé to pro něj bylo nepříjemné. Věděl, že to, co po něm požadují, je teprve začátek. Jak si ho jednou omotají kolem prstu, najdou si způsob, jak ho připravit o akcie. Tím by se zmocnili části gigantické farmaceutické firmy, která

vyrábí nejrůznější léky a drogy. To nemůže dopustit. Začali mu telefonovat čtyřikrát pětkrát denně, až měl nervy napnuté k prasknutí. Teď ho naopak znepokojovalo, že je tenhle den ještě neslyšel. Čekal, že se ozvou ráno kolem snídaně a potom v poledne, kdy obědval ve Whiteově klubu. Ale nikdo nevolal a on se nemohl zbavit pocitu, že mlčení je ještě horším znamením než výhrůžky. Nyní se těchto myšlenek potřeboval zbavit, aby se mohl v klidu věnovat svému projevu v parlamentu.

„Nikdo není horlivějším zastáncem pracujících než já. Právě naši pracující mají zásluhy na tom, že je naše země tak silná. Dělníci jsou hnacím motorem našich továren a závodů. To oni tvoří tu pravou elitu této země, páteř, díky níž Anglie stojí zpříma a ční nad ostatními zeměmi.“ Udělal pauzu. „Avšak v osudu každé země nastane doba, kdy je třeba přinést oběti…“

Mluvil mechanicky. Rád by věděl, zda je zastrašil, když je donutil, aby odkryli karty. Koneckonců, jsou to jen bezvýznamní chuligáni. Kdežto on je sir Alec Nichols, baronet, poslanec. Co by mu mohli provést? S největší pravděpodobností už o nich neuslyší. Od nynějška už

mu dají pokoj. Projev dokončil za halasného aplausu ze zadních sedadel, tedy řadových členů parlamentu.

Když už byl na odchodu, zastavil ho zřízenec a vyřídil mu: „Sire Alecu, mám pro vás vzkaz.“

226

Alec se obrátil. „Ano?“

„Máte jet co nejrychleji domů. Stalo se neštěstí.“

Když dorazil domů, zrovna nakládali Vivian do sanitky. Byl u ní

lékař. žuchl do obrubníku a vyskočil z auta, ještě než se úplně zastavilo. Vrhl pohled na Vivianinu bílou, bezvládnou tvář a obrátil se na doktora:

„Co se s ní stalo?“

Ten bezmocně konstatoval: „Nevím, sire Alecu. Telefonoval mi nějaký anonym, že se stala nehoda. Když jsem sem přijel, nalezl jsem lady Nicholsovou na podlaze v její ložnici. Nohy… nohy měla v kolenou přibité hřeby k podlaze.“

Alec zavřel oči, dostal žaludeční křeče a bylo mu na zvracení. Cítil, jak se mu zvedá

žaludek a žluč mu stoupá až do krku.

„Uděláme samozřejmě všechno, co bude v našich silách, ale měl byste se připravit na nejhorší. Je nepravděpodobné, že by ještě někdy chodila.“

Alecovi se sevřelo hrdlo, ani se nemohl nadechnout. Rozběhl se k sanitce.

„Má v sobě silnou dávku sedativ,“ upozornil ho lékař. „Nejspíš vás ani nepozná.“

Alec ho neposlouchal. Vlezl do sanitky, sedl si na sklopné sedátko a koukal nešťastně na manželku. Zadní dveře se zabouchly, začala ječet siréna a sanitka se dala do pohybu. Vzal její studenou ruku do dlaní. Otevřela oči a rozmazaným hlasem zašeptala: „Alecu.“

Z očí mu vytryskly slzy. „Ach, miláčku, miláčku můj…“

„Dva muži… měli masky… drželi mě na zemi… zlámali mi nohy… už nikdy nebudu moct tančit… bude ze mě mrzák… Alecu… budeš

mě ještě chtít?“

Položil si jí hlavu na rameno a rozbrečel se. Byly to slzy zoufalství

a agónie… ale bylo v tom ještě něco, něco, co si ani netroufal přiznat. Měl pocit úlevy. Když bude Vivian mrzák, bude se o nic moct starat a ona už mu nebude utíkat za jinými.

Věděl však, že to tím neskončilo. Ještě s ním nebyli hotovi. Byla to jenom výstraha. Jediná možnost, jak se jich zbavil, byla dát jim, co chtějí. Rychle.

227

50/

Curych

ČTVRTEK 4. PROSINCE

V pravé poledne zazvonil na ředitelství kriminální policie v Curychu telefon. Ústředna hovor přepojila do kanceláře vrchního inspektora Schmieda. Když domluvil, vyhledal detektiva Hornunga.

„Už je po všem,“ informoval Maxe. „Případ Roffe je vyřešen. Zjistili vraha. Mazejte na letiště. Máte to akorát, abyste stih letadlo.“

Max zamrkal. „A kam vlastně letím?“

„Do Berlína.“

Vrchní inspektor pak zatelefonoval Elizabeth. „Volám, abych vám sdělil dobrou zprávu. Už nebudete potřebovat tělesnou stráž. Dopadli vraha.“

Napětím křečovitě svírala sluchátko. Konečně se dozví jméno neznámého nepřítele. „Kdo je to?“ hořela zvědavostí.

„Walther Gassner.“

Uháněli po dálnici směrem k Wannsee. Max seděl na zadním sedadle vedle majora Wagemana, dva detektivové seděli vpředu. Maxe vyzvedli na letišti v Tempelhofu a major Wageman ho cestou stručně

seznamoval se situací. „Dům je obklíčen, ale musíme si dát pozor, jak se dostat dovnitř. Drží manželku jako rukojmí.“

Max se zeptal: „Jak jste kápli na to, že je to zrovna Gassner?“

„Díky vám. Proto jsem si myslel, že byste byl rád u toho.“

Max byl zmaten. „Díky mně?“

„Vy jste mě upozornil na toho psychiatra, od něhož se dal vyšetřit. V předtuše jsem Gassnerův popis rozeslal jiným psychiatrům a zjistilo se, že jich navštívil několik a žádal o pomoc. Pokaždé se představil jiným jménem a pak utekl. Uvědomoval si, jak je nemocný. Před pár měsíci nám jeho žena volala o pomoc, ale když to jeden z našich lidí přijel vyšetřit, poslala ho pryč.“ Sjeli z dálnice, od domu byli už jen několik 228

minut. „Dnes dopoledne nám telefonovala uklízečka paní Mendlerová. Řekla, že v pondělí pracovala u Gassnerových a že mluvila s paní

Gassnerovou přes zamčené dveře do ložnice. Paní Gassnerová jí

prozradila, že její muž zabil jejich dvě děti a chystá se zavraždit ji.“

Max zamrkal. „To se stalo v pondělí? A ta žena vám volala až dnes dopoledne?“

„Paní Mendlerová má na policii dlouhý záznam. Bála se s námi spojit. Včera v noci se s tím svěřila svému příteli a ráno se to rozhodli ohlásit.“

Dojeli do Wannsee. Auto zastavilo jeden blok od vjezdu do Gassnerova sídla, za neoznačeným sedanem. Z něho vystoupil jakýsi muž a spěchal k majoru Wagemanovi a Maxovi. „Stále je v domě, majore. Mám muže rozmístěné kolem celého pozemku.“

„Víte, jestli je ta žena ještě naživu?“

Muž váhal. „Ne, pane. Všechny žaluzie jsou stažené.“

„Dobře. Provedeme to v rychlosti a tichosti. Každý ať je na svém místě. Pět minut.“

Muž odběhl pryč. Major Wageman došel k autu a vytáhl malou vysílačku. Chvatně rozděloval rozkazy. Max neposlouchal. Myslel na něco, co mu Wageman řekl před pár minutami. Něco, co nedávalo smysl. Ale teď nebyl čas se ho na to vyptávat. Policisté se začali přibližovat k domu. Kryli se za stromy a keři. Major se obrátil na Maxe. „Jdem na to, Hornungu?“

Maxovi se zdálo, že je na zahradě celá armáda. Někteří policisté

byli vyzbrojení teleskopickými puškami a neprůstřelnými vestami. Jiní

měli pušky s krátkou hlavní na slzný plyn. Operace byla naplánována s matematickou přesností. Na znamení od Wagemana byly okny v obou patrech zároveň do domu vstřeleny granáty se slzným plynem. Ve stejném okamžiku muži s nasazenými plynovými maskami vyrazili přední i zadní vchod. Za nimi byli připraveni další detektivové

s vytasenými pistolemi.

Když Max s Wagemanem proběhli předním vchodem, byla chodba zaplněna kyselým kouřem, ale díky otevřeným oknům a dveřím se rychle rozptyloval. Dva detektivové vyváděli Gassnera chodbou v poutech. Měl na sobě pyžamo a přes ně župan, byl neoholený, obličej měl kost a kůži a oči opuchlé.

Max si ho prohlížel, osobně ho viděl poprvé. Připadal mu nějak 229

neskutečný. Na rozdíl od jiného Walthera Gassnera, toho z počítače, toho, jehož život byl vyjádřen v číslicích. Který je pravý a který pouze stínem?

Wageman pronesl: „Jste zatčen, pane Gassnere. Kde je vaše paní?“

Gassner chraplavě odpověděl: „Není tady. Je pryč. Nevím…“

Shora bylo slyšet rámus, jak někdo vyrazil dveře, a chvíli nato jeden z detektivů volal dolů: „Našel jsem ji. Byla zamčena ve svém pokoji.“

Tento detektiv se objevil na schodišti a podpíral chvějící se Annu Gassnerovou. Vlasy měla jako nitě, obličej skvrnitý a uhrovitý

a vzlykala.

„Díky bohu,“ štkala. „Díky bohu, že jste přišli!“

Detektiv ji ohleduplně vedl dolů po schodech ke skupince stojící

v rozlehlé přijímací hale. Jakmile zahlédla manžela, začala vřeštět.

„Klid, paní Gassnerová,“ konejšil ji major Wageman. „Už vám neublíží.“

„Moje děti,“ hořekovala. „Zabil mi děti!“

Max pozoroval Gassnerovu tvář. Walther svou ženu sledoval s výrazem naprosté beznaděje. Vypadal zlomený a bez života.

„Anno,“ šeptal. „Ach, Anno.“

Major Wageman citoval: „Máte právo nevypovídat nebo požádat o advokáta. Ve vlastním zájmu by pro vás bylo lepší, kdybyste s námi spolupracoval.“

Walther ho neposlouchal. „Anno, proč jsi je musela volat?“

bědoval. „Proč? Copak jsme spolu nebyli šťastní?“

„Děti jsou mrtvé,“ úpěla. „Jsou mrtvé.“

Wageman se podíval na Gassnera a zeptal se ho: „Je to pravda?“

Walther přikývl a vypadal starý a poražený. „Ano… jsou mrtvé.“

„Vrahu! Ty vrahu!“ lamentovala jeho žena.

Wageman ho vyzval: „Byli bychom rádi, kdybyste nám ukázal jejich těla. Jste svolný?“

Walther se rozplakal, slzy mu tekly po tvářích, nebyl schopen ze sebe vydat ani hlásku.

Wageman naléhal: „Kde jsou?“

Odpověděl mu Max: „Děti jsou pohřbeny na hřbitově svatého Pavla.“

Všichni přítomní se na něj obrátili. „Zemřely při narození před pěti 230

lety,“ šokoval je.

„Vrahu!“ nepřestávala Anna ječet na svého manžela. Otočili se a teprve si všimli, že jí v očích plane oheň šílenství.

51/

Curych

ČTVRTEK 4. PROSINCE - 8 HODIN VEČER

Brzo se zešeřilo a byl studený zimní večer. Začalo sněžit, jemný, větrem hnaný poprašek zasypával město. Ve správní budově společnosti Roffe a synové zářila v opuštěných kancelářích světla do tmy jako bleděžluté

měsíce.

Elizabeth pracovala ve své kanceláři sama opět přes čas a čekala, až se Rhys vrátí ze ženevy, kam odjel na jednání. Přála si, aby si pospíšil. Všichni dávno odešli domů a ona byla roztěkaná, nemohla se soustředit. Nemohla se zbavit myšlenek na Walthera a Annu. Pamatovala si, jak se s ním seznámila. Byl klukovský, hezký a do Anny šíleně zamilovaný. Anebo to předstíral. Nechtělo se jí uvěřit, že by on byl původcem všech těch hrozných činů. Pak se zamyslela nad Annou. Několikrát jí

telefonovala, ale nikdo to nebral. Chtěla letět do Berlína, aby jí nějak pomohla. Vtom ji vylekalo zvonění telefonu. Zvedla sluchátko. Na druhém konci byl Alec. Byla ráda, že slyší jeho hlas.

„Už jsi slyšela o Waltherovi?“ zeptal se.

„Ano. Je to strašné. Nemůžu tomu uvěřit.“

„Nevěř, Elizabeth.“

Myslela, že se přeslechla. „Cože?“

„Nevěř tomu. Walther je nevinen.“

„Podle policie…“

„Udělali chybu. Walther byl první, koho jsme se Samem prověřili. Je čistý. Není to ten, koho hledáme.“

Elizabeth koukala na telefon jako mladá vrána. Byla z toho zmatená. Není to ten, koho hledáme. „Ne… nechápu, co to říkáš,“

podotkla.

Alec se zdráhal. „Elizabeth, je trapné o tom mluvit po telefonu, ale neměl jsem příležitost s tebou mluvit o samotě.“

„O čem se mnou mluvit?“ divila se.

„Za poslední rok,“ vysvětloval, „někdo naši společnost sabotuje. V

231

jedné z našich továren v Jižní Americe byl výbuch, prodávají se patenty, mylně se označují nebezpečné léky. Teď není čas na detaily. Šel jsem za Samem a navrhl, abychom se snažili najít pachatele pomocí cizí

vyšetřovací agentury. Dohodli jsme se, že o tom s nikým nebudeme mluvit.“

Jako by se země najednou přestala točit a čas se zastavil. Přepadl ji pocit déjá vu. Ze sluchátka sice vycházela Alecova slova, ale jako by slyšela Rhysův hlas: Poslední rok někdo proti naší firmě pořád provádí

sabotáže. Dělal to moc chytře, tak, aby to vypadalo jako řada náhod. Alejá jsem začal pozorovat jakousi šablonu. Seznámil jsem s tím Samaa rozhodli jsme se pověřit externí agenturu, aby to vyšetřila. Alec pokračoval: „Vypracovali zprávu a Sam si ji vzal do Chamonix. Rozebírali jsme ji spolu telefonicky.“

Elizabeth opět slyšela Rhysův hlas: Sam Roffe dostal zprávu, která

mé podezření potvrzovala. Požádal mě, abych za ním přijel do Chamonixa tam to spolu probrali. Rozjel jsem se tam. Rozhodli jsme se, že tozůstane mezi námi, dokud nezjistíme, kdo má všechny ty události nasvědomí.

Lapala po dechu. Nicméně se snažila, aby její hlas zněl normálně.

„Alecu, kdo… kdo o té zprávě kromě tebe a Sama ještě věděl?“

„Nikdo. Tak to bylo dohodnuto. Podle Sama zpráva ukazovala, že viníkem musí být někdo z nejvyšších řídících pracovníků společnosti.“

V té zprávě bylo napsáno, že jde o jednoho z členů správní radyspolečnosti Roffe a synové… A Rhys tajil, že byl v Chamonix, dokudo tom nezačal detektiv…

Nabídla se jí otázka. Musela ji ze sebe soukat. „Mohl o tom Sam říct Rhysovi?“

„Ne. Proč?“

Takže Rhys se o obsahu zprávy mohl dovědět jediným způsobem:že ji ukradl. Do Chamonix jel tedy z jediného důvodu. Aby Sama zabil. Co Alec říkal dál, už neposlouchala. Slova odplavilo hučení v uších. Položila sluchátko, hlava se jí točila, snažila se zahnat hrůzu, která ji jímala. Myslí se jí honila řada chaotických, zpřeházených výjevů. Tenkrát, než měla tu nehodu v džípu, nechala Rhysovi vzkaz, že bude na Sardinii. Tu noc, co se utrhl výtah, Rhys nebyl na zasedání správní rady, ale ukázal se později, když byla sama s Kate. Myslel jsem, že bych ti mělpomoct. Třásla se po těle. To musí být nějaký hrozný omyl. Rhys ne. Ne!

232

Byl to výkřik v její duši.

Vstala od stolu a vrávoravým krokem prošla spojovacími dveřmi do Rhysovy kanceláře. Byla v ní tma. Rozsvítila a nejistě se rozhlížela, pořádně ani nevěděla, co chce najít. Nehledala důkaz Rhysovy viny, ale důkaz jeho neviny. Byla to nesnesitelná představa, že by člověk, kterého milovala a který ji svíral v náruči a miloval, mohl být chladnokrevný

vrah.

Na stole měl denní záznamník. Otevřela ho a listovala zpátky k září, až došla k dlouhému víkendu, kdy měla tu havárii v džípu. Měl tam poznačeno Nairobi. Teď by potřebovala zkontrolovat jeho pas, aby se přesvědčila, zda tam skutečně byl. Začala prohledávat stůl, jestli pas neuvidí v některé zásuvce. Cítila se provinile, ale byla si jista, že někde musí být vysvětlení jeho neviny.

Spodní zásuvka byla zamčená. Byla na vážkách. Věděla, že nemá

právo se do ní vloupat. Bylo to přinejmenším porušení důvěry, překročení zakázaných hranic, odkud není návratu. Rhys pozná, co udělala, a bude mu muset vysvětlit důvod. Přesto potřebovala mít jistotu. Ze stolu vzala nůž na dopisy a zámek vypáčila. Přitom se odštípla tříska. V zásuvce byla halda krátkých dopisů a memorand. Zdvihla celou hromádku a vyndala ji. Pod ní vykoukla obálka s adresou na jméno Rhys Williams, napsanou ženskou rukou. Orazítkována byla před pár dny v Paříži. Elizabeth chvíli váhala a pak ji otevřela. Bylo to psaní od Hélene. Začínalo: „ Chéri, sháněla jsem tě telefonicky. Je nutné, abychom se brzo zase sešli a vymysleli plán…“ Dál Elizabeth dopis nečetla. Zrak jí totiž utkvěl na fasciklu, který ležel na dně zásuvky. Byla to ukradená zpráva.

PAN SAM ROFFE

DŮVĚRNÉ

BEZ KOPIÍ

Místnost se s ní zatočila a musela se opřít o okraj stolu. Stála tam tak celou věčnost, se zavřenýma očima, a čekala, až ji mdloba přejde. Vrah měl nyní tvář. Byla to tvář jejího manžela.

Ticho přerušilo vytrvalé vyzvánění vzdáleného telefonu. Chvíli jí

trvalo, než si uvědomila, odkud ten zvuk přichází. Došourala se do své

kanceláře a zvedla sluchátko.

233

Byl to vrátný ze vstupní haly v přízemí. Veselým hlasem jí oznamoval: „Jen se ujišťuju, jestli jste tam ještě, paní Williamsová. Pan Williams je na cestě k vám nahoru.“

Aby zosnoval další nehodu.

Mezi Rhysem a řízením společnosti Roffe a synové stál její život. Nemohla by se mu podívat do očí a předstírat, že je všechno v pořádku. Jakmile by ji uviděl, hned by mu to bylo jasné. Musela uprchnout. V

panice popadla kabelku a kabát a vyběhla z kanceláře. Zastavila se. Na něco zapomněla. Na pas! Musí před Rhysem utéct co nejdál, někam, kde by ji nenašel. Mazala zpátky ke stolu, sebrala pas a uháněla na chodbu. Srdce jí bušilo, jako by se chtělo rozskočit. Světélko u soukromého výtahu blikalo směrem vzhůru.

Osm… devět… deset…

Elizabeth pádila dolů po schodech, aby si zachránila život.

52/

Mezi Civitavecchiou a Sardinií jezdil trajekt, přepravující cestující

a automobily. Elizabeth na něj najela ve voze z půjčovny a ztratila se mezi desítkami jiných aut. Na letištích se cestující registrují, ale na lodi jsou anonymní. Spolu s ní pluly na Sardinii stovky rekreantů. Byla si jista, že ji nikdo nemohl sledovat, a stejně měla panický strach.

Rhys zašel tak daleko, že teď už ho nic nezastaví. Ona jediná ho mohla odhalit. Bude se jí muset zbavit.

Jak utíkala z práce, neměla ponětí, kam se vrtne. Věděla jen, že musí pryč z Curychu a někde se ukrýt, že nebude v bezpečí, dokud Rhyse nedopadnou. Sardinie. Ta ji napadla jako první. Najala si malé

auto, cestou do Itálie zastavila u telefonní budky a volala Alecovi. Nezastihla ho. Alespoň mu nechala vzkaz, ať jí zavolá na Sardinii. Totéž

nechala vyřídit i detektivu Hornungovi, protože ani ten nebyl na místě. Bude ve vile na Sardinii. Jenže tentokrát tam nezůstane sama. Bude ji tam chránit policie.

Když trajekt přistál v Olbii, zjistila, že ani nebude nutné jít na policii. Už na ni čekal osobně Bruno Campagna, detektiv, s nímž se setkala spolu s policejním šéfem Ferrarem. Právě Campagna ji tehdy po nehodě zavezl do garáže, aby se podívala na havarovaný džíp. Nyní

234

detektiv přispěchal k Elizabethinu autu a na uvítanou prohodil: „Paní

Williamsová, už jsme si o vás začínali dělat vážné starosti.“

Podívala se na něj překvapeně.

„Volali nám ze švýcarské policie,“ vysvětloval. „Požádali nás, abychom na vás dali pozor. Hlídáme u všech trajektů a na letištích.“

Trochu se jí ulevilo. Max Hornung! Takže její vzkaz obdržel. Campagna si všiml, že vypadá unaveně, ztrhaně. „Nechcete, abych řídil?“

„Prosím,“ řekla vděčně.

Posadila se na sedadlo spolujezdce a vysoký detektiv usedl za volant. „Kde byste čekala raději, na policejní stanici, nebo ve vile?“

„Ve vile, jestli tam někdo může zůstat se mnou. Ra… radši bych tam nebyla sama.“

Přikývl a snažil se jí dodat klidu. „Nic se nebojte. Dostali jsme příkaz, abychom vás střežili jako oko v hlavě. Zůstanu s vámi přes noc a na příjezdové cestě k vile bude stát vůz s vysílačkou. Nikdo se k vám nebude moct přiblížit.“

Když viděla jeho jistotu, uvolnila se. Detektiv řídil svižně a odborně, kličkoval uličkami Olbie a pak po horské silnici vedoucí ke Smaragdovému pobřeží. Každé místo, které míjeli, jí připomínalo Rhyse.

„Máte nějaké… nějaké zprávy o mém… manželovi?“ zajímala se ostýchavě.

Letmo na ni pohlédl se soucitným výrazem a zase se díval před sebe na cestu. „Je na útěku, ale daleko se nedostane. Počítá se, že do rána bude zatčen.“

Chápala, že by si měla oddechnout, ale místo toho jí tahle slova způsobila strašnou bolest. Vždyť byla řeč o Rhysovi. Honili ho jako nějaké zvíře. To on zavinil její noční můry, a nyní byl v zajetí vlastního divokého snu. Tak jako usiloval o její život, teď bojoval o svůj. A jakou důvěru v něj vkládala! Jak věřila v jeho laskavost, jemnost a lásku!

Oklepala se. Campagnu to zmátlo. „Je vám zima?“ zareagoval.

„Ne. Je mi fajn.“ Spíš ale cítila, že dostává horečku. Autem svištěl teplý vítr a šponoval jí nervy. Zprvu si myslela, že to je halucinace, dokud na to Campagna nenarazil: „Tak mám obavu, že se na nás žene scirocco. Bude to rušná noc.“

Chápala, co má na mysli. Scirocco dovedlo lidi i zvířata dohnat k šílenství. Tenhle vítr vanul od Sahary, byl teplý, suchý a naplněný

235

droboulinkými zrnky písku a vydával strašidelný pronikavý zvuk, který

působil na nervy a naháněl hrůzu. Vždycky když válo scirocco, stoupla zločinnost a soudci pak tyto zločiny posuzovali shovívavě. Po hodině jízdy se před nimi ze tmy vynořila vila.

Detektiv zabočil na cestu, zajel na prázdné parkoviště a vypnul motor. Obešel vůz a otevřel Elizabeth dveře. „Paní Williamsová, zůstaňte, prosím, schovaná za mnou,“ vyzval ji. „Pro všechny případy.“

„Dobře,“ souhlasila.

Šli k přednímu vchodu vily ponořené do tmy. „Jsem si jistý, že tady není,“ vyjádřil přesvědčení, „ale nemá cenu riskovat. Ukažte, odemknu.“

Podala mu klíč. Jemně ji odstrčil ke straně, vsunul klíč do zámku a otevřel. Druhou ruku měl přitom na revolveru. Nataženou rukou šmátral uvnitř, nahmatal vypínač a rozsvítil. Chodba byla najednou zaplavena jasným světlem.

„Můžete mě provést domem?“ požádal. „A nevynechte žádnou místnost, ano?“

„Ano.“

Chodili po domě a všude, kam vstoupili, obrovitý detektiv rozsvítil. Nahlížel do všech skříní a koutů a zkontroloval, jestli jsou všechny dveře a okna zavřené. Nikdo jiný v domě nebyl. Když se vrátili dolů do obývacího pokoje, Campagna se dovolil: „Jestli vám to nevadí, zavolal bych na ředitelství.“

„Ovšemže,“ svolila. Zavedla ho do pracovny.

Zvedl sluchátko a vytočil číslo. Za moment se ohlásil. „Tady Campagna. Jsme ve vile. Budu tu nocovat. Můžete poslat motorizovanou hlídku do parku na rozcestí před vilou.“ Chvíli poslouchal a pak pokračoval: „Je v pořádku. Jenom trochu unavená. Později ještě

zavolám.“ A zavěsil.

Praštila sebou do křesla. Byla přetažená a nervózní, ale věděla, že zítra to bude ještě horší. Mnohem horší. Ona bude v bezpečí, zato Rhys bude buďto mrtvý, nebo ve vazbě. Navzdory všemu, co napáchal, tohle pomyšlení nesnesla.

Detektiv si ji prohlížel se znepokojeným výrazem. „Docela bych si dal kafe,“ nadhodil. „Co vy?“

Přikývla. „Hned ho uvařím.“ Zvedala se.

„Jen zůstaňte sedět, paní Williamsová. Moje žena tvrdí, že dělám 236

nejlepší kafe na světě.“

Elizabeth se podařilo vykouzlit úsměv. „Děkuju.“ Vděčně se zase uvelebila v křesle. Dosud jí nedocházelo, jak je citově vysátá. Až nyní si poprvé přiznala, že i při telefonickém rozhovoru s Alecem doufala, že jde o nějaký omyl a Rhys je nevinný. A při útěku se přikláněla k variantě, že všechny ty hrozné věci nemohl udělat, nemohl jí zabít otce a pak se s ní milovat a současně usilovat o její život. To by dokázala jedině zrůda. A tak v ní stále doutnala naděje. I ta zhasla, když ji detektiv informoval: Je na útěku, ale daleko se nedostane. Počítá se, že do rána bude zatčen. Už na to nevydržela myslet, ale zároveň se nezmohla ani na nic jiného. Jak dlouho už Rhys plánuje, že se ve firmě ujme kormidla?

Možná od toho okamžiku, kdy se setkal s tou citlivou patnáctiletou dívkou, tak osamělou v internátní škole ve Švýcarsku. Již tehdy si musel usmyslet, jak na Sama vyzraje, přes dceru. Jak to měl snadné! Večeře u Maxima, dlouhé kamarádské rozhovory a osobní kouzlo, ach, ten neuvěřitelný šarm! Byl trpělivý. Čekal, dokud nedozraje v ženu. A největší ironií na tom všem je, že jí ani nemusel nadbíhat. Protože ona nadbíhala jemu. Určitě mu byla k smíchu. Jemu a Hélene. Ráda by věděla, zda v tom jedou spolu, kde je Rhys zrovna teď a jestli ho policisté

zabijí, až ho dopadnou. Neovládla se a rozplakala se.

„Paní Williamsová…“ Campagna stál nad ní, v ruce šálek kávy.

„Vypijte to, udělá se vám líp,“ chlácholil ji.

„Pro… promiňte,“ omlouvala se. „Normálně se mi to nestává.“

„Řek bych, že se držíte molto bene,“ poznamenal jemným tónem. Usrkla si kávy. Něco do

ní přidal. Podívala se na něj a on se zazubil. „Řekl jsem si, že panák skotské vám neuškodí.“

Sedl si proti ní a ohleduplně mlčel. Byla mu za jeho společnost vděčná. Sama by tu zůstat nedokázala. Dokud se nedozví, co se stalo s Rhysem, jestli je živý, nebo mrtvý. Dopila.

Campagna se podíval na hodinky. „Hlídkový vůz by tady měl být každou chvíli. Celou noc v něm budou na stráži dva muži. Já zůstanu v přízemí. Navrhoval bych, abyste si teď šla lehnout a zkusila se trochu vyspat.“

Zatřásla se. „Stejně bych neusnula.“ Ale sotva to dořekla, padla na ni hrozná únava, tělo měla malátné. Dlouhá jízda a obrovské napětí, jemuž byla tak dlouho vystavena, si konečně vybraly daň.

„Možná se přece jen půjdu natáhnout,“ rozhodla se. I jazyk byl 237

nějaký líný, stěží to dopověděla.

Ležela v posteli a přemáhala ospalost. Zdálo se jí tak nějak nespravedlivé, aby spala, zatímco Rhyse nahání policie. Představovala si, jak ho zastřelili v nějaké studené, tmavé ulici, a po těle jí přeběhl mráz. Snažila se udržet oči otevřené, ale víčka jí ztěžkla. Jakmile se jí oči zavřely, začala mít pocit, jako by se propadala hloub a hloub, do měkkého polštáře prázdnoty.

Později ji probudilo vytí.

53/

Elizabeth se v posteli posadila, srdce jí divoce tlouklo, nevěděla, co ji to probudilo. Pak to zaslechla znova. Strašidelné, pronikavé skučení, které

jako by vycházelo z místa přímo před jejím oknem. Jako kdyby tam někdo kvílel v předsmrtné agónii. Vstala, doklopýtala k oknu a vykoukla do noci. Měla před sebou krajinu jako od Daumiera, osvětlenou měsícem v mrazivé zimě. Stromy byly černé a úplně holé, větve se zmítaly v prudkém vichru. V dálce daleko pod vilou moře připomínalo vroucí

kotel.

Opět se ozvalo vytí. A zas a zas. Konečně jí došlo, co to je. Zpívající skály. Scirocco přidalo na intenzitě, dulo do skal a bez ustání

vydávalo ostrý, vysoko položený zvuk. Elizabeth slyšela Rhysův hlas, jak ji volá, naříká, prosí o pomoc. Nevydržela to. Zakryla si uši rukama, jenže skřeky ani tak neutichly.

Šla ke dveřím a byla překvapena, jak je slabá. I mozek byl vyčerpáním nějak líný. Vyšla na chodbu a dala se po schodech dolů. Byla omámená, jakoby zdrogovaná. Volala detektiva Campagnu, ale hlas jí

zněl jako chraplavé skřehotání. Pokračovala po dlouhých schodech dolů

a měla co dělat, aby udržela rovnováhu. Křičela hlasitě: „Pane Campagno! Detektive!“

Nikdo neodpovídal. Dovrávorala do obýváku. Nebyl tam. Potácela se z místnosti do místnosti a přidržovala se nábytku, aby neupadla. Detektiv Campagna v domě nebyl.

Byla sama.

238

Stála v chodbě, nemohla si to srovnat v hlavě, snažila se přimět k logickému uvažování. Asi šel na kus řeči za policisty v hlídkovém voze. No jasně, to je ono. Došla až ke hlavnímu vchodu, otevřela a vyhlédla ven.

Nikde nikdo. Jenom černá noc a skučení větru. Strach v ní narůstal. Otočila se a šla

zpátky do pracovny. Rozhodla se zavolat na policejní

stanici a zjistit, co se stalo. Zvedla sluchátko… linka byla hluchá. V tom okamžiku všechna světla v domě zhasla.

54/

V Londýně Vivian Nicholsová ve westminsterské nemocnici opět nabyla vědomí, když ji vezli z operačního sálu dlouhou ponurou chodbou. Operace trvala osm hodin. Ačkoliv zkušení chirurgové dělali, co bylo v jejich silách, bylo nesporné, že už nikdy nebude chodit. Probudila se v ukrutné bolesti a donekonečna šeptala Alecovo jméno. Potřebovala ho, potřebovala ho mít u sebe, potřebovala jeho slib, jeho ujištění, že ji bude pořád milovat. Nemocniční personál nemohl Aleca nikde najít.

V Curychu přišla na ředitelství kriminální policie zpráva Interpolu z Austrálie. V Sydney byl vypátrán bývalý nákupčí filmů pro společnost Roffe a synové. Tři dny předtím zemřel na infarkt myokardu. Jeho popel byl odeslán do vlasti. Interpol tak nemohl o koupi filmů získat další

informace. Čeká proto na další pokyny.

V Berlíně seděl Walther Gassner v nenápadné čekárně

exkluzivního soukromého sanatoria na příjemném předměstí. Nehnul se odtud již téměř deset hodin. Čas od času se u něj zastavila ošetřovatelka nebo zřízenec, aby s ním prohodili pár slov nebo mu nabídli něco k snědku a na napití. Walther jim nevěnoval pozornost. Čekal na svou Annu.

Bylo zřejmé, že se načeká pěkně dlouho.

V Olgiatě Simonetta Palazziová poslouchala v telefonu ženský

hlas: „Menuju se Donatella Spoliniová. Nikdy sme se neviděly, paní

239

Palazziová, ale máme hodně společnýho. Navrhuju, abychom se sešly na voběd v Bolognese na Piazza del Popolo. Třebas zejtra v jednu?“

Simonetta byla na tu dobu objednaná v salonu krásy, ale měla ráda záhady. „Přijdu,“ slíbila. „Jak vás poznám?“ „Budu s sebou mít tři syny.“

Ve své vile v Le Vésinet si Hélene Martelová-Roffeová četla vzkaz, který našla na římse nad krbem v přijímacím pokoji. Byl od Charlese. Odešel od ní, vlastně utekl. „Už mě nikdy neuvidíš,“ napsal.

„Nesnaž se mě hledat.“ Lístek roztrhala na kousíčky. Však ona ho uvidí. To by v tom byl čert, aby si ho nenašla.

V Římě byl Max Hornung na letišti Leonarda da Vinci. Už dvě

hodiny se snažil poslat zprávu na Sardinii, ale kvůli bouřce nefungovalo spojení. Vrátil se proto do kanceláře řízení letového provozu, aby si promluvil s ředitelem letiště. „Musíte mi zajistit let na Sardinii,“ naléhal.

„Věřte mi, je to otázka života a smrti.“

„Věřím vám, signore, ale nedá se s tím nic dělat,“ namítl. „Sardinie je zcela odříznuta. Letiště jsou zavřená. I lodní doprava je přerušená. Ani v jednom směru nic nelétá a nepluje.

Dokud se nepřežene scirocco.“

„Kdy to bude?“ zeptal se Max netrpělivě.

Ředitel se otočil k velké nástěnné meteorologické mapě. „Nejdřív tak za dvanáct hodin.“

Za dvanáct hodin už Elizabeth Williamsová nebude mezi živými.

55/

Tma byla nepřátelská, plná neviditelných nepřátel, kteří číhali na příležitost, aby na ni mohli zaútočit. Elizabeth si uvědomila, že jim je vydána na milost. Detektiv Campagna ji sem přivezl, aby ji nechal napospas vrahovi. Byl to Rhysův člověk. Vzpomněla si na Hornungovo vysvětlení, že byly džípy zaměněny. Ať za tím stál kdokoliv, mělpomocníka. Někoho, kdo ostrov zná. Jak přesvědčivě detektiv Campagna působil. Hlídáme u všech trajektů a na letištích. Protože Rhys předvídal, že se ukryje tady. Kde byste čekala raději, na policejní stanici, nebo vevile? Campagna neměl nejmenší chuť ji nechat jet na policii. A z vily netelefonoval na ředitelství, ale Rhysovi. Jsme ve vile. 240

Došlo jí, že musí prchnout, ale neměla sílu. Zápolila, aby udržela oči otevřené, a ruce a nohy měla jako z olova. Náhle jí svitlo. V té kávě

byla droga. Otočila se a tápala do tmavé kuchyně. Otevřela skříň

a šmátrala v ní tak dlouho, dokud nenašla, co chtěla. Z láhve si do skleničky s vodou odlila trochu octa a přinutila se to vypít. Okamžitě se jí

zvedl žaludek a zvracela. Za pár minut se cítila o něco líp, ale pořád ještě

byla slabá. Mozek odmítal pracovat. Jako by měla všechny obvody uvnitř již uzavřené, připravené na temnotu smrti.

„Ne,“ poručila si. „Takhle nezemřeš. Budeš bojovat. Budou tě

muset zabít.“ Zvýšila hlas a zvolala: „Rhysi, pojď, zabij mě.“ Ale ve skutečnosti to byl sotva šepot. Obrátila se a zamířila do chodby. Šla po paměti. Zastavila se pod portrétem starého Samuela. Venku kvílel vítr, opíral se do domu, kvílel, vysmíval se jí, varoval ji. Stála sama v tmě

tmoucí a mohla si vybrat mezi strachem, hrůzou a děsem. Mohla vyjít ven, pustit se do neznáma a před Rhysem utíkat, anebo zůstat v domě

a zápolit s ním. Ale jak?

Snažila se něco vymyslet, jenže byla stále ještě omámená, pod vlivem drog. Nedokázala se soustředit. Bylo to něco o nehodě. Vzpomněla si a vyslovila to nahlas: „Musí to provést tak, aby to vypadalo jako nehoda.“

Elizabeth, musíš mu to překazit. Promluvil to snad Samuel? Nebo její duše?

„Nemůžu. Je moc pozdě.“ Oči se jí zavíraly a tvář tiskla k chladnému portrétu. Byla by to nádhera, jít teď spát. Ještě však musí něco udělat. Pátrala v paměti, ale pořád si ne a ne vzpomenout. Nedopusť, aby to vypadalo jako nehoda. Ať je poznat, že to bylavražda. Pak mu firma nikdy nebude patřit.

Už přišla na to, co musí udělat. Šla do pracovny, chvíli stála na místě, potom vzala do ruky stolní lampu a mrštila jí do zrcadla. Slyšela, jak obojí řinčí. Pak zdvihla židli a třískala jí o zeď, dokud ji nerozštípala. Přešla ke knihovně, vytrhávala z knih stránky a rozhazovala je po zemi. Telefonní šňůru vytrhla ze zdi. Jen ať si to Rhys vysvětluje policii, pomyslela si. Nešetři ho! Ne, po dobrém se jim nedá. Budou ji muset dostat silou.

Místností se přehnala vichřice, papíry létaly ve vzduchu. Pak bouře utichla. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co se stalo. Už v domě není sama.

241

Na letišti Leonarda da Vinci, u úseku označeného Merci, kde se vyřizovala nákladní přeprava, sledoval detektiv Max, jak přistává

vrtulník. Než pilot otevřel dveře, byl už Max u něj. „Můžete mě odvézt na Sardinii?“ požádal.

Pilot koukal jako kakabus. „Co se to sakra děje? Teď jsem tam zrovna jednoho vez. Je silná bouřka.“

„Vezmete mě?“

„Bude to stát trojnásobek.“

Max ani okamžik neváhal. Vyšplhal se do kabiny. Jen co se odlepili od země, obrátil se na pilota: „Kdo byl ten přede mnou, koho jste bral na Sardinii?“

„Jmenuje se Williams.“

Tma teď byla jejím spojencem, kryla ji před vrahem. Na útěk už

bylo pozdě. Musí si někde v domě najít místo, kde by se schovala. Šla nahoru, aby si od Rhyse držela odstup. Na vršku schodiště se zarazila a zabočila k Samově ložnici. Něco na ni ze tmy vyskočilo, začala ječet, ale byl to jen stín větví stromu, kývajících se za oknem ve větru. Srdce jí

bušilo tak silně, že ho určitě musel slyšet i Rhys o patro níž. Zdrž ho, napovídal jí hlas nitra. Jenže jak? Hlavu měla jako škopek. Všechno bylo rozmazané. Uvažuj! nabádala se. Co by udělal starý Samuel? Šla do ložnice na konci chodby, vyndala klíč, zastrčený

zevnitř, a zamkla zvenčí. Potom pozamykala všechny ostatní dveře. Jako by to byla vrata od krakovského ghetta. Nebylo jí jasné, proč to dělá. Pak si vzpomněla, že zabila Arama a že ji nesmějí dopadnout. Zdola zahlédla kužel světla z baterky. Stoupalo po schodech stále výš. Srdce jí

poskočilo. Rhys si jde pro ni. Začala lézt po věžním schodišti. V půli cesty se jí podlomila kolena. Upadla a zbytek schodiště se plazila po čtyřech. Doškrábala se na vršek a napřímila se. Otevřela dveře věžní

místnosti a vešla. Dveře, radil jí Samuel. Zamkni dveře. Poslechla, i když věděla, že tím Rhyse nezastaví. Ale přinejmenším je bude muset vyrazit. Další násilí, z kterého se bude muset zodpovídat. Její smrt bude zaručeně vypadat jako vražda. Ke dveřím přisouvala nábytek. Pohyby měla pomalé, jako by ji stahoval dolů hustý

močál. Nejdřív ke dveřím přistrčila stůl, potom křeslo a další stůl. Počínala si jako robot, zápasila s časem, budovala si ubohou pevnůstku 242

na obranu proti smrti. Z místa o patro níž zaslechla prasknutí, po chvíli ještě jedno a pak do třetice. Rhys třískal do dveří od ložnic. Hledal ji. Známky agrese, stopa pro policii. Tak jako vypekl on ji, vypekla ona jeho. Něco jí ale nešlo do hlavy. Jestli Rhys chtěl, aby její smrt vypadala jako nehoda, proč rozbíjí dveře? Došla ke dveřím na balkon a vykoukla ven. Šílený vítr jí tam pěl rekviem. Pod balkonem byl prudký svah do moře. Z tohoto pokoje nebylo úniku. Rhys si pro ni musel přijít až sem. Rozhlížela se po nějaké zbrani, ale nenašla nic, čím by si pomohla. Čekala ve tmě na vraha.

Na co čeká on? Proč ještě nerozmlátil dveře a neskoncoval to?

Nerozmlátil dveře. Něco tady nehrálo. I kdyby odsud její tělo někam odvlekl a zbavil se ho někde jinde, stejně by nemohl vysvětlit škodu, kterou v domě způsobil, rozbité zrcadlo, rozmlácené dveře. Snažila se vžít do jeho myšlení, vytušit, co má za lubem, jak to chce zaonačit, aby ho policie nepodezírala, že ji zavraždil. Existoval jediný způsob. A sotva na to pomyslela, hned ucítila kouř.

56/

Z vrtulníku Max zahlédl pobřeží Sardinie, hustě pokryté mračnem rozvířeného červeného prachu. Pilot překřikoval rámus listů rotoru:

„Ještě se to zhoršilo. Nevím, jestli budu moct přistát.“

„Musíte!“ zařval Max. „Směr Porto Cervo.“

Pilot se k němu obrátil. „To je na samém vrcholku pitomé hory.“

„Já vím. Zvládnete to?“

„Šance je tak sedm ku třem.“

„že to půjde?“

„že to nepůjde.“

Kouř pronikal škvírou pode dveřmi a skulinami mezi podlahovými prkny. Skučení větru dostalo doprovod: hukot plamenů. Elizabeth dostala odpověď na svou otázku, ale na záchranu života už bylo pozdě. Ocitla se v pasti. Teď už bylo pochopitelně jedno, jestli jsou dveře, zrcadla a nábytek rozbité, protože z celého domu ani z ní za několik minut nic nezbyde. Všechno zpustoší oheň, stejně jako zničil laboratoř

a Emila Joeppliho. A Rhys bude mít jistě alibi, takže nebude moct být 243

usvědčen. Porazil ji. Porazil je všechny.

Kouř se již do místnosti valil, žlutý, štiplavý kouř. Začala se dusit. Štěrbinami bylo vidět okraje plamenů olizujících dveře. Cítila i horko. Sílu k pohybu jí dodala zlost.

Zaslepující kouřovou clonou se poslepu protáhla k balkónovým dveřím. Otevřela je a vylezla na balkon. V tom okamžiku přeskočily plameny z chodby do pokoje a olizovaly stěny. Elizabeth stála na balkoně a vděčně nasávala čerstvý vzduch. Vítr jí rval šaty. Pohlédla dolů. Balkon vystupoval z boku budovy jako ostrůveček visící nad bezednou propastí. Naděje na útěk a záchranu nebyla žádná. Ledaže… Podívala se na příkrou břidlicovou střechu nad hlavou. Kdyby na ni dosáhla, vytáhla se nahoru a dostala se na druhou stranu domu, která ještě nehořela, mohla by uniknout. Napnula ruce co nejvýš, ale ani tak na opak nedosáhla. Plameny se víc a víc blížily a pohlcovaly místnost. Měla nepatrnou šanci, ale chopila se jí. Přinutila se vrátit do pokoje plného plamenů a dusivého dýmu. Popadla židli, co stála u otcova stolu, a odtáhla ji na balkon. Měla co dělat, aby udržela rovnováhu. židli postavila a stoupla si na ni. Prsty již nahmatala okraj střechy, jenže se nemohla pořádně chytit. Šmátrala, tápala po něčem, čeho by se pevně přidržela, ale bezvýsledně.

Uvnitř již plameny zachvátily záclony a tančily po celé místnosti. Napadaly knihy, koberec a nábytek a postupovaly k balkonu. Elizabeth konečně nahmatala vyčnívající břidlicovou tašku. Snažila se ji sevřít, ale ruce měla jako z olova. Nebyla si jistá, zda se udrží. Přitahovala se, ale vtom jí začala ujíždět židle. Posledním zbytkem sil se vypnula a zachytila. Nyní šplhala po zdech ghetta a bojovala o život. Přitahovala se a napínala a najednou ležela na šikmé střeše. Lapala po dechu. Přiměla se k pohybu, centimetr po centimetru lezla vzhůru, tiskla se ke strmé

střeše, píď po pídi šplhala, vědoma si toho, že jediné uklouznutí by přivodilo pád do hluboké černé propasti. Doplazila se až ke špici střechy. Tam se zastavila, aby se vydýchala a zorientovala. Balkon, z něhož právě

unikla, byl v plamenech. Zpátky už nemůže.

Při pohledu na vzdálenou stranu domu si všimla balkonu jedné

z ložnic pro hosty. Tam se plameny zatím nerozšířily. Jenom nevěděla, zda se tam

dostane. Střecha se ostře svažovala, břidlicové tašky byly uvolněné, vítr se do ní opíral jako divý. Kdyby uklouzla, nic její pád nezastaví. Zůstala na místě jako přikovaná, bála se to zkusit. Vtom se 244

jako zázrakem na balkoně ložnice pro hosty objevila postava. Byl to Alec. Díval se směrem k ní a klidným hlasem na ni volal: „Dokážeš to, děvenko. Docela snadno.“

Srdce se jí stáhlo úzkostí.

„Pomalinku,“ radil jí Alec. „Vždycky jen jeden krůček. Je to kluzké jako mýdlo.“

Začala se přesouvat jeho směrem, opatrně našlapovala krůček po krůčku, nezdvihla nohu z tašky, dokud druhou nohou nestála pevně

o kousek dál. Zdálo se, že to potrvá věčnost. Celou dobu slyšela Alecův povzbudivý hlas, který ji pobízel kupředu. Už byla skoro u cíle, když

jedna taška povolila a Elizabeth padala.

„Drž se!“ vykřikl Alec.

Zachytila se a křečovitě se přidržovala. Už byla na okraji střechy, pod ní byl nekonečný prostor. Potřebovala sklouznout na balkon, kde stál Alec. Kdyby se však netrefila…

Pozoroval ji vyrovnaně, důvěřivě. „Nedívej se dolů,“ odradil ji.

„Zavři oči a spusť se. Já tě chytím.“

Zkusila to. Zhluboka se nadechla a pak ještě jednou. Věděla, že jí

nic jiného nezbývá, a přece se k tomu nemohla odhodlat. Prsty měla přimrzlé k taškám.

„Teď!“ zvolal Alec. Pustila se a krátce se propadala, až ji zachytila Alecova náruč. Byla v bezpečí. Úlevou zavřela oči.

„Výborně,“ pochválil ji.

Vzápětí ucítila na spánku ústí revolveru.

57/

Pilot letěl s vrtulníkem co nejníž nad ostrovem, jak si jen troufl, div neočesával koruny stromů, aby se vyhnul zuřivému větru. I v téhle výšce byl vzduch plný vírů. V dálce před sebou pilot zahlédl vrchol hory Porto Cervo. Ve stejném okamžiku jej spatřil i Max. „Tamhle to je!“ zvolal.

„Už vidím vilu.“ A pak uviděl ještě něco. Srdce se mu zastavilo. „Hoří!“

I přes ohlušující vítr Elizabeth zaslechla z balkonu zvuk blížící se helikoptéry a pohlédla k nebi. Alec tomu nevěnoval pozornost. Sledoval Elizabeth a z očí se mu dala vyčíst bolest. „To je za Vivian. Musel jsem 245

to udělat za Vivian. Vidíš, ne? Musejí tě najít v ohni.“

Neposlouchala ho. Myslela na jediné: Tak to nebyl Rhys. Rhys to nebyl. Celou dobu to byl Alec. Ten jí zabil otce a pokoušel se zavraždit i ji. Ukradl zprávu a svaloval to na Rhyse. Vystrašil ji, aby před Rhysem utekla, protože Alec dobře věděl, že bude hledat útočiště zde. Vrtulník zmizel z dohledu, clonily ho okolní stromy.

„Zavři oči, Elizabeth,“ poručil jí Alec.

„Ne!“ odporovala.

„Alecu, odhoď zbraň!“ ozval se náhle Rhysův hlas.

Oba se podívali dolů, kde ozářeni šlehajícími plameny stáli na trávníku Rhys s policejním šéfem Luigim Frerrarem a kolem nich několik detektivů s puškami.

„Je konec, Alecu,“ křičel Rhys. „Pusť ji.“

Detektiv, který držel pušku s dalekohledem, řekl: „Nemůžu na něj vystřelit, pokud se ona neuhne.“

Uhni se! modlil se Rhys. Uhni se!

Od stromů k Rhysovi utíkal přes trávník Hornung. Když spatřil ten výjev, zastavil se. „Dostal jsem váš vzkaz, ale přišel jsem pozdě,“

vysvětlil mu Rhys.

Oba hleděli na postavy na balkoně. Byly zezadu ozářené plameny stoupajícími ze zadní strany vily a vypadaly jako loutky. Nárazový vítr z domu dělal obří pochodeň, osvětlující okolní hory a proměňující noc v peklo, plápolající Valhalu.

Elizabeth se otočila a Alecova tvář se jí jevila jako maska smrti. Zrak měl zasněný. Odpoutal se od ní směrem k balkónovým dveřím. Dole detektiv oznámil: „Mám ho.“, zvedl pušku a zamířil. Jednou stiskl kohoutek. Alec se zapotácel a dveřmi zmizel v domě. Na okamžiky se na balkoně mihly dvě postavy a pak už jen jedna.

„Rhysi!“ zvolala Elizabeth.

Ale to už běžel k ní.

Dál to byl rychlý, zmatený kaleidoskop pohybů. Rhys ji uchopil do náruče a nesl ji dolů do bezpečí. Pevně se k němu přimkla, víc už se tisknout nemohla.

Ležela na trávníku, oči zavřené, Rhys ji objímal a vyznával jí

lásku: „Liz, miluju tě. Miluju tě, lásko.“

Jeho hlas ji oblažoval, konejšil. Nebyla schopna slova. Dívala se mu do očí, četla z nich lásku a mučivou úzkost a tolik mu toho chtěla říct. 246

Měla pocit viny, že ho tak strašně podezírala. Předsevzala si, že mu to bude celý zbytek života vynahrazovat.

Avšak nyní byla tak vyčerpaná, že na to nemohla myslet. Nedokázala už myslet na nic. Jako by se to všechno stalo někomu jinému na nějakém jiném místě a v úplně jiné době.

Důležitá byla jediná věc: že byli s Rhysem spolu. Cítila pevné

objetí jeho silných paží, přála si, aby to trvalo věčně, a to jí stačilo.

58/

Bylo to jako vstupovat do pekla. Kouř houstl a v místnosti tančily chiméry, neustále se zjevovaly a vytrácely. Oheň přeskočil na Aleca, čechral mu vlasy a praskání plamenů se proměnilo ve Vivianin hlas, který ho volal vábivým zpěvem Sirény.

V náhlém záblesku jasného světla se mu zjevila. Ležela na posteli, krásné tělo měla nahé, až na rudou stuhu ovázanou kolem krku. Byla to táž stuha, kterou měla, když se spolu poprvé milovali. Opět ho volala jménem, hlas měla rozechvělý touhou. Tentokrát nechtěla ostatní, ale jeho. Přiblížil se k ní a ona zašeptala: „Tebe jediného jsem milovala.“

A Alec tomu uvěřil. Za to, co mu prováděla, ji musel potrestat. Ale byl chytrý, za její hříchy pykaly jiné. Všechny ty strašné věci dělal kvůli ní. Když už byl těsně u ní, znova mu pošeptala: „Alecu, tebe jediného jsem milovala.“ A on věděl, že je to pravda.

Lákala ho k sobě, kynula mu napjatými pažemi a on klesl po její

bok. Objal ji a splynuli spolu. Byl v ní, a byl jí. A tentokrát ji dokázal uspokojit. Cítil takovou rozkoš, že přešla v nepopsatelnou, neúnosnou bolest. Cítil horko jejího těla, které ho pohlcovalo, a když úžasem otevřel oči, proměnila se stuha kolem jejího krku v živý jazyk plamene a ten ho olizoval. V příštím okamžiku na něj ze stropu spadl planoucí trám a stal se jeho ohnivou pohřební hranicí. Alec zemřel stejně jako ostatní: v extázi.

247