Nicholas Sparks

Milý Johne

Prolog

Lenoir, 2006

V mém životě byla doba, kdy jsem věřil, že odpověď znám.

Co znamená opravdu někoho milovat?

Pro mě to znamenalo, že mám Savannah radši než sebe a že zbytek života strávíme spolu. Neměl by to být velký problém. Jednou mi řekla, že klíčem ke štěstí jsou splnitelné sny a že ty její jsou docela prosté. Vdát se, mít děti… zkrátka to základní. Pro mě by z toho plynulo mít stálé zaměstnání, dům s bílým laťkovým plotem a dost velké auto, abychom mohli vozit děti do školy, k zubaři, na trénink nebo školní představení. Dvě nebo tři děti. Nikdy se jasně nevyjádřila, ale tipuju, že až by to bylo aktuální, navrhla by, abychom nechali věcem volný průběh a rozhodnutí přenechali Bohu. Byla už taková. Tím myslím, že byla nábožensky založená, a řekl bych, že to byl jeden z důvodů, proč jsem se do ní zamiloval. A bez ohledu na to, jak se naše životy vyvíjely dál, bych si dokázal představit, jak na konci dne ležím v posteli vedle ní, jak se k sobě tulíme, povídáme si a smějeme se.

Nezní to nijak přehnaně, že ne? Když se dva mají rádi? To jsem si myslel taky. A přestože něco ve mně chce stále věřit, že je to možné, moc dobře vím, že se to nestane. Až odsud zas odejdu, víckrát se sem nevrátím.

Ale zatím ještě sedím na svahu nad jejím rančem a čekám, až vyjde z domu. Samozřejmě mě nemůže vidět. U armády vás cvičí, jak splynout s okolím, a já jsem se to naučil dobře, protože jsem vůbec netoužil zemřít v nějaké irácké díře uprostřed pouště. Musel jsem se vrátit sem, do malého horského městečka v Severní Karolíně, a zjistit, co se stalo. Když uvedete věci do chodu, zůstává ve vás neklid, málem zklamání, dokud se nedozvíte pravdu.

Ale jedním jsem si jistý: Savannah se nikdy nedozví, že jsem tady dneska byl.

Zabolí mě u srdce, když si uvědomím, že je tak blízko a já se jí nemůžu dotknout, ale rozum mi připomíná, že teď už jdeme každý svou cestou. Přijmout tuhle prostou pravdu pro mě nebylo lehké. Byla doba, kdy se naše cesty spojily, ale od ní nás dělí šest let a dva celé lidské životy. Oba samozřejmě máme svoje vzpomínky, ale já poznal, že vzpomínky umějí ožívat, skoro se zhmotňovat, a v tomto směru se od sebe teď taky lišíme. Jestliže její jsou jako hvězdy na noční obloze, ty moje jsou jako děsivá prázdnota mezi nimi. A na rozdíl od ní s sebou vláčím otázky, které jsem si od našeho posledního setkání položil snad tisíckrát. Proč jsem to udělal? A udělal bych to znovu?

Abyste tomu rozuměli, skončil jsem to já.

Listí na stromech kolem mě pomalu dostává rudou barvu, až konečně vzplane jako oheň, jakmile nad obzorem vykoukne slunce. Ptáci spustili první pokřik a vzduch voní borovicemi a půdou, ne mořem a solí jako v mém rodném městě. A potom se otevřou vchodové dveře a já ji uvidím. Vyjde do ranního šera, a přestože jsme od sebe daleko, zadržím dech. Protáhne se, seběhne ze schodů a zamíří za dům. Nad ní se třpytí výběh jako zelený oceán. Když do něho vstoupí, jeden z koní ji pozdraví zaržáním, po něm další a mně se zdá příliš drobná na to, aby se mezi nimi pohybovala tak bezstarostně. Ale ona si s koňmi vždycky dobře rozuměla. Šest quarterů se pase u sloupku hned vedle branky, trochu stranou stojí Midas, její černý arab s bílými ponožkami. Jednou jsem si s ní vyjel. Naštěstí jsem vyvázl bez zranění, ale pamatuju se, jak jsem se silou vůle držel v sedle a říkal si, že Savannah vypadá tak v pohodě, jako

by se přitom mohla dívat na televizi. Teď se zdraví s Midasem. Nespěchá, hladí ho po nose a něco mu šeptá. Potom ho poplácá po zadku, otočí se, vykročí ke stodole a on vztyčí uši a sleduje ji.

Zmizí, ale hned se zase vynoří se dvěma kýbly – nejspíš ovsa. Pověsí každý na jeden sloupek a stádečko k nim nakluše. Ustoupí, aby jim nestála v cestě. Vidím, jak jí vlasy vlají ve větru. Dojde si pro sedlo a uzdu, a zatímco Midas žere, připraví si ho na vyjížďku. Za pár minut ho už vyvádí z výběhu směrem k lesu. Vypadá přesně stejně jako před šesti lety. Vím, že to není pravda, před rokem jsem ji viděl zblízka a všiml jsem si prvních vrásek kolem očí, ale z mého pohledu se nezměnila. Pro mě jí je a vždycky bude jednadvacet a mně třiadvacet. Jsem na základně v Německu a čekám, až budu nasazený ve Fallúdže nebo Bagdádu, zatím jsem nedostal její dopis, který si v prvních týdnech operace přečtu na nádraží v Samaře, ještě jsem se nevrátil domů po událostech, které změnily můj život.

Teď, v devětadvaceti, se občas divím, pro co jsem se rozhodl. Armáda se stala celým mým životem. Nevím, jestli mám být otrávený nebo spokojený, většinou se přistihnu, že střídavě jedno a druhé, záleží na dni. Když se mě lidé ptají, odpovídám jim, že jsem voják. A myslím to tak, jak to říkám. Dál žiju na základně v Německu, mám našetřeno asi tisíc dolarů a několik let jsem s žádnou holkou nechodil. Už tolik nesurfuju, ani o dovolence, ale když mám volno, jezdím na svém harleyi od severu k jihu, jak se mi právě zachce. Harley je nejlepší věc, kterou jsem si pro sebe kdy koupil, přestože v Německu stál celé jmění. Hodí se mi, protože se ze mě stal tak trochu samotář. Většina mých starých kámošů odešla do civilu, ale mě pravděpodobně v příštích měsících pošlou zpátky do Iráku. Aspoň podle řečí, které kolují po základně. Když jsem se seznámil se Savannah Lynn Curtisovou – pro mě zůstane vždycky Savannah Lynn Curtisová – nikdy by mě nenapadlo, jak se bude můj život vyvíjet, a nevěřil bych, že se rozhodnu pro dráhu profesionálního vojáka.

Jenže jsem ji potkal, a proto je můj současný život tak divný. Zamiloval jsem se do ní, když jsem byl s ní, a ještě víc během roků, když jsem byl daleko od ní. Náš příběh má tři části: začátek,

prostředek a konec. A přestože se tak vyvíjejí všechny příběhy, pořád nemůžu uvěřit tomu, že ten náš nebude pokračovat donekonečna.

Uvažuju o tom a jako vždycky se mi vybaví doba, kdy jsme spolu chodili. Vzpomínám, jak to začalo, protože vzpomínky jsou všechno, co mi zbylo.

První díl

1

Wilmington rok 2000

Jmenuju se John Tyree. Narodil jsem se v roce 1977 a vyrůstal jsem ve Wilmingtonu, ve městě, které se pyšně chlubí největším

přístavem ve státě Severní Karolína, dlouhou a pohnutou historií, ale mně teď připadá spíš jako město, které vzniklo čirou náhodou. Jasně, má vynikající klima a perfektní pláže, ale nebylo připravené na vlnu důchodců ze severu, kteří hledali místo, kde by bylo dost lacino, aby tam mohli strávit podzim života. Leží na úzkém pruhu pevniny mezi řekou Cape Fear a Atlantikem. Silnice číslo sedmnáct směrem na Myrtle Beach a Charleston, která přes ně vede, slouží jako hlavní dopravní tepna. Když jsem byl malý kluk, projeli jsme s tátou z historické čtvrti u řeky k Wrightsville Beach za deset minut, ale mezitím přibylo tolik semaforů a obchodních center, že to dnes zabere hodinu, zvlášť o víkendech, kdy tam proudí davy turistů. Wrightsville Beach je suverénně jednou z neoblíbenějších pláží v Severní Karolíně. Leží na ostrůvku kousek od pobřeží u severního konce Wilmingtonu. Domy podél dun jsou nekřesťansky drahé, ale bývají většinou pronajaté po celé léto. Ostrůvky Outer Banks můžou lákat romantikou, protože jsou izolované a žijí tam divocí koně, navíc je svým letem proslavili Orville a Wilbur Wrightovi, ale dejte na mě, většina lidí si dovolenou u moře užije líp, když je poblíž McDonald nebo Burger King pro případ, že by dětem nechutnala místní strava, a taky chtějí širší výběr, pokud jde o večerní zábavu.

Jako ve všech městech jsou ve Wilmingtonu některé části chudé a jiné bohaté. Táta rozvážel poštu, a protože je to jedno z nejsolidnějších zaměstnání na světě, vedlo se nám dobře. Ne skvěle, ale dobře. Nebyli jsme bohatí, ale bydleli jsme dost blízko čtvrti boháčů, abych mohl chodit do jedné z nejlepších středních škol ve městě. Ovšem na rozdíl od baráků mých kamarádů byl náš domek malý a starý, veranda se začínala bortit, ale celkový dojem zachraňoval svým půvabem zadní dvorek. Rostl na něm mohutný dub, a když mi bylo osm, sbil jsem si v jeho koruně budku z prken, která jsem nasbíral po staveništích. Táta mi nepomáhal. Pokud někdy trefil kladivem hřebík, tak jenom čirou náhodou. To léto jsem se taky sám naučil surfovat. Asi jsem si už tenkrát měl uvědomit, jak moc jsem jiný než on, a že se to nestalo, jenom dokazuje, jak málo toho víte o životě, dokud jste malí.

Táta a já jsme byli tak rozdílní, jak jen dva lidé můžou být. On byl uzavřený a nejraději seděl sám doma, já jsem neposeděl ani chvilku a samotu jsem nesnášel. On si vzdělání velmi vážil, pro mě byla škola něco jako klub, kde se navíc sportovalo. On měl vadné držení těla a spíš se šoural, než chodil, já jsem pořád poskakoval a chtěl po něm, aby mi změřil, za jak dlouho doběhnu na roh ulice a zpátky. V osmé třídě jsem ho přerostl a o rok později jsem ho přetlačil v páce. Zevnějškem jsme si taky nebyli ani trochu podobní. On měl světlé vlasy, oříškově hnědé oči a pihy, já mám vlasy a oči tmavě hnědé, pleť olivovou a už v květnu jsem byl vždycky dohněda opálený. Sousedům bylo divné, že jsme každý úplně jiný, což bylo celkem pochopitelné, když se vezme v úvahu, že mě vychovával sám. Později jsem občas zaslechl, jak šeptem rozebírají fakt, že od nás moje matka utekla, když mi nebyl ani rok. Když jsem byl větší, došel jsem k názoru, že si našla jiného, ale táta mi to nikdy nepotvrdil. Řekl mi všehovšudy, že si uvědomila, jakou chybu udělala, když se vdala tak mladá, a že nebyla na úlohu matky dost zralá. Nemluvil o ní ošklivě, ani ji nechválil, ale dbal, abych se bez odhledu na to, kde je a co dělá, modlil i za ni. „Připomínáš mi ji,“ říkával. Do dnešního dne jsem s ní nepromluvil jediné slovo a ani po tom netoužím.

Myslím si, že táta byl šťastný. Formuluju to tak proto, že své city dával najevo zřídka. Objal mě nebo mi dal pusu jenom výjimečně, a pokud ano, připadalo mi to často mechanické, bez života, jako by to dělal, protože si myslí, že by měl, ne protože by po tom toužil. Staral se o mě obětavě, a proto vím, že mě měl rád, ale když jsem se narodil, bylo mu třiačtyřicet a navíc mám dojem, že by z něho byl lepší mnich než otec. Byl to nejtišší člověk, jakého jsem znal. Málokdy se mě zeptal, co je nového, málokdy se rozzlobil a málokdy žertoval. Jeho život byl samý stereotyp. Každé ráno mi udělal míchaná vajíčka, opečenou slaninu a toast, u večeře, kterou taky připravoval sám, poslouchal, když jsem mu vykládal, co bylo ve škole. K zubaři nás objednával dva měsíce předem, v sobotu ráno platil účty, v neděli odpoledne pral, každé ráno odcházel z domu přesně v sedm třicet pět a potom několik hodin sám objížděl svou trasu a házel do schránek balíčky a dopisy. Byl společensky nemotorný, s nikým nechodil, v sobotu večer nehrál s kamarády poker, telefon u nás nezazvonil celé týdny, a když ano, pak to byl buď omyl, nebo nějaký dealer. Vím, jak těžké pro něho muselo být vychovávat mě sám, ale nikdy si nestěžoval. Dokonce ani tehdy, když jsem ho zklamal.

Většinu večerů jsem trávil sám. Jakmile táta splnil každodenní povinnosti, zamířil za svými mincemi. Byla to jeho jediná životní vášeň. Nejspokojenější byl, když seděl ve své pracovně, studoval numismatický katalog Greysheet a rozhodoval se, kterou minci by měl přidat do své sbírky. Založil ji vlastně můj dědeček. Jeho hrdinou byl jistý Louis Eliasberg, finančník z Baltimoru, který jako jediný pořídil kompletní kolekci mincí Spojených států, včetně všech ražeb a mincovních značek. Soupeřila se sbírkou ve Smithsonově institutu, možná ji dokonce překonala, a dědeček byl od babiččiny smrti, to znamená od roku 1951, posedlý myšlenkou dát společně se synem dohromady podobnou kolekci. Každé léto objížděli vlakem mincovny, aby tam z první ruky nakoupili mince, nebo navštěvovali numismatické výstavy na Jihozápadě. Dědeček s tátou postupně navázali styky s obchodníky snad ve všech státech a děda v průběhu let utratil za rozšiřování a vylepšování sbírky celé jmění. Bohužel na

rozdíl od Louise Eliasberga nebyl bohatý – měl koloniál v Burgawu, ale musel ho zavřít, jakmile řetězec Piggly Wiggly otevřel všude po městě své prodejny a tak nikdy neměl šanci vyrovnat se svému vzoru. Ale i tak vrazil každý naspořený dolar do mincí. Třicet let chodil ve stejném saku, celý život jezdil ve stejném autě a vsadím se, že táta začal pracovat u pošty, místo aby šel na vysokou, protože peníze vystačily taktak na střední školu, na další studia nebyl doma ani cent. Je jisté, že děda byl stejně divný pavouk jako táta. Jablko nepadlo daleko od stromu, jak se říká. V poslední vůli dědeček stanovil, že jeho dům se má prodat a peníze se mají použít na nákup dalších mincí. Přesně to by táta udělal tak jako tak.

Než táta dědovu sbírku zdědil, měla už slušnou hodnotu. Když inflace dosáhla závratných výšek a unce zlata byla za osm set padesát dolarů, představovala sbírka menší jmění. Můj šetrný táta by mohl spokojeně jít do penze, dostal by za ni mnohem víc než o čtvrt století později, jenže jemu ani dědovi nešlo o peníze, sbírali mince kvůli napětí, které přitom prožívali, a kvůli poutu, které se mezi nimi utvořilo. Bylo pro ně vzrušující dlouho a obtížně pátrat po určité minci a potom se handrkovat o dobrou cenu. Někdy si ji mohli dovolit, jindy ne, ale každý kousek, který do sbírky přidali, byl pro ně poklad. Táta doufal, že ze mě bude stejně náruživý sběratel jako on a že taky nebudu litovat žádných obětí. Jako kluk jsem v zimě spal pod dvěma přikrývkami, ročně mi koupil jenom jedny boty a na oblečení nezbyly peníze nikdy, dostával jsem je od Armády spásy. Neměl dokonce ani foťák. Naše jediná společná fotka byla z numismatické výstavy v Atlantě. Jeden obchodník nás vyfotil před svým stánkem a poslal nám ji. Táta ji měl řadu let na stole. Objímá mě na ní kolem ramen a oba se usmíváme. Já držím v ruce minci, kterou táta právě koupil, pěticent s buvolem vyražený v roce 1926 v denverské mincovně, v perfektním stavu. Patří mezi nejvzácnější mezi všemi nikláky s buvolem a my jsme se museli celý měsíc živit jenom hotdogy a fazolemi, protože byl dražší, než táta čekal.

Nevadilo mi přinášet takové oběti – teda aspoň ne hned. Když si se mnou táta začal povídat o mincích, to jsem chodil do první nebo druhé třídy, mluvil se mnou jako se sobě rovným. Každé malé dítě si

připadá hrozně důležité, když se k němu dospělý, navíc vlastní otec, chová jako k sobě rovnému, a já se vyhříval v jeho pozornosti a hltal informace, které mi předával. Brzy jsem dokázal odříkat, kolik pamětních zlatých mincí od Saint-Gaudense se skalním orlem bylo vyraženo v roce 1927 a kolik v 1924 nebo proč má Barberův deseticent z roku 1895 ražený v New Orleansu desetkrát větší cenu než stejná mince ze stejného roku z Philadelphie. Mimochodem, vím to dodnes. Jenže na rozdíl od táty mě sběratelská vášeň časem přešla. Vypadalo to, že nedokáže mluvit o ničem jiném, a po šesti nebo sedmi letech, kdy jsem víkendy místo s kamarády trávil s ním, jsem toho měl dost. Jako většinu kluků mě začaly zajímat jiné věci: v první řadě sport, holky, auta a muzika. Ve čtrnácti jsem se doma moc nevyskytoval. A taky jsem dostával zlost. Postupně jsem si začínal všímat, že žijeme jinak než většina rodin mých kamarádů. Oni měli peníze na kino nebo na sluneční brýle podle poslední módy, ale já jsem vyšťourával zapadlé čtvrťáky, abych si mohl u McDonalda dát hamburger. Dost kluků dostalo k šestnáctým narozeninám auto, mně dal otec Morganův stříbrný dolar z roku 1883 ražený v Carson City. Na gauči jsme měli přehoz, aby nebyl vidět prodřený potah, a pokud jsem věděl, byli jsme jediní, kdo doma neměl kabelovku nebo mikrovlnku. Když se nám rozbila lednička, koupil použitou, která se nehodila k ničemu jinému v kuchyni. Byla tak odporně zelená, jak si jenom umíte představit. Styděl jsem se při pomyšlení, že by k nám přišli kamarádi, a měl jsem to tátovi za zlé.

Vím, že takové pocity jsou ubohé, že když mě tak hrozně trápilo, že nemám peníze, mohl jsem sekat trávníky nebo si najít nějakou brigádu, ale tak to prostě bylo. Byl jsem slepý, hluchý a blbý jak tágo, ale když vám teď říkám, že své tehdejší nezralosti lituju, minulost tím nezměním.

Táta cítil, že se mezi námi něco mění, ale nevěděl, co má dělat. Zkoušel to jediným způsobem, který znal, jediným, který znal i jeho otec. Mluvil o mincích, což bylo téma, o kterém dokázal diskutovat bez problémů, dál mi vařil snídaně a večeře, jenže jsme se jeden druhému odcizovali stále víc. Zároveň jsem se začal vyhýbat starým kamarádům, které jsem znal odjakživa. Rozdělili se na party podle

toho, na jaké filmy chodili nebo jaká trička si kupovali, a já jsem zjistil, že stojím za postranní čarou jako divák. Trhněte si nohou, říkal jsem si. Na střední škole si každý najde své místo a já jsem zapadl do té nejhorší party, kde všichni na všechno kašlali, což mi umožnilo taky na všechno kašlat. Začal jsem chodit za školu, kouřit a třikrát jsem byl kvůli rvačce na pár dní vyloučený ze školy.

Taky jsem nechal sportu. Do druhého ročníku jsem hrál fotbal a basket a běhal dlouhé tratě. Když jsem přišel domů, táta se mě občas zeptal, jak jsem dopadl, ale když jsem mu začal líčit detaily, vypadal zmateně a bylo na něm vidět, že o sportu nemá ani ponětí. Jednou jedinkrát se šel podívat na basket. To jsem byl ve druháku. Seděl na tribuně, připlešatělý podivín v obnošené sportovní bundě a ponožkách, které se nehodily k ničemu, co měl na sobě. Přestože nebyl tlustý, kalhoty ho škrtily v pase, jako kdyby byl ve třetím měsíci. Když jsem ho uviděl, řekl jsem si, že s ním nechci nic mít. Styděl jsem se za něho a po zápase jsem se k němu nehlásil. Nejsem na to pyšný, ale prostě jsem byl takový.

Bylo to stále horší. V posledním ročníku moje vzpoura vyvrcholila. Známky jsem měl stále bídnější, víc kvůli lenosti a nepozornosti než z nedostatku inteligence (aspoň si to namlouvám), a táta mě nejednou nachytal, jak se pozdě v noci kradu do domu a táhne ze mě alkohol. Jednou mě z mejdanu, kde kolovaly drogy a chlast, přivezla policie, a když mi táta dal domácí vězení, řval jsem na něho, aby se staral o sebe, a potom jsem pár týdnů spal u kamaráda. Když jsem se vrátil, nic mi neřekl a každé ráno byla zase na stole míchaná vajíčka, toast a slanina. Zkoušky jsem udělal s odřenýma ušima a podezírám vedení školy, že mě nechali projít, protože se mě chtěli zbavit. Vím, že si o mě táta dělal starosti, a párkrát svým nesmělým způsobem nakousl téma vysoké školy, ale já se tehdy rozhodl, že na ni nepůjdu. Chtěl jsem mít práci, auto a vůbec všechny věci, bez kterých jsem žil celých osmnáct let.

Až do léta jsem mu to neřekl ani nenaznačil, ale když konečně pochopil, že jsem si nepodal přihlášku na žádnou školu, zamkl se po zbytek večera v pracovně a ráno na mě u vajíček a slaniny nepromluvil ani slovo. U večeře se mě pokusil zatáhnout do dalšího

rozhovoru o mincích, jako by chtěl znovu navázat přátelský vztah, který se někam vytratil.

„Pamatuješ, jak jsme jeli do Atlanty a tys objevil pěticent s buvolí hlavou, který jsme řadu let marně sháněli?“ začal. „Ten, co jsme s ním vyfocení? Nikdy nezapomenu, jak jsi byl rozčilený. Připomnělo mi to časy, když jsem jezdil na výstavy se svým tátou.“

Zavrtěl jsem hlavou. Veškerá moje zklamání ze života s ním vytryskla na povrch. „Mám po krk keců o mincích!“ zařval jsem na něho. „Už nikdy o nich nechci ani slyšet! Měl bys tu pitomou sbírku prodat a dělat něco jiného. Cokoliv jiného!“

Nic neřekl, ale dodneška jsem nezapomněl jeho bolestný výraz, když se konečně otočil a odšoural do pracovny. Ublížil jsem mu, a přestože jsem sám sebe přesvědčoval, že jsem nechtěl, v hloubi duše jsem věděl, že si to jenom nalhávám. Od toho večera se o mincích prakticky nezmínil. Já taky ne. Otevřela se mezi námi propast a nebylo nic, o čem bychom se spolu mohli bavit. O pár dní později jsem si všiml, že naše jediná fotka z jeho stolu zmizela, jako kdyby byl přesvědčený, že i ta nejnepatrnější připomínka mincí by mi byla nepříjemná. A v té době by pravděpodobně doopravdy byla. Předpokládal jsem, že fotografii vyhodil, ale vůbec mě to netrápilo.

Jako kluk jsem nikdy nesnil o tom, že budu vojákem, přestože je Severní Karolína jednou z nejvojenštějších oblastí v celé zemi – v okruhu několika hodin jízdy od Wilmingtonu je hned sedm základen. Byl jsem přesvědčený, že armáda je jenom pro zoufalce. Kdo by se chtěl nechat celý život buzerovat partou zupáků v maskáčích? Já teda ne a na škole taky nikdo, až na několik kluků z kurzu pro záložní důstojníky. Většina dobrých studentů mířila na univerzity a ostatní zůstali doma, poflakovali se od jedné mizerné práce ke druhé, popíjeli pivo a usilovně se vyhýbali všemu, kde by se od nich vyžadovala jenom kapka zodpovědnosti.

Já jsem skončil ve druhé kategorii. Po škole jsem několik let střídal jedno zaměstnání za druhým. Sbíral jsem nádobí ve steakhousu, pekl vafle, dělal biletáře v kině, pomocného dělníka ve skladu nebo pokladníka v několika krámech, kde prodávají tretky turistům. Utratil jsem každý cent, který jsem vydělal, neměl jsem

žádné iluze o tom, že bych případně postoupil na žebříčku výš, a každá práce se mi nakonec omrzela. Chvíli mi to nevadilo. Užíval jsem si. Líbilo se mi surfovat skoro do tmy a ráno si přispat, a protože jsem stále bydlel doma, nemusel jsem ze svého příjmu hradit věci jako nájemné, jídlo, pojištění nebo třeba kvalifikační kurzy. Kromě toho si žádný z mých kamarádů nevedl líp. Nevzpomínám si, že bych byl vyloženě nešťastný, ale po čase mě takový život přestal bavit. Neplatí to o surfování, zvlášť když v šestadevadesátém udeřily na pobřeží hurikány Bertha a Fran a tak úžasné vlny jako tehdy nebyly řadu let. Mám na mysli vysedávání U Leroye. Začínal jsem si uvědomovat, že je to večer co večer stejné. Zašel jsem tam na pivo a pokaždé jsem narazil na bývalé spolužáky. Zeptali se mě, co dělám, já jim to řekl, oni mi řekli, co dělají oni, a člověk nemusel být génius, aby pochopil, že se všichni řítíme do prázdna. Na rozdíl ode mě měli vlastní byt nebo dům, ale stejně jsem jim nikdy nevěřil, když mi vykládali, že je baví kopat příkopy, mýt okna nebo převážet mobilní záchody. Věděl jsem, že nic z toho nebyla práce, o které snili jako kluci. Možná jsem se ve škole flákal, ale pitomý jsem nebyl.

Za tu dobu jsem chodil asi s tuctem holek. U Leroye vždycky nějaké byly. Většina mi nestála za zapamatování. Prostě jsem je využíval, dovolil jsem, aby ony využívaly mě, a svoje pocity jsem si nechával pro sebe. S jedinou nám to vydrželo přes měsíc a těsně předtím, než jsme se nevyhnutelně rozešli, jsem si myslel, že ji mám rád. Jmenovala se Lucy, studovala na univerzitě ve Wilmingtonu, byla o rok starší než já a po škole chtěla pracovat v New Yorku.

„Nejsi mi lhostejný,“ řekla mi během naší poslední společné noci,

„ale každý chceme od života něco jiného. Ty bys mohl dokázat mnohem víc, ale z nějakého důvodu ti stačí jen tak proplouvat.“ Než pokračovala, trochu zaváhala. „A ještě horší je, že si nikdy nejsem jistá, co vlastně cítíš ke mně.“ Věděl jsem, že má pravdu. Krátce nato nastoupila do letadla a odletěla. Nestál jsem jí ani za to, aby se se mnou rozloučila. O rok později jsem si na ni vzal od jejích rodičů telefon a zavolal jí. Povídali jsme si dvacet minut. Byla zasnoubená s nějakým právníkem a příští červen se měla vdávat.

Rozhovor s Lucy mě zasáhl mnohem víc, než bych čekal. Právě mě vyhodili z dalšího místa a já šel jako vždycky hledat útěchu k Leroyovi. Seděla tam stálá sestava zkrachovanců a já si najednou uvědomil, že už nechci ztratit další večer předstíráním, že v mém životě je všechno okay. Raději jsem si koupil jedno balení piva a posadil se na pláži na lavičku. Poprvé po letech jsem se vážně zamyslel nad tím, jak žiju. Napadlo mě, jestli bych přece jen neměl dát na tátovu radu a jít na vysokou, jenže jsem byl ze školy tak dlouho, že mi ta myšlenka připadala divná a směšná. Naštěstí nebo naneštěstí, to posuďte sami, kolem právě v tu chvíli proklusali dva mariňáci. Mladí a fit, sebedůvěra z nich přímo čišela. Když to dokážou oni, řekl jsem si, dokážu to já taky.

Několik dní jsem o tom dumal, až nakonec moje rozhodnutí tak trochu ovlivnil táta. Samozřejmě, ne že bych s ním o tom mluvil, tehdy jsme spolu nemluvili vůbec. Jednou večer jsem šel do kuchyně a zahlédl ho, jak v pracovně sedí za stolem. Jako vždycky. Jenže tentokrát jsem si ho důkladně prohlídl. Vlasů mu na hlavě moc nezbylo a ty nad ušima byly úplně bílé. Neměl daleko do penze a do mě najednou jako kdyby hrom udeřil. Došlo mi, že mu po tom všem, co pro mě udělal, nemůžu připravovat jedno zklamání za druhým.

A tak jsem vstoupil do armády. Napřed jsem si myslel, že se dám k námořnictvu, protože mariňáky jsem znal ze všech vojáků nejlíp. Na Wrightsville Beach jich bylo vždycky plno, hrnuli se tam z Campu Lejeune a Cherry Pointu, ale když nastal osudový okamžik, vybral jsem si pozemní vojsko. Usoudil jsem, že tak nebo tak mi vrazí do ruky pušku, ale tím pravým důvodem bylo, že když jsem tam dorazil, byl verbíř od námořnictva na obědě, zatímco v druhé kanceláři přímo přes ulici úřadovali. Rozhodnutí bylo víc spontánní než promyšlené, upsal jsem se na vytečkované čáře na čtyři roky, a když mě verbíř při loučení mezi dveřmi poplácal po zádech a gratuloval mi, přistihl jsem se, že se sám divím, kam jsem to vlezl. To bylo koncem sedmadevadesátého a mně bylo dvacet.

Výcvikový tábor ve Fort Benningu byl přesně taková buzerace, jak jsem čekal. Jako kdyby účelem toho všeho bylo ponižovat nás a vymývat nám mozky, dokud nebudeme bez jediné otázky plnit i ty

nejstupidnější rozkazy. Já jsem se přizpůsobil rychleji než spousta jiných kluků. Jakmile jsem to měl za sebou, vybral jsem si pěchotu. Dalších pár měsíců jsme nacvičovali modelové situace na místech jako Louisiana nebo starý dobrý Fort Bragg, učili se hlavně, jak nejlíp zabíjet lidi a ničit věci, a potom byla moje jednotka coby součást první dělostřelecké divize, zvané též Velká rudá, poslána do Německa. Neuměl jsem německy ani slovo, ale nevadilo to, protože prakticky každý, s kým jsem měl co do činění, mluvil anglicky. Zkraje to byla pohoda, ale potom mi začal pravý vojenský život. Strávil jsem sedm drsných měsíců na Balkáně. Napřed v devětadevadesátém v Makedonii, potom v Kosovu, kde jsem zůstal až do konce léta roku 2000. Armáda moc neplatí, ale vzhledem k tomu, že ubytování a stravování jsem měl zdarma a že tam nebylo vůbec nic, za co bych mohl utratit výplatní šeky, kdybych je dostával, měl jsem poprvé v životě peníze v bance. Ne moc, ale dost.

První dovolenku jsem strávil doma a málem jsem se ukousal nudou, druhou v Las Vegas. Jeden z kamarádů byl odtud a tři jsme se nakvartýrovali k jeho rodičům. Rozfofroval jsem skoro všechno, co jsem měl našetřeno. Po návratu z Kosova jsem si zoufale potřeboval orazit a rozhodl jsem se, že na třetí dovolenku pojedu domů. Doufal jsem, že mi nuda, která mě tam čeká, vrátí do duše klid. Kvůli velké vzdálenosti jsme si s tátou telefonovali jenom málo, ale psal mi dopisy. Posílal je každého prvního v měsíci a vůbec se nepodobaly těm, jaké dostávali kamarádi od svých matek, sester nebo manželek. Nebylo v nich nic vyloženě soukromého, nic sentimentálního, nikdy ani slovo o tom, že by se mu po mně stýskalo. A taky se nikdy nezmínil o mincích. Psal, co je nového v naší ulici, a taky hodně o počasí. Když jsem mu napsal o pořádně ostré přestřelce, do které jsem se dostal na Balkáně, odpověděl, že je rád, že jsem přežil, ale nic víc. Ze způsobu, jak to vyjádřil, jsem pochopil, že nechce slyšet o nebezpečných věcech, které dělám. Děsilo ho, že by se mi mohlo něco stát, a tak jsem o těch hrůzách mlčel a psal mu, že hlídky jsou zaručeně to nejnudnější zaměstnání, jaké kdo kdy vymyslel, a že jediné vzrušení, které jsem v posledních týdnech zažil, bylo hádat, kolik cigaret za večer vykouří můj parťák. Každý dopis zakončil

slibem, že mi brzy napíše, a pokaždé zase dokázal, že je na něho spolehnutí. Táta prostě byl, jak jsem se mockrát přesvědčil, mnohem lepší člověk, než jakým budu někdy já.

Ale já jsem za tři roky u armády dospěl. Jasně, je to otřepaná fráze: odcházel jako kluk, vrací se jako muž. Jenže v armádě je nucený dospět každý, zvlášť když je u pěchoty jako já. Svěří vám výzbroj, která stojí celé jmění, ostatní se na vás spoléhají, a když něco poděláte, čeká vás mnohem tvrdší trest než jít spát bez večeře. Jistě, je tam taky spousta papírování a nudy, všichni kolem vás kouří, jedinou větu nedokončí bez klení a nadávek, pod postelí mají krabici pornočasopisů a vy musíte jednat se záložními důstojníky, kteří právě vyšli z univerzity a myslí si, že kluk jako já má IQ neandrtálce, ale dostanete tam opravdovou školu života a pochopíte základní pravidlo, totiž že když máte za něco zodpovědnost, musíte ji nést, jak nejlíp umíte. Když dostanete rozkaz, nemůžete říct ne. Nepřeháním, když říkám, že životy tam visí na vlásku. Jedno špatné rozhodnutí, a váš kamarád může zemřít. To je skutečnost, na které armáda funguje. Spousta lidí nic nechápe a diví se, jak vojáci můžou den co den riskovat životy nebo jak můžou bojovat za něco, v co nevěří. Nedělají to všichni. Pracoval jsem s vojáky ze všech částí politického spektra. Potkal jsem takové, kteří armádu nenáviděli, i takové, kteří v ní chtěli udělat kariéru. Potkal jsem génie i idioty, ale když přijde na věc, tak to, co děláte, děláte pro ty druhé. Pro přátelství. Ne pro vlast, ne z patriotismu, ne protože jste stroj naprogramovaný k zabíjení, ale kvůli klukovi vedle vás. Bojujete kvůli kamarádovi. Aby nezemřel. A on bojuje kvůli vám. A všechno v armádě je založené na tomhle jednoduchém principu.

Jak jsem řekl, změnil jsem se. Narukoval jsem jako kuřák a během výcviku jsem si málem vykašlal plíce, ale na rozdíl prakticky od všech v mé jednotce jsem přestal a cigarety jsem se přes dva roky nedotkl. Pití jsem omezil tak, že mi stačí jedno dvě piva týdně, a třeba i celý měsíc bych se bez alkoholu obešel úplně. Moje záznamy jsou bez poskvrnky. Z vojína mě povýšili na desátníka a o šest měsíců později na seržanta. Zjistil jsem, že mám vůdcovské schopnosti. Vedl jsem muže do bojových akcí a moje četa se

zúčastnila zatýkání jednoho z nejhledanějších válečných zločinců na Balkáně. Můj velící důstojník mě doporučil do důstojnické školy a já jsem váhal, jestli se mám, nebo nemám stát důstojníkem, jenže to kromě jiného znamená vysedávání za stolem a ještě víc papírování, a já si nebyl jistý, jestli právě po tom toužím. Několik roků před tím, než jsem vstoupil do armády, jsem nesportoval, když nepočítám surf, ale do třetí dovolenky jsem nabral skoro deset kilo svalové hmoty a shodil jsem pneumatiku v pase. Ve volném čase jsem většinou běhal, boxoval a posiloval s Tonym, svalovcem z New Yorku, který neuměl normálně mluvit, ale jenom hulákat, a který tvrdil, že tequila je afrodiziakum. Byl to můj naprosto nejlepší přítel v celé jednotce a ukecal mě, abych se nechal stejně jako on tetovat na obou pažích. Vzpomínka na kluka, jakým jsem kdysi byl, každým dnem stále víc bledla.

Taky jsem hodně četl. U armády máte na čtení spoustu času a lidi si půjčují knihy mezi sebou nebo z knihovny pořád dokola tak dlouho, dokud drží pohromadě. Nechci vyvolat dojem, že se ze mě stal vzdělanec, protože nestal. Chaucer, Proust, Dostojevský ani žádný jiný z těch mrtvých velikánů mě nezaujal, hltal jsem hlavně mystery, thrillery nebo Stephena Kinga a zvlášť jsem si oblíbil Carla Hiaasena, protože jeho slova hladce plynou a vždycky mě rozesměje. Nemůžu si pomoct, ale myslím si, že kdyby se ve škole učilo o těchhle knihách, bylo by na světě mnohem víc čtenářů.

Na rozdíl od kamarádů jsem nevyhledával společnost žen, naopak se jí vyhýbal. Zní to divně, že? Byl jsem, abych tak řekl, v rozkvětu životních sil, měl jsem testosteronové povolání – co by mohlo být přirozenějšího než se trochu odreagovat? Nic pro mě. Někteří chlapi, které jsem znal, sice během pobytu na základně u Wurzburgu chodili s místními holkami a pár se jich i oženilo, ale slyšel jsem dost historek, abych věděl, že to v takových manželstvích málokdy klape. Povolání vojáka partnerským vztahům nepřeje všeobecně – viděl jsem dost rozvodů, abych to zjistil. Možná kdyby mě některá opravdu zaujala, ale k tomu nedošlo. Tony to nedokázal pochopit.

„Měl bys jít se mnou,“ naléhal. „Nevytáhneš nikam paty.“

„Nemám náladu.“

„Jak můžeš nemít náladu? Sabine se dušuje, že její kamarádka je třída. Vysoká, blonďatá a zbožňuje tequilu.“

„Vezmi Dona. Zaručeně rád půjde.“

„Castelowa? Ani omylem. Sabine ho nesnáší.“ Mlčel jsem.

„Jenom se trochu pobavíme.“

Zavrtěl jsem hlavou. V duchu jsem si říkal, že radši budu sám, než abych se změnil zpátky v typ kluka, jakým jsem byl dřív, ale přistihl jsem se, že přemýšlím, jestli se ze mě nakonec nestane stejný mnich jako táta.

Tonymu došlo, že mě nepřemluví, a mezi dveřmi dal najevo, jak jsem ho naštval. „Někdy tě fakt nechápu.“

Táta mě čekal na letišti. V prvním momentě mě nepoznal a málem poskočil, když jsem mu poklepal na rameno. Zdál se mi menší, než jsem si ho pamatoval. Místo aby mě objal, mně potřásl rukou a zeptal se, jaký jsem měl let. Žádného z nás nenapadlo, co ještě říct, a tak jsme vyšli ven. Bylo zvláštní být zase doma. Byl jsem zmatený a nesvůj stejně jako při minulé dovolence. Na parkovišti jsem hodil bágl do kufru tátova starého escorta a všiml si, že má na zadním nárazníku nálepku s výzvou PODPORUJTE NAŠI ARMÁDU. Nevěděl jsem přesně, co si pod tím představuje, ale stejně jsem měl radost.

Doma jsem si dal věci do svého starého pokoje. Všechno tam bylo tak, jak jsem si pamatoval, až po zaprášené trofeje na poličce a poloprázdnou láhev bourbonu zastrčenou v zásuvce za spodním prádlem. Totéž platilo i pro zbytek domu. Na gauči byl pořád přehoz, zelená lednice v kuchyni přímo řvala, že tam nepatří, a na televizi se daly chytit všehovšudy čtyři rozmazané kanály. Táta uvařil špagety. V pátek byly vždycky špagety. U večeře jsme se snažili si popovídat.

„Je hezké být doma,“ začal jsem.

Letmo se usmál. „To je dobře,“ odpověděl.

Lokl si mléka. K večeři jsme vždycky pili mléko. Soustředil se na jídlo.

„Pamatuješ se na Tonyho?“ zkusil jsem to znovu. „Mám dojem, že jsem ti o něm psal. Každopádně, představ si, myslí si, že se zamiloval. Jeho láska se jmenuje Sabine a má šestiletou dceru. Varoval jsem ho, že to možná od něho není nejlepší nápad, ale je jako hluchý.“

Pečlivě si sypal na špagety parmazán. Dával pozor, aby na každém místě bylo perfektně stejné množství sýru. „Aha,“ řekl. „Okay.“

Pustil jsem se do jídla a žádný z nás nepromluvil ani slovo. Napil jsem se a jedl jsem dál. Hodiny na stěně tikaly.

„Vsadím se, že se nemůžeš dočkat, až půjdeš letos do penze,“ nadhodil jsem. „Jenom si představ, že budeš mít konečně volno a podíváš se do světa.“ Málem jsem navrhl, že by mohl přiletět za mnou do Německa, ale neřekl jsem to. Věděl jsem, že by stejně nejel, a nechtěl jsem ho rozhodit. Svorně jsme namotávali špagety. Zdálo se, že přemýšlí, co odpovědět.

„Já nevím,“ řekl konečně.

Vzdal jsem to a přestal na něho mluvit. Jediné zvuky vydávaly vidličky, když cinkly o talíře. Sotva jsme dovečeřeli, zalezli jsme každý do svého kouta. Protože jsem byl po letu unavený, šel jsem spát, ale každou hodinu jsem se probouzel jako na základně. Když jsem ráno vylezl z postele, byla celá zválená. Táta už odešel do práce. Nasnídal jsem se, přečetl si noviny, marně se pokoušel dovolat nějakému kamarádovi, až jsem nakonec vytáhl z garáže surf a vydal se na pláž. Vlny nebyly nic moc, ale na tom nezáleželo. Tři roky jsem na prkně nestál a zkraje jsem byl dost dřevěný, ale i lehká sprška, která mě zasáhla, ve mně probouzela přání být na základně někde u oceánu, a ne v Německu.

Byl začátek června 2000. Teploty byly vysoké a voda příjemně osvěžující. Ze své pozorovatelny na prkně jsem mohl sledovat lidi, kteří nosili věci do některého z domů hned za dunami. Jak jsem se už zmínil, Wrightsville Beach byla vždycky plná rodin, které si domy pronajímaly na jeden nebo víc týdnů, ale prázdniny tam trávili i vysokoškoláci z Chapel Hillu nebo Raleighu. Mě víc zajímali ti druzí. Všiml jsem si skupinky studentek v bikinách, které se fotily na terase nedaleko mola. Trochu jsem si je prohlížel, protože stály za

pohled, ale potom jsem chytil vlnu a pro zbytek odpoledne jsem se naprosto ztratil ve svém vlastním malém světě.

Uvažoval jsem, jestli bych neměl zajít k Leroyovi, ale tušil jsem, že by tam všechno a všichni – až na mě – byli stejní jako před lety. Zastavil jsem se v krámě na rohu pro láhev piva, posadil se na molo a vychutnával západ slunce. Většina rybářů to už zabalila, těch pár, kteří ještě zůstali, čistilo úlovek a házelo vnitřnosti do vody. Oceán začal měnit barvu z ocelově šedé na oranžovou a žlutou. Ve zpěněném příboji za molem jsem zahlédl pelikány, jak se drží v závěsu za delfíny, kteří skákali mezi vlnami. Věděl jsem, že v noci bude úplněk, pobyt v neklidných oblastech mě naučil registrovat takové věci skoro instinktivně. Nepřemýšlel jsem o ničem konkrétním, nechal jsem myšlenky volně toulat. Věřte mi, seznámení s dívkou bylo to poslední, co bych měl v plánu.

A pak jsem ji uviděl jít po molu. Nebo spíš je, protože byly dvě. Jedna vysoká blondýnka, druhá atraktivní brunetka, obě o něco mladší než já. Pravděpodobně vysokoškolačky. Měly na sobě šortky a vršky od plavek, brunetka nesla velkou háčkovanou tašku, jakou si lidi berou na pláž, když tam chtějí zůstat několik hodin s dětmi. Když se přiblížily, slyšel jsem, jak si povídají a smějí se, znělo to prázdninově a bezstarostně.

„Ahoj,“ zavolal jsem, když došly ke mně. Nic oslnivého a ani jsem nečekal, že by odpověděly.

Blondýnka nezklamala. Střelila pohledem po surfu a po pivu v mé ruce, zakoulela očima a ignorovala mě. Zato brunetka mě překvapila.

„Buď zdráv, cizince,“ odpověděla s úsměvem a ukázala na prkno.

„Vsadím se, že vlny byly dnes báječné.“

Svou poznámkou mě zaskočila, v jejích slovech byla nečekaná laskavost. Pokračovaly dál ke konci mola a já se přistihl, že ji pozoruju. Když se opřela o zábradlí, váhal jsem, jestli se k nim mám přiloudat a představit se. Pak jsem to zamítl. Nebyly můj typ, přesněji řečeno, já jsem nejspíš nebyl jejich. Důkladně jsem si lokl a pokoušel jsem se dál si jich nevšímat.

Sice jsem se snažil ze všech sil, ale nedokázal jsem poručit svému pohledu, aby se pořád nestáčel zpátky k ní. Taky jsem se snažil

neposlouchat, co si říkají, ale blondýna měla ječák, jaký se nedá ignorovat. Bez přestávky vykládala o nějakém Bradovi, o tom, jak hrozně ho miluje, že její klub je nejlepší na univerzitě, že závěrečná párty na konci semestru byla naprosto fantastická a že by do něho brunetka měla příští rok vstoupit, že neskutečně moc jejích kamarádek chodí s nemožnými frajírky a že jedna dokonce otěhotněla, ale že si za to může sama, protože ona ji varovala. Brunetka toho moc nenamluvila, nepoznal jsem, jestli ji rozhovor nudí nebo baví, ale co chvíli se zasmála. A zase jsem v jejím hlase slyšel něco chápavého a vlídného. Bylo mi, jako bych se vracel domů, i když přiznávám, že to postrádalo logiku. Když jsem postavil láhev na lavičku, všiml jsem si, že si odložila tašku na zábradlí.

Stály tam asi deset minut, když se na začátku mola objevili dva mladíci – frajírci – v růžovém a oranžovém tričku od Lacoste a bermudách. Hned mě napadlo, že jeden z nich musí být Brad, o kterém mluvila blondýnka. Oba si nesli pivo a uprostřed mola začali opatrně nakračovat, jako by se chtěli k dívkám nepozorovaně připlížit. Bylo víc než pravděpodobné, že obě přesně na to čekají, a že až překvapeně zaječí a přátelsky je plácnou po paži, začnou všichni čtyři žertovat, smát se a společně odejdou.

Možná bych šel taky, protože ti kluci udělali přesně to, co jsem čekal. Jakmile byli těsně za dívkami, vybafli. Obě zaječely a plácly je. Frajírci se rozřehtali, ten v růžovém tričku vylil trochu piva. Opřel se zády o zábradlí kousek vedle brunetčiny tašky a překřížil nohy.

„Za pár minut začne táborák,“ řekl kluk v oranžovém triku, objal blondýnku kolem pasu a políbil ji na krk. „Tak co vy dvě, jdete?“

„Jdeme?“ zeptala se blondýnka kamarádky.

„Jasně.“

Růžový se odlepil od zábradlí, ale musel zavadit rukou o tašku, protože přepadla přes hranu. Šplouchlo to, jako když vyskočí ryba.

„Co to bylo?“ rozhlížel se.

„Moje taška!“ vyhrkla brunetka. „Shodils ji.“

„To mě mrzí,“ omlouval se, ale moc provinile to neznělo.

„Mám v ní peněženku!“

Zamračil se. „Řekl jsem, že mě to mrzí.“

„Měl bys ji vylovit, než se potopí!“

Týpkové ztuhli a mně bylo jasné, že ani jeden z nich nemá v úmyslu skočit do vody. Zaprvé by tašku pravděpodobně nenašli a zadruhé by museli plavat zpátky ke břehu, což se nedoporučuje, pokud je člověk opilý. A oni očividně byli. Napadlo mě, že bruneta vyčetla růžovému ze tváře totéž, protože oběma rukama sevřela horní tyč zábradlí a nohu položila na spodní.

„Neblázni.“ Růžový jí položil dlaň na rameno, aby ji zarazil. „Je to nebezpečné. Můžou tam být žraloci. Je to jenom peněženka. Koupím ti novou.“

„Ale já ji potřebuju. Mám v ní všechny svoje peníze!“

Věděl jsem, že mi do toho nic není, ale vymrštil jsem se a vrhl se ke konci mola. Do háje, co to dělám, říkal jsem si v duchu…

2

Asi bych měl vysvětlit, proč jsem pro její peněženku skočil. Ne snad že bych věřil, že ve mně potom bude vidět něco jako

hrdinu, nebo že bych na ni chtěl udělat dojem, nebo že by mi nějak hrozně záleželo na tom, o kolik peněz přijde. Muselo to souviset s jejím upřímným úsměvem a srdečným smíchem. Už když jsem letěl vzduchem, mi došlo, jak směšně jsem zareagoval, ale bylo pozdě. Dopadl jsem na hladinu, zajel pod ni a vynořil se. Přes zábradlí na mě zíraly čtyři tváře. Růžový byl viditelně naštvaný.

„Kde je?“ křikl jsem na ně nahoru.

„Tam! Jenom o kousek dál!“ ukazovala brunetka. „Mám dojem, že ji stále vidím. Začíná se potápět…“

Trvalo mi minutu, než jsem tašku v houstnoucím soumraku objevil, a vlny se ze všech sil snažily natlačit mě na molo. Odplaval jsem kus stranou a potom jsem dělal, co jsem mohl, abych udržel tašku nad vodou, přestože už byla promáčená. Vlny mi plavání ke břehu ztěžovaly míň, než jsem se bál, a kdykoliv jsem se koukl nahoru, viděl jsem čtyři postavy, které kráčely po molu v jedné linii se mnou.

Konečně jsem dosáhl na dno a dostal se z příboje. Vytřásl jsem si vodu z vlasů a pokračoval dál po písku. Potkal jsem je uprostřed pláže a podal brunetě tašku.

„Tady máš.“

„Děkuju.“ Když se naše pohledy setkaly, ucítil jsem, že něco cvaklo, třeba jako klíč v zámku. Na mou duši, nejsem ani trochu romantický, a přestože jsem slýchal řeči o lásce na první pohled, nikdy jsem v ni nevěřil. A nevěřím ani teď. Ale stejně, něco se stalo, něco skutečného a já od ní nemohl odtrhnout oči.

Zblízka byla mnohem hezčí, než se mi zdála předtím, ale její krása nesouvisela ani tak s tím, jak vypadala, ale spíš s tím, jaká byla. Nejenom s úsměvem, který odhalil mezírku mezi zuby, ale taky s nedbalým gestem, kterým si upravila neposlušný pramen vlasů, i s uvolněným držením těla.

„Tos nemusel,“ pokračovala a v hlase měla špetku údivu. „Já bych si ji vylovila.“

„Já vím,“ přikývl jsem. „Viděl jsem, že se chystáš skočit.“

Naklonila hlavu na stranu. „Ale podlehl jsi nepotlačitelnému nutkání pomoci dámě v nesnázích.“

„Něco na ten způsob.“

Chvíli jako by hodnotila mou odpověď a potom obrátila pozornost k tašce. Vytahovala z ní věci – peněženku, sluneční brýle, kšilt, opalovací krém – a podávala je blondýnce. Potom začala tašku ždímat.

„Fotky se rozmáčely,“ oznámila jí kamarádka, když se podívala do peněženky.

Bruneta na to nic neřekla a kroutila tašku napřed jedním a potom druhým směrem. Když byla konečně spokojená, uložila do ní všechno zpátky.

„Ještě jednou díky,“ opakovala. Měla trochu jiný přízvuk, než jakým se mluví na východě Severní Karolíny, víc nosový, jako by vyrůstala v horách u Boone nebo na západě u hranic s Jižní Karolínou.

„Není zač,“ zahučel jsem, ale nehnul jsem se z místa.

„Hele, možná by chtěl odměnu,“ nadhodil zbytečně hlasitě růžový frajer.

Podívala se na něho a potom zase na mě. „Chceš nálezné?“

„Ne.“ Mávl jsem rukou. „Jsem rád, že jsem mohl pomoct.“

„Já jsem vždycky věděla, že kavalíři ještě nevymřeli,“ prohlásila. Pokusil jsem se v její poznámce postřehnout stopu výsměchu, ale nic nenaznačovalo, že by si ze mě utahovala.

Oranžový si mě změřil od hlavy až k patě a zaujal ho vojenský sestřih. „Ty jsi mariňák?“ zeptal se a znovu vzal blondýnku kolem ramen.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, nepatřím mezi vyvolené a hrdé. Ale pořád jsem ze všech stran slyšel Just do it, a tak jsem to udělal a dal se k pěchotě.“

Bruneta se zasmála. Na rozdíl od táty se dívala na reklamy.

„Já jsem Savannah,“ představila se. „Savannah Lynn Curtisová. A tohle jsou Brad, Randy a Susan.“

„John Tyree.“ Stiskl jsem ruku, kterou mi podávala. Byla teplá, místy hebká, ale místy mozolnatá. Náhle jsem si uvědomil, jak je to dlouho, co jsem se naposled dotýkal ženy.

„Ráda bych udělala na oplátku něco pro tebe.“

„Nemusíš dělat vůbec nic.“

Ignorovala mou poznámku. „Jedl jsi? Budeme dělat oheň a grilovat. Přijde spousta lidí. Nechceš se přidat?“

Frajeři si vyměnili pohled. Randy, ten v růžovém, vypadal přímo naštvaně a já přiznávám, že mi to zvedlo náladu. To jeho hele, možná by chtěl odměnu mi leželo v žaludku. Kretén jeden.

„Jo, pojď s námi,“ přidal se k ní konečně bez velkého nadšení Brad. „Bude tam sranda. Pronajali jsme si dům u mola.“ Ukázal směrem k terase, kde se poflakovalo několik lidí.

Neměl jsem nejmenší chuť trávit večer s dalšími frajírky, ale Savannah se na mě usmála tak upřímně, že ze mě ta slova vylítla dřív, než jsem je mohl zadržet.

„To zní dobře. Jenom si dojdu na molo pro prkno a hned jsem tam.“

„Tak se sejdeme na místě,“ uzavřel Randy. Postoupil o krok k Savannah, ale ignorovala ho.

„Doprovodím tě,“ nabídla se. „To je to poslední, co můžu udělat.“ Srovnala si tašku na rameni. „Tak zatím,“ kývla na ostatní.

Vykročili jsme k duně, od níž vedly schody na molo. Její přátelé chvíli váhali, ale když se držela vedle mě, pomalu se otočili a odcházeli po pláži. Koutkem oka jsem postřehl, že blondýnka otočila hlavu a přes Bradovu paži vrhla pohled směrem k nám. Randy se nevrle ohlédl taky. Nebyl jsem si jistý, jestli si toho všimla Savannah, ale po několika krocích promluvila.

„Susan si pravděpodobně myslí, že jsem se zbláznila.“

„Proč?“

„Že jdu s tebou. Je přesvědčená, že Randy se ke mně perfektně hodí, a od okamžiku, kdy jsme sem přijeli, se nás snaží dát dohromady. On mě pronásleduje celý den.“

Nevěděl jsem, co říct, a tak jsem jenom kývl. V dálce se z vody začínal vynořovat měsíc, kulatý a zářící. Savannah na něj upřeně hleděla. Když se hřebeny vln zlomily a přepadly dolů, stříbrně se zaleskly, jako kdyby je někdo fotil bleskem. Došli jsme k molu. Na zábradlí byly krupičky písku a soli, dřevo bylo zvětralé a začínalo se drolit, a když jsme došlápli na schůdky, zavrzaly.

„Na jaké základně sloužíš?“ zeptala se.

„V Německu. Mám několik týdnů dovolenky a přijel jsem za tátou. A ty jsi z hor, že jo?“

Překvapeně ke mně vzhlédla. „Z Lenoiru. Počkej, nech mě hádat. Prozradil mě přízvuk? Říkáš si, že mluvím jako buranka z nějakého zapadákova.“

„Vůbec ne.“

„Ale já jsem. Chci říct, jsem ze zapadákova. Vyrůstala jsem na ranči, se vším, co k tomu patří. Ano, mám jiný přízvuk, ale někteří tvrdí, že je rozkošný.“

„Randy si to zřejmě myslí taky.“

Vylítlo to ze mě dřív, než jsem se stihl zarazit. Na chvíli zavládlo trapné mlčení. Savannah si pročísla vlasy.

„Randy působí jako milý mladík,“ poznamenala po chvíli, „ale já ho moc dobře neznám. Většinu lidí z domu téměř neznám, s výjimkou Tima a Susan.“ Ohnala se po komárovi. „Tima ti představím. Je skvělý. Bude se ti zaručeně líbit. Každý ho má rád.“

„Přijeli jste sem všichni na týden na prázdniny?“

„Na měsíc a nejsou to skutečné prázdniny. Jsme dobrovolníci. O Habitat for Humanity jsi určitě slyšel. Pomáháme tady stavět pár domů. Moje rodina se do projektu zapojila už před lety.“

Dům, který vykukoval nad jejím ramenem, ožíval. Objevilo se víc lidí, ozvala se hudba a občas jsem zaslechl smích. Brad, Susan a Randy stáli v hloučku kluků a holek. Všichni popíjeli pivo a spíš než jako tým dobrovolníků vypadali jako parta vysokoškoláků, kteří se

slezli, aby to trochu roztočili a sbalili někoho pro příležitostný sex. Savannah si musela všimnout mého výrazu a ohlédla se.

„Začínáme až v pondělí. Brzy zjistí, že je tady nečekají jenom radovánky a zábava.“

„Nic jsem neřekl…“

„Ani jsi nemusel. Ale máš pravdu. Většina z nich je na první akci Habitatu a přihlásili se jenom proto, aby po promoci měli co napsat do životopisu. Nemají představu, kolik práce je třeba udělat. Ale když se to tak vezme, důležité je, aby domy stály, a to budou. Vždycky se postaví.“

„Ty už ses toho někdy zúčastnila?“

„Od svých šestnácti každý rok. Napřed s naší farností, ale když jsem začala studovat na Chapel Hillu, založili jsme skupinu tam. Přesněji řečeno ji založil Tim. Je taky z Lenoiru. Právě absolvoval a na podzim chce pokračovat v magisterském studiu. Známe se odjakživa. Napadlo nás, že bychom mohli umožnit ostatním zkusit něco jiného, než si na léto shánět brigády nebo stáže. Každý přispěje svým dílem, celý měsíc si hradí všechno sám a za práci nedostává zaplaceno. Proto bylo důležité, abych nepřišla o tašku. Neměla bych celý měsíc na jídlo.“

„Jsem si jistý, že by tě ostatní nenechali zemřít hlady.“

„Já vím, že ne, ale nebylo by to fér. Už tak dělají něco prospěšného. To stačí.“

Pod nohama mi zaskřípal písek.

„Proč právě Wilmington?“ zeptal jsem se. „Proč stavíte domy tady, a ne třeba v Lenoiru nebo Raleighu?“

„Kvůli pláži. Znáš lidi. Je dost těžké přimět studenty, aby obětovali měsíc prázdnin, ale na místo, jako je tohle, je přece jen nalákáš líp. A čím víc lidí máš, tím víc toho uděláš. Letos se jich přihlásilo třicet.“

Přikývl jsem. Uvědomil jsem si, jak blízko sebe jdeme. „Ty jsi taky promovala?“

„Ne. Mám ještě rok. A mým hlavním oborem je speciální pedagogika, jestli to měla být další otázka.“

„Měla.“

„Tušila jsem to. Ptá se na to každý.“

„Mě se zase každý ptá, jestli se mi líbí v armádě.“

„A líbí?“

„Nevím.“

Zasmála se. Tak melodicky, že jsem si přál uslyšet to znovu.

Došli jsme k lavičce. Vzal jsem prkno a hodil prázdnou láhev od piva do koše. Zazvonila o dno. Na obloze se rozsvěcovaly hvězdy a světla v domech podél dun mi připomínala vydlabané dýně o Halloweenu.

„Můžu se zeptat, proč jsi vstoupil do armády? Chápej, zajímá mě to hlavně proto, že nevíš, jestli se ti tam líbí.“

Přehodil jsem si prkno na druhé rameno a několik vteřin jsem přemýšlel o odpovědi. „Nejblíž pravdě asi budu, když řeknu, že jsem to v té době potřeboval.“

Čekala, jestli něco nedodám, a když jsem mlčel, kývla.

„Určitě jsi rád, že jsi na chvíli doma.“

„To si piš.“

„A tvůj otec taky, že?“

„Myslím, že jo.“

„Zaručeně. Vsadím se, že je na tebe hrdý.“

„Doufám.“

„Neříkáš to moc jistě.“

„Musela bys mého tátu znát, abys pochopila. Moc toho nenamluví.“

V tmavých očích se jí odráželo měsíční světlo, a když promluvila, zněl její hlas něžně. „O tom, že je na tebe pyšný, mluvit nemusí. Možná patří k otcům, kteří to dávají najevo jiným způsobem.“

Zamyslel jsem se nad tím. Doufal jsem, že má pravdu, ale než jsem došel k nějakému názoru, ozval se z domu výkřik. U ohně jsem rozeznal pár postav. Jeden mladík ovinul paže kolem dívky a postrkoval ji dopředu. Smála se a bránila. O kousek dál se k sobě tulili Brad a Susan, ale Randy zmizel.

„Říkalas, že neznáš lidi, se kterými tady budeš?“

Zavrtěla hlavou. Vlasy na ramenou se jí zhouply. Odhodila další neposlušný pramen. „Moc dobře ne. Většinu z nich jsme viděli

poprvé, když se hlásili, a potom dnes, když jsme sem přijeli. Možná jsme se potkávali na škole a myslím si, že hodně se jich navzájem zná, protože jsou členy stejných klubů a bydlí spolu, zatímco já jsem pořád na normální koleji. Ale vypadají jako dobrá parta.“

Z její odpovědi jsem získal dojem, že je z těch lidí, kteří nikdy o nikom neřeknou nic špatného. Její pohled na ostatní mi připadal roztomilý a přitom zralý, ale nepřekvapil mě. Zapadal do její zvláštní, těžko popsatelné povahy, kterou mě zaujala hned od samého začátku, a do jejího chování, kterým se odlišovala od ostatních.

„Kolik ti je?“ zeptal jsem se, když jsme byli skoro u domu.

„Jednadvacet. Minulý měsíc jsem měla narozeniny. A tobě?“

„Třiadvacet. Máš sourozence?“

„Ne, jsem jedináček. Rodiče pořád žijí v Lenoiru a i po pětadvacetiletém manželství jsou jako dvě hrdličky. Jsi na řadě.“

„Totéž. Až na to, že jsem odmalička žil jenom s tátou.“

Čekal jsem, že po mé odpovědi nutně bude následovat otázka na matku, ale k mému překvapení nepřišla. Místo toho se mě Savannah zeptala: „To on tě naučil surfovat?“

„Ne. Naučil jsem se to sám, jako malý kluk.“

„Jsi dobrý. Pozorovala jsem tě. Při pohledu na tebe se mohlo zdát, že je to lehké. Působils vyloženě elegantně. Až jsem si přála zjistit, jak to děláš.“

„Rád ti dám pár lekcí, jestli se to chceš naučit,“ nabídl jsem se.

„Není to těžké. Zítra budu na stejném místě.“

Zastavila se a zpříma se na mě podívala. „Pozor, neplýtvej sliby, pokud si nejsi jistý, že je hodláš splnit.“ Vzala mě za ruku a ukázala k ohni. „Máš chuť seznámit se s pár lidmi?“

Nezmohl jsem se na slovo. Polkl jsem. V krku mi náhle vyschlo.

Byla to jedna z nejpodivnějších věcí, které se mi kdy staly.

Dům byl jedno z těch velkých třípatrových monster s garáží a odhadem šesti nebo sedmi pokoji. Kolem přízemí obíhala důkladná terasa, přes zábradlí byly přehozené ručníky a ze všech směrů se ke mně nesly útržky rozhovorů. Na terase stál gril, zachytil jsem vůni

hotdogů a pečených kuřat. Mladík, který se nad nimi skláněl, byl do pasu nahý a na hlavě měl pirátský šátek. Asi aby vypadal mužně. Nefungovalo to, ale aspoň jsem se zasmál.

Před domem byla do písku vyhloubená jáma a v ní hořel oheň. Kolem sedělo na židlích několik dívek ve vytahaných tričkách. Tvářily se, že si nevšímají mladíků, přestože stáli hned za nimi, zaujímali pózy, které měly zdůraznit jejich bicepsy a plochá břicha, a pro změnu dělali, jako by nevěděli o dívkách. To všechno jsem znal od Leroye. Vzdělaní nebo bez vzdělání, mladí jsou všichni stejní. Bylo jim všem kolem dvaceti a vzduch byl nabitý sexuální touhou. Pláž a pivo dělaly své, dokázal jsem uhodnout, co se bude dít později, ale to já budu dávno pryč.

Než jsme došli až k nim, Savannah zpomalila. „Co třeba u té duny?“ ukázala.

„Dobře.“

Posadili jsme se tvářemi k ohni. Několik dívek si nás změřilo. Zhodnotily nového kluka a pokračovaly v rozhovoru. K ohni se konečně přiloudal i Randy s pivem v ruce, a když uviděl Savannah a mě, rychle se k nám otočil zády.

„Kuře nebo hotdog?“ zeptala se, jako by si ničeho z toho nevšimla.

„Kuře.“

„A co si dáš k pití?“

V záři ohně vypadala tajemně. „Cokoliv. Dík.“

„Hned jsem zpátky.“

Zamířila ke schůdkům a já se přinutil nekoukat po ní. Přešel jsem k ohni, svlékl si tričko, přehodil ho přes volnou židli a vrátil se k našemu místu. Když jsem se podíval na terasu a zpozoroval, že pirát flirtuje se Savannah, zmocnilo se mě lehké podráždění. Raději jsem se odvrátil, abych si to trochu srovnal v hlavě. Skoro nic jsem o ní nevěděl a neměl jsem tušení, co si ona myslí o mně. Kromě toho jsem nehodlal začít něco, co jsem nemohl dotáhnout do konce. Za pár týdnů jsem měl zase odjet, takže by to nikam nevedlo. Opakoval jsem si to, až jsem se víceméně přesvědčil, že hned jak se najím, půjdu domů. Z dalších úvah mě vyrušil čahoun s tmavými, trochu

prořídlými vlasy pečlivě učesanými na pěšinku. Byl to jeden z těch chlapíků, kteří od narození vypadají jako muži středního věku.

„Ty jsi určitě John,“ oslovil mě s úsměvem, když se zastavil přede mnou. „Tim Wheddon. Slyšel jsem, co jsi udělal pro Savannah. Musela být ráda, žes byl nablízku.“

Potřásli jsme si rukama. „Těší mě.“

Zpočátku jsem byl trochu ve střehu, ale usmíval se na mě mnohem upřímněji než Brad nebo Randy. A taky si odpustil poznámku o mém tetování, což bylo neobvyklé. Asi bych měl prozradit, že není právě nejmenší. Pokrývá mi většinu paží. Dost lidí mi říkalo, že toho budu litovat, až budu starší, ale když jsem si je nechával dělat, bylo mi to jedno. A je pořád.

„Můžu si přisednout?“ zeptal se Tim.

„Jasně.“

Pohodlně se posadil, ani moc daleko, ani se na mě nemačkal.

„Jsem rád, žes přišel. Zábava sice nic moc, ale jídlo je dobré. Máš hlad?“

„Jako vlk.“

„Při surfování vytráví.“

„Ty surfuješ?“

„Ne, ale u moře mám pořád hlad. Pamatuju si to z prázdnin. Když jsem byl malý, jezdili jsme každé léto na Pine Knoll Shores. Byl jsi tam někdy?“

„Jenom jednou. Všechno, co potřebuju, mám tady.“

„To si myslím.“ Ukázal na moje prkno. „Ty máš radši dlouhé, že?“

„Obojí, ale do zdejších vln se líp hodí dlouhé. Musel bys jezdit v Pacifiku, aby sis pořádně užil krátké.“

„Byl jsi tam někde? Na Havaji, Bali, Novém Zélandu? Slyšel jsem, že surfování je tam parádní.“

„Zatím ne.“ Překvapilo mě, kolik toho ví. „Možná časem.“

Jedno z polen zapraskalo a vyslalo k obloze spršku jisker. Chápal jsem, že je řada na mně. Sepjal jsem ruce. „Slyšel jsem, že tady stavíte domy pro chudé.“

„Savannah ti to řekla? Rozhodně to máme v plánu. Je tady několik rodin, které naléhavě potřebují pomoc, a já doufám, že do konce července budou bydlet ve svém.“

„Děláš dobrou věc.“

„Nejenom já. Ale rád bych se tě na něco zeptal.“

„Nech mě hádat. Chtěl bys ze mě taky udělat dobrovolníka?“

Zasmál se. „Nic takového. Ale nejsi první, kdo mi to řekl. Je to docela legrace, lidé uvidí, že mířím k nim, a utečou přede mnou. Asi jsem příliš čitelný. Ne, jde o něco jiného. Vím, že by to musela být hrozná náhoda, ale zajímalo by mě, jestli neznáš mého bratrance. Je ve Fort Braggu.“

„Bohužel,“ odpověděl jsem. „Já jsem v Německu.“

„V Ramsteinu?“

„Ne. To je letecká základna. Ale nedaleko. Proč?“

„Loni v prosinci jsem byl ve Frankfurtu. Strávil jsem Vánoce u příbuzných. Naši odtud pocházejí a prarodiče tam pořád žijí.“

„Svět je malý.“

„Naučil ses trochu německy?“

„Ani slovo.“

„Já taky ne. Smutné je, že rodiče mluví plynně a já němčinu dlouhá léta slyšel doma, a dokonce jsem se ji jeden rok na škole učil, než jsem jel k našim. Ale prostě na ni nemám buňky. Taktak jsem složil zkoušky a jediné, co jsem potom dokázal, bylo kývat a u stolu se tvářit, že rozumím všemu, co ostatní povídají. Mojí spásou bylo, že bratranec na tom byl stejně, takže jsem se necítil jako totální blbec sám.“

Zasmál jsem se. Měl upřímnou tvář a proti své vůli jsem musel uznat, že je opravdu sympatický.

„Mám ti pro něco dojít?“ nabídl se.

„Už si to vzala na starost Savannah.“

„To jsem měl uhádnout. Dokonalá hostitelka. Vždycky se stará o druhé.“

„Prý jste spolu vyrůstali.“

Přikývl. „Její rodina má ranč vedle našeho. Chodili jsme do stejné školy a stejného kostela a potom i na stejnou vysokou. Je skoro jako moje mladší sestra. Je úžasná.“

Ze způsobu, jakým vyslovil „úžasná“, jsem měl i přes přirovnání k mladší sestře dojem, že jeho city jsou hlubší, než přiznává, ale na rozdíl od Randyho se nezdálo, že by žárlil nebo mu vadilo, že mě pozvala. Než jsem si to stihl přebrat, objevila se na schodech a scházela dolů.

„Jak vidím, Tima už znáš.“ V jedné ruce držela dva talíře s kuřetem, bramborovým salátem a hranolky, ve druhé dvě plechovky pepsi bez cukru.

„Původně jsem mu chtěl jenom poděkovat za to, co udělal,“ vysvětloval Tim, „ale pak jsem se rozhodl, že ho budu nudit rodinnými historkami.“

„Fajn. Jsem ráda, že jste se seznámili.“ Stejně jako Tim přešla mlčky skutečnost, že jsem bez trička. Zvedla ruce do výšky. „Jídlo je hotové. Time, nechceš si vzít můj talíř? Skočím nahoru pro další.“

„Ne, dojdu si tam sám,“ prohlásil Tim a vstal. „Nicméně díky. Nechám vás, abyste se na to mohli vrhnout.“ Oprášil si písek ze šortek. „Jsem rád, že jsem tě poznal, Johne. Jestli se tady budeš vyskytovat zítra nebo kdykoliv jindy, jsi vítán.“

„Díky. Taky mě těšilo.“

Za chvilku vykročil k terase. Neohlédl se, jenom přátelsky kývl na někoho, kdo šel opačným směrem, a vyběhl po schodech nahoru.

Savannah mi jednou rukou podala talíř a plastové příbory, druhou pití a posadila se vedle mě. Blízko, jak jsem si všiml, ale ne tak, abychom se dotýkali. Položila si talíř do klína a trochu váhavě zvedla plechovku.

„Na molu jsi pil pivo, ale říkal jsi, že ti můžu přinést cokoliv, tak jsem vzala tohle. Nevěděla jsem přesně, co by sis dal.“

„Pepsi mi vyhovuje.“

„Opravdu? Je tam spousta vychlazeného piva a slyšela jsem, že vy vojáci se rádi napijete.“

Odfrkl jsem si. „Opravdu,“ opakoval jsem a otevřel plechovku.

„Předpokládám, že ty nepiješ.“

„Ne.“ Všiml jsem si, že to neprohlásila ani samolibě, ani omluvně.

Prostě řekla pravdu. Líbilo se mi to.

Vzala si kus kuřete, já taky, a zatímco jsme oba mlčky jedli, přemýšlel jsem, co je doopravdy mezi ní a Timem a jestli ví, jaké jsou jeho skutečné city. A taky jsem se snažil uhodnout, co ona cítí k němu. Něco mezi nimi bylo, ale nedokázal jsem uhodnout co. Jedině že by Tim mluvil pravdu a byli jako bratr a sestra. Dost jsem o tom pochyboval.

„Co děláš v armádě?“ zeptala se, když odložila vidličku.

„Jsem seržant u pěchoty. Velím ozbrojené jednotce.“

„Co to znamená? Co děláš každý den? Střílíš, vyhazuješ objekty do povětří nebo co přesně?“

„Někdy taky, ale ve skutečnosti je to po většinu času dost velká nuda, hlavně když jsme na základně. Ráno je nástup, obyčejně v šest, aby se zjistilo, že nikdo neschází, a potom se rozdělíme do družstev a jdeme trénovat. Basket, běh, posilování, prostě kdeco. Některé dny máme výcvik, třeba rozebíráme a sestavujeme zbraně, někdy je noční cvičení v terénu, jindy jsme na střelnici. Když není naplánovaný žádný program, vrátíme se na ubytovny, hrajeme videohry, čteme si nebo sportujeme, co koho napadne. Ve čtyři je znovu nástup, kde se dozvíme, co bude druhý den. A tím končíme.“

„Videohry?“

„Já sportuju a čtu, ale někteří jsou přímo přeborníci na střílečky.

Čím jsou krvavější, tím víc se jim líbí.“

„Co čteš?“

Když jsem jí to řekl, chvíli přemýšlela. „A co se stane, když vás vyšlou do válečné zóny?“

„Pak je všechno jinak.“ Dojedl jsem kuře. „Držíme hlídky, každou chvíli se něco rozbije a musíme to opravit, a tak máme spoustu práce, i když právě nejsme v terénu. Pěchota patří k pozemnímu vojsku, proto trávíme spoustu času mimo základnu.“

„Máš někdy strach?“

Chvíli jsem hledal správnou odpověď. „Jo, občas. Není to tak, že by ses bála na každém kroku, i když je někdy kolem tebe opravdu peklo. Jde o to, že… reaguješ, snažíš se přežít. Obvykle se něco

semele tak rychle, že na dlouhé přemýšlení není čas, prostě děláš, co máš, a snažíš se neumřít. Dolehne to na tebe až potom, jakmile jsi z toho venku. Pak si uvědomíš, že jsi vyvázla jenom o vlásek, a někdy z toho dostaneš třasavku nebo se i pozvracíš.“

„Nejsem si jistá, jestli bych dokázala dělat to co ty.“

Já si nebyl jistý, jestli na svou poznámku čeká nějakou odpověď, a tak jsem změnil téma. „Proč speciální pedagogika?“

„Je to poměrně dlouhá historie. Chceš ji opravdu slyšet?“ Když jsem přikývl, zhluboka se nadechla.

„V Lenoiru žije jeden chlapec. Jmenuje se Alan a znám ho odmalička. Je autista a dlouho nikdo nevěděl, co s ním, jak k němu najít přístup. Nedokázala jsem se s tím vyrovnat, chápeš? Přestože jsem byla ještě malá, bylo mi ho hrozně líto. Když jsem se zeptala rodičů, odpověděli mi, že s ním má možná Bůh své plány. Napřed jsem tomu nerozuměla, ale Alan má staršího bratra, který s ním měl vždycky neskonalou trpělivost. Opravdu vždycky. Nikdy to nevzdal a postupně, krůček za krůčkem, mu pomohl. Alan rozhodně není úplně v pořádku, pořád žije u rodičů a nikdy nebude soběstačný, ale už není tak ztracený případ, jako když byl mladší, a já jsem se rozhodla, že bych chtěla pomáhat dětem jako on.“

„Kolik ti bylo, když ses rozhodla?“

„Dvanáct.“

„Chceš s nimi pracovat ve škole?“

„Ne. Chci dělat to, co dělá Alanův bratr. Pracuje s koňmi.“ Odmlčela se, jako by si srovnávala myšlenky. „Autistické děti jsou… jakoby uzavřené ve svém vlastním malém světě, takže vzdělávání i terapie jsou obvykle založené na rutině a drilu. Ale já jim chci zprostředkovat zážitky, které jim otevřou nová okna. Viděla jsem, že je to možné. Alan se koní napřed hrozně bál, ale jeho bratr to pořád zkoušel a po čase se Alan dostal tak daleko, že je poplácal po krku, pohladil po nose a dal jim nějaký pamlsek. Nakonec začal jezdit. Pamatuju si jeho tvář, když seděl poprvé v sedle… Bylo to něco neuvěřitelného. Víš, on se usmíval. Byl tak šťastný, jak umějí být jenom děti. A já chci totéž zprostředkovávat ostatním autistickým dětem. Pocit štěstí, třeba jenom chvilkový. Tehdy jsem si taky jasně

uvědomila, co chci v životě dělat. Možná založím jízdárnu pro autistické děti, kde bychom s nimi mohli opravdu pracovat. Možná by byly stejně šťastně jako Alan.“

Hrála si s vidličkou, jako kdyby byla v rozpacích, a potom odložila talíř stranou.

„To zní úžasně.“

„Uvidíme, jestli to vyjde,“ řekla a napřímila se. „Zatím je to jenom sen.“

„Předpokládám, že máš ráda koně.“

„Všechny holky milují koně. Tys to nevěděl? Ale ano, mám. Doma mám vlastního. Je to arab a jmenuje se Midas. Někdy bych brečela, když si uvědomím, že jsem tady, zatímco bych na něm mohla jezdit.“

„Pravda vychází na povrch.“

„Já se tím netajím. Ale hodlám tady vydržet. Až se vrátím domů, budu jezdit každý den. Ty jezdíš?“

„Jednou jsem to zkusil.“

„Líbilo se ti to?“

„Druhý den jsem bolestí nemohl chodit.“

Zasmála se a já si uvědomil, jak dobře se mi s ní povídá. Zcela volně a přirozeně, jako s málokým. Nad hlavou jsem viděl Orionův pás, těsně nad hladinou vyšla Venuše, bílá a zářící. Kluci a holky, rozkurážení alkoholem, dál běhali nahoru dolů po schodech a flirtovali. Povzdechl jsem si.

„Měl bych se zvednout a jít za tátou. Nejspíš se diví, kde jsem.

Pokud je ještě vzhůru.“

„Nechceš mu zavolat? Můžeš použít telefon v domě.“

„Ne, dík. Bude lepší, když vyrazím. Je to docela dlouhá procházka.“

„Ty nemáš auto?“

„Ne, ráno jsem chytil stopa.“

„Nechceš, aby tě Tim hodil domů? Určitě by mu to nevadilo.“

„Ne, to je v pohodě.“

„Nebuď směšný. Sám jsi řekl, že to máš daleko. Poprosím ho, aby tě odvezl. Hned za ním jdu.“

Odběhla dřív, než jsem ji mohl zastavit, a za minutu se vrátila s Timem.

„Tim to pro tebe rád udělá,“ hlásila a vypadala sama se sebou náramně spokojená.

Obrátil jsem se k němu. „Fakt?“

„Není to žádný problém,“ ujistil mě. „Mám před domem dodávku.

Prkno si můžeš hodit dozadu. Nepotřebuješ pomoct?“

„Ne, to zvládnu.“ Vstal jsem. Přešel jsem k židli, natáhl si tričko a vzal prkno. „Jo, díky.“

„Bude mi potěšením.“ Poklepal si na kapsu. „Skočím si pro klíčky.

Je to zelená dodávka, stojí na trávníku. Sejdeme se u ní.“

Když odešel, otočil jsem se k Savannah. „Jsem rád, že jsem tě poznal.“

Dívala se mi přímo do očí. „Já tebe taky. Ještě nikdy jsem si s žádným vojákem nepovídala. Cítila jsem se vedle tebe… bezpečně. Nemyslím, že by mě Randy dnes večer obtěžoval. Tvoje tetování mu pravděpodobně nahnalo strach.“

Takže jsem se nepletl, když jsem si říkal, že si ho musela všimnout. „Třeba se ještě uvidíme.“

„Víš, kde mě najdeš.“

Nebyl jsem si jistý, jestli mi tím dává najevo, abych se někdy zastavil, nebo ne. V mnoha směrech pro mě zůstávala naprostou záhadou. Koneckonců jsem ji prakticky neznal.

„Ale trochu mě mrzí, že jsi zapomněl,“ dodala, jako by si vzpomněla až na poslední chvíli.

„Na co?“

„Neříkals, že mě naučíš surfovat?“

*

Pokud měl Tim nějaké tušení o tom, jak na mě Savannah zapůsobila nebo že zítra přijedu znovu, nechal si to pro sebe. Soustředil se na řízení a dával pozor, aby dobře odbočil. Byl typem řidiče, který zastaví na oranžovou, přestože by ještě projel.

„Doufám, že ses dobře bavil,“ poznamenal. „Vím, jak je člověku, když ve společnosti nikoho nezná.“

„Bylo to fajn.“

„Se Savannah si zřejmě rozumíte. Je fantastická, že? Mám dojem, že jsi jí sympatický.“

„Hezky jsme se popovídali.“

„To jsem rád. Měl jsem trochu obavy z toho, že tady bude. Loni s námi byli i její rodiče, takže je to poprvé, co je odkázaná sama na sebe. Já vím, je to velká holka, ale většina dobrovolníků není z lidí, s jakými se obvykle stýká, a ani trochu bych si nepřál, aby od sebe musela celý večer odhánět dotěrné mladíky.“

„Jsem si jistý, že by si poradila.“

„Nejspíš ano, ale někteří působili dojmem, že jsou dost neodbytní.“

„Samozřejmě. Jsou přece mladí.“

Zasmál se. „Máš pravdu.“ Ukázal před sebe. „Kudy teď?“ Navigoval jsem ho, a když jsme několikrát odbočili, řekl jsem mu,

aby zpomalil. Zastavil před naším domem a já uviděl žluté světlo za oknem otcovy pracovny.

„Díky za odvoz.“ Otevřel jsem dvířka.

„Není zač.“ Natáhl se přes sedadlo. „A jak jsem řekl, kdykoliv se ukaž. Ve všední dny pracujeme, víkendy máme většinou volné.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbil jsem.

Doma jsem namířil přímo k tátově pracovně. Prohlížel si Greysheet, a když jsem otevřel dveře, trhl sebou. Pochopil jsem, že mě neslyšel vejít.

„Promiň,“ řekl jsem a posadil se na schůdek, který místnost odděloval od zbytku domu. „Nechtěl jsem tě polekat.“

„Nic se nestalo.“ Víc neřekl. Očividně váhal, jestli má Greysheet

odložit, a nakonec to udělal.

„Dnes byly úžasné vlny,“ hlásil jsem. „Skoro jsem zapomněl, jak umí být voda fantastická.“

Usmál se, ale dál mlčel. Trochu jsem se zavrtěl. „Jak bylo v práci?“ zeptal jsem se.

„Jako vždycky,“ odpověděl.

Zabral se zase do svých myšlenek a mě napadlo, že totéž platí o našich rozhovorech.

3

“Surfování je samotářský sport, dlouho se nudíš a hned zase musíš

„ vyvinout horečnou aktivitu, učí tě splynout s přírodou, a ne s ní

bojovat. Podstata je… dostat se do zóny. Tak se to aspoň píše v surfařských časopisech a já s tím víceméně souhlasím. Neznám větší vzrušení, než když chytneš vlnu a žiješ ve vodní stěně, která se valí ke břehu. Ale nejsem jako ta spousta fanatiků s vysušenou kůží a vlasy jako koudel, kteří surfují celý den, protože si myslí, že to je smysl života. Není. Pro mě je kouzlo spíš v tom, že svět je skoro pořád příšerně hlučný, ale když jsi v té stěně, tak je kolem zvláštní ticho a ty můžeš slyšet vlastní myšlenky.“

Tak jsem to aspoň Savannah vysvětloval, když jsme v neděli brzy ráno mířili k moři. Tedy, myslel jsem si, že jí to říkám. Spíš jsem ale blábolil a snažil jsem se, aby na mně nebylo vidět, jak moc se mi líbí v bikinách.

„Jako když jezdíš na koni,“ poznamenala.

„Cože?“

„Taky slyšíš vlastní myšlenky. Proto ráda jezdím.“

Vyzvedl jsem ji před pár minutami. Nejlepší vlny bývají obyčejně brzy ráno, a navíc jasně modrá obloha ohlašovala horký den, kdy jsou pláže narvané. Savannah seděla na schůdkách terasy, přes ramena měla ručník a před sebou zbytky vyhaslého ohně. I když párty musela po mém odchodu pokračovat ještě pěkných pár hodin, nebyly nikde odpadky, ani jediná prázdná plechovka. Trochu jsem si poopravil názor na tu sešlost.

Přestože bylo časně, vzduch byl teplý. Několik minut jsme seděli v písku těsně u čáry příboje a probírali základy surfování. Vysvětlil jsem jí, jak naskočit na prkno, a když měla dojem, že to pochopila a může to zkusit, popadl jsem surf a začali jsme se brodit od břehu.

Ve vodě bylo jenom pár surfařů, stejných jako včera. Snažil jsem se odhadnout, kde by měla Savannah nejvíc prostoru, a najednou jsem si uvědomil, že ji vedle sebe nevidím.

„Počkej! Počkej!“ volala někde za mnou. „Stůj!“

Ohlédl jsem se. Stála na špičkách. Sotva ji do břicha zasáhly první spršky, naskočila jí na horní polovině těla husí kůže. Skoro to vypadalo, že se pokouší sama sebe vytáhnout z vody.

„Počkej, až se osmělím.“ Zkřížila paže na hrudi a hlasitě lapala po dechu. „Uf! To je ledárna. Do hájíčka!“

Do hájíčka? Tenhle výraz nebyl u armády moc rozšířený. „Budeš si muset zvyknout,“ uchechtl jsem se.

„Nemám ráda, když je mi zima. Přímo to nesnáším!“

„Žiješ v horách, určitě tam máte sníh.“

„To ano, ale máme taky věci zvané bundy, rukavice a čepice a nosíme je, aby nám bylo teplo. A nevrháme se do ledových vod hned po rozednění.“

„Velmi vtipné,“ řekl jsem.

Dál poskakovala. „Ano, moc vtipné. Brr!“

Ušklíbl jsem se. Dech se jí srovnal, ale husí kůži měla stále.

Udělala krok kupředu.

„Nejlepší je, když se do vody vrhneš a potopíš, místo aby ses dlouho mučila.“

„Ty si to udělej po svém a já taky po svém,“ prohlásila. Moje moudrost na ni zjevně neudělala žádný dojem. „Jak tě vůbec napadlo, vytáhnout mě tak brzy? Já myslela, že půjdeme odpoledne, až bude nad nulou.“

„Je skoro pětadvacet.“

„Tak jo.“ Konečně si trochu zvykla. Svěsila paže, znovu se několikrát nadechla a ponořila se asi dva centimetry. Potom sebrala veškerou svou odvahu a nacákala si trochu vody na paže. „Okay. Myslím, že už to půjde.“

„Kvůli mně nespěchej. Vážně. Klidně si dej na čas.“

„Taky že dám, dík,“ potvrdila. Na moje žertování nepřistoupila.

„Okay,“ opakovala. Mluvila spíš k sobě než ke mně. Udělala krůček

vpřed, pak ještě jeden. Tvář měla nehybnou soustředěním. Líbilo se mi, jak vypadá. Vážně, zaujatě. Komicky.

„Nesměj se mi,“ napomenula mě, když si všimla mého výrazu.

„Já se nesměju.“

„Vidím ti to na tváři. Směješ se v duchu.“

„Dobře, přestanu.“

Konečně se dobrodila až ke mně, a když mi voda sahala k ramenům, vylezla na prkno. Přidržoval jsem jí ho a snažil se neprohlížet si její postavu. Nebylo to lehké, protože byla přímo přede mnou. Přinutil jsem se sledovat hladinu.

„Co teď?“

„Pamatuješ si, co máš dělat? Ze všech sil pádlovat rukama, potom sevřít na obou stranách prkno vpředu a postavit se.“

„Já vím.“

„Ze začátku je to trochu těžké. Když slítneš, nezmatkuj a chyť se prkna. Obyčejně člověk potřebuje několik pokusů, než na to přijde.“

„Okay.“ Viděl jsem, že se za námi vzdouvá malá vlna a blíží se k nám.

„Připrav se,“ zavelel jsem a čekal. „Teď! Začni pádlovat!“

V pravý okamžik jsem strčil do prkna, aby nabralo rychlost a Savannah chytla vlnu. Nevím, co jsem čekal, ale rozhodně ne, že se postaví, udrží rovnováhu a poveze se až ke břehu. Když na mělčině prkno zpomalilo, seskočila a s dramatickým gestem se ke mně otočila.

„Jaké to bylo?“ zavolala.

Přestože jsme od sebe byli daleko, nedokázal jsem od ní odtrhnout pohled. A sakra, napadlo mě najednou, pěkně v tom lítám.

„Několik let jsem dělala gymnastiku,“ přiznala. „Vždycky jsem měla dobrý smysl pro rovnováhu. Asi jsem ti to měla říct, když jsi mě upozorňoval, že slítnu.“

Ve vodě jsme strávili přes hodinu. Při každém pokusu se postavila a bez problému se vezla po vlně až ke břehu. Zatím ještě neuměla měnit směr, ale nepochyboval jsem, že kdyby chtěla, brzy by to zvládla.

Když jsme se vrátili, šla nahoru do domu a já čekal venku. Pár lidí už vstalo, tři dívky seděly na terase a hleděly na moře, ale většina ještě vyspávala. Savannah se za chvíli objevila v šortkách a tričku, s dvěma hrnky kávy, a posadila se vedle mě.

„Neřekl jsem, že slítneš,“ upřesnil jsem. „Jenom jsem ti radil, že kdyby ano, máš se chytit prkna.“

„Jasně.“ Rošťácky se ušklíbla a ukázala na můj šálek. „Chutná?“

„Je vynikající.“

„Já si ráno musím dát kávu. Je to můj jediný zlozvyk.“

„Každý máme aspoň jeden.“

Střelila po mně pohledem. „Ty máš jaký?“

„Žádný,“ tvrdil jsem. Překvapila mě, když do mě laškovně dloubla loktem.

„Víš, že byl včera úplněk?“

Věděl jsem to, ale usoudil jsem, že bude lepší, když to nepřiznám.

„Vážně?“

„Vždycky jsem milovala úplněk. Už jako malá. Líbila se mi představa, že je to něco jako osudové znamení. A taky jsem chtěla věřit, že pokaždé předpovídá něco dobrého. Třeba když jsem udělala nějakou chybu, že budu mít šanci ji napravit.“

Víc to nerozváděla. Přiložila šálek ke rtům a já se díval, jak jí podél tváře stoupá pára.

„Co máte dnes na programu?“ zeptal jsem se.

„Někdy během dne poradu, ale jinak nic. A mši, samozřejmě. Tedy já a každý, kdo by měl taky chuť jít. Což mi připomíná – kolik je hodin?“

Podíval jsem se na hodinky. „Devět pryč.“

„Už? Tak to nemám moc času. Začíná v deset.“

Přikývl jsem a vzal na vědomí, že naše společná chvilka končí.

„Nechceš jít se mnou?“ zeptala se.

„Do kostela?“

„Ano, do kostela. Copak ty nechodíš?“

Nevěděl jsem, co říct. Bylo jasné, že pro ni je víra důležitá. Měl jsem dojem, že ji moje odpověď zklame, ale nechtěl jsem lhát. „Ani ne,“ přiznal jsem. „V kostele jsem nebyl řadu roků. Jako kluk jsem

chodil, ale…“ Odmlčel jsem se. „Vlastně nevím proč,“ dokončil jsem.

Natáhla nohy a čekala, jestli něco dodám. Když jsem mlčel, zvedla jedno obočí. „Tak co?“

„Co co?“

„Chceš se mnou jít, nebo ne?“

„Nemám v čem. Tady mám jenom šortky a pochybuju, že bych měl čas dostat se domů, osprchovat se, převléknout a vrátit sem. Jinak bych šel.“

Vrhla na mě letmý pohled. „Dobře.“ Poklepala mi na koleno, bylo to podruhé, co se mě dotkla. „Něco ti seženu.“

„Vypadáš parádně,“ ujistil mě Tim. „Límec tě trochu škrtí, ale toho si nikdo nevšimne.“

V zrcadle jsem viděl neznámého mužského v plátěných kalhotách, nažehlené košili a s kravatou. Nedokázal jsem si vzpomenout, kdy jsem měl naposledy kravatu, a nevěděl jsem, jestli mám mít radost, nebo ne. Zato Tim vypadal až příliš rozjařeně.

„Jak se jí podařilo tě přemluvit?“ vyptával se.

„Nemám tušení.“

Zasmál se, zvedl hlavu od tkaniček, které si zavazoval, a mrkl na mě. „Já ti říkal, že se jí líbíš.“

V armádě máme kaplany a většinou to jsou celkem slušní chlapíci. Na základně jsem jich pár poznal dost dobře a jeden z nich, Ted Jenkins, patřil k těm, kterým věříte od prvního okamžiku. Netvrdím, že byl jedním z nás, ale byl vítán, kdykoliv se objevil. Nepil, měl ženu a kupu dětí, u armády byl patnáct let, takže měl dost osobních zkušeností, když za ním někdo přišel, že má rodinné problémy nebo že se nedokáže srovnat s vojenským životem. A když jste si k němu přisedli, abyste si popovídali, vždycky opravdu poslouchal. Nemohli jste mu vykládat všechno, byl to koneckonců důstojník a pár kluků z mé čety, kteří se mu ke svým divokým kouskům přiznali až příliš ochotně, to pořádně slízli, ale podstatné je, že v sobě měl něco, co ve vás probouzelo chuť svěřit se mu. O Bohu mluvil tak přirozeně, jako

vy byste mluvili o svém příteli, ne tím protivně kazatelským tónem, který mě obyčejně vytočí. A taky nás nenutil chodit na nedělní mše. Nechal to na nás a podle toho, co se právě dělo nebo na jak nebezpečném místě jsme byli, kázal buď dvěma posluchačům nebo stovce. Než mou četu poslali na Balkán, pokřtil možná padesátku lidí.

Já jsem byl pokřtěný jako malý kluk, takže jsem to absolvovat nemusel, ale jak jsem řekl, v kostele jsem nebyl hodně dlouho. Kdysi jsem tam chodil s tátou, ale přestal jsem a teď jsem nevěděl, co mám vlastně čekat. Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem se těšil, ale mše nakonec nebyla tak špatná. Pastor byl umírněný, hudba slušná a čas se vlekl stejně, jako jsem si pamatoval z dětství. Netvrdím, že bych si z toho moc odnesl, ale byl jsem rád, že jsem šel, už jenom proto, abych měl co vykládat tátovi. A taky proto, že jsem mohl být o něco déle se Savannah.

Seděla mezi mnou a Timem, a když zpívala, pozoroval jsem ji koutkem oka. Měla tichý, spíš hlubší hlas, nikdy nebyla falešně a bylo příjemné ji poslouchat. Tim byl soustředěný na bibli, a když jsme vycházeli, zastavil se na pár slov s pastorem. Čekali jsme na něho pod korunou vysokého dřínu. Vypadalo to, že je rozhovorem plně zaujatý.

„Staří známí?“ ukázal jsem na Tima. Přestože jsme stáli ve stínu, bylo mi horko a cítil jsem, jak mi po těle začínají stékat čúrky potu.

„Ne. Mám dojem, že o pastorovi slyšel jenom od otce. Včera večer musel kostel hledat na mapě.“ Ovívala se a v letních šatech mi připomínala pravou jižanskou krásku. „Jsem ráda, žes šel.“

„Já taky,“ přiznal jsem.

„Nemáš hlad?“

„Pomalu ho začínám dostávat.“

„V domě je nějaké jídlo, jestli budeš chtít. Mohl bys rovnou vrátit Timovi šaty. Vidím na tobě, že se v nich moc dobře necítíš.“

„Není v nich ani zpola takové vedro jako v přilbě, bagančatech a neprůstřelné vestě, to mi věř.“

Zaklonila hlavu a vzhlédla ke mně. „Líbí se mi, jak mluvíš o neprůstřelné vestě. Jenom málo mých spolužáků tak mluví. Připadá mi to zajímavé.“

„Děláš si ze mě legraci?“

„Jen tak jsem to plácla.“ Půvabně se opřela o strom. „Mám dojem, že Tim končí.“

Podíval jsem se na něho, ale žádný rozdíl jsem nepostřehl. „Jak to víš?“

„Vidíš, jak tiskne dlaně k sobě? To znamená, že se chystá loučit.

Za vteřinku zvedne pravačku, usměje se, přikývne a půjde.“

Sledoval jsem, jak Tim dělá přesně to, co předpověděla, a míří k nám. Všiml jsem si jejího pobaveného výrazu. Pokrčila rameny.

„Když žiješ jako já v malém městě, nemáš moc jiné zábavy než pozorovat ostatní. Za chvíli zaregistruješ stereotypy chování.“

Podle mého skromného názoru pozorovala Tima až moc, ale nechal jsem si to pro sebe.

„Tak co vy dva? Už chcete jet zpátky?“ zeptal se Tim.

„Čekáme na tebe,“ upozornila ho Savannah.

„Omlouvám se, trochu jsme se zapovídali.“

„Ty se zapovídáš pokaždé s každým.“

„Já vím,“ souhlasil. „Budu se snažit být rezervovanější.“

Zasmála se. Jejich škádlení mě na chvíli odstavilo na vedlejší kolej, ale všechno bylo rázem zapomenuto, když se do mě Savannah cestou k autu zavěsila.

Když jsme se vrátili, byli všichni vzhůru a většina dokonce v plavkách pracovala na svém opálení. Někteří se rozvalili na horní terase, ale víc jich sešlo na pláž. Z domu vyřvávala hudba, chladicí boxy byly zase plné piva a léty ověřený prostředek proti kocovině šel evidentně dobře na odbyt. Zdržel jsem se komentáře. Taky bych si jedno dal, ale vzhledem k tomu, že jsem byl v kostele, jsem usoudil, že bych si ho měl odpustit.

Převlékl jsem se, složil Timovy šaty tak, jak jsem se naučil v armádě, a vrátil se do kuchyně. Tim připravoval sendviče.

„Posluž si,“ ukázal na podnos. „Máme tuny jídla. Já bych o tom měl něco vědět, tři hodiny jsem se včera věnoval nakupování.“ Opláchl si ruce a utřel je do ručníku. „Tak to by bylo. Teď se půjdu převlíknout já. Savannah tady bude za minutku.“

Když odešel z kuchyně, trochu jsem se tam rozhlížel. Zařízení bylo typicky plážové: spousta ratanového nábytku, lampičky ze škeblí, sošky majáků na krbové římse, obrázky pobřeží v pastelových barvách.

Lucyini rodiče měli podobný dům na ostrově Bald Head. Nikdy ho nepronajímali, raději tam trávili léto sami, ale na pár dní v týdnu se pravidelně vraceli do Winstonu-Salemu, protože otec musel pochopitelně pracovat. Chudinku Lucy tam nechávali samotnou, jenom se mnou. Kdyby věděli, co se tam děje, pravděpodobně by nás tam bez dozoru nenechali.

„Jak vidím, už se ti ulevilo.“ Savannah se převlékla zpátky do bikin, ale vzala si i šortky.

„Podle čeho tak soudíš?“

„Nelezou ti oči z důlků kvůli těsnému límci.“ Usmál jsem se. „Tim udělal sendviče.“

„Paráda. Umírám hlady,“ přiznala a popošla ke stolu. „Ty už sis vzal?“

„Zatím ne.“

Jedli jsme vestoje. Dívky ležící na terase si nevšimly, že jsme v kuchyni, takže jsem vyslechl, jak jedna líčí ostatním, co v noci dělala s nějakým mladíkem. Z toho, co vykládala, by nikdo neuhodl, že je to dobrovolnice, která staví domy pro chudé. Savannah nakrčila nos, jako by říkala „až příliš mnoho informací“, a potom se otočila k lednici. „Musím se napít. Dáš si něco?“

„Jenom vodu.“

Sehnula se. Marně jsem se snažil koukat jinam, a upřímně řečeno, líbilo se mi, co vidím. Přemýšlel jsem, jestli ví, že na ni zírám. Asi ano, protože když se narovnala, měla ve tváři ten svůj pobavený výraz. Postavila na stůl dvě lahve. „Co dál? Nešel by sis znovu zasurfovat?“

Copak jsem mohl odolat?

Ve vodě jsme strávili skoro celé odpoledne. I když se mi pohled na Savannah ležící na prkně moc líbil, ještě raději jsem se na ni díval, když surfovala. A vůbec nejlepší bylo, když se šla ohřát na pláž a požádala mě, jestli by mě mohla pozorovat, a já si užíval vlny a zároveň si ji nerušeně prohlížel.

Potom jsme leželi na osuškách bok po boku, ale ne těsně u sebe. Zbytek skupiny byl za námi u domu. Pár zvědavých pohledů k nám zalétlo, ale většině bylo celkem jedno, jestli tam jsem, nebo ne. Až na Randyho a Susan. Susan se na nás vyloženě mračila, Randy se spokojil s tím, že dělal jí a Bradovi křena a lízal si rány. Tima nebylo nikde vidět.

Savannah ležela na břiše. Svůdný obrázek. Já se natáhl na záda a snažil se v horku klimbat, ale pořád jsem vnímal její přítomnost a nedokázal jsem se plně uvolnit.

„Johne,“ zamumlala, „povídej mi o svém tetování.“ Převalil jsem se na bok. „Co chceš slyšet?“

„Nevím. Proč sis ho pořídil a co znamená?“

Opřel jsem se o loket a ukázal na levou paži, kde byl orel a prapor.

„Tak tohle je znak pěchoty a podle toho,“ přejel jsem po slovech a písmenech, „se pozná, kam patříme. Rota, prapor, pluk. V mé jednotce jsme se nechali tetovat všichni. Právě jsme absolvovali základní výcvik ve Fort Benningu a oslavovali jsme.“

„Co znamená Jump-start dole?“

„To je moje přezdívka. Přišel jsem k ní při základním výcviku a může za ni náš milovaný seržant. Nedokázal jsem složit pušku dost rychle a on obyčejně řval, že mě popožene kopancem do jisté části těla, jestli se budu stále loudat. Už mi to zůstalo.“

„Milý pán.“

„Moc. Za zády jsme mu říkali Lucifer.“ Usmála se. „A co ostnatý drát nad tím?“

„Ten neznamená nic. Nechal jsem si ho udělat, ještě než jsem narukoval.“

„Teď druhá ruka.“

Tam mám čínský znak. Nechtěl jsem se o něm šířit, a tak jsem zavrtěl hlavou. „Totéž. To je z období, kdy jsem na všechno kašlal.“

„Není to čínský znak?“

„Je.“

„Tak co znamená? Musí mít nějaký význam. Třeba hrdinství, čest nebo tak něco.“

„Ne. Je to nadávka.“

„Aha.“ Přimhouřila oči.

„Jak jsem řekl, už je to minulost.“

„Až na to, že by sis to měl nechat obrousit, kdybys někdy jel do

Číny.“

Zasmál jsem se. „To jo.“

Chvíli mlčela. „Ty jsi asi hodně vyváděl, že?“

Přikývl jsem. „Ale to už je dávno. Vlastně ne tak dávno, ale mně to tak připadá.“

„Proto jsi řekl, že armáda byla přesně to, co jsi tehdy potřeboval?“

„Prospěla mi.“

Zamyslela se. „Prozraď mi, byl bys tenkrát skočil pro mou tašku?“

„Ne. Pravděpodobně bych se tomu smál.“

Zdálo se, že se nemůže rozhodnout, jestli mi má věřit, nebo ne. Konečně se zhluboka nadechla. „Jsem ráda, žes to udělal. Vážně jsem ji potřebovala.“

„Fajn.“

„A dál?“

„Co dál?“

„Co mi o sobě ještě můžeš říct?“

„Nevím. Co chceš slyšet?“

„Řekni mi něco, co neví nikdo kromě tebe.“

Těžká otázka. „Tak třeba ti můžu říct, kolik desetidolarovek s hlavou indiána ražených v roce 1907 mělo zaoblený okraj.“

„Kolik?“

„Dvaačtyřicet. Neměly jít do oběhu. Pár mužů z mincovny si je vyrazilo pro sebe a pro své přátele.“

„Ty máš rád mince?“

„Vlastně nevím. Je to dlouhá historie.“

„Máme čas.“

Váhal jsem. „Počkej,“ řekla Savannah, sáhla po tašce, začala se v ní přehrabovat a vytáhla opalovací krém. „Můžeš mi ji vyprávět, až mi namažeš záda. Mám dojem, že se mi začínají připalovat.“

„Doopravdy můžu?“

Mrkla na mě. „Je to součást dohody.“

Roztíral jsem jí krém po zádech a ramenou a možná jsem byl až příliš pečlivý, ale přesvědčil jsem sám sebe, že jí kůže začíná růžovět a že by druhý den při práci dost zkusila, kdyby se spálila. Potom jsem jí několik minut vykládal o dědečkovi a tátovi, o numismatických výstavách a Eliasbergovi. Na její otázku jsem jí jednoznačnou odpověď nedal z toho prostého důvodu, že jsem ji sám neznal. Když jsem skončil, obrátila se ke mně.

„Tvůj otec sbírá mince pořád?“

„Nikdy nepřestal. Aspoň si to myslím. Už se o nich spolu nebavíme.“

„Proč ne?“

Pověděl jsem jí i to. Neptejte se mě proč. Uvědomoval jsem si, že bych se jí měl předvádět v tom nejlepším světle a vytahovat se, abych na ni udělal dojem, ale s ní to dost dobře nešlo. Přestože jsem ji sotva znal, měl jsem z nějakého záhadného důvodu chuť říkat jí pravdu. Když jsem skončil, měla na tváři zvláštní výraz.

„Jo, choval jsem se jako blbec,“ přiznal jsem. Samozřejmě jsem znal jiné výrazy, které by mnohem trefněji vystihly, co jsem byl tehdy zač, ale všechny byly tak sprosté, že by ji asi šokovaly.

„Vypadá to tak,“ souhlasila, „ale o to mi teď nejde. Snažila jsem se představit si, jaký jsi byl tenkrát, protože teď se zdá, že jsi úplně jiný člověk.“

Co jsem mohl říct, aby to neznělo jako chvástání, i kdyby to byla pravda? A tak jsem raději napodobil tátu a neříkal nic.

„Jaký je tvůj otec?“

Stručně jsem jí ho popsal. Nabírala do dlaně písek a nechávala ho propadávat mezi prsty, jako by se soustředila na každé moje slovo. Na závěr jsem k vlastnímu překvapení přiznal, že jsme si skoro cizí.

„Jste,“ souhlasila věcným, nezaujatým tónem. „Několik let jste se neviděli a ty sám přiznáváš, že ses změnil. Jak by tě mohl znát?“

Posadil jsem se. Pláž byla narvaná, byla to hodina, kdy každý, kdo měl v plánu přijít, už dorazil, a skoro nikdo ještě neodešel. Randy a Brad hráli na mělčině frisbee, lítali za talířem a ječeli. Pár dalších se k nim přiloudalo a přidalo se.

„Já vím, ale není to jenom tím,“ vysvětloval jsem. „My jsme si byli cizí vždycky. Je hrozně těžké si s ním povídat.“

Jakmile jsem to vyslovil, blesklo mi hlavou, že je první, komu jsem se s tím svěřil. Divné. Jenže většina toho, co jsem jí řekl, zněla divně.

„Totéž říká o svých rodičích skoro každý v našem věku.“

Možná, pomyslel jsem si. Jenže tohle je jiný případ. Nešlo o generační rozdíl, ale o fakt, že táta nebyl schopný si jen tak pokecat, pokud nebyla řeč o mincích. Nahlas jsem neřekl nic. Savannah uhladila písek před sebou. „Ráda bych ho poznala,“ prohodila klidně.

Otočil jsem se k ní. „Cože?“

„Podle toho, cos o něm povídal, to musí být zajímavý člověk. Já jsem vždycky měla ráda lidi… s životní vášní.“

„Jeho vášeň patří mincím, ne životu.“

„To je totéž. Vášeň je vášeň. Je to vzrušení mezi úseky nudy a nezáleží na tom, čemu patří.“ Zavrtávala nohu do písku. „Alespoň většinou ne. Nemluvím o neřestech.“

„Jako například o sobě a o kofeinu.“

Usmála se a odhalila mezírku mezi horními řezáky. „Přesně tak. Můžou to být mince, sport, politika, koně, hudba nebo víra… Nejsmutnější lidi, které jsem v životě poznala, byli ti, kteří neměli o nic hlubší zájem. Vášeň a spokojenost spolu jdou ruku v ruce a bez nich je každé štěstí jenom dočasné, protože není nic, co by je učinilo trvalým. Ráda bych si tvého otce poslechla, když mluví o mincích, protože v takových situacích mívají lidé nejlepší náladu a já jsem zjistila, že štěstí je většinou nakažlivé.“

Její slova na mě silně zapůsobila. Přes Timův názor, že je Savannah naivní, mi připadala mnohem zralejší než většina našich vrstevníků. Ale na druhé straně, v bikinách vypadala tak fantasticky,

že by na mě udělala stejně silný dojem, i kdyby odříkávala telefonní seznam.

Taky se posadila a zadívala se stejným směrem jako já.

Hra byla v plném proudu. Brad hodil talíř a dva kluci se za ním rozeběhli. Oba se po něm vrhli současně, plácli sebou a srazili se hlavami. Ten, co neuspěl, se držel za čelo a nadával. Červené šortky měl samý písek. Ostatní se mu smáli a já se přistihl, že se zároveň usmívám a křivím obličej, jako kdyby mě to taky bolelo.

„Vidělas?“ zeptal jsem se.

„Počkej,“ požádala mě místo odpovědi. „Hned jsem zpátky.“ Rozběhla se ke klukovi v červených šortkách. Všiml si jí a ztuhl. Ten druhý taky a já si uvědomil, že na Savannah reagují stejně všichni kluci, nejenom já. Něco povídala a upírala na něho ten svůj vážný pohled. Přikyvoval a vypadal jako žáček, kterého kárá učitel. Vrátila se ke mně a posadila se. Nezeptal jsem se jí, o co šlo, protože mi do toho nic nebylo, ale věděl jsem, že ze mě zvědavost přímo čiší.

„Normálně bych nic neříkala, ale požádala jsem ho, aby si dával pozor na jazyk, protože jsou kolem rodiny s dětmi a některé jsou ještě malé,“ vysvětlovala. „Slíbil mi to.“

Mělo mě to napadnout. „Poradilas mu, aby raději používal do hájíčka?“

Škádlivě přimhouřila oči. „Tobě se ten výraz moc líbí, přiznej se.“

„Uvažuju o tom, že ho zavedu u své jednotky. Půjde z nás strach, jestli tak budeme hulákat, až vyrazíme dveře a začneme pálit z dvěstětrojek.“

Zahihňala se. „Určitě větší, než kdybyste hrubě nadávali, i když nevím, co je to dvěstětrojka.“

„Granátomet.“ Nemohl jsem si pomoct, minutu od minuty se mi líbila víc. „Co děláš dnes večer?“

„Zatím nemám žádný program. Až na poradu. Proč? Chceš mě seznámit se svým otcem?“

„Ne. Teda, ne dnes večer. Až později. Dnes bych ti rád ukázal Wilmington.“

„Zveš mě na rande?“

„Tak něco,“ připustil jsem. „Odvezu tě zpátky, kdokoliv si řekneš. Vím, že tě zítra čeká práce, ale chtěl bych tě vzít do jednoho báječného podniku.“

„Jakého?“

„S místními specialitami. Především krevetami. Ale je to hlavně zajímavý zážitek.“

Objala si kolena pažemi. „Obvykle s neznámými muži nikam nechodím,“ prohlásila, „a s tebou jsem se seznámila teprve včera. Myslíš, že ti můžu důvěřovat?“

„Já bych to nedělal.“

Zasmála se. „Tak v tom případě se domnívám, že můžu učinit výjimku.“

„Jo?“

„Jo,“ potvrdila. „Zbožňuju upřímné mladíky s vojenským sestřihem. V kolik?“

4

Doma jsem byl kolem páté, a přestože jsem neměl pocit, že bych se spálil – to ta moje snědá kůže Jihoevropana –, pod sprchou se

ukázalo, že připálený jsem. Voda, která se mi odrážela od hrudi a ramenou, bodala jako jehly a tvář mi hořela, jako kdybych měl teplotu. Poprvé, co jsem byl doma, jsem se oholil, oblékl jsem si čisté šortky a jednu z mála slušných košil, které jsem měl. Světle modrou. Koupila mi ji Lucy a ujišťovala mě, že mi fantasticky sluší. Nechal jsem si ji přes kalhoty, ohrnul jsem rukávy a potom jsem ve skříni vyhrabal staré sandály.

Pootevřenými dveřmi jsem zahlédl tátu, jak sedí za stolem, a najednou mi došlo, že podruhé za sebou nebudu večeřet doma. A že jsem s ním přes víkend prakticky vůbec nebyl. Věděl jsem, že mi to nevyčte, ale stejně jsem měl výčitky svědomí. Jakmile jsme se přestali bavit o mincích, zůstaly snídaně a večeře jediné chvíle, kdy jsme byli spolu, a já ho teď ošidil i o ně. Možná jsem se nezměnil tak moc, jak jsem si namlouval. Bydlel jsem v jeho domě, jedl jeho jídlo a právě jsem se chystal požádat ho, aby mi půjčil auto. Jinými slovy, žil jsem si podle svého a jeho jsem využíval. Napadlo mě, co by tomu asi tak řekla Savannah, a hned jsem si uvědomil, že odpověď znám. Savannah někdy mluvila jako hlásek, který se mi usídlil v hlavě, ale nikdy neplatil nájem. Teď právě šeptal, že pokud mě trápí výčitky svědomí, tak se asi nechovám správně. Umínil jsem si, že s tátou budu od zítřka trávit víc času. Přiznával jsem, že je to jenom takový zbabělý úhybný manévr, ale nevěděl jsem, co jiného bych mohl udělat.

Když jsem dveře otevřel dokořán, překvapeně sebou trhl.

„Ahoj tati,“ pozdravil jsem a posadil se na svoje obvyklé místo.

„Ahoj Johne.“ Okamžitě se zase zadíval na stůl a rukou si uhladil řídké vlasy. Když jsem mlčel, pochopil, že by se mě měl na něco zeptat. „Jak ses dnes měl?“

Zavrtěl jsem se. „Skvěle. Skoro celý den jsem byl se Savannah. To je ta dívka, o které jsem ti povídal včera večer.“

„Aha.“ Uhýbal pohledem, aby se mi nemusel podívat do očí.

„Nepovídal jsi mi o ní.“

„Vážně ne?“

„Ne, ale to nevadí. Bylo už pozdě.“ Zdálo se, že si teprve teď uvědomil, jak jsem vystrojený, nebo aspoň že jsem oblečený líp, než mě kdy viděl, ale nepřinutil se něco poznamenat.

Zatahal jsem se za košili, abych mu pomohl z rozpaků. „Správně, snažím se na ni udělat dojem. Pozval jsem ji dnes na večeři,“ hlásil jsem. „Můžu si vzít auto?“

„Auto? Ano.“

„Nebudeš ho potřebovat? Mohl bych zavolat některému kamarádovi.“

„Ne.“ Vytáhl z kapsy klíčky. Devět otců z deseti by je synovi hodilo, on mi je podal.

„Cítíš se dobře?“ zeptal jsem se.

„Jenom trochu unavený.“

Vstal jsem a vzal si od něho klíče. „Tati?“ Znovu ke mně vzhlédl.

„Mrzí mě, že jsem teď několikrát nebyl večer doma s tebou.“

„Nic se nestalo. Chápu.“

Když jsem vyjel, slunce začínalo pomalu zapadat. Večerní obloha hrála sytými teplými barvami, nápadně jinými, než na jaké jsem si zvykl v Německu. Provoz byl jako obvykle v neděli večer příšerně hustý a já musel skoro půl hodiny dýchat výfukové plyny, než jsem dojel k pláži a zabočil k domu.

Bez zaklepání jsem otevřel vchodové dveře. Dva kluci, kteří seděli na pohovce, se nedali rušit a dál se dívali na basket.

„Ahoj,“ pozdravili nepřítomně.

„Viděli jste Savannah?“

„Koho?“ zeptal se jeden z nich. Zjevně jsem jim nestál za pozornost.

„To nic. Najdu si ji.“ Přešel jsem přes pokoj na zadní terasu. U grilu stál stejný kluk jako včera, kolem pár dalších, ale Savannah jsem nikde neobjevil. Neviděl jsem ji ani na pláži. Právě jsem se chystal vrátit, když mi někdo zaklepal na rameno.

„Hledáš někoho?“ zeptala se.

Otočil jsem se. „Jednu holku. Má ve zvyku ztrácet věci na molu, ale surfovat se učí docela rychle.“

Založila si ruce v bok. Usmál jsem se. Tváře měla zrůžovělé a na sobě šortky a tričko s ramínky. Všiml jsem si, že si trochu nalíčila řasy a rty. Jsem kluk z pláže, a tak dávám přednost přírodní kráse, ale slušelo jí to ještě víc než kdy předtím. Když se ke mně naklonila, zachytil jsem lehkou citronovou vůni.

„Tak tohle jsem? Jedna holka?“ Znělo to škádlivě a vážně zároveň a já byl na moment v pokušení na místě ji obejmout.

„Jé, to jsi ty?“ předstíral jsem překvapení.

Kluci na pohovce se po nás ohlédli, ale hned se zase obrátili k televizi.

„Tak co, můžeme vyrazit?“ zeptal jsem se.

„Jenom si skočím pro peněženku.“ Vzala si ji z kuchyňského stolu a vykročili jsme ke dveřím. „Mimochodem, kam vlastně jdeme?“

Když jsem jí to prozradil, vytáhla obočí.

„Ty mě chceš vzít na večeři do podniku, který má v názvu chatrč?“

„Jsem pouhý mizerně placený vojáček. Nic lepšího si nemůžu dovolit.“

Dloubla mě do boku. „Vidíš, právě proto obyčejně nikam nechodím s muži, které neznám.“

Krevetí chatrč najdete kousek od řeky Cape Fear, přímo v historickém centru Wilmingtonu. Jedna jeho část je typická turistická čtvrť s prodejnami suvenýrů a starožitností, několika drahými restauracemi, kavárnami a realitními kancelářemi, ale na druhém

konci si Wilmington zachoval charakter dělnického přístavního města s velkými skladišti, dnes zčásti opuštěnými, a několika starými, jenom zpola obsazenými kancelářskými budovami. Pochybuju, že by si do těch míst troufl některý z turistů, kteří v létě zaplavují město, ale já jsem zamířil právě tam. Oblast byla stále zanedbanější, davy na ulici postupně řídly, až byly chodníky úplně prázdné.

„Kde je ta restaurace?“ zeptala se Savannah.

„Už je to jenom kousek,“ odpověděl jsem. „Támhle na konci.“

„Je to tak trochu stranou, že?“

„Je to tak trochu místní podnik. Majiteli je jedno, jestli tam budou, nebo nebudou chodit turisti. Vždycky mu to bylo jedno.“

Za minutu jsem zpomalil a zabočil na malé parkoviště u jednoho skladiště. Jako vždycky stálo před Krevetí chatrčí pár desítek aut. Hospůdka se nezměnila. Co jsem ji znal, vypadala zchátrale. Široká veranda byla zaneřáděná, nátěr oprýskával a křivá střecha vyvolávala dojem, že dům musí každou chvíli spadnout, přestože vzdoroval hurikánům už od čtyřicátých let. Zvenku ho zdobily rybářské sítě, poklice na kola, poznávací značky, jedna stará kotva a pár rezavých řetězů. U vchodu se válela polorozpadlá pramice.

Když jsme kráčeli ke dveřím, obloha pomalu, líně černala. Zvažoval jsem, jestli nemám vzít Savannah za ruku, ale nakonec jsem to neudělal. Měl jsem sice pár variant, jak dosáhnout úspěchu u žen, když byly ve hře hormony, ale s dívkami, které mě opravdu zaujaly, jsem měl pramálo zkušeností. Přestože od našeho seznámení uplynul jediný den, věděl jsem, že se pohybuju na pro mě zcela novém teritoriu.

Vyšli jsme po schodech na šikmou verandu a Savannah ukázala na pramici. „Proto si otevřel restauraci. Že mu teklo do lodě.“

„Je to možné. Nebo ji tady někdo zapomněl a on se nenamáhal ji odstranit. Jsi připravená?“

„Já vždycky,“ prohlásila. Otevřel jsem dveře.

Nevím, co čekala, ale když vešla, tvářila se spokojeně. Na jedné straně byl dlouhý barový pult, na druhé okna s výhledem na řeku a uprostřed stoly a dřevěné lavice. Dvojice číšnic s natupírovanými

účesy – nezměnily se o nic víc než výzdoba – roznášela talíře s pokrmy. Ve vzduchu byl cítit omastek od grilovaných jídel a cigaretový kouř, ale zdálo se, že tam z nějakého důvodu patří. Většina stolů byla obsazená. Ukázal jsem k jednomu volnému u jukeboxu, který vyhrával nějakou country písničku. Zpěváka jsem určit nedokázal, jsem spíš na klasický rock.

Proplétali jsme se mezi stoly. Hodně hostů vypadalo, jako když si musejí tvrdě vydělávat na živobytí. Stavební dělníci, kopáči, řidiči náklaďáků a podobní. Tolik kšiltovek s logem automobilových stájí jsem neviděl od… no, vlastně nikdy. Někteří kluci z mé jednotky byli blázni do závodů, ale mě nikdy nebavilo zírat na skupinku chlápků, kteří celý den krouží po okruhu, a taky jsem nechápal, proč články o nich jsou v novinách na sportovních, a ne na automobilových stránkách. Posadili jsme se proti sobě a já se díval, jak se Savannah rozhlíží kolem.

„Mám ráda takové podniky,“ řekla. „Sem jsi chodil, když jsi tady žil?“

„Ne. Jenom při zvláštních příležitostech. Obyčejně jsem vysedával v Leroyově baru kousek od Wrightsville Beach.“

Sáhla po jídelníčku v laminátových deskách, zastrčeném mezi kovovým stojánkem na ubrousky a lahvičkami kečupu a chilli omáčky.

„Tady je to určitě hezčí,“ prohlásila a otevřela jídelníček. „Čím je

Chatrč vyhlášená?“

„Krevetami.“

„Opravdu?“

„Na mou duši. Mají všechny druhy, které tě napadnou. Pamatuješ si scénu z Forresta Gumpa, když mu Bubba vyjmenovává všechny způsoby, na jaké se dají připravit? Pečené, pražené, grilované, po cajunsku, s citronem, kreolské, jako koktejl… Tak to jsi na tom správném místě.“

„Jak je máš rád ty?“

„Chlazené s koktajlovou omáčkou. Nebo pečené.“

„Nechám to na tobě.“ Zavřela desky a přisunula je ke mně.

„Důvěřuju ti.“

Zašoupl jsem jídelníček na místo za stojánkem.

„Takže?“

„Chlazené. V kbelíčku. Je to kulinářský zážitek.“

Naklonila se přes stůl. „Kolik holek jsi sem vzal? Na kulinářský zážitek, pochopitelně.“

„Včetně tebe? Počkej, nech mě vzpomínat.“ Bubnoval jsem prsty do stolu. „Jednu.“

„Cítím se poctěna.“

„Sem jsem chodíval spíš s kamarády, když jsme se chtěli najíst, ne jenom napít. Po celodenním surfování neznám lepší jídlo.“

„Hned se přesvědčím.“

Přišla servírka. Objednal jsem krevety, a když se zeptala, co si dáme k pití, zvedl jsem ruce.

„Pro mě slazený ledový čaj,“ řekla Savannah.

„Pro mě totéž,“ přidal jsem se.

Sotva servírka odešla, začali jsme si povídat a nepřestali jsme, ani když nám přinesla pití. Zase jsme se bavili o životě v armádě. Zdálo se, že Savannah je jím z nějakého důvodu přímo fascinovaná. Vyptávala se mě taky na roky ve Wilmingtonu. Prozradil jsem jí toho víc, než jsem měl v úmyslu, o střední škole a pravděpodobně až příliš moc o třech letech před vstupem do armády.

Pozorně poslouchala, občas se na něco zeptala a já si uvědomil, jak je to dlouho, co jsem měl podobné rande. Určitě hezkých pár roků. Rozhodně to muselo být před Lucy. Sám jsem si to dost dobře neuměl vysvětlit, ale jak jsem seděl proti Savannah, změnil jsem své původní rozhodnutí. Líbilo se mi být jenom s ní a chtěl jsem s ní být co nejvíc. Ne jeden večer, ale příští den i ty další. Všechno mi na ní připadalo nové a přitažlivé, počínaje tím, jak nenuceně se smála vlastnímu vtipu, po nepředstíraný zájem o ostatní. A taky jsem si plně uvědomil, jak jsem sám. Do té doby jsem si to nepřipouštěl, ale stačily dva dny s ní, a já pochopil, že je to pravda.

„Co kdybychom si pustili nějakou písničku,“ vytrhla mě z úvah. Vstal jsem, vylovil z kapes drobné a naházel je do otvoru.

Savannah se oběma rukama opřela o sklo, předklonila se, aby líp

viděla na názvy písniček, a potom jich pár vybrala. První se ozvala, ještě než jsme se vrátili ke stolu.

„Právě mi došlo, že jsem zatím mluvil jenom já,“ řekl jsem.

„Jsi prostě upovídaný.“

Vybalil jsem příbor z ubrousku. „Co ty? Ty o mně víš všechno, ale já o tobě nic.“

„Ale víš,“ odporovala. „Víš, kolik mi je, na jakou školu chodím, jaký je můj hlavní obor a že nepiju. Víš, že jsem z Lenoiru, že žiju na ranči, miluju koně a každé léto stavím domy pro Habitat for Humanity. Víš toho spoustu.“

Opravdu toho je hodně, uvědomil jsem si. Plus věci, které nejmenovala. „To nestačí,“ prohlásil jsem. „Jsi na řadě.“

Předklonila se. „Ptej se, na co chceš.“

„Vyprávěj mi o svých rodičích,“ požádal jsem.

„Dobře.“ Vytáhla ze stojánku ubrousek a otřela orosenou sklenici.

„Naši se brali před pětadvaceti lety a jsou pořád jako dvě hrdličky. Zamilovaní a šťastní. Seznámili se na appalačské univerzitě. Maminka pracovala několik let v bance. Potom jsem se narodila já a od té doby je doma. Patřila k těm obětavým matkám, co jsou ochotné pomáhat každému. Zúčastnila se všech třídních akcí, fungovala jako šofér, byla předsedkyní rodičovského výboru, trénovala naše fotbalové družstvo a bůhvíco ještě. Teď, když jsem pryč z domu, pracuje jako dobrovolnice v knihovně, v několika školách, při kostele a dalších organizacích. Tatínek učí dějepis, a co si pamatuju, je trenérem dívčího volejbalového družstva. Loni se probojovali až do finále Jižní Karolíny, ale prohráli. Je taky diákonem v našem kostele a vede dětský pěvecký sbor. Chceš vidět jejich fotku?“

„Rád.“

Vytáhla z kabelky peněženku, otevřela ji a přistrčila mi ji přes stůl.

Naše prsty se dotkly.

„Je trochu pomačkaná, jak byla ve vodě, ale představu si podle ní uděláš,“ poznamenala.

Obrátil jsem fotku k sobě. Savannah byla víc po otci než po matce, rozhodně po něm zdědila tmavé vlasy.

„Vypadají sympaticky.“

„Miluju je,“ prohlásila, když si ode mě brala peněženku. „Jsou to ti nejlepší rodiče na světě.“

„Proč žijete na ranči, když je otec učitel?“

„My na něm nehospodaříme. Dědeček ano, dokud tam žil, ale musel kousek po kousku rozprodat pozemky, aby měl na daně. Než ho zdědil táta, zbylo jenom deset akrů, dům, stáje a výběh. Vlastně se tomu už ani nedá říkat ranč. My o něm pořád tak mluvíme, ale zřejmě tím u druhých vyvoláváme falešnou představu.“

„Říkalas, že jsi dělala gymnastiku, ale hrála jsi i volejbal v otcově týmu?“

„Ne. Je vynikající trenér, ale vždycky mi radil, abych dělala to, co mi jde a co mě baví. A to volejbal není. Zkusila jsem ho, ale nezamilovala jsem si ho.“

„Ty miluješ koně.“

„Odmalička. Když jsem byla malá holka, dala mi maminka figurku koně, a tím to začalo. Prvního koně jsem dostala k Vánocům, když mi bylo šest, a dodnes je to můj nejkrásnější vánoční dárek. Slocum. Moc hodná stará klisna, pro mě jako stvořená. Vtip byl v tom, že jsem se o ni musela sama starat. Krmit ji, čistit, podestýlat jí. Když k tomu přičteš školu, gymnastiku a další zvířata, nezbýval mi čas prakticky na nic jiného.“

„Jaká další zvířata?“

„Když jsem byla malá, připomínal náš dům farmu. Měla jsem psy, kočky a po jistou dobu dokonce i lamu. Byla jsem máma všech zatoulaných psů a koček. Rodiče se s tím smířili a dokonce se kvůli tomu se mnou ani nehádali. Obvykle jsem měla čtyři až pět zvířat. Někdy se objevil majitel, který doufal, že je jeho ztracený miláček u nás, a často si místo něho odnášel některý z posledních přírůstků. Byli jsme skoro jako útulek.“

„Tvoji rodiče byli trpěliví.“

„Moc,“ souhlasila, „ale taky jim bylo líto každého zatoulaného zvířete. Maminka by to popřela, ale byla ještě horší než já.“

Pozorně jsem si ji prohlížel. „Vsadím se, žes byla vynikající studentka.“

„Vždycky samé jedničky. Při promoci jsem měla projev za náš ročník.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“

„Nevím,“ řekla. „Proč?“

Neodpověděl jsem. „Chodilas někdy vážně s nějakým klukem?“

„Aha, dostali jsme se k zásadním otázkám, že?“

„Jenom jsem se ptal.“

„Co myslíš?“

„No, já bych řekl,“ odpověděl jsem a protahoval každou slabiku,

„že nemám ani tušení.“

Zasmála se. „Takže… tu otázku prozatím odložíme. Špetka tajemna prospívá duši. Kromě toho bych se byla ochotná vsadit, že to dokážeš odhadnout sám.“

Přišla číšnice s kyblíčkem krevet a umělohmotnými miskami s koktajlovou omáčkou, položila všechno na stůl a dolila nám čaj s ochotou někoho, kdo dělá svou práci až příliš dlouho. Nezdržovala se otázkou, jestli si přejeme ještě něco, otočila se na podpatku a byla pryč.

„Ten podnik je proslulý příjemnou obsluhou.“

„Má prostě moc práce,“ omlouvala ji Savannah a vzala si jednu krevetu. „Kromě toho je jí jasné, že mě vyslýcháš, a chtěla mě nechat napospas mému inkvizitorovi.“

Rozlomila krevetu, oloupala ji, namočila do omáčky, ale neukousla si. Taky jsem sáhl do vědra a naložil si jich několik na talíř.

„Co dál bys chtěl vědět?“

„Nic mě nenapadá. Všechno. Co je podle tebe na studiu na vysoké nejlepší?“

Přemýšlela o odpovědi a nandávala si na talíř. „Dobří učitelé,“ řekla konečně. „Na vysoké si je můžeš částečně vybrat sám, pokud ti to umožní rozvrh. Právě to se mi líbí. Poradil mi to otec, než jsem začala studovat. Abych si vybírala přednášky podle profesorů, ne předmětu. Samozřejmě ví, že na některé předměty se zapsat musím, abych získala titul, ale tvrdí, že dobří učitelé jsou nedocenitelní.

Inspirují tě, probudí v tobě zájem a naučíš se od nich nesmírně mnoho, aniž si to uvědomíš.“

„Protože jsou do svého oboru zažraní,“ doplnil jsem.

Přikývla. „Správně. A měl pravdu. Přihlásila jsem se na předměty, o nichž by mě nikdy nenapadlo, že by mě mohly bavit, a které nemají s mým hlavním oborem skoro nic společného. A víš co? Přednášky si dodnes pamatuju, jako kdybych na ně dál chodila.“

„Dost jsi mě ohromila. Čekal jsem, že řekneš třeba basketbalové zápasy. Na Chapel Hillu je to skoro náboženství.“

„Ty mě baví taky. A líbí se mi, že tam mám přátele, že nežiju u maminky a u tatínka. Naučila jsem se tam spoustu věcí. Abys mi rozuměl, život v Lenoiru byl krásný, naši jsou skvělí, ale já jsem tam žila… jako ve skleníku. Bez zkušeností, které by mi otevřely oči. Ty jsem získala až na škole.“

„Jako například?“

„To by bylo na dlouhý seznam. Třeba mě tam pořád nutí pít nebo se ode mě čeká, že když někam jdu, tak vždycky s nějakým klukem. První rok jsem to na univerzitě nenáviděla. Měla jsem pocit, že tam nepatřím. Prosila jsem rodiče, abych se mohla vrátit se domů nebo přestoupit jinam, ale nedovolili mi to. Pravděpodobně věděli, že je to běh na dlouhou trať a že bych toho později litovala. A nejspíš měli pravdu. Teprve ve druháku jsem poznala pár holek, kterým vadily stejné věci jako mně, a od té doby je to mnohem lepší. Vstoupila jsem do několika křesťanských studentských spolků, v sobotu dopoledne chodím v Raleighu jako dobrovolnice do útulku pro chudé a už na mě tak nedoléhá tlak, že bych měla jít na ten nebo onen mejdan nebo na rande s tím nebo oním klukem. A pokud na nějakou párty jdu, potom z vlastního rozhodnutí. Prostě se držím zásady, že nemusím dělat to, co dělají ostatní. Že můžu dělat to, co uznám za vhodné já.“

Tím se vysvětlilo, proč včerejší večer strávila se mnou, napadlo mě. A proč je se mnou teď.

Rozzářila se. „Myslím si, že o mně platí zhruba totéž co o tobě. V posledních několika letech jsem dospěla. Takže je to další věc,

kterou máme společnou. Kromě toho, že jsme oba experti na surfování.“

Zasmál jsem se. „Jo. Až na to, že mě to stálo mnohem víc času a dřiny.“

Znovu se předklonila. „Můj táta vždycky tvrdí, že když s něčím zápasíš, máš se rozhlédnout kolem sebe a uvidíš, že každý s něčím zápasí a že je to pro něho stejně těžké jako pro tebe.“

„Tvůj otec bude nejspíš moudrý muž.“

„Je. A maminka taky. Pokud vím, oba promovali jako jedni z nejlepších studentů. Seznámili se v knihovně, když se tam učili. Vzdělání oba považovali za velice důležité a na mně se to tak trochu projevilo. Uměla jsem číst, než jsem šla do školky, ale oni nějakým způsobem dokázali, že jsem to nikdy nebrala jako práci nebo povinnost. A kam až mi paměť sahá, mluvili se mnou jako s dospělou.“

Na okamžik jsem si zkusil představit, jak by asi vypadal můj život, kdyby to byli mí rodiče, ale rychle jsem tu myšlenku odehnal pryč. Věděl jsem, že táta dělal, co bylo v jeho silách, a že nemusím litovat, co se ze mě stalo. Cesty možná ano, ale směru ne. Protože ať k tomu došlo jakkoliv, skončil jsem tak, že jsem jedl krevety v pochybném pajzlu s dívkou, o které jsem už tehdy věděl, že na ni nikdy nezapomenu.

Po večeři jsme se vrátili do domu. Vládl v něm nečekaný klid. Muzika sice stále hrála, ale většina lidí odpočívala kolem ohně, jako by se připravovali na to, že druhý den budou brzy vstávat. Tim, který seděl mezi nimi, byl zabraný do vážného rozhovoru. K mému překvapení mě Savannah vzala za ruku a zadržela dřív, než jsme k hloučku došli.

„Pojďme se kousek projít,“ navrhla. „Potřebuju trochu vytrávit, než se posadím.“

Nad námi plulo po obloze mezi hvězdami pár řídkých mraků a měsíc, ještě pořád kulatý, visel těsně nad obzorem. Do tváře mě šimrala lehká bríza, vlny s monotónním hučením neúnavně dorážely

na břeh. Byl odliv, došli jsme až k moři a pod nohama jsme měli udusaný písek. Savannah se mi opřela o rameno, vyzula si jeden a potom druhý sandál. Udělal jsem totéž a chvilku jsme kráčeli mlčky.

„Je tady překrásně. Miluju hory, ale tohle je jiná krása… Je v ní klid.“

Napadlo mě, že by se popis hodil i na ni, a nevěděl jsem co říct.

„Přijde mi neuvěřitelné, že jsme se seznámili teprve včera,“ pokračovala. „Mám pocit, jako bych tě znala mnohem déle.“

Její ruka byla příjemně teplá. „Právě jsem si říkal totéž.“

Hleděla na hvězdy a zasněně se na mě usmála. „Zajímalo by mě, co si o tom myslí Tim,“ poznamenala tiše. „Považuje mě za naivní.“

„A jsi naivní?“

„Občas,“ připustila. Zasmál jsem se.

„Myslím to tak,“ vysvětlovala, „že když třeba vidím dvojici, která se prochází jako teď my, zdá se mi to hezké, málem dojemné. Neuvažuju o tom, že se chystají zalézt někam do dun. Ve skutečnosti to některé páry dělají, jenže mě to nikdy nenapadne předem, a když se to později doslechnu, pokaždé mě to překvapí. Nemůžu si pomoct, jsem už taková. Jako třeba včera večer. Když jsi odešel, dozvěděla jsem se, že se právě tak zachoval jeden kluk s holkou, a nemohla jsem tomu uvěřit.“

„Mě by víc překvapilo, kdyby se to nedělo.“

„Mimochodem, právě to mi vadí na univerzitě. Jako by spousta lidí byla přesvědčená, že se tyhle roky nepočítají a že jsou povoleny experimenty všeho druhu. Mají hrozně nezodpovědný pohled na sex, pití, dokonce i drogy. Zní to staromódně, ale já to prostě nechápu. Možná proto jsem neměla chuť přisednout si k ostatním. Abych byla zcela upřímná, jsem zklamaná z dvojice, o které jsem mluvila, a nechce se mi sedět u ohně a tvářit se, že nejsem. Vím, že bych neměla soudit jiné, a nepochybuju o tom, že jsou v podstatě slušní, když sem přijeli pomáhat, ale stejně… Neměli bychom si tyhle věci šetřit pro někoho, koho budeme mít opravdu rádi? Aby to něco znamenalo?“

Věděl jsem, že ode mě nechce slyšet odpověď, a tak jsem mlčel.

„Kdo ti o těch dvou řekl?“ zeptal jsem se.

„Tim. Myslím si, že je taky zklamaný, ale co by měl udělat?

Vyhodit je?“

Ušli jsme pěkný kus po pláži, než jsme se konečně obrátili a vraceli se. V dálce jsem rozeznával siluety kolem ohně. Ve vzduchu byla cítit sůl a krabi mizeli v děrách jako duchové, sotva jsme se k nim přiblížili.

„Omlouvám se,“ řekla Savannah, „asi jsem přestřelila.“

„S čím?“

„Že jsem se tak… rozhořčila. Neměla bych vynášet soudy. Nemám na to právo.“

„Všichni vynášíme soudy,“ poznamenal jsem. „To už je v lidské povaze.“

„Já vím. Ale… já taky nejsem dokonalá. Koneckonců, rozhodující je, jak nás soudí Bůh, a zažila jsem toho dost, abych věděla, že nikdo nemůže předvídat jeho vůli a úmysly.“

Usmál jsem se.

„Co je ti k smíchu?“

„Teď jsi mi připomněla našeho kaplana. Říká totéž.“

Teprve když jsme se blížili k domu, přešli jsme z přílivového pásma do měkčího písku. Nohy se nám při každém kroku smekaly, cítil jsem, že se mě Savannah drží pevněji. Byl jsem zvědavý, jestli se mě pustí, až přijdeme k ohni, a neubránil jsem se zklamání, když to udělala.

„Zdravím vás,“ zavolal na nás přátelsky Tim. „Tak jste zpátky.“ Randy se jako obvykle mračil. Pomalu mi tím začínal jít na nervy.

Susan se opírala o hruď Bradovi, který stál těsně za ní. Vypadalo to, že se nemůže rozhodnout, jestli má předstírat radost, aby mohla ze Savannah tahat podrobnosti, nebo se ze solidarity s Randym tvářit dotčeně. Ostatní hned zase pokračovali v rozhovoru, zjevně jsme je nezajímali. Tim vstal a vykročil směrem k nám.

„Jaká byla večeře?“

„Báječná! Ochutnala jsem místní specialitu a poznala originální podnik. Jmenuje se Krevetí chatrč.“

„Vtipný název.“

Snažil jsem se na Timovi zachytit náznak žárlivosti, ale marně. Kývl hlavou za sebe. „Připojíte se k nám? Pomalu to balíme, abychom byli zítra fit.“

„Jsem trochu ospalá. Jenom doprovodím Johna k autu a půjdu dovnitř. V kolik ráno vstáváme?“

„V šest. Nasnídáme se a v půl osmé bychom měli být na stavbě. Nezapomeň na opalovací krém,“ nabádal ji. „Budeme celý den na slunci.“

„Nezapomenu. Měl bys to připomenout i ostatním.“

„Už se stalo a ráno to zopakuju, ale uvidíš, pár lidí si nedá poradit a spálí se.“

„Uvidíme se ráno,“ loučila se.

„Dobře.“ Obrátil se ke mně. „Jsem rád, že ses dnes ukázal.“

„Já taky,“ řekl jsem.

„Ještě něco. Kdyby ses v příštích týdnech někdy nudil, další pár rukou se nám vždycky bude hodit.“

Zasmál jsem se. „Věděl jsem, že to přijde.“

„Jsem, jaký jsem,“ prohlásil a vztáhl ke mně pravičku. „Tak či tak, doufám, že tě ještě uvidím.“

Potřásli jsme si rukama. Tim se vrátil k ohni a Savannah kývla k domu. Přešli jsme přes dunu, zastavili se, obuli se a po dřevěném chodníku vedoucím přes mořskou trávu jsme dům obešli. Za minutu jsme byli u auta. Ve tmě jsem neviděl, jak se Savannah tváří.

„Byl to hezký večer,“ řekla. „Vlastně celý den.“ Polkl jsem. „Kdy tě zase uvidím?“

Byla to prostá otázka, dokonce se dala čekat, ale překvapilo mě, kolik touhy jsem měl v hlase. Vždyť jsem jí zatím ani nedal pusu.

„Domnívám se,“ odpověděla, „že to záleží na tobě. Víš, kde mě najdeš.“

„Co třeba zítra večer?“ vyhrkl jsem. „Znám restauraci, kde hraje kapela. Bývá tam veselo.“

Zastrčila si za ucho pramínek vlasů. „Co pozítří? Hodilo by se ti to? Jde o to, že první den na stavbě je vždycky zajímavý, ale taky únavný. Budeme mít slavnostní večeři a tam bych neměla chybět.“

„Dobře, platí,“ souhlasil jsem, i když jsem nebyl ani trochu spokojený.

Asi postřehla, že jsem zklamaný. „Jak řekl Tim, můžeš přijít, jsi zvaný.“

„Ne, necháme to na úterý, jak jsme se dohodli.“

Následovala jedna z těch trapných chvilek, na které si nikdy nezvyknu, potom se Savannah odvrátila dřív, než jsem se mohl pokusit ji políbit. Za normálních okolností bych to riskl, jenom abych viděl, co bude. Nemám sice ve zvyku projevovat své city, ale jsem impulzivní a obvykle přikročím rychle k činu. Se Savannah jsem byl jakoby podivně ochrnutý. Ale zdálo se, že ona taky nemá naspěch.

Projelo kolem auto a zlomilo kouzlo okamžiku. Ustoupila o krůček k domu, zastavila se, položila mi dlaň na paži a políbila mě na tvář. Nevinně, skoro jako sestra, ale její rty byly něžné. Zůstal jsem zmámený její vůní i potom, když se odtáhla.

„Opravdu se mi dnešek moc líbil,“ zašeptala. „Asi na něj hodně dlouho nezapomenu.“

Spustila ruku a vmžiku byla na schodech a zmizela v domě.

V noci jsem se převaloval na posteli a přehrával si události celého dne. Nakonec jsem se posadil. Litoval jsem, že jsem jí neřekl, co pro mě ten den znamenal. Oknem jsem zahlédl padající hvězdu, která proťala oblohu jako bílá zářivá čára. Přesvědčoval jsem se, že je to znamení, ale nebyl jsem si jistý čeho. Nemohl jsem dělat nic jiného, než si posté připomenout její něžný polibek a lámat si hlavu, jak jsem se mohl zamilovat do dívky, kterou znám jenom den.

5

“Brý ráno, tati,“ pozdravil jsem, když jsem se vpotácel do

„ kuchyně. Zamžoural jsem proti ostrému rannímu světlu a

uviděl, že táta stojí u sporáku. Vzduch byl naplněný vůní opečené slaniny.

„Dobré, Johne.“

Plácl jsem sebou na židli a snažil se probrat úplně. „Já vím, že jsem vzhůru brzy, ale chtěl jsem tě chytnout, než půjdeš do práce.“

„Aha. Okay. Ale počkej, až to dodělám.“

Vypadal skoro radostně rozčilený, přestože jsem narušil jeho rutinu. Okamžiky jako tento mi prozradily, jak je rád, že jsem doma.

„Bylo by trochu kávy?“ zeptal jsem se.

„V konvici.“

Nalil jsem si a došoural se zpátky ke stolu. Noviny už přišly. Táta je četl každé ráno při snídani a já ho znal natolik dobře, abych se jich nedotkl. Pokaždé zažertoval, že je čte jako první, a vždycky četl rubriky ve stejném pořadí.

Čekal jsem, že se mě zeptá na včerejší večer se Savannah, ale neříkal nic. Plně se soustředil na vaření. Podíval jsem se na hodiny. Uvědomil jsem si, že Savannah bude za pár minut odjíždět na stavbu, a napadlo mě, jestli na mě myslí stejně usilovně jako já na ni. Ve zmatku, který v domě zaručeně vládne, si na mě sotva vzpomene, usoudil jsem a to vědomí mi způsobilo nečekanou bolest.

„Co jsi dělal včera večer?“ zeptal jsem se konečně, abych od ní odvedl myšlenky k něčemu jinému. Táta dál připravoval jídlo, jako by mě neslyšel. „Tati?“

„Prosím?“

„Co bylo?“

„Co mělo být?“

„Jaký jsi měl večer? Stalo se něco zajímavého?“

„Ne, nic,“ odpověděl. Usmál se na mě a obrátil plátky slaniny na pánvi. Slyšel jsem, jak prskají a syčí.

„Já se měl skvěle,“ hlásil jsem. „Savannah je fantastická. Představ si, že jsme včera byli spolu na mši.“

Tak trochu jsem čekal, že o tom bude chtít vědět něco víc, a přiznávám, že jsem si to přál. Představoval jsem si, že bychom si mohli doopravdy popovídat jako jiní otcové se svými syny, že se třeba zasměje nebo dá k dobru nějaký vtip. Místo toho zapnul další plotýnku. Kápl na pánvičku trochu oleje a nalil na ni rozšlehaná vajíčka.

„Mohl bys dát do toustovače dva krajíčky?“ požádal mě.

Povzdechl jsem si. „Hned to bude,“ řekl jsem. Bylo mi jasné, že zase budeme jíst mlčky.

Zbytek dne jsem surfoval. Přesněji řečeno, pokoušel jsem se o to. Oceán se přes noc zklidnil a malé vlny se nepostaraly o žádné vzrušení. Ještě ke všemu se lámaly blíž u břehu než minulý den, takže i když jsem chytil pár takových, na jakých by stálo za to se svézt, brzy se vytratily a jízda trvala jenom krátce. Dřív bych se možná vydal na Oak Island nebo dokonce na Atlantic Beach, kde bych mohl chytit stopa na Shackleford Banks a doufat, že to tam bude lepší. Ale neměl jsem náladu.

Surfoval jsem na stejném místě jako dva předešlé dny. Dům byl o kousek dál a vypadal skoro neobydleně. Zadní dveře byly zavřené, ručníky zmizely, nikdo se neukázal v okně ani nevyšel na terasu. Přemýšlel jsem, kdy se všichni vrátí. Odhadoval jsem, že v pět, a došel jsem k závěru, že tou dobou budu dávno pryč. Zaprvé nebyl důvod, abych na pláži zůstal tak dlouho, a zadruhé jsem nechtěl, aby si Savannah myslela, že ji pronásleduju.

Kolem třetí jsem to zabalil a zapadl k Leroyovi. Bar byl tmavší a špinavější, než jsem si pamatoval. Nelíbilo se mi tam, sotva jsem vešel do dveří. Vždycky jsem to místo považoval za bar, kam chodí notoričtí pijáci. Důkazem byli osamělí chlapi, kteří vysedávali nad

bourbonem a doufali, že tak uniknou svým problémům. Leroy mě poznal, a jakmile jsem se posadil k baru, automaticky strčil pivní sklenici pod pípu a začal čepovat.

„Dlouho ses tady neukázal,“ poznamenal, když ji postavil přede mě. „Vyhýbáš se malérům?“

„Snažím se,“ zahučel jsem a rozhlížel se kolem. „Dobře to tady vedeš.“ Kývl jsem hlavou přes rameno.

„Dík. Budeš něco jíst?“

„Ne, dám si jenom pivo.“

Otřel kousek pultu přede mnou, přehodil si utěrku přes rameno a šel se zeptat jiných hostů, co si dají. Za chvíli jsem na rameni ucítil něčí ruku.

„Johnny! Kde se tady bereš?“

Otočil jsem se a uviděl dlouhána, jednoho z mnoha svých bývalých kámošů, kterými jsem teď pohrdal. V baru se mi hnusilo všechno, včetně nich, a došlo mi, že to tak bylo vždycky. Neměl jsem jediné vysvětlení, proč tam jsem a proč jsem tam dokonce kdysi pravidelně vysedával, kromě toho, že ten pajzl existoval a já neměl, kam bych jinam chodil.

„Ahoj, Toby,“ řekl jsem.

Přisedl si, a když se ke mně obrátil obličejem, viděl jsem, že už má skelný pohled. Smrděl, jako kdyby se několik dní nemyl, triko měl špinavé. „Pořád si hraješ na Ramba?“ zahuhlal. „Vypadáš, jako kdybys posiloval.“

„Jo,“ odpověděl jsem a dál jsem se o tom nehodlal bavit. „Co pořád děláš?“

„Většinou se jen tak flákám. Teda, posledních pár týdnů. Předtím jsem dělal ve Quick Stopu, ale šéf byl totální blbec.“

„Pořád bydlíš u vašich?“

„Jasně.“ Zdálo se, že je na to hrdý. Zvedl láhev k ústům a důkladně si lokl. Potom se zadíval na moje paže. „Vypadáš dobře. Posiluješ?“

„Trochu,“ odpověděl jsem. Zřejmě si nepamatoval, že se už jednou ptal.

„Seš fakt vazba.“

Nenapadlo mě nic, co bych mohl říct. Toby se znovu napil.

„Hele, dnes večer je mejdan u Mandy,“ řekl. „Pamatuješ se na Mandy, ne?“

Pamatoval jsem si. Chodil jsem s ní ani ne týden.

„Její rodiče jsou v New Yorku nebo tam někde,“ pokračoval Toby.

„Mělo by to být hustý. My si tady dáváme něco jako zahřívací kolo. Nechceš se přidat?“

Kývl přes rameno ke čtveřici kluků, kteří seděli u rohového stolu a měli před sebou tři prázdné sklenice. Dva jsem znal ze svého starého života, druhé dva ne.

„Nemůžu,“ vysvětloval jsem, „táta mě čeká na večeři. Ale i tak dík.“

„Vykašli se na něho. Pořádně to rozjedem. Bude tam i Kim.“

Další holka z mé minulosti, další vzpomínka, při které se mi stáhly vnitřnosti. Málem jsem neměl žaludek na individuum, jakým jsem býval.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemůžu,“ opakoval jsem. Vstal jsem a skoro plnou sklenici jsem nechal stát na pultu. „Slíbil jsem mu to. A nechává mě u sebe bydlet. Však to znáš.“

Přikývl. To byl pro něho argument. „Tak co kdybychom něco podnikli o víkendu? Pár se nás chystá surfovat na Ocracoke.“

„Uvidím.“ Bezpečně jsem věděl, že je to vyloučené.

„Má tvůj táta pořád stejný telefon?“

„Pořád,“ potvrdil jsem.

Když jsem odcházel, byl jsem si jistý, že mi Toby nezavolá a že já se u Leroye víckrát neukážu.

Cestou domů jsem koupil k večeři steaky, pytlík salátu, dresinky a pár brambor. Bez auta nebylo tak úplně jednoduché donést nákup i prkno až domů, ale nevadilo mi, že se trochu projdu. Dělal jsem to řadu roků, a to jsem neměl zdaleka tak pohodlné boty jako ty, na které jsem si zvykl u armády.

Doma jsem vytáhl z garáže gril, pytel briket a tekutý podpalovač. Gril byl zaprášený, jako kdyby se celé roky nepoužíval. Posadil jsem se na zadní verandu, oškrábal jsem z něho přiškvařený tuk a saze, opláchl pavučiny a dal ho sušit na sluníčko. V kuchyni jsem steaky

nasolil, napepřil a potřel česnekem, brambory zabalil do fólie, dal do trouby a salát jsem nasypal do mísy. Jakmile gril uschl, podpálil jsem brikety a prostřel na stolku na dvoře.

Táta přišel, právě když jsem pokládal steaky na mřížku.

„Ahoj tati,“ pozdravil jsem ho přes rameno. „Napadlo mě, že bych dnes mohl večeři udělat já.“

„Aha.“ Zdálo se, že potřebuje trochu času, aby pochopil, že tentokrát nebude vařit on pro mě. „Okay,“ dodal konečně.

„Jak udělané máš rád steaky?“

„Středně propečené,“ odpověděl a dál stál zmateně u posuvných skleněných dveří.

„Vypadá to, žes gril za dobu, co jsem pryč, vůbec nepoužil,“ poznamenal jsem. „Ale měl bys. Není nad grilovaný steak. Celou cestu domů se mi sbíhaly sliny.“

„Půjdu se převlíknout.“

„Steaky budou asi za deset minut.“

Když odešel, vrátil jsem se do kuchyně, vzal brambory, mísu se salátem a dresinky a všechno dal na stůl. Uslyšel jsem, jak se otvírají dveře na dvorek, a otočil se. Stál v nich táta se dvěma sklenicemi mlíka. Byl vymóděný jako turista na okružní plavbě, měl na sobě šortky, černé ponožky, tenisky a květovanou košili. Nohy měl trapně bílé, jako by si na sebe šortky nevzal už spoustu let. Pokud vůbec někdy. Pátrám v paměti, ale nejsem si jistý, jestli jsem ho v šortkách někdy jindy viděl. Zuřivě jsem předstíral, že vypadá normálně.

„Jdeš právě včas,“ poznamenal jsem. Sklonil jsem se zase nad gril, nandal steaky na talíře a jeden položil před něho.

„Díky,“ řekl.

„Rádo se stalo.“

Naložil si salát, přidal do něho dresink, vybalil brambor a dal si na něj máslo. Potom vzal omáčku na steaky a vymačkal ji na talíř, až vznikla malá loužička. Choval se naprosto normálně, přesně tak, jak se dalo čekat, až na to, že neřekl ani slovo.

„Jak ses dnes měl?“ zeptal jsem se jako obyčejně.

„Jako vždycky,“ odpověděl. Jako obyčejně. Zase se usmál, ale nic nedodal.

Můj společensky nemožný táta. Lámal jsem si hlavu, proč je pro něho tak těžké povídat si, a snažil jsem se představit, jaký byl, když byl mladý. Jak si vůbec našel manželku? Věděl jsem, že ta otázka je až moc na tělo, ale nemyslel jsem ji zle, byl jsem prostě jenom zvědavý. Pustili jsme se do jídla a chvíli nám společnost dělalo jenom cinkání příborů.

„Savannah říkala, že by tě ráda poznala,“ zkusil jsem to konečně znovu.

Zakrojil do steaku. „To je ta dívka, se kterou se přátelíš?“

Jedině můj táta by to tak formuloval. „Jo. Myslím, že by se ti líbila.“

Přikývl.

„Studuje na univerzitě,“ dodal jsem.

Věděl, že je řada na něm, a všiml jsem si, jak se mu ulevilo, když ho napadla vhodná otázka. „Jak ses s ní seznámil?“

Vylíčil jsem mu historku s taškou co možná nejbarvitěji a nejvtipněji, ale nerozesmál jsem ho.

„To od tebe bylo hezké,“ poznamenal.

Další pauza v rozhovoru. Ukrojil jsem si kousek masa. „Tati?

Můžu se tě na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Jak ses ty seznámil s mámou?“

Bylo to poprvé po mnoha letech, co jsem se na ni zeptal.

Protože nikdy nebyla součástí mého života, protože jsem si na ni vůbec nepamatoval, měl jsem málokdy potřebu to dělat. Ani tentokrát mě vlastně nezajímala, chtěl jsem jenom, aby si se mnou povídal. Přidal si na brambor další máslo. Dával si na čas a já pochopil, že se mu nechce odpovídat.

„Poznali jsme se při večeři,“ řekl konečně. „Byla servírkou.“

Čekal jsem, ale nezdálo se, že ještě něco přijde.

„Byla hezká?“

„Byla.“

„A jaká byla jinak?“

Rozmačkal brambor a posolil ho. Plně se na to soustředil. „Byla jako ty.“

„Jak to myslíš?“

„No…“ Zaváhal. „Uměla být… tvrdohlavá.“

Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet, ani co tím myslel on. Rád bych to rozebral trochu víc, ale popadl svou sklenici a vstal od stolu.

„Dáš si ještě mlíko?“ zeptal se a mně bylo jasné, že o matce dál mluvit nebude.

6

Čas je relativní. Vím, že nejsem první a už vůbec ne nejslavnější

člověk, který si to uvědomil, a můj objev vůbec nesouvisí s

energií, hmotou, rychlostí světla ani ničím jiným, s čím pracoval Einstein. Souvisí s tím, jak nesnesitelně se vlekly hodiny, když jsem čekal na Savannah.

Sotva jsme s tátou dovečeřeli, myslel jsem na ni. Hned jak jsem se probudil, myslel jsem na ni zas. Celý den jsem surfoval, a přestože byly vlny o něco lepší, nedokázal jsem se soustředit, až jsem se po poledni rozhodl, že to zabalím. Váhal jsem, jestli si mám dát hamburger v jedné malé restauraci u pláže, kde je mimochodem dělají nejlepší v celém městě, ale i když jsem na něho měl chuť, šel jsem domů, protože jsem doufal, že večer přemluvím Savannah, abychom se šli najíst spolu. Chvíli jsem si četl poslední Kingův román, osprchoval se, oblíkl si džínsy a triko s límečkem, zase si pár hodin četl, potom se podíval na hodiny a zjistil, že ve skutečnosti uplynulo jenom dvacet minut. To jsem měl na mysli, když jsem říkal, že čas je relativní.

Sotva táta přišel domů a uviděl, jak jsem oblečený, podal mi klíčky od auta.

„Máš schůzku se Savannah?“ zeptal se.

„Ano.“ Vstal jsem z pohovky a vzal si je od něho. „Možná se vrátím pozdě.“

Poškrábal se na temeni. „Dobře.“

„Nasnídáme se zítra spolu?“

„Okay.“ Z nějakého pro mě nepochopitelného důvodu vypadal málem polekaně.

„Tak platí,“ řekl jsem. „Uvidíme se později.“

„Já už asi budu spát.“

„Nemyslel jsem to doslova.“

„Aha… Okay.“

Zamířil jsem ke dveřím, a právě když jsem je otevřel, táta si povzdechl.

„Já bych Savannah taky rád poznal,“ zašeptal tak tiše, že jsem ho sotva slyšel.

Když jsem přijel k domu, byla obloha byla ještě jasně modrá a slunce vrhalo šikmé světlo na hladinu. Vystoupil jsem z auta a uvědomil si, že jsem nervózní. Nemohl jsem si vzpomenout, kdy jsem byl naposledy nervózní kvůli nějaké holce, ale taky jsem se nedokázal zbavit myšlenky, že se mezi námi něco změnilo. Nevěděl jsem, kde se ten pocit vzal, věděl jsem jenom, že si neumím představit, co udělám, jestli se moje obavy potvrdí.

Ani jsem se nenamáhal klepat a rovnou jsem vešel dovnitř. V obýváku nikdo nebyl, ale z haly jsem slyšel hlasy a na terase byla obvyklá sešlost. Zeptal jsem se, kde najdu Savannah, a dozvěděl jsem se, že je na pláži.

Klusal jsem k dunám a zamrazilo mě, když jsem ji uviděl sedět na písku s Randym, Bradem a Susan. Nevšimla si mě. Slyšel jsem, jak se směje něčemu, co říká Randy. Vypadali, že k sobě patří stejně jako Susan a Brad. Věděl jsem, že spolu nechodí, že si jenom povídají o domě, který staví, nebo o tom, co v posledních dnech zažili, ale nelíbilo se mi to. A taky se mi nelíbilo, že sedí vedle Randyho stejně blízko jako obyčejně vedle mě. Stál jsem tam a přemýšlel, jestli nezapomněla, že máme schůzku, ale když mě uviděla, usmála se, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku.

„Tady jsi. Přemýšlela jsem, kdy dorazíš.“

Randy se ušklíbl. I přes její poznámku se tvářil vítězoslavně. Když kocour není doma, myši mají pré, jako by chtěl říct.

Savannah vstala a pomalu kráčela ke mně. Měla na sobě bílou halenku bez rukávů a lehkou sukni, která se jí nadouvala kolem nohou. Opálená ramena prozrazovala, že strávila hodně času na

sluníčku. Když došla ke mně, vytáhla se na špičky a políbila mě na tvář.

„Ahoj,“ pozdravila a objala mě kolem pasu.

„Ahoj.“

Trochu se zaklonila, jako by zkoumala můj výraz. „Tváříš se, jako by se ti po mně stýskalo,“ zažertovala.

Jako obyčejně mě nenapadla žádná vhodná odpověď. Velkoryse přešla mou neschopnost, že jsem se nedokázal přiznat. „Mně po tobě taky.“

Dotkl jsem se jejího nahého ramene. „Můžeme jít?“

„Já ano.“

Vykročili jsme k autu. Vzal jsem ji za ruku a zmocnil se mě pocit, že je všechno, jak má být. Teda, skoro všechno…

Napřímil jsem se. „Viděl jsem, že sis povídala s Randym,“ poznamenal jsem pokud možno neutrálním tónem.

Stiskla mi ruku. „Vážně?“

Začal jsem znovu. „Tipuju, že jste při práci jeden druhého dobře poznali.“

„Docela dobře. Měla jsem pravdu. Je to slušný mladík. Až skončí tady, pojede do New Yorku na šestitýdenní stáž v Morgan Stanley.“

„Hm,“ zahučel jsem.

Rozesmála se, až se zalykala. „Nepovídej mi, že žárlíš.“

„Nežárlím.“

„To je dobře.“ Znovu mi stiskla ruku. „Protože k tomu nemáš žádný důvod.“

Přemýšlel jsem o jejích posledních slovech. Nemusela je říkat, ale byl jsem štěstím bez sebe, že to udělala. Došli jsme k autu.

„Napadlo mě, že bych tě mohl vzít do Oysters,“ řekl jsem, když jsem jí otevřel dvířka. „Je to noční klub kousek dál po pláži. Později večer tam bude hrát kapela, mohli bychom si zatančit.“

„Co budeme dělat do té doby?“

„Nemáš hlad?“ Myslel jsem na cheeseburger, kterého jsem odpoledne vzdal.

„Ani ne. Trochu jsem se najedla, když jsme se vrátili, a ještě mi nevyhládlo.“

„Nemáš chuť se projít po pláži?“

„Hm… Možná později.“

Bylo jasné, že má v hlavě něco jiného. „Proč mi jasně neřekneš, co bys chtěla dělat?“

Rozzářila se. „Co kdybychom zajeli za tvým otcem?“

Nebyl jsem si jistý, jestli jsem dobře slyšel. „Opravdu bys chtěla?“

„Opravdu,“ potvrdila. „Jenom na skok. Potom se někde najíme a půjdeme si zatančit.“

Když jsem váhal, položila mi ruku na rameno. „Prosím.“

Neměl jsem ani trochu radost, ale požádala mě o to tak, že jsem nemohl odmítnout. Pomalu jsem se s tím smiřoval, i když bych ji raději měl celý večer jenom pro sebe. Taky jsem nechápal, proč chce tátu tak naléhavě vidět. Jedině snad, že by nebyla vyhlídkou na večer ve dvou nadšená stejně jako já. Upřímně řečeno, to pomyšlení mě deptalo.

Ovšem zdálo se, že má dobrou náladu. Vyprávěla mi, kolik práce za dva dny udělali. Zítra by měli vsadit okna. Vyšlo najevo, že oba dny pracovala s Randym, což vysvětlovalo jejich „obnovené přátelství“. Tak to nazvala ona. Pochyboval jsem, že by on označil svůj zájem o ni stejně.

Za několik minut jsem zastavil před naším domem. Všiml jsem si, že se v otcově pracovně svítí. Vypnul jsem motor, a než jsem vystoupil, hrál jsem si chvilku s klíčky.

„Říkal jsem ti, že otec toho moc nenamluví, že?“

„Ano, ale to nevadí. Chci ho jenom poznat.“

„Proč?“ zeptal jsem se. Vím, jak hloupě to znělo, ale nemohl jsem si pomoct.

„Protože je to tvůj jediný příbuzný. A protože tě vychoval sám.“

Táta se napřed musel vzpamatovat ze šoku, že jsem se vrátil a ještě ke všemu přivedl Savannah. Když jsem je vzájemně představil, přejel si dlaní po řídkých vlasech a zadíval se na podlahu.

„Omlouvám se, že jsme vám předem nezavolali,“ řekla. „Na Johna se nezlobte, je to moje vina.“

„Aha… Nic se nestalo.“

„Přišli jsme nevhod?“

„Ne.“ Vrhl na ni letmý pohled, ale hned ho zase upřel na zem.

„Těší mě, že vás poznávám.“

Stáli jsme v obýváku a chvíli nikdo z nás nic neříkal. Savannah se mile usmívala, ale nebyl jsem si jistý, jestli si toho táta vůbec všiml.

„Dala byste si něco k pití?“ zeptal se, jako by si najednou uvědomil, že by měl hrát roli hostitele.

„Děkuji, nemám žízeň,“ odpověděla. „John mi řekl, že máte velkou sbírku mincí.“

Obrátil se ke mně, jako by se chtěl zeptat, co má odpovědět.

„Snažím se,“ řekl konečně.

„Rovnal jste ji a my vás vyrušili?“ pokračovala žertovným tónem, jakým mluvila i se mnou. K mému překvapení se táta nervózně zasmál. Ne hlasitě, ale zasmál. Neuvěřitelné!

„Ne, vůbec jste mě nevyrušili. Jenom jsem si prohlížel minci, která mi dnes přišla,“ vysvětloval a já vycítil, že se snaží odhadnout, jak budu reagovat.

Savannah si toho nevšimla, nebo se tak aspoň tvářila. „Vážně?

Jakou?“

Táta přenesl váhu z jedné nohy na druhou a potom k mému ohromení k Savannah vzhlédl a zeptal se: „Chcete se na ni podívat?“

V pracovně jsme strávili čtyřicet minut.

Po většinu času jsem seděl a poslouchal tátu, jak vykládá historky, které jsem znal nazpaměť. Jako většina zkušených sběratelů měl doma vždycky jenom pár kousků a já naprosto netušil, kde má uložený zbytek. Každých pár týdnů je měnil, některé zmizely a jako zázrakem se vynořily jiné. Obyčejně jich v pracovně neměl víc než tucet a nikdy žádnou opravdu hodnotnou, ale získal jsem dojem, že i kdyby Savannah ukázal běžný cent s Lincolnem, byla by nadšená. Zasypala ho dotazy, na jaké bych hravě dokázal odpovědět já nebo kterákoliv numismatická příručka, ale jak míjely minuty, byly její otázky stále víc osobní. Místo aby se ptala, proč je některá mince

mimořádně cenná, chtěla vědět, kdy a kde ji našel. Vysloužila si tak vyprávění o nudných víkendech, které jsem jako kluk trávil v Atlantě, Charlestonu, Raleighu nebo Charlotte.

Táta se rozpovídal o našich výletech. Tedy, na něho se rozpovídal. Občas se sice na delší dobu stáhl do sebe, ale za těch čtyřicet minut toho řekl Savannah víc než mně za celou dobu, co jsem se vrátil domů. Ze své pozorovatelny jsem sledoval, jaké zaujetí v něm vyprovokovala, jenže já ho u něho viděl předtím už tisíckrát a nezměnilo nic na mém přesvědčení, že mince jsou pro něho způsob, kterým před životem utíká, místo aby se z něho radoval. Já jsem se s ním o mincích přestal bavit, protože jsem chtěl mluvit o něčem jiném. Táta se mnou přestal mluvit, protože se o ničem jiném bavit nedokázal.

Ale stejně…

Byl šťastný a já to věděl. Poznal jsem to podle toho, jak mu svítily oči, když ukazoval na mince, zdůrazňoval značku mincovny, ostrou ražbu nebo vysvětloval, že se hodnota mince může lišit podle toho, jestli má hrany nebo vroubky. Ukázal Savannah zkušební mince i mince ražené ve West Pointu, které sbíral snad nejraději. Vytáhl lupu, aby se mohla podívat na vady, a když si ji od něho brala, všiml jsem si vzrušení v jeho tváři. Přestože jsem měl k mincím málem odpor, nemohl jsem si pomoct a musel jsem se usmívat už jenom proto, že jsem viděl, jak je šťastný.

Ale pořád to byl můj táta a žádný zázrak se nestal. Když jí ukázal všechny mince, řekl jí o nich všechno a popsal jí, jak k nim přišel, byl jeho výklad stále nesouvislejší. Začal se opakovat, a protože si to uvědomoval, stáhl se zase do sebe a byl zamlklejší než na začátku. Savannah musela vycítit, že je nesvůj, protože ukázala na mince rozložené po stole.

„Děkuju vám, pane Tyree. Hodně jsem se toho od vás dozvěděla.“ Usmál se. Bylo zřejmé, že je vyčerpaný, a já to vzal jako pokyn,

abych se zvedl.

„Jo, bylo to fajn, ale už bychom asi měli jít.“

„Aha… Okay.“

„Jsem moc ráda, že jsem vás poznala.“

Když táta přikývl, Savannah se předklonila a objala ho.

„Někdy bychom si to měli zopakovat,“ pošeptala mu. Táta ji sice taky objal, ale jenom mi tím připomněl, jak mdle objímal mě, když jsem byl malý. Přemýšlel jsem, jestli je Savannah ve stejných rozpacích jako on.

V autě vypadala zamyšleně. Rád bych se jí zeptal, co si o tátovi myslí, ale nebyl jsem si jistý, jestli chci slyšet odpověď. Znal jsem ho a náš vztah nebyl nejlepší, ale Savannah měla pravdu, když řekla, že je to můj jediný příbuzný a že mě vychoval. Mohl jsem ho kritizovat, ale poslouchat, jak ho kritizuje někdo jiný, bylo to poslední, o co jsem stál.

Ale nevěřil jsem, že by o něm řekla něco zlého, už z toho prostého důvodu, že to neměla v povaze. Když se ke mně obrátila, usmívala se.

„Dík, žes mě k němu vzal. On má… moc dobré srdce.“

Nikdy jsem neslyšel, že by se tak o něm někdo vyjádřil, ale znělo to hezky a potěšilo mě to.

„Jsem rád, že ti je sympatický.“

„Je,“ potvrdila a bylo znát, že to myslí vážně. „Je… milý.“ Dívala se na mě. „Ale začínám chápat, proč jsi měl takové problémy, když jsi byl mladší. Nedělal na mě dojem, že patří k otcům, kteří umějí stanovit jasná pravidla.“

„To teda neuměl,“ souhlasil jsem.

Škádlivě do mě šťouchla. „A tys toho využíval, rošťáku.“ Zasmál jsem se. „Asi jo.“

Potřásla hlavou. „Tos ale neměl.“

„Byl jsem kluk.“

„Obehraná výmluva. Sám víš, že neobstojí. Já jsem laskavosti svých rodičů nikdy nezneužila.“

„Jasně, po všech stránkách perfektní dítě. Mám pocit, že ses o tom už zmínila.“

„Děláš si ze mě legraci?“

„To bych si nedovolil.“

Nespouštěla ze mě pátravý pohled. „Já bych řekla, že děláš,“ rozhodla se konečně.

„Okay. Možná trochu.“

Chvíli o mé odpovědi dumala. „No, nejspíš jsem si to zasloužila.

Ale abys věděl, nebyla jsem úplně perfektní.“

„Že ne?“

„Samozřejmě že ne. Například si zcela jasně pamatuju, že jsem ve

čtvrté třídě dostala z jednoho testu dvojku.“ Předstíral jsem zděšení. „Ne! To mi nenamluvíš!“

„Je to pravda.“

„Jak ses s tím vyrovnala?“

„Hádej.“ Pokrčila rameny. „Umínila jsem si, že se to víckrát nestane.“

Nepochyboval jsem o tom. „Už máš hlad?“

„Bála jsem se, že se nikdy nezeptáš.“

„Na co bys měla chuť?“

Stáhla si vlasy do volného ohonu, ale pak je nechala rozpuštěné.

„Co takhle velký šťavnatý cheesburger?“

Sotva to vyslovila, blesklo mi hlavou, že je tak skvělá, že to snad ani nemůže být pravda.

7

“Musím uznat, že mě vodíš na zajímavá místa,“ řekla Savannah a

„ ohlédla se přes rameno. Kousek za dunou se od kiosku

stojícího uprostřed štěrkového parkoviště šinula dlouhá šňůra aut zákazníků.

„Je to nejlepší Joe’s Burger ve městě,“ vysvětlil jsem jí a zakousl se do obrovského cheeseburgeru.

Světla pomalu ubývalo. Seděli jsme vedle sebe na písku, tvářemi k vodě. Cheesburgery byly fantastické, šťavnaté a silné, a hranolky nám taky chutnaly, i když byly trochu moc nacucané tukem. Savannah hleděla na moře a vypadala, jako kdyby tu byla doma. Možná víc než já, napadlo mě.

Pořád jsem myslel na to, jak si povídala s tátou. Na to, jak mluví se všemi lidmi, včetně mě. Měla vzácnou schopnost být přesně taková, jak potřebovali oni, a přesto zůstat svá. Nemohl jsem si vzpomenout na nikoho, kdo by se jí vzhledem nebo povahou aspoň vzdáleně podobal, a lámal jsem si hlavu, proč jsem jí sympatický právě já. Byli jsme tak odlišní, jak jen dva lidé můžou být. Ona byla holka z hor, dcera starostlivých rodičů, nadaná a milá, toužící pomáhat potřebným. Já byl obhroublý tetovaný voják, v podstatě cizinec ve vlastním městě. Když jsem si vybavil, jak se chovala k tátovi, uměl jsem si představit, jak laskavě ji rodiče vychovávali. A když seděla vedle mě, přistihl jsem se, že si přeju trochu víc se jí podobat. Z úvah mě vyrušil její hlas.

„Na co myslíš?“ zeptala se klidně, ale neodbytně.

„Přemýšlím, proč jsi tady,“ přiznal jsem.

„Protože se mi na pláži líbí. Nedostanu se k moři příliš často. U nás nemáme ani vlny, ani rybářské čluny.“

Když si všimla, jak se tvářím, poplácala mě po ruce. „To byl pokus o vtip. Omlouvám se. Jsem tady, protože chci.“

Odložil jsem zbytek cheesburgeru. Nechápal jsem, proč je to pro mě tak důležité. Byl to úplně nový pocit a nevěděl jsem, jestli si na něj někdy zvyknu. Ještě jednou mě poplácala po ruce a obrátila se znovu k moři.

„Je tady nádherně. Už schází jenom západ slunce nad hladinou, a bude to perfektní.“

„Museli bychom na druhou stranu kontinentu.“

„Vážně? Pokoušíš se mi naznačit, že slunce zapadá na západě?“ V očích měla uličnické jiskřičky.

„Já to tak aspoň slyšel.“

Snědla jenom půlku cheesburgeru, druhou strčila do pytlíku, přidala k ní i zbytky mého, pytlík složila tak, aby ho neodfoukl vítr, natáhla nohy a obrátila se ke mně. Tvářila se koketně a nevinně zároveň. Nemohl jsem se na ni vynadívat.

„Víš, na co jsem myslela?“

Čekal jsem.

„Říkala jsem si, že bych si přála, abys byl minulé dny se mnou. Abys mi správně rozuměl, bavilo mě poznávat líp ostatní ze skupiny. Obědvali jsme spolu a včera při večeři jsme zažili spoustu legrace, ale já jsem pořád měla dojem, jako by něco nebylo úplně tak, jak má být, jako by mi něco scházelo. Teprve když jsem tě uviděla jít po pláži, pochopila jsem, žes mi scházel ty.“

Polkl jsem. V jiném životě, v jiné době bych ji políbil, ale neudělal jsem to, i když jsem po tom toužil. Jenom jsem na ni zíral a ona mi hleděla přímo do očí bez jediné stopy rozpaků.

„Když ses mě zeptal, proč jsem tady, žertovala jsem, protože jsem byla přesvědčená, že odpověď je úplně jasná. Trávit čas s tebou mi připadá… správné. Je to pro mě něco naprosto přirozeného. Jako pro moje rodiče, těm je spolu taky dobře a já jsem si jako malá říkala, že bych jednou chtěla zažívat totéž.“ Odmlčela se. „Byla bych ráda, abys je jednou poznal.“

V krku jsem měl najednou sucho. „Já taky.“

Nenuceně vsunula ruku do mé dlaně a propletla svoje prsty s mými.

Svorně jsme mlčeli. Vzduch byl nasycený hukotem příboje. Na mělčině strkali rybáci zobáky do písku a hledali potravu, hejno racků vzlétlo, když se přivalila velká vlna. Stmívalo se a mraky na temně modré obloze vypadaly hrozivěji. Kousek dál na pláži se proti obzoru rýsovalo několik roztroušených dvojic.

Seděli jsme vedle sebe a já se divil, jak mi to všechno připadá nové. Nové, a přesto uklidňující. Jako kdybychom se znali odjakživa. A přitom jsme spolu ani opravdu nechodili. A pravděpodobně ani nikdy nebudeme, připomínal mi vnitřní hlas. Za týden se vrátím do Německa a tohle všechno skončí. Strávil jsem s kamarády ze své jednotky dost času, abych věděl, že pár úžasných dní nestačí k tomu, aby vztah dvou lidí rozdělených Atlantikem přežil. Slyšel jsem, jak někteří po návratu z dovolenky přísahali, že jsou zamilovaní – a možná opravdu byli –, ale nikdy to nevydrželo.

Chvíle se Savannah mě nutily přemýšlet, jestli je možné to pravidlo popřít. Toužil jsem po ní víc a víc a bez ohledu na to, co mezi námi bude, jsem věděl, že na ni nikdy nezapomenu, že si budu pamatovat každý detail. Znělo to bláznivě, ale stala se mou součástí a já se předem děsil toho, že spolu nestrávíme příští den. A přespříští i ten další. Okolnosti nám nepřejou, uvažoval jsem sklesle, ale třeba bychom na ně mohli nějak vyzrát.

„Támhle!“ vykřikla a ukázala na moře. „Ve vlnách!“

Pátral jsem v ocelově modrém oceánu, ale nic jsem neobjevil.

Savannah najednou vyskočila a utíkala k vodě.

„Pojď!“ zavolala na mě přes rameno. „Rychle!“

Celý zmatený jsem vstal, rozběhl se za ní a brzy ji dohnal.

Zastavila se těsně u vody a prudce oddechovala.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Vidíš je? Přímo před námi.“

Přimhouřil jsem oči a konečně jsem rozeznal, o čem mluví. Tři delfíni, seřazení za sebou, se nechávali nést vlnami, na okamžik mezi nimi zmizeli a vzápětí se vynořili o kousek dál.

„Mladí delfíni,“ vysvětlil jsem jí. „Plují kolem ostrova každý večer.“

„Já vím,“ řekla, „ale vypadá to, jako kdyby surfovali.“

„Prostě se baví. Teď, když ve vodě nikdo není, se cítí bezpečně.“

„Ráda bych šla za nimi. Vždycky jsem toužila zaplavat si s delfíny.“

„Okamžitě by si přestali hrát nebo by odpluli o kus dál, aby ses k nim nedostala. Párkrát jsem je zahlédl, když jsem surfoval. Jsou zvědaví, přiblíží se k tobě na metr, okukují tě, ale sotva se je pokusíš pronásledovat, ukážou ti rychle záda.“

Pozorovali jsme je, jak se vzdalují pod temnou oblohou, až nám zmizeli z dohledu.

„Asi bychom měli jít,“ navrhl jsem. Cestou k autu jsme sebrali zbytky večeře.

„Nejsem si jistý, jestli bude kapela už hrát, ale když ne, tak určitě brzy spustí.“

„Na tom nezáleží,“ řekla. „Určitě bychom vymysleli něco jiného.

Mimochodem, musím tě varovat. Neumím moc dobře tančit.“

„Jestli se ti nechce, nemusíme tam chodit vůbec. Třeba by se ti líbilo někde jinde.“

„Například?“

„Máš ráda lodě?“

„Jaké?“

„Velké. Vím, odkud je vidět North Carolina. To je bitevní loď.“

Udělala grimasu, ze které jsem vyčetl, že její odpověď zní ne. Jako už několikrát jsem litoval, že nemám vlastní byt, i když jsem si nedělal iluze, že by ke mně šla. Já na jejím místě bych taky nešel. Koneckonců, jsem jenom chlap.

„Počkej,“ řekla, „už vím, kam půjdeme. Chci ti něco ukázat.“

„Kam?“ zeptal jsem se zvědavě.

Dobrovolníci odvedli pořádný kus práce, zvlášť když se vzalo v úvahu, že dům začali stavět teprve včera. Kostra byla z větší části

hotová, dokonce vztyčili i střechu. Savannah vyhlídla z okýnka a potom se obrátila ke mně.

„Nechtěl bys ho obejít? Prohlédnout si, co děláme?“

„Moc rád.“

Vystoupili jsme z auta na zaprášené staveniště. Všiml jsem si měsíčního světla, které Savannah tančilo na tváři. Kolem bylo ticho, jenom z kuchyňského okna sousedního domu vyhrávalo rádio písničky. Kousek před vchodem ukázala s očividnou hrdostí na dům. Došel jsem k ní tak blízko, abych ji mohl vzít kolem pasu.

Spokojeně si mi opřela hlavu o rameno. „Tak tady jsem strávila pár posledních dní.“ Skoro šeptala. „Co na to říkáš?“

„Je to úžasné,“ prohlásil jsem. „Vsadím se, že ta rodina je nadšením bez sebe.“

„Je. A je to velká rodina. Hodně toho zkusili, takže si dům opravdu zaslouží. Starý jim zničil hurikán Ford a jako tolik jiných nebyli pojištění proti povodni. Ta žena se sama stará o tři děti, manžel od nich před několika lety odešel. Kdybys je znal, zamiloval by sis je. Všechny děti se dobře učí, zpívají v kostelním sboru, jsou vychované a milé… Je jasné, že se matka musela hodně nadřít, aby z nich něco bylo.“

„Takže ty je znáš?“

Kývla směrem ke stavbě. „Byli tady.“ Napřímila se. „Chceš se podívat dovnitř?“

Neochotně jsem ji pustil. „Veď mě.“

Dům nebyl velký, měl zhruba stejné rozměry jako tátův, ale v přízemí nebylo tolik příček, takže vypadalo prostornější. Savannah mě vzala za ruku, vodila mě z místnosti do místnosti, vysvětlovala, co kde bude, a z vlastní fantazie doplňovala detaily. Rozebírala, jaká tapeta by se nejlíp hodila do kuchyně, jaké dlaždice do předsíně, jakou barvu by měly mít závěsy v obýváku a jakou dekoraci by dala nad krb. Její hlas prozrazoval stejné nadšení a radost, jako když pozorovala delfíny. Na okamžik se mi zjevila před očima, jaká musela být, když byla malá.

Vedla mě zpátky ke vchodu. V dálce se ozval první hrom. Ve dveřích jsem ji přitáhl k sobě.

„Dům bude mít i verandu,“ oznámila. „Tak velkou, aby se na ni vešla dvě houpací křesla, nebo dokonce houpačka. V létě tady budou moct večer sedávat a taky se po mši scházet s ostatními věřícími. Jejich kostel je přímo naproti,“ ukázala. „Tohle místo je pro ně ideální.“

„Mluvíš, jako bys je opravdu dobře znala.“

„Moc ne,“ přiznala. „Trochu jsem si s nimi popovídala, ale spíš jenom hádám. Dělám to u každého domu, který pomáhám stavět. Procházím jím a představuju si, jak asi bude vypadat život lidí, kteří v něm budou bydlet. Práce mě potom víc baví.“

Měsíc se schoval za mraky, obloha ještě víc ztmavla. Nad obzorem se zablesklo a vzápětí začal do střechy bubnovat jemný déšť. Listy dubů podél silnice šelestily ve větru a domem se nesla ozvěna hromu.

„Jestli chceš jít, měli bychom vyrazit, než se přižene bouřka.“

„Ale my nemáme kam jít,“ připomněla mi. „Kromě toho já jsem bouřky vždycky milovala.“

Přitiskl jsem ji k sobě těsněji a vdechoval její vůni. Vlasy jí voněly po zralých jahodách.

Dívali jsme se ven. Déšť zesílil a crčel z oblohy kolmo k zemi. Světlo pouličních lamp jí dopadalo na polovinu tváře, druhá zůstávala ve stínu.

Nad hlavami nám zaburácel hrom. Teď už lilo jako z konve. Proudy vody bičovaly zem, v prachu se tvořily velké louže. Byl jsem rád, že se vzduch neochladil. Kousek dál jsem zahlédl několik prázdných beden. Odtrhl jsem se od Savannah, došel pro ně a naskládal je na sebe, až vzniklo něco jako lavice. Moc velké pohodlí to nebude, zhodnotil jsem, ale pořád lepší než stát.

Když si Savannah sedla vedle mě, uvědomil jsem si, že jsme udělali dobře, když jsme jeli právě sem. Poprvé jsme byli opravdu sami, ale jak jsme tak seděli bok po boku, měl jsem pocit, že jsme spolu odjakživa.

8

Bedny byly hrubé a tvrdé, až jsem začal pochybovat, jestli byl můj nápad opravdu chytrý, ale Savannah to zřejmě nevadilo. Nebo to

aspoň předstírala. Opřela se, ale když ucítila na kůži ostrou hranu, zase se narovnala.

„Omlouvám se,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že to bude pohodlnější.“

„Já si nestěžuju. Bolí mě nohy a pálí chodidla. Je to perfektní.“

Ano, je, souhlasil jsem v duchu a vzpomněl jsem si na noci, kdy jsem si na hlídce představoval, že sedím vedle dívky svých snů. Měl jsem pocit, že všechno je, jak má být, a pochopil jsem, co mi po všechny ty roky scházelo. Když mi Savannah položila hlavu na rameno, přistihl jsem se, jak si přeju, abych do armády tehdy nevstoupil. Přál jsem si, abych nebyl na základně za mořem, abych si vybral jinou životní dráhu, která by mi dovolila patřit do jejího světa. Abych studoval na Chapel Hillu, v létě stavěl domy a jezdil s ní na koni.

„Jsi hrozně zamlklý,“ řekla najednou.

„Promiň. Přemýšlel jsem o dnešním večeru.“

„Doufám, že v dobrém.“

„Jo, v dobrém,“ potvrdil jsem.

Zavrtěla se a otřela se nohou o moji. „Já taky. Ale myslela jsem na tvého otce. Byl vždycky takový jako dnes? Tak plachý? Vždycky uhýbal pohledem, když s někým mluvil?“

„Jo. Proč se ptáš?“

„Jen tak ze zvědavosti.“

Pár metrů od nás dosahovala bouřka vrcholu. Z mraků se spustil nový příval deště a obklíčil dům ze všech stran jako vodopád. Znovu se blýskalo, tentokrát blíž, a hromy burácely jako dělostřelba. Kdyby byla v rámech vsazená okna, asi by drnčela.

Savannah se prudce přisunula až ke mně, a když jsem kolem ní ovinul paži, zkřížila nohy v kotnících, opřela se o mě a já měl pocit, že bych ji takhle mohl držet navěky.

„Jsi jiný než většina kluků, které znám,“ poznamenala tiše, s ústy kousek od mého ucha. „Zralejší, zodpovědnější, ne tak… přelétavý.“

Usmál jsem se. Líbilo se mi, co řekla. „A nezapomeň na můj sestřih a tetování.“

„Ano, vojenský sestřih. A tetování… je zkrátka součást balíčku.

Nikdo není dokonalý.“

Odstrčil jsem ji a předstíral, že se mě to dotklo. „Kdybych věděl, že se na ně budeš dívat takhle, nepořídil bych si ho.“

„Nevěřím ti,“ prohlásila a zase si poposedla blíž, „ale omlouvám se. Neměla jsem to říkat. Mluvila jsem spíš všeobecně. Vytváří tvůj celkový obraz a já se domnívám, že docela výstižný.“

„Jaký obraz?“

Ukazovala na jedno tetování po druhém. Začala čínským znakem.

„Tohle mi říká, že se v životě řídíš vlastními pravidly a že ti nezáleží na tom, co si myslí ostatní. Alespoň ne vždycky. Symbol pěchoty vypovídá o tom, že jsi hrdý na to, co děláš. A ostnatý drát… ten souvisí s klukem, jakým jsi býval dřív.“

„To je přímo psychologický portrét. A já byl přesvědčený, že se mi ty obrázky prostě líbily.“

„Uvažuju o tom, že si jako vedlejší obor vezmu psychologii.“

„Jednu zkoušku jsi právě složila.“ Vítr zesílil, ale déšť konečně slábl.

„Byl jsi někdy zamilovaný?“ začala najednou o něčem úplně jiném.

„Teď jsi mě zaskočila,“ přiznal jsem.

„Slyšela jsem, že nepředvídatelné chování dodává ženám na záhadnosti.“

„To zaručeně. Ale na tvoji otázku musím odpovědět, že nevím.“

„Jak je to možné?“

Váhal jsem, protože jsem nevěděl, jak to vysvětlit. „Před pár roky jsem chodil s jednou dívkou a byl jsem přesvědčený, že ji miluju. Aspoň jsem si to namlouval. Teď, když se ohlédnu zpátky, si tak

jistý nejsem. Byl jsem s ní rád a bylo mi s ní dobře, ale když jsme nebyli spolu, prakticky jsem si na ni nevzpomněl. Chodili jsme spolu, ale ne z lásky, jestli se to tak dá vyjádřit.“

Uvažovala o mé odpovědi, ale neřekla nic. Po čase jsem se k ní obrátil. „A co ty? Bylas někdy zamilovaná?“

Tvář jí ztuhla. „Ne.“

„Ale myslelas, že ano. Stejně jako já. Nemám pravdu?“ Prudce se nadechla, ale pokračoval jsem. „V mé jednotce jsem taky pochytil něco z psychologie a instinkt mi napovídá, že jsi s nějakým klukem vážně chodila.“

Usmála se, ale trochu smutně. „Tušila jsem, že to uhodneš. Ano, měla jsem přítele. V prváku na vysoké. A ano, věřila jsem, že ho miluju.“

„Víš jistě, žes ho nemilovala?“

Odpověděla až po dlouhé době. „Ne, nevím,“ zamumlala. Upřeně jsem se na ni díval. „Nemusíš mi o tom nic říkat…“

Umlčela mě zvednutím ruky. „To je v pořádku. Ale je to pro mě těžké. Snažila jsem se zapomenout a je to jediná věc, se kterou jsem se nesvěřila našim. Ani nikomu jinému, mámli být přesná. Je to obehraná historka. Holka z malého města nastoupí na kolej a seznámí se s hezkým studentem z posledního ročníku, který je navíc předsedou jednoho klubu. Je oblíbený, bohatý, vtipný, ta naivka k němu vzhlíží a bere jako mimořádnou poctu, že se zajímá o někoho tak bezvýznamného, jako je ona. Chová se k ní jako ke hvězdě, spolužačky žárlí a ona si začíná připadat výjimečná. Souhlasí, že s ním půjde na večírek, který se bude konat v drahém hotelu za městem, kde je předepsaný společenský oděv, i když ji někteří upozorňují, že není tak slušný a citlivý, jak se dělá, že ve skutečnosti patří mezi muže, kteří si vyrývají do pelesti čárku za každou holku, se kterou se vyspí.“

Zavřela oči, jako kdyby sbírala síly, aby mohla pokračovat. „Šla, i přes varování nejlepších přátel. I když nepila alkohol a on jí spořádaně nosil jenom limonádu, padla na ni ospalost. Nabídl se, že ji doprovodí do hotelového pokoje, aby si mohla lehnout, a jako další si pamatuje, že jsou spolu v posteli a on ji líbá. Zezačátku se jí to líbí,

ale pokoj se s ní točí. Teprve dodatečně jí dojde, že jí někdo, možná on, dal něco do pití a že jediným cílem byla od samého začátku další čárka a u ní její jméno.“

Mluvila stále rychleji, až jednotlivá slova splývala. „Začal ji ohmatávat, mačkal jí prsa, najednou měla roztržené šaty, potom punčocháče, ležel na ní a byl tak těžký, že ho ze sebe nemohla odvalit, cítila se naprosto bezmocná, chtěla, aby toho nechal, protože to ještě nikdy nedělala, jenže byla tak omámená, že sotva mluvila, nedokázala volat o pomoc a pravděpodobně by dosáhl svého, kdyby do pokoje náhodou nevpadl druhý pár. Vypotácela na chodbu, vzlykala a přidržovala si na těle roztrhané šaty, nějak se dostala na toalety v přízemí, brečela, a když ji tam přistihly jiné dívky, které přijely na večírek, a uviděly rozmazanou řasenku a roztrhané šaty, vysmály se jí, místo aby ji politovaly a pomohly jí, chovaly se, jako by měla předem vědět, co bude, a dávaly jí najevo, že má, co si zasloužila. Nakonec zavolala kamarádovi. Skočil do auta, vyzvedl ji a byl natolik ohleduplný, že se cestou na nic nevyptával.“

Než skončila, lomcoval mnou vztek. Nejsem žádný svatoušek, pokud jde o ženy, ale nikdy v životě jsem žádnou nenutil k něčemu, co sama nechtěla.

„To je mi líto,“ zahučel jsem. Na víc jsem se nezmohl.

„Ty se nemáš proč omlouvat. Neudělal jsi to.“

„Já vím. Ale nenapadá mě nic jiného, co bych mohl říct. Ledaže by…“ Zmlkl jsem. Po chvilce se na mě podívala a já jsem rozeznal, že má na tváři slzy. Plakala tak potichu, až mě z toho bodlo u srdce.

„Ledaže by co?“

„Že bys chtěla, abych… Co já vím? Vymlátil z něho duši?“

Smutně se zasmála. „Neumíš si představit, kolikrát jsem toužila přesně to udělat.“

„Nech to na mně,“ nabízel jsem se. „Řekni mi jméno a slibuju, že tím to pro tebe skončí. O zbytek se postarám.“

Stiskla mi ruku. „Já vím.“

„Mluvím vážně,“ upozornil jsem ji.

Mdle se na mě usmála. Vypadala unavená životem a zoufale mladičká zároveň. „Proto ti to neřeknu, ale jsem vážně dojatá. Je to od tebe moc hezké.“

Líbilo se mi, jak to řekla. Seděli jsme vedle sebe a drželi se za ruce. Konečně přestalo pršet a místo bubnování deště bylo zase slyšet rádio odvedle. Písničku jsem neznal, ale byla určitě z raného období jazzu. Jeden kluk z mé jednotky byl jazzový fanda.

„Každopádně jsem měla na mysli právě tohle, když jsem říkala, že první rok na vysoké pro mě nebyl vždycky snadný,“ pokračovala Savannah. „A právě kvůli tomu jsem chtěla odejít. Rodiče si díkybohu mysleli, že se mi stýská, a přemluvili mě, abych vydržela. Ale… i když to bylo zlé, dozvěděla jsem se něco o sobě. Totiž že takovou zkušenost dokážu přežít. Vím, že to mohlo dopadnout hůř, mnohem hůř, ale pro mě to byl vrchol, který jsem ještě mohla snést. A poučila jsem se.“

Když domluvila, vybavilo se mi něco, o čem se zmínila. „Tehdy večer pro tebe přijel Tim?“

Zaraženě ke mně vzhlédla.

„Komu jinému bys mohla zavolat?“ dodal jsem na vysvětlenou.

Přikývla. „Asi máš pravdu. Byl skvělý. Dodnes se nezeptal na okolnosti a já mu nic neprozradila. Ale od té doby se ke mně chová trochu ochranitelsky a nemůžu říct, že by mi to vadilo.“

V tichu, které následovalo, jsem dumal, kolik statečnosti prokázala. Nejen tu noc, ale i později. Kdyby se mi nesvěřila, nikdy by mě nenapadlo, jak ošklivý zážitek má za sebou. Divil jsem se, že si po něm dokázala udržet optimistický pohled na svět.

„Slibuju, že budu dokonalý džentlmen,“ prohlásil jsem. Obrátila se ke mně. „O čem to mluvíš?“

„O dnešním večeru. O zítřejším. O všech večerech a dnech.

Nejsem jako ten pacholek.“

Přejela mi prstem po spodní čelisti. Kůže se mi pod jejím dotekem rozpálila. „Já vím,“ řekla málem pobaveně. „Proč si myslíš, že tady s tebou jsem?“

V hlase měla tolik něhy, až jsem zase musel potlačit nutkání ji políbit. To nepotřebovala, rozhodně ne teď, i když pro mě bylo těžké myslet na cokoliv jiného.

„Víš, co prohlásila Susan první večer, když jsi odešel a já se vrátila k ostatním?“

Čekal jsem.

„Že z tebe jde strach. Prý jsi poslední člověk na zemi, se kterým by chtěla být sama.“

Ušklíbl jsem se. „Už jsem o sobě vyslechl i horší věci,“ ujistil jsem

ji.

„Počkej, já jsem mířila jinam. Mě totiž tehdy napadlo, že neví, co

mluví, protože když jsi mi na pláži podával tašku, byla v tobě upřímnost, spolehlivost, dokonce i trocha něhy, ale rozhodně nic hrozivého. Zní to bláznivě, ale měla jsem pocit, jako bych tě dávno znala.“

Neodpověděl jsem a odvrátil se. Pod pouliční lampou stoupala ze země pára, památka na parný den. Jedna po druhé začínaly vrzat cikády. Polkl jsem, abych zahnal náhlé sucho v krku. Podíval jsem se na Savannah, potom na strop, na svoje nohy a znovu na Savannah. Stiskla mi ruku, já se přerývaně nadechl a nepřestával žasnout nad faktem, že jsem sice na obyčejné dovolence a obyčejném místě, ale přesto jsem se zamiloval do neobyčejné dívky, do Savannah Lynn Curtisové.

Postřehla můj výraz, ale špatně si ho vyložila. „Omlouvám se, jestli jsem tě přivedla do rozpaků,“ zašeptala. „Občas se mi to stává. Jednám zbrkle. Vyhrknu, co si myslím, aniž se starám, co to udělá s ostatními.“

„Nepřivedlas mě do rozpaků,“ odporoval jsem. „Jenom mi ještě nikdy nikdo nic podobného neřekl.“

Málem jsem tím skončil, ale uvědomil jsem si, že když si další slova nechám pro sebe, prošvihnu vhodný moment, kdy můžu vyjádřit své city.

„Nemáš představu, co pro mě poslední dva dny znamenají,“ začal jsem. „Že jsem tě poznal, byla ta nejlepší věc, která se mi kdy stala.“

Zaváhal jsem, ale bylo mi jasné, že když to neřeknu teď, nedokážu to

říct nikdy a nikomu. „Miluju tě,“ zašeptal jsem.

Vždycky jsem si představoval, že musí být těžké vyznat někomu lásku, ale nebylo. Za celý život jsem si ničím nebyl tak jistý, a i když jsem doufal, že jednou uslyším totéž od Savannah, důležitější pro mě bylo, že v sobě mám lásku, že ji můžu někomu věnovat a nic za to nečekat.

Venku se začínalo ochlazovat. Louže se leskly v měsíčním světle, mraky se protrhávaly a mezi nimi se tu a tam zatřpytila hvězda, jako by mi chtěla připomenout, k čemu jsem se právě přiznal.

„Představoval sis někdy něco takového?“ zeptala se. „Jako nás dva?“

„Ne.“

„Mám trochu strach.“

Sevřel se mi žaludek. Najednou jsem si byl jistý, že necítí totéž co já.

„Nemusíš to po mně opakovat,“ vysoukal jsem ze sebe. „Proto jsem to neříkal…“

„Já vím,“ přerušila mě. „Spatně jsi mě pochopil. Mě nepolekalo, žes mi to řekl. Já mám strach, protože ti to chci říct taky. Miluju tě, Johne.“

Dodnes přesně nevím, jak se to stalo. Jednu chvíli jsme si povídali a příští se naklonila ke mně. Blesklo mi hlavou, jestli polibek nezažene kouzlo, kterému jsme oba podlehli, ale bylo už pozdě. A jakmile se naše rty dotkly, pochopil jsem, že i kdybych žil do sta let a procestoval všechny země světa, nic se nevyrovná chvíli, kdy jsem poprvé políbil dívku svých snů a věděl jsem, že moje láska bude trvat věčně.

9

Zůstali jsme spolu venku dlouho. Když jsme po dešti vyšli z domu, vzal jsem Savannah zase na pláž a procházeli jsme se po

písku, dokud nezačala zívat. Doprovodil jsem ji ke dveřím a políbili jsme se na rozloučenou pod lampou, kolem které kroužily můry.

Mohlo by se zdát, že jsem na Savannah už předtím myslel hodně, ale nedalo se to srovnat s tím, jak jsem jí byl posedlý příští den. Moje city se však změnily. Přistihl jsem se, že se bez nějakého zvláštního důvodu usmívám, dokonce i táta si toho všiml, když se vrátil z práce. Nijak to nekomentoval, ani jsem to pochopitelně nečekal, ale když oznámil, že bude dělat lasagne, a já ho poplácal po zádech, nevypadal překvapeně. Pořád dokola jsem mu vykládal o Savannah, dokud se po několika hodinách neodšoural do pracovny. Přestože toho moc nenamluvil, zdálo se mi, že má radost z mého štěstí a možná ještě větší z toho, že jsem se o ně s ním podělil. Jistotu jsem získal, když jsem přišel pozdě večer domů a na stole našel mísu čerstvě upečených arašídových sušenek a vzkaz, že v lednici je spousta mlíka.

Pozval jsem Savannah na zmrzlinu a potom jsme jeli do turistického centra Wilmingtonu. Potloukali jsme se po obchodech a já zjistil, že se zajímá o starožitnosti. Ukázal jsem jí bitevní loď, ale nezůstali jsme u ní dlouho. Savannah měla pravdu: byla to nuda. Odvezl jsem ji k domu a chvíli jsme s ostatními poseděli u ohně.

Další dva večery byla Savannah u nás. Táta vařil. První večer se ho ani jednou nezeptala na mince a rozhovor vázl, – přestože se ho pořád snažila rozproudit a zapojit do něho i tátu. Většinou jenom poslouchal, až nakonec zvítězila síla zvyku a my dva jsme se bavili spolu, zatímco on si hleděl jídla. Když se loučila, měla na čele vrásky

a věděl jsem, že názor na něho změnila, přestože jsem tomu odmítal věřit.

K mému překvapení se zeptala, jestli by k nám mohla přijít i další večer. Stejně jako poprvé seděla s tátou v pracovně a povídali si o mincích. Pozoroval jsem je. Byl jsem zvědavý, jak se Savannah vyrovná se situací, na kterou jsem si já dávno zvykl, a modlil jsem se, aby pro něho měla větší porozumění, než jsem míval já. Než jsme se zvedli, uvědomil jsem si, že si nemusím dělat starosti. Když jsem ji vezl k domu, pěla na tátu chválu, především oceňovala, jak dobře mě vychoval. Moc moudrý jsem z toho nebyl, ale oddechl jsem si, že bere tátu takového, jaký je.

Než přišel víkend, byl jsem v domě u pláže pravidelným hostem. Většina z dobrovolníků mě znala jménem, ale jinak o mě valný zájem nejevili, protože byli zničení po celodenní dřině. Místo aby popíjeli a flirtovali na pláži, zasedli kolem sedmé k televizi. Všichni byli spálení a puchýře na prstech měli olepené náplastmi.

V sobotu večer sáhli do skrytých zásob energie, a když jsem dorazil, parta kluků právě vykládala z korby dodávky jednu basu piva za druhou. Pomáhal jsem jim odnosit je dovnitř a přitom jsem si uvědomil, že od večera, kdy jsem se seznámil se Savannah, jsem nevypil ani kapku alkoholu. Stejně jako minulý víkend se grilovalo. Najedli jsme se s ostatními u ohně a potom jsme se šli projít po pláži. Přinesl jsem deku a piknikový koš s různými pochoutkami. Padaly hvězdy a my jsme leželi na zádech a zatajili dech, kdykoliv oblohu rozřízl bílý záblesk. Byl to jeden z těch perfektních večerů, kdy bríza fouká přesně tak, aby nebylo ani horko, ani zima. Celé hodiny jsme si povídali a líbali se, až jsme usnuli jeden druhému v náruči.

Když se v neděli začalo z moře vynořovat slunce, posadil jsem se. Savannah měla tvář ozářenou ranním světlem, vlasy rozprostřené po dece, jednu ruku na hrudi, druhou založenou za hlavou a já jsem nedokázal myslet na nic jiného, než že bych se chtěl po zbytek života každé ráno probouzet vedle ní.

Zase jsme šli do kostela a Tim byl stejně srdečný jako posledně, i když jsme s ním za celý týden nepromluvili skoro ani slovo. Znovu se mě zeptal, jestli bych nechtěl pomáhat na stavbě. Vysvětlil jsem

mu, že příští pátek odjíždím, takže pochybuju, že bych jim byl co platný.

„Umoříš ho tím přemlouváním,“ varovala ho Savannah s úsměvem.

Zvedl dlaně. „Aspoň nemůžeš říct, že jsem to nezkusil.“

Byl to možná můj nejidyličtější týden. Moje city k Savannah ještě zesílily, ale jak plynuly dny, stále víc mě trápilo, že všechno brzy skončí. Kdykoliv mě přepadla úzkost, snažil jsem se ji odehnat, ale v neděli v noci jsem skoro nespal. Házel jsem sebou na posteli, převaloval se z boku na bok, myslel na Savannah a neuměl si představit, že bych mohl být šťastný, když budu vědět, že je daleko za mořem, že se kolem ní točí muži a že minimálně jeden z nich by k ní mohl cítit totéž co já.

Když jsem v pondělí večer přijel k domu, Savannah jsem nikde nemohl najít. Poslal jsem jednu holku, aby se podívala do jejího pokoje, a strčil jsem hlavu do každé koupelny. Nebyla ani na terase.

Sešel jsem na pláž k ostatním a ptal se po ní, ale většinou jenom lhostejně krčili rameny. Někteří si vůbec nevšimli, že se někam ztratila, až konečně jedna holka – nebyl jsem si jistý, jestli to je Sandy nebo Cindy – ukázala o kousek dál a řekla, že ji asi před hodinou viděla jít tím směrem.

Trvalo dlouho, než jsem ji objevil. Prošel jsem pláž nahoru dolů, až mi konečně padl pohled na molo. Poslechl jsem předtuchu a vyšel po schůdkách nahoru. Pode mnou se hlasitě tříštily vlny. Seděla zády opřená o sloupek, kolena měla pokrčená a mě napřed napadlo, že chce pozorovat delfíny nebo surfaře. Teprve když jsem přišel blíž, všiml jsem si, že pláče.

Nikdy jsem nevěděl, co mám dělat, když nějaká holka brečí. Upřímně řečeno, jsem to nevěděl, když brečel kdokoliv. Táta nebrečel nikdy, nebo aspoň ne přede mnou. Já sám jsem naposledy brečel ve třetí třídě, když jsem spadl ze stromu a vykloubil si zápěstí. U mé jednotky jsem viděl brečet několik kluků. Většinou jsem je poplácal po zádech, rychle se vypařil a otázky „co se stalo?“ nebo

„co pro tebe můžu udělat?“ jsem přenechal někomu s většími zkušenostmi.

Než jsem se rozhodl, co mám dělat, Savannah mě uviděla. Rychle si otřela červené oteklé oči a několikrát se přerývaně nadechla. Tašku

– tu, kterou jsem vytáhl z vody – měla strčenou mezi nohama.

„Stalo se něco?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděla. Srdce se mi sevřelo.

„Chceš být sama?“

Zamyslela se. „Nevím,“ přiznala nakonec. Bezradně jsem stál na místě.

Povzdechla si. „To bude v pořádku.“

Vrazil jsem ruce do kapes a přikývl. „Opravdu nechceš být raději sama?“ zeptal jsem se znova.

„Musím ti odpovědět?“ Zaváhal jsem. „Ano.“

Melancholicky se na mě usmála. „Můžeš tady zůstat. Dokonce budu ráda, když se posadíš vedle mě.“

Poslechl jsem. Chvíli jsem se nemohl rozhodnout, ale potom jsem ji objal. Seděli jsme a mlčeli. Pomalu nabírala do plic vzduch, až se jí dech zklidnil. Utřela si slzy, které jí dál stékaly po tvářích.

„Něco jsem ti koupila,“ oznámila mi. „Doufám, že jsem udělala dobře.“

„Určitě,“ zamumlal jsem.

Popotáhla. „Víš, o čem jsem přemýšlela, když jsem si vylezla sem?“ Nečekala na odpověď. „O nás dvou. O tom, jak jsme se poznali, jak jsme si první večer povídali, jak jsi předvedl své tetování a jak jsi probodával Randyho pohledem. A jak jsi zíral s pusou dokořán, když jsme poprvé surfovali a já jsem na první vlně dojela až na pláž…“

Jakmile se odmlčela, stiskl jsem ji v pase. „Jsem si jistý, že něco z toho bylo myšleno jako kompliment.“

Statečně se pokusila usmát, ale moc se jí to nepovedlo. „Z těch prvních dnů si pamatuju úplně všechno,“ pokračovala. „I z celého týdne. Jak jsme byli u tvého otce, dali si zmrzlinu, dokonce jak jsme okukovali tu hloupou loď.“

„Víckrát k ní nepojedeme,“ slíbil jsem, ale zvedla ruku, abych ji nepřerušoval.

„Ty mě nenecháš domluvit,“ vyčetla mi. „A uniká ti podstata. Snažím se ti říct, že se mi líbila každičká chvilka a že jsem to nečekala. Kvůli ničemu z toho jsem sem nepřijela, právě tak jako jsem nepřijela, abych se do tebe zamilovala. Do tebe a do tvého otce, i když jiným způsobem.“

Teď, po jejím napomenutí, jsem si nechal všechny poznámky pro sebe.

Zastrčila si za ucho pramen vlasů. „Tvůj otec je podle mě úžasný. Myslím si, že si zaslouží obdiv za to, jak se o tebe staral a vychoval tě, a taky vím, že ty si to nemyslíš…“

Vypadalo to, že jí došla slova. Nechápavě jsem zavrtěl hlavou. „A kvůli tomu jsi brečela? Kvůli tomu, co cítím nebo necítím k tátovi?“

„Ne. Copak jsi mě neposlouchal?“

Mlčela, jako kdyby se snažila srovnat si myšlenky. „Nechtěla jsem se zamilovat do nikoho,“ přiznala. „Nebyla jsem ještě připravená. Zažila jsem to jednou a byla jsem po tom dlouho na dně. Vím, že teď je to jiné, ale ty za pár dní odjedeš, všechno skončí… a já budu na dně zase.“

„Nemusí to skončit,“ odporoval jsem.

„Ale skončí,“ trvala na svém. „Já vím, že si můžeme psát, občas si zatelefonovat a být spolu, až přijedeš domů na dovolenku. Jenže to nebude totéž. Na dálku neuvidím tvoje směšné grimasy. Nebude možné, abychom vedle sebe leželi na pláži a dívali se na hvězdy. Seděli proti sobě, povídali si a svěřovali si tajemství. Nebudu cítit na těle tvou paži, když mě budeš držet kolem pasu jako třeba teď.“

Odvrátil jsem se. Padalo na mě zoufalství a panika. Všechno, co

řekla, byla pravda.

„Napadlo mě to dnes, když jsem se probírala regály v knihkupectví. Šla jsem ti koupit knihu, a když jsem ji objevila, začala jsem si představovat, jak zareaguješ, až ti ji dám. Ale uklidňovalo mě, že tě za pár hodin uvidím a dozvím se to. Věděla jsem, že i když se rozzlobíš, zvládneme to, protože si to budeme moct vysvětlit z očí do očí. Přesně to mi došlo, když jsem seděla tady. Že když jsme

spolu, je možné všechno.“ Zaváhala, ale pokračovala. „Už brzy to možné nebude. Od samého začátku jsem věděla, že tady budeš jenom pár týdnů, ale nenapadlo mě, že bude tak těžké se rozloučit.“

„Já ti nechci loučit nadobro,“ prohlásil jsem a něžně ji obrátil tváří k sobě.

Pod námi narážely vlny do pilířů, nad hlavami nám prolétlo hejno racků. Naklonil jsem se a políbil ji tak lehce, že se naše rty skoro nedotkly. Dech jí voněl skořicí a mátou a já zase musel myslet na domov.

Prudce jsem ji stiskl a ukázal na její tašku. „Jakou knihu jsi mi koupila?“ zeptal jsem se. Doufal jsem, že bych mohl rozehnat její černé myšlenky.

Napřed vypadala zmateně, ale potom si vzpomněla, že se o ní zmínila. „Aha. Asi je na čase, abych ti ji dala, že?“

Podle jejího tónu jsem vytušil, že mi nekoupila posledního Hiaasena. Čekal jsem, ale když jsem se jí pokusil zadívat do očí, odvrátila se.

„Dám ti ji,“ začala vážně, „ale musíš mi napřed slíbit, že si ji přečteš.“

Nebyl jsem z toho vůbec moudrý. „Jasně,“ prohlásil jsem.

„Slibuju.“

Přesto dál váhala, ale potom sáhla do tašky a knihu vytáhla. Když mi ji podala, přečetl jsem si titul. V první chvíli jsem nevěděl, co si o tom mám myslet. Byl to kniha, vlastně spíš učebnice, o autismu a Aspergerově syndromu. O obou poruchách jsem slyšel a domníval jsem se, že o nich vím asi tolik co většina lidí, to znamená málo.

„Napsala ji moje profesorka,“ vysvětlovala. „Nejlepší, jakou jsem kdy měla. Na přednáškách má vždycky plno a občas tam zajdou i studenti, kteří nejsou zapsaní do jejího kurzu, jen aby si s ní promluvili. Patří mezi nejpřednější odborníky na vývojové vady a jako jedna z mála se zaměřuje na dospělé.“

„Fascinující,“ zahučel jsem. Ani jsem se nepokoušel skrývat nedostatek nadšení.

„Z její knihy by ses mohl hodně dozvědět.“

„O tom nepochybuju. Vypadá, že je plná informací.“

„Nejenom informací.“ Pořád mluvila velmi klidně. „Chtěla bych, aby sis ji přečetl kvůli svému otci. A kvůli vašemu vztahu.“

Poprvé jsem cítil, jak tuhnu. „Co s tím má společného můj táta?“

„Nejsem odbornice,“ přiznala, „ale kniha byla povinná po oba semestry a musela jsem ji studovat každý večer. Profesorka vyšetřila přes tři stovky dospělých, kteří trpěli některou z poruch.“

Spustil jsem ruku z jejího pasu. „No a?“

Postřehla napětí v mém hlase a podívala se na mě s trochou obav.

„Já vím, že jsem jenom studentka, ale řadu hodin jsem pracovala s dětmi, které mají Aspergera. Pozorovala jsem je zblízka a měla jsem taky příležitost setkat se s několika dospělými, které vyšetřovala moje profesorka.“ Klekla si proti mně a vzala mě za ruku. „Tvůj otec se několika z nich v mnoha ohledech podobá.“

Tušil jsem, kam míří, ale z nějakého důvodu jsem chtěl, aby to řekla naplno. „Jak tomu mám rozumět?“ Musel jsem se ovládat, abych jí ruku nevytrhl.

Odpověď nepřišla hned.

„Domnívám se, že tvůj otec může mít Aspergerův syndrom.“

„Táta není dement…“

„Nic takového jsem neřekla,“ hájila se. „Je to pervazivní vývojová porucha.“

Zvýšil jsem hlas. „Je mi fuk, co to je, ale táta to zaručeně nemá.

Vychoval mě, pracuje, platí účty. Byl ženatý.“

„Můžeš mít Aspergera, a přesto fungovat…“

Než domluvila, vybavilo se mi, co řekla o něco dřív. „Moment,“ zarazil jsem ji. Snažil jsem si vzpomenout, jak to formulovala, a zároveň jsem cítil, že mi vysychá v puse. „Před chvilkou jsi řekla, že si táta zaslouží obdiv za to, jak mě vychoval.“

„Ano,“ souhlasila. „A myslela jsem to vážně.“

Zaťal jsem zuby, když jsem si její výrok přebral, a zíral jsem na ni, jako bych ji viděl poprvé. „Jo, protože je pro tebe něco jako Rain Man. Když se vezme v úvahu tohle, vedl si dobře.“

„Ne, ty to nechápeš. Asperger má celou škálu forem, od mírné po silnou…“

Skoro jsem ji neslyšel. „A ty si ho proto vážíš. Ale nedá se říct, že bys ho měla opravdu ráda.“

„Ne, počkej…“

Odtáhl jsem se a vstal. Najednou jsem potřeboval prostor, a tak jsem došel k zábradlí. Vzpomínal jsem, jak pořád chtěla tátu navštívit… Nechtěla být s ním, chtěla ho studovat.

Žaludek se mi stáhl. Otočil jsem se k ní. „Tak proto jsi ho chtěla vidět znovu, že?“

„Co…“

„Ne proto, že ti byl sympatický, ale aby sis mohla ověřit, žes měla pravdu.“

„Ne…“

„Přestaň lhát!“ zařval jsem.

„Já nelžu!“

„Sedělas s ním, tvářila ses, že tě zajímají jeho mince, ale ve skutečnosti jsi ho studovala jako nějakou opici v kleci.“

„Tak to nebylo,“ odporovala a taky vstala. „Já si tvého otce vážím…“

„Protože si myslíš, že má problémy, ale umí se s nimi vyrovnat,“ dokončil jsem místo ní. „Jo, tak je to.“

„Ne. Mám ho ráda…“

„Proto jsi ho zneužila pro svůj malý pokus?“ zavrčel jsem. „Jasně, nějak jsem zapomněl, že když člověk má někoho rád, dělá přesně takové věci. To se mi pokoušíš namluvit?“

Zavrtěla hlavou. „Ne!“ Poprvé se zdálo, že má pochybnosti o tom, jak se chovala. Začalo jí poškubávat kolem rtů, a když promluvila, hlas se jí třásl. „Máš pravdu. Neměla jsem to dělat. Ale já jsem si přála, abys ho chápal.“

„Proč?“ Pokročil jsem k ní. Cítil jsem, jak se mi napínají svaly. „Já ho chápu docela dobře. Vyrostl jsem s ním, pokud jsi náhodou zapomněla. Žil jsem s ním.“

„Snažila jsem se pomoct,“ hájila se s očima sklopenýma k zemi.

„Chtěla jsem, abys s ním dokázal komunikovat.“

„O žádnou pomoc jsem se tě neprosil. Nestojím o ni. A mimochodem, co je ti do toho?“

Nenápadně si otřela slzu. „Nic,“ hlesla. „Napadlo mě, že bys to mohl chtít vědět.“

„Vědět co? Že si ty myslíš, že táta není normální? Že já nemůžu očekávat, že by náš vztah mohl být normální? Že jestli si s ním chci vůbec někdy popovídat, tak s ním musím mluvit o jeho mincích?“

Neskrýval jsem zlost, ani se nesnažil tlumit hlas a koutkem oka jsem postřehl, že se po nás otočilo několik rybářů. Střelil jsem po nich zuřivým pohledem, takže si rozmysleli přiloudat se blíž, což bylo pravděpodobně dobře. Stáli jsme se Savannah proti sobě. Nečekal jsem, že odpoví, a upřímně řečeno, ani jsem to nechtěl. Pořád jsem se snažil srovnat si v hlavě, že hodiny, které strávila s tátou, pro ni byly jenom něčím na způsob experimentu.

„Možná,“ zašeptala.

Zamrkal jsem. Nebyl jsem si jistý, jestli opravdu řekla to, co jsem si myslel.

„Slyšels mě.“ Nepatrně trhla rameny. „Možná je to jediná věc, o které si s otcem budeš moct povídat. Možná o ničem jiném mluvit neumí.“

Zaťal jsem pěsti. „Naznačuješ, že všechno záleží na mně?“ Teď už jsem vůbec nečekal, že mi odpoví.

„Nevím,“ řekla a pohlédla mi do očí. V těch jejích byly pořád slzy, ale hlas měla pevný. „Proto jsem ti koupila tu knihu. Aby sis o tom něco přečetl. Jak jsi řekl, znáš ho líp než já. A nikdy jsem netvrdila, že nemůže fungovat v běžném životě, protože evidentně může. Ale zamysli se trochu. Jeho stereotypy, skutečnost, že se nedívá do očí lidem, se kterými mluví, jeho nulový společenský život…“

Udělal jsem čelem vzad. Měl jsem chuť do něčeho praštit. Do

čehokoliv.

„Proč to děláš?“ zeptal jsem se potichu.

„Protože já na tvém místě bych to vědět chtěla. Neříkala jsem to, abych se tě dotkla nebo abych urazila tvého otce. Chtěla jsem, abys mu porozuměl.“

Její upřímnost mi jasně dokázala, že věří tomu, co říká. Ale mně to bylo jedno. Otočil jsem se a odcházel. Chtěl jsem pryč. Pryč odtud, pryč od ní.

„Kam jdeš?“ zavolala na mě. „Johne! Počkej!“

Nevšímal jsem si jí. Přidal jsem do kroku a za minutu jsem byl u schůdků z mola. Bral jsem je dolů po dvou, seskočil na písek a zamířil k domu. Nevěděl jsem, jestli je Savannah za mnou. Když jsem se přiblížil ke skupince na pláži, všechny tváře se ke mně obrátily. Mračil jsem se a uvědomoval jsem si to. Randy měl v ruce pivo. Musel za mnou zpozorovat Savannah, protože mi zastoupil cestu. Pár dalších frajírků udělalo totéž.

„Co se děje?“ zeptal se. „Co se stalo Savannah?“

Když jsem ho ignoroval, sevřel mi zápěstí. „Slyšíš? Mluvím s tebou.“

Nebylo to od něho právě chytré. Táhlo z něho pivo, uhodl jsem, že mu alkohol dodal kuráž.

„Pusť mě.“

„Co je jí?“ vyptával se.

„Pusť mě,“ opakoval jsem, „nebo ti zlomím ruku.“

„Hej, co se děje?“ zavolal někde za mnou Tim.

„Co jsi jí provedl?“ dorážel Randy. „Proč brečí? Ublížil jsi jí?“

Cítil jsem, jak mi v krvi stoupá hladina adrenalinu. „Dávám ti poslední šanci,“ varoval jsem ho.

„To nemá smysl,“ Timův hlas zněl blíž. „Uklidněte se, vy dva.

Jděte od sebe.“

Někdo mě zezadu popadl. Reagoval jsem naprosto instinktivně, všechno se odehrálo v několika vteřinách. Vrazil jsem mu loket prudce pod žebra a slyšel jsem, jak bolestí hekl. Potom jsem chňapl po Randyho ruce a zkroutil ji do krajního bodu. Zaječel a svezl se na kolena. V tom okamžiku jsem vytušil, že se na mě žene někdo třetí. Naslepo jsem se ohnal loktem a zasáhl chrupavku. Otočil jsem se připravený vyřídit i jeho.

„Cos to udělal?“ vykřikla Savannah. Musela za mnou běžet, jinak by rvačku neviděla.

Na písku se svíjel Randy a držel se za zápěstí. Kluk, který na mě šel zezadu, byl na všech čtyřech a lapal po dechu.

„Tys ho zranil!“ naříkala a prolétla kolem mě. „Přitom chtěl jenom zabránit rvačce.“

Tim ležel jak široký tak dlouhý na zemi, tiskl si dlaně k obličeji a mezi prsty mu vytékala krev. Pohled na ni ochromil všechny kromě Savannah. Poklekla vedle něho.

Tim zasténal, a přestože jsem měl stále rudo před očima, bylo mi ho líto. Co jsem mu to provedl? Rád bych se ho zeptal, jestli je v pořádku. Rád bych mu vysvětlil, že jsem neměl v úmyslu mu ublížit a že to nebyla moje vina. Že jsem nezačal. Ale bylo by to k ničemu. Aspoň v tuhle chvíli. Nemohl jsem čekat, že by mi měli odpustit a zapomenout, i když jsem si z celé duše přál, aby se to nestalo.

Jako z dálky jsem slyšel, jak Savannah rozčileně mluví na Tima. Dal jsem se na ústup. Ostražitě jsem pozoroval ostatní, jestli mě nechají projít, protože jsem nechtěl zranit nikoho dalšího.

„Panebože… Ty opravdu krvácíš… Budeme tě muset odvézt k doktorovi…“

Couval jsem ještě kousek, potom jsem se otočil a vyběhl po schodech nahoru. Rychle jsem prošel domem a utíkal k autu. Než jsem se nadál, byl jsem na ulici a proklínal sebe i celý večer.

10

Nevěděl jsem, kam bych měl jít, a tak jsem chvíli jezdil bez cíle sem tam a v duchu si všechno znovu přehrával. Pořád jsem na

sebe měl vztek, mrzelo mě, co jsem udělal Timovi – na druhých dvou mi tak moc nezáleželo –, a zlobil jsem se na Savannah kvůli tomu, co se mezi námi stalo na molu.

Nedokázal jsem si pořádně vybavit, jak to vlastně začalo. Jednu minutu jsem byl přesvědčený, že ji miluju víc, než jsem kdy považoval za možné, a příští jsme se už hádali. Její trik mi připadal sprostý, ale přesto jsem nedokázal pochopit, proč jsem se tak rozčílil. S tátou jsme si nebyli nijak zvlášť blízcí a nikdy jsem si nenamlouval, že ho opravdu dobře znám. Tak proč jsem dostal takový vztek? A proč ho mám ještě teď?

Protože, našeptával mi vnitřní hlásek nesměle, existuje jistá možnost, že měla pravdu.

Ale to přece bylo vedlejší. I kdyby byl takový, jak říkala, změnilo by to něco? A co jí do toho bylo?

Jezdil jsem, ani pořádně nevěděl kudy, a vztek mě chvílemi opouštěl a hned se zase vracel. Přistihl jsem se, že si vybavuju okamžik, kdy jsem loktem praštil Tima do nosu, a všechno bylo ještě horší. Proč šel po mně? Proč ne po nich? Já se prát nezačal.

A Savannah… Jasně, měl bych se přemoct a jít se jí zítra omluvit. Uznával jsem, že to myslela upřímně a že se mně a tátovi svým způsobem pokoušela pomoct. A že jestli měla pravdu, bylo by možná dobře, abych to věděl. Hodně věcí by se tím vysvětlilo…

Jenže jak bude reagovat po tom, co jsem udělal Timovi? Je to její nejlepší kamarád. I kdybych jí odpřísáhl, že to byla nešťastná náhoda, bude to pro ni přijatelnější? A co způsob, jakým jsem vyřídil druhé dva? Věděla od začátku, že jsem voják, ale když teď na vlastní

oči viděla malou ukázku, co to znamená, nezmění se její city ke mně?

Než jsem zamířil domů, byla půlnoc pryč. Vešel jsem do tmavého domu, nakoukl do tátovy pracovny a pokračoval do ložnice. Pochopitelně nebyl vzhůru, chodil spát každý večer ve stejnou dobu. Zachovával své neměnné stereotypy, jak jsem věděl a jak zdůraznila i Savannah.

Vlezl jsem do postele. Věděl jsem, že neusnu, a přál jsem si, abych mohl večer začít znovu. Každopádně od okamžiku, kdy mi dala tu knihu. Nechtěl jsem na to dál myslet. Nechtěl jsem přemýšlet o tátovi, o Savannah ani o Timově nosu, ale celou noc jsem zíral do stropu a nedokázal jsem utéct před vlastními myšlenkami.

Vstal jsem, když jsem z kuchyně uslyšel tátu. Měl jsem na sobě totéž co večer, ale pochyboval jsem, že si toho všiml.

„Dobré ráno, tati,“ zamumlal jsem.

„Ahoj, Johne. Dáš si snídani?“

„Jasně. Káva je hotová?“

„V konvici.“

Nalil jsem si hrnek. Zatímco táta vařil, přelétl jsem titulky v novinách. Věděl jsem, že si napřed přečte první stránku, potom počasí. Sportovní a společenské rubriky si ani nevšimne. Stereotyp.

„Jak ses měl večer?“ zeptal jsem se.

„Jako vždycky,“ odpověděl. Nepřekvapilo mě, že už nic nedodal. Nikdy se dál neptal. Pečlivě míchal vajíčka. Slanina se už opékala. V obvyklý čas se ke mně otočil a já věděl, na co se zeptá.

„Mohl bys dát chleba do toustovače?“ Přesně v sedm třicet pět odjel do práce.

Sotva byl pryč, prolistoval jsem noviny. Nejnovější události mě nezajímaly, ale neměl jsem co dělat. Jít si zasurfovat, vlastně vůbec vytáhnout paty z domu se mi nechtělo, a právě když jsem přemýšlel, jestli nemám vlézt zpátky do postele, jsem uslyšel, že před domem zastavuje auto. Napadlo mě, že nám někdo hodí do schránky leták s

nabídkou čištění okapů a střechy, a překvapilo mě, když se ozvalo zaklepání.

Otevřel jsem dveře a ztuhl ohromením. Tim přenesl váhu z jedné nohy na druhou. „Ahoj, Johne. Vím, že je brzy, ale mohl bych na chvilku dál?“

Nos měl přelepený širokou leukoplastí, pod očima monokly.

„No… jasně.“ Ustoupil jsem stranou a vyrovnával se s faktem, že se u mě objevil.

Prošel kolem mě do obýváku. „Málem jsem váš dům nenašel,“ přiznal. „Když jsem tě sem onehdy vezl, byla noc a nedával jsem moc pozor na cestu. Projel jsem několikrát kolem, než jsem to poznal.“

Znovu se usmál. Teprve teď jsem si všiml, že drží v ruce papírový sáček. Vzpamatoval jsem se ze šoku.

„Nedáš si kávu?“ zeptal jsem se. „Možná v konvici jeden šálek zbyl.“

„Ne, díky. Celou noc jsem nespal, radši si kofein odpustím.

Doufám, že si lehnu, hned jak přijedu do domu.“

Přikývl jsem. „Koukej… pokud jde o to, co se stalo včera večer,“ začal jsem, „omlouvám se. Nechtěl jsem…“

Zvedl ruce, abych nepokračoval. „To je v pořádku. Já vím, žes nechtěl. A já jsem měl mít víc rozumu a pokusit se popadnout některého z ostatních kluků.“

Prohlížel jsem si ho. „Bolí to?“

„Ani ne. Ale mám za sebou jednu z těch nekonečných nocí na pohotovosti. Chvíli trvalo, než mě doktor prohlídl, potom trval na tom, že zavolá ještě druhého, aby se podíval na můj nos. Ale oba přísahali, že bude jako nový. Možná mi na něm zůstane malý hrbolek, ale doufám, že mi aspoň dodá trochu drsnější vzhled.“

Usmál jsem se, ale vzápětí mi to přišlo nevhodné. „Jak jsem řekl, mrzí mě to.“

„Omluva se přijímá,“ prohlásil. „Vážím si jí. Ale proto jsem nepřijel.“ Ukázal na pohovku. „Nemohli bychom se posadit? Pořád se mi trochu motá hlava.“

Posadil jsem se na kraj křesla, předklonil se a opřel si lokty o kolena. Tim se uvelebil na pohovce. Chvíli se trochu vrtěl, než našel polohu, která mu vyhovovala. Sáček položil vedle sebe.

„Chtěl bych s tebou mluvit o Savannah,“ začal. „A o tom, co se stalo včera večer.“

Její jméno přivolalo všechno zpátky. Uhnul jsem pohledem.

„Víš, že ona a já jsme dobří přátelé?“ Nečekal na odpověď. „Celou noc v nemocnici jsme si povídali. Zastavil jsem se tady, protože tě chci požádat, aby ses na ni nezlobil kvůli tomu, co udělala. Chápe, že to byla chyba, že jí nepříslušelo pokoušet se stanovit diagnózu tvého otce. V tom bodě jsi měl pravdu.“

„Tak proč nepřišla sama?“

„Teď právě je na stavbě. Někdo musí na práci dohlížet, než se dám dohromady. Kromě toho neví, že jsem tady.“

Potřásl jsem hlavou. „Sám nechápu, proč jsem se tak rozzuřil.“

„Protože jsi to nechtěl slyšet,“ vysvětlil mi klidně. „Byl jsem na tom stejně, kdykoliv někdo mluvil o mém bratrovi Alanovi. Je autista.“

Vzhlédl jsem. „Alan je tvůj bratr?“

„Ano. Proč? Savannah ti o něm řekla?“

„Něco málo.“ Vzpomněl jsem si, že víc než o Alanovi mluvila o jeho bratrovi, který s ním měl nekonečnou trpělivost a který ji přivedl na myšlenku studovat speciální pedagogiku.

Tim se mimoděk dotkl monoklu pod okem a sykl. „Abys věděl, já s tebou souhlasím a taky jsem jí to řekl. Nepříslušelo jí to. Pamatuješ, jak jsem ti řekl, že je někdy naivní? Tak přesně tohle jsem měl na mysli. Chce pomáhat jiným, ale občas to přežene.“

„To neplatí jenom o ní, ale i o mně,“ přiznal jsem. „Reagoval jsem nepřiměřeně.“

Upřeně na mě hleděl. „Domníváš se, že by mohla mít pravdu?“ Sepjal jsem ruce. „Nevím. Nemyslím si to, ale…“

„Ale nevíš. A i kdyby tomu tak bylo, co na tom záleží, že?“ Nečekal na odpověď. „To já znám. Rodiče a já jsme tím prošli.

Dlouho jsme nevěděli, jestli je Alan jenom divný, nebo trpí nějakou poruchou. A víš, co jsme si nakonec řekli? Že na tom nezáleží. Mám

ho pořád rád, starám se o něho a vždycky budu. Ale přesto… Pomáhá mi, že vím, co mu je. Líp spolu vycházíme. Jakmile jsem se to dozvěděl… Asi jsem od něho přestal čekat, že se bude chovat tak či onak. A bez nesplnitelných očekávání je pro mě snazší brát ho takového, jaký je.“

Chvíli jsem si to přebíral v hlavě. „A co když Aspergera nemá?“

„Nemusí ho mít.“

„A co když si myslím, že má?“

Povzdechl si. „Není jednoduché to poznat, především v mírnější formě. Nemůžeš vzít vzorek krve a poslat ho do laboratoře. Třeba dospěješ do bodu, kdy si budeš myslet, že je to možné, ale dál se nedostaneš. Nikdy to nebudeš vědět jisté. Podle toho, co mi vyprávěla Savannah, vážně nemyslím, že by se tím něco změnilo. A upřímně řečeno, proč by mělo? Pracuje, vychoval tě… Co víc bys mohl od otce čekat?“

Přemýšlel jsem o jeho slovech a před očima jsem měl tátu v nejrůznějších situacích.

„Savannah ti koupila knihu,“ vyrušil mě Tim.

„Nevím, kde je,“ přiznal jsem.

„Já ji mám. Přivezl jsem ji.“ Podal mi sáček. Kniha se mi zdála těžší než předešlý večer.

„Díky.“

Vstal. Rozhovor byl u konce. Došel ke dveřím, ale s rukou na klice se ke mně znovu otočil.

„Chápeš, že ji nemusíš číst,“ poznamenal.

„Chápu.“

Otevřel a zůstal stát na prahu. Vytušil jsem, že chce ještě něco dodat, ale k mému překvapení se neobrátil. „Prokázal bys mi laskavost?“

„Povídej.“

„Slib mi, že Savannah nezlomíš srdce. Vím, že tě má ráda, a přál bych si, aby byla šťastná.“

Pochopil jsem, že jsem jeho city k ní odhadl dobře. Pozoroval jsem ho oknem, jak jde k autu, a byl jsem si jistý, že ji taky miluje.

*

Knihu jsem odložil a šel se projít. Vrátil jsem se a zase jsem ji neotevřel. Nedokážu vám vysvětlit, proč jsem se tak choval, jedině snad z toho důvodu, že jsem se bál.

Po několika hodinách jsem strach překonal a zbytek odpoledne jsem hltal její obsah a zároveň si vybavoval vzpomínky na tátu.

Tim měl pravdu. Neexistovala jasně ohraničená diagnóza, přesná pravidla ani způsob, jak bych mohl s konečnou platností zjistit pravdu. Někteří lidé s Aspergerem měli nízké IQ, jiní – dokonce i takoví, kteří trpěli silnou formou autismu jako například postava Dustina Hoffmana z Rain Mana – byli v jistém ohledu geniální. Někteří se dokázali začlenit do společnosti tak dobře, že si nikdo ničeho nevšiml, jiní museli být umístěni do ústavu. Četl jsem příběhy lidí s Aspergerem, kteří byli zázračnými hudebníky nebo matematiky, ale taky jsem se dozvěděl, že jsou stejně vzácní jako mezi normální populací. Nejdůležitější informací pro mě bylo, že v době, kdy byl otec malý, jenom pár lékařů dokázalo rozpoznat příznaky, a že pokud se choval nějak divně, jeho rodiče se nikdy nemohli dozvědět příčinu. Naopak, děti trpící Aspergerem nebo autismem dostávaly často cejch retardovaných nebo zakřiknutých, a pokud skončily v ústavu, rodiče se utěšovali nadějí, že jejich dítě z toho jednoho dne vyroste. Rozdíl mezi Aspergerovým syndromem a autismem by se dal shrnout následovně: autista žije ve svém vlastním světě, zatímco člověk s Aspergerem žije v našem světě, ale způsobem, který si sám zvolí.

Podle tohoto měřítka by Aspergera měla většina lidí.

Ale několik věcí naznačovalo, že Savannah měla s mým tátou pravdu. Jeho neměnné stereotypy, společenská neohrabanost, nezájem o cokoliv jiného kromě mincí, touha být sám – to všechno byly vlastnosti, jaké mohl mít prakticky kdokoliv, jenže táta byl jiný případ. U ostatních mohlo jít o svobodné rozhodnutí, ale on – jako jiné osoby s Aspergerem – byl přinucený žít život způsobem, který mu byl předem určený, bez možnosti volby. Kdyby nic jiného, dozvěděl jsem se, že by to mohlo vysvětlovat jeho chování, a že

pokud tomu tak je, nejde o to, že se nezmění, ale že se změnit nemůže. Jakmile jsem si to uvědomil, pocítil jsem něco jako úlevu, i když jsem samozřejmě neměl jistotu. Mohla by to být odpověď na dvě otázky související s mou matkou, které mě vždycky trápily. Co na něm viděla? A proč od něho odešla?

Bylo mi jasné, že se to nikdy nedozvím, a ani jsem neměl v úmyslu po tom pátrat, ale v prázdném domě jsem popustil uzdu fantazii a představoval si tichého muže, který při večeři začal o svých mincích vykládat chudé servírce, mladé ženě, která v noci ležela na posteli a snila o lepším životě. Možná s ním flirtovala, možná ne, ale přitahovala ho a chodil do restaurace na večeře dál. Časem u něho možná vycítila laskavost a trpělivost, s jakými mě později vychovával. Ale taky si mohla vyložit správně jeho klidnou povahu a pochopit, že se hned tak nerozzlobí a nikdy nepoužije násilí. I bez lásky to mohlo stačit k tomu, aby se za něho provdala. Možná počítala s tím, že mince prodají a budou žít šťastně až do smrti; když ne šťastně, tak aspoň spokojeně. Otěhotněla, a sotva jí došlo, že ho nikdy ani nenapadne mince prodat, pochopila, že má na krku manžela, kterého nezajímá nic z toho, co zajímá ji. Až nakonec na ni bylo samoty moc, nebo byla jenom sobecká, každopádně chtěla pryč, a jakmile porodila, využila první příležitosti a odešla.

Nebo to bylo jinak.

Pochyboval jsem, že se někdy dozvím pravdu, ale vlastně mi na ní nezáleželo. Zato mi záleželo na tátovi. Najednou mi došlo, že jestli měl kolečka v mozku uspořádaná trochu špatně, podařilo se mu stanovit si pro život řadu pravidel, která mu pomohla zařadit se. Možná nebyla tak docela normální, ale rozhodně našel způsob, jak mi pomoct stát se mužem, jakým jsem. A to pro mě bylo víc než dost.

Byl to můj otec a udělal, co bylo v jeho silách. Teď jsem to věděl. Když jsem konečně knihu zavřel a odložil, zíral jsem z okna, říkal si, jak moc jsem na něho hrdý, a pokoušel se polknout chuchvalec v krku.

Sotva se táta vrátil z práce, převlíkl se a šel do kuchyně vařit špagety. Sledoval jsem celý postup a uvědomoval si, že dělám přesně to, kvůli čemu jsem se rozzlobil na Savannah. Zvláštní, jak znalosti změní názor.

Všiml jsem si, jak jsou jeho pohyby přesné, jak pečlivě otvírá krabici se špagetami, než si ji nachystá stranou, a jak když míchá maso, drží vařečku ve stále stejném úhlu. Věděl jsem, kdy jídlo osolí a opepří, a vzápětí to udělal. Věděl jsem, že hned nato otevře plechovku s rajčatovým protlakem, a zase jsem to uhodl. Jako obyčejně se mě nezeptal, co jsem celý den dělal, raději pracoval mlčky. Včera bych to připsal skutečnosti, že jsme si cizí, dnes jsem chápal, že existuje možnost, že vždycky budeme. Ale poprvé v životě jsem se tím netrápil.

U večeře jsem se ho neptal, jak se měl, protože jsem věděl, že by neodpověděl. Místo toho jsem mu povídal o Savannah a o tom, co jsme dělali. Po jídle jsem mu pomáhal s nádobím a pokračoval v jednosměrné konverzaci. Sotva jsme skončili, sáhl znovu po utěrce. Znovu otřel desku, potom otáčel slánkou a pepřenkou, dokud nebyly v navlas stejné poloze, jako když přišel domů. Měl jsem dojem, že by se rád taky zapojil do rozhovoru a že neví jak, ale nejspíš jsem si to namlouval, abych se cítil líp. Bylo to fuk. Věděl jsem, že se chystá utéct do pracovny.

„Hele, tati,“ zarazil jsem ho. „Co kdybys mi ukázal pár mincí, které jsi v poslední době koupil? Rád bych o nich slyšel úplně všechno.“

Vytřeštil na mě oči, jako by si nebyl jistý, jestli dobře slyšel, a potom se zadíval na podlahu. Uhladil si řídké vlasy a já si všiml, že se mu pleška na temeni zvětšila. Když se na mě znovu podíval, vypadal málem polekaně.

„Okay,“ souhlasil konečně.

Bok po boku jsme šli k pracovně, a když jsem ucítil, že mi zlehka položil dlaň na záda, nedokázal jsem myslet na nic jiného, než že jsme si už řadu let nebyli tak blízcí.

11

Následující večer jsem stál na molu, obdivoval hru měsíčního světla na hladině a zkoušel uhodnout, jestli Savannah přijde.

Minulý večer jsem napřed proseděl pár hodin s tátou nad jeho mincemi a měl radost z nadšení, s jakým je popisoval, a potom jsem se rozjel na pláž. Na sedadle vedle mě ležel vzkaz, který jsem napsal Savannah. Žádal jsem ji o schůzku na molu. Dal jsem ho Timovi za stěrač. Věděl jsem, že ho předá a že obálku neotevře, i kdyby měl sebevětší cukání. Za tu krátkou dobu, co jsem ho znal, jsem došel k přesvědčení, že Tim, stejně jako táta, je mnohem lepší člověk, než jakým kdy budu já.

Bylo to jediné řešení, které jsem vymyslel. Věděl jsem, že kvůli rvačce nejsem v domě u pláže vítaný, a taky jsem neměl náladu na Randyho, Susan a další, takže jsem za Savannah nemohl jít. Mobil neměla a číslo do domu jsem neznal. Mohl jsem jí tedy jedině napsat vzkaz.

Udělal jsem chybu. Reagoval jsem nepřiměřeně. Nezvládl jsem situaci. Nejenom když jsem byl se Savannah, ale i potom u domu. Měl jsem prostě odejít. Randy a ostatní frajírci sice chodili do posilovny a považovali se za sportovce, ale neměli šanci proti chlapovi, který byl vycvičený rychle a efektivně zneškodnit protivníka. Kdyby se to stalo v Německu, možná bych za to šel sedět. Úřady nevidí rády, když někdo schopnosti, které nabyl za vládní peníze, užívá způsobem, které vláda neschvaluje.

A tak jsem jí napsal vzkaz a celý den hlídal hodiny a přemýšlel, jestli přijde. Čas, který jsem navrhl, se blížil, minul, a já jsem se nedokázal ovládnout a pořád jsem se rozhlížel.

Když se v dálce objevila silueta, oddechl jsem si. Podle chůze jsem poznal, že to musí být Savannah. Opřel jsem se o zábradlí a čekal.

Sotva mě zpozorovala, zpomalila. Kousek přede mnou zůstala stát.

Žádné objetí, žádná pusa. Z toho odstupu mě zabolelo u srdce.

„Dostala jsem tvůj vzkaz,“ řekla.

„Jsem rád, žes přišla.“

„Musela jsem se vyplížit, aby se nikdo nedozvěděl, že jsi tady. Zaslechla jsem, jak si pár kluků vykládá, co ti udělají, jestli se ještě někdy ukážeš.“

„Mrzí mě to,“ vyhrkl jsem bez jakéhokoliv úvodu. „Vím, že ses snažila pomoct. Spatně jsem si to vyložil.“

„A dál?“

„Mrzí mě, že jsem praštil Tima. Je to fajn kluk, měl jsem si dávat větší pozor.“

Ani nemrkla. „A dál?“

Přešlápl jsem z nohy na nohu. Uvědomoval jsem si, že to, co se chystám říct, nemyslím tak docela upřímně, ale uhodl jsem, že to chce slyšet. „A taky mě mrzí, co jsem udělal Randymu a tomu druhému klukovi.“

Nestačilo jí to. Pořád na mě upřeně hleděla. „A dál?“

Byl jsem v koncích. Zuřivě jsem pátral v paměti. „A taky…“ Zmlkl jsem.

„To je všechno?“

„A taky…“ Snažil jsem se, ale na nic jsem nepřišel. „Nevím,“ přiznal jsem. „Ale ať jsem provedl cokoliv, mrzí mě to.“

Tvářila se neproniknutelně. „To je všechno?“

„Nic víc mě nenapadá,“ přiznal jsem.

Za půl vteřiny jsem postřehl slaboučký náznak úsměvu. Udělala krok ke mně. „To je všechno?“ opakovala skoro něžně. Mlčel jsem. Došla až ke mně a k mému překvapení mě objala kolem krku.

„Nemusíš se omlouvat,“ zašeptala. „Nemáš proč. Já bych pravděpodobně reagovala stejně.“

„Tak proč ten výslech?“

„Protože mi dokázal, že jsem se v tobě nespletla. Věděla jsem, že máš dobré srdce.“

„O čem to mluvíš?“

„Myslím to přesně tak, jak jsem řekla,“ odpověděla. „Předevčírem

– po tom večeru – mě Tim přesvědčil, že jsem neměla právo to říkat. Měl jsi pravdu. Nemám ani vzdělání, ani zkušenosti, abych mohla vynášet odborné soudy, ale byla jsem domýšlivá a namlouvala jsem si, že můžu. A pokud jde o ten incident u domu, všechno jsem viděla. Nebyla to tvoje vina. Ani za Timův nos nemůžeš, ale bylo od tebe hezké, že ses omluvil. Kdybych tak ještě věděla, co od tebe můžu čekat v budoucnosti.“

Opřela se o mě. Zavřel jsem oči a mým jediným přáním bylo, abych ji mohl objímat věčně.

Velkou část noci jsme strávili na pláži. Střídavě jsme si povídali a líbali se. Přejel jsem jí prstem po bradě a zašeptal: „Děkuju.“

„Za co?“

„Za tu knihu. Myslím, že teď tátovi rozumím o něco víc. Včera jsme si udělali hezký večer.“

„To jsem ráda.“

„A děkuju, že jsi taková, jaká jsi.“

Když svraštila obočí, políbil jsem ji na čelo. „Nebýt tebe,“ dodal jsem, „nedokázal bych to o tátovi říct. Netušíš, jak moc to pro mě znamená.“

Druhý den měla být na stavbě, ale Tim projevil pochopení, když mu vysvětlila, že je to poslední příležitost, kdy můžeme být spolu, než se vrátím do Německa. Když jsem pro ni přijel, sešel ze schodů k mému autu a sehnul se k okýnku. Monokly pod očima mu zčernaly. Prostrčil ruku dovnitř.

„Jsem rád, že jsem tě poznal, Johne.“

„Já tebe taky,“ řekl jsem a myslel jsem to upřímně.

„Dávej na sebe pozor.“

„Budu se snažit.“ Když jsme si potřásli rukama, byl jsem skoro dojatý.

Dopoledně jsme se Savannah v akváriu obdivovali nejrůznější mořské živočichy. Viděli jsme jehlice s dlouhými nosy, miniaturní koníky, v největší nádrži byli žraloci vouskatí a bubeníci američtí. Smáli jsme se krabům poustevníkům a Savannah mi v obchodě se suvenýry koupila přívěsek na klíče. Nesmírně ji pobavilo, že na něm je z nějakého záhadného důvodu tučňák.

Potom jsem ji vzal do restaurace s terasou nad kotvištěm, kde se na vlnách mírně pohupovaly plachetnice. Drželi jsme se přes stůl za ruce a měli oči jenom jeden pro druhého. Číšník musel k našemu stolu přijít třikrát, než jsme ho zaregistrovali a otevřeli jídelníček.

Vyprávěl jsem Savannah o tátovi a obdivoval jsem, kolik něhy má ve tváři a jak otevřeně dává najevo své city. Když mě potom políbila, vychutnával jsem její sladký dech. Stiskl jsem jí ruku.

„Jednoho dne si tě vezmu, víš to?“

„To má být slib?“

„Můžeš to tak brát, jestli chceš.“

„Dobře, v tom případě mi musíš slíbit, že se pro mě vrátíš, až odejdeš od armády. Nemůžu se za tebe provdat, když tady nejsi.“

„To je fakt.“

Po obědě jsme se procházeli po Ortonově plantáži, jedné z nejkrásnějších zahrad v Severní Karolíně u krásně zrestaurovaného domu z doby před občanskou válkou. Chodili jsme po štěrkových pěšinkách a obdivovali chumáče květin, které v líném jižanském horku zářily tisíci barvami.

„V kolik hodin zítra letíš?“ zeptala se, když na obloze bez jediného mráčku začalo slunce pomalu klesat.

„Brzy,“ odpověděl jsem. „Pravděpodobně budu na letiště dřív, než ty vstaneš.“

Přikývla. „A dnes večer budeš doma s otcem, že?“

„Plánuju to tak. Asi jsem s ním nestrávil tolik času, kolik bych měl, ale jsem si jistý, že by pochopil…“

Zavrtěla hlavou. „Ne, nic neměň. Chci, abys byl poslední večer s ním. Doufala jsem, že budeš. Proto jsem s tebou celý den.“

Zabočili jsme na cestičku lemovanou živým plotem. „Jak to chceš dělat?“ zeptal jsem se. „Myslím, pokud jde o nás dva?“

„Nebude to jednoduché.“

„Já vím, že ne,“ souhlasil jsem, „ale nechci, aby to mezi námi skončilo.“ Zastavil jsem se, protože jsem věděl, že jenom slova nebudou stačit. Ovinul jsem ruce kolem jejího těla a přitiskl ji k sobě. Líbal jsem ji na krk a ucho a vychutnával sametovou hebkost její kůže. „Budu ti volat tak často, jak to bude možné, a když to nepůjde, budu ti psát. Za rok budu mít zase dovolenku. Přijedu za tebou, ať budeš kdekoliv.“

Zaklonila se, aby mi viděla do obličeje. „Opravdu?“

Sevřel jsem ji pevněji. „Samozřejmě. Nemám ani trochu radost, že musím pryč a že tebe tady nechám, a hrozně bych si přál, abych byl na základně někde blízko, ale nic víc ti teď slíbit nemůžu. Hned po návratu můžu požádat o přeložení, a taky to udělám, ale člověk nikdy neví, jak to dopadne.“

„Já vím,“ zamumlala. Z jejího vážného výrazu jsem byl nervózní.

„Budeš mi psát?“

„Ani náhodou,“ zažertovala a moje nervozita se rozplynula.

„Pochopitelně že budu. Jak se vůbec můžeš ptát? Budu ti psát pořád. A čistě pro informaci, umím psát krásné dopisy.“

„O tom nepochybuju.“

„Mluvím vážně. V naší rodině obstarávám o svátcích korespondenci já. Píšeme lidem, které máme rádi. Říkáme jim, co pro nás znamenají a že se těšíme, až je zase uvidíme.“

Znovu jsem ji políbil na krk. „Tak co pro tebe znamenám já? A jak moc se těšíš, až mě zase uvidíš?“

Odtáhla se. „Budeš si muset přečíst moje dopisy.“

Zasmál jsem se, ale u srdce mi bylo úzko. „Bude se mi po tobě stýskat.“

„Mně po tobě taky.“

„Neříkáš to, jako by ti bylo do pláče.“

„Protože jsem to už obrečela, pamatuješ? Kromě toho se neloučíme nadobro. Konečně jsem si to uvědomila. Jasně, bude to kruté, ale čas plyne jako voda – a my se zase uvidíme. Vím to. Cítím to. Právě tak zřetelně jako to, že pro tebe hodně znamenám a že já tě miluju. Hluboko v srdci vím, že to nekončí a že vydržíme. Dokázala

to spousta jiných dvojic. Připouštím, že řada jiných ne, ale mezi těmi to nebylo takové jako mezi námi.“

Chtěl jsem jí věřit. Toužil jsem po tom víc než po čemkoliv jiném, ale nebyl jsem si jistý, jestli je to opravdu tak jednoduché.

Když slunce zmizelo za obzorem, zamířili jsme k autu a já ji odvezl k domu na pláži. Zastavil jsem o kus dál, aby nás nikdo nemohl vidět. Vystoupili jsme. Vzal jsem ji do náruče, políbili jsme se a já jsem ji k sobě pevně přitiskl. Věděl jsem, že následující rok bude nejdelším v mém životě. Zoufale jsem si přál, abych před třemi lety nevstoupil do armády, abych byl volný. Jenže jsem nebyl.

„Asi bych měl jet.“

Přikývla a rozplakala se. Hruď se mi sevřela.

„Budu ti psát,“ sliboval jsem.

„Dobře.“ Otřela si slzy, sáhla do kabelky, vytáhla tužku s kouskem papíru a něco na něj napsala. „Tohle je moje adresa a telefon domů. A můj mail.“

Přikývl jsem.

„Po prázdninách budu bydlet jinde, jakmile budu znát adresu, napíšu ti ji. Nezapomeň, že mi můžeš pořád posílat dopisy k rodičům. Určitě mi všechny předají.“

„Já vím. Já tvoje taky vždycky dostanu. I když budu vyslaný někam na misi, doputují za mnou. O mailech platí totéž. Co se týče instalace počítačů třeba uprostřed naprosté pustiny, je armáda docela schopná.“

Zkřížila paže na hrudi jako ztracené, promrzlé dítě. „Mám strach,“ přiznala. „Bojím se o tebe, protože jsi voják.“

„Nic se mi nestane,“ ujišťoval jsem ji.

Otevřel jsem auto a natáhl se pro peněženku. Jakmile jsem do ní zastrčil lístek s její adresou, rozevřel jsem náruč. Vrhla se do ní. Dlouho jsem ji objímal a snažil si vtisknout do paměti, jaké to je, cítit její tělo na svém.

Tentokrát se odtrhla ona ode mě. Znovu zalovila v kabelce a podala mi obálku.

„Napsala jsem to dnes v noci. Abys měl v letadle co číst. Dřív ne, platí?“

Přikývl jsem a naposledy ji políbil. Nasoukal jsem se za volant a nastartoval. Než jsem zařadil rychlost, zavolala: „Pozdravuj otce! Vyřiď mu, že se někdy v příštích týdnech možná zastavím!“

Když jsem se s autem otáčel, o krok ustoupila. Odjížděl jsem, ale pořád jsem ji viděl ve zpětném zrcátku a měl jsem chuť zastavit. Táta by to pochopil. Věděl, co pro mě Savannah znamená, a přál by nám, abychom byli poslední večer spolu.

Ale jel jsem dál, díval se, jak se její obraz v zrcátku zmenšuje, a bylo mi, jako by se můj sen rozplýval.

U večeře bylo ještě větší ticho než obyčejně. Neměl jsem energii na to, abych se pokoušel o rozhovor, a dokonce i táta to pochopil. Seděl jsem u stolu, on stál u sporáku, ale místo aby se soustředil na vaření, každou chvilku se po mně ohlédl a v očích měl starost. Vyrazilo mi dech, když vypnul plotýnku a šel ke mně.

Když byl těsně u mě, položil mi ruku na záda. Nic neříkal, a ani nemusel. Bylo mi jasné, že chápe, jak je mi. Stál nehybně, jako by se snažil vysát ze mě smutek a doufal, že ho změní ve svůj.

*

Ráno mě zavezl na letiště. Seděl jsem a čekal, až vyhlásí můj let, a táta stál vedle mě. Když se hlášení ozvalo, vstal jsem. Táta mi podával ruku na rozloučenou, ale já ho objal. Tělo měl tuhé jako kus dřeva, ale mně to nevadilo.

„Mám tě rád, tati.“

„Já tě mám taky rád, Johne.“

„Sežeň nějaké pěkné mince, jo?“ dodal jsem, když jsem odstoupil.

„Chci o nich vědět úplně všechno.“

Zadíval se na zem. „Savannah se mi líbí,“ řekl. „Je to milá dívka.“ Přišlo to jako blesk z čistého nebe, ale přesně to jsem chtěl slyšet.

Seděl jsem v letadle a na klíně držel dopis, který mi napsala. I když jsem ho toužil otevřít hned, počkal jsem, dokud jsme se neodlepili od startovací dráhy. Z okýnka jsem viděl pobřeží. Pátral jsem napřed po molu, potom po domě. Tipoval jsem, že ještě spí, ale přál jsem si věřit, že je na pláži a vyhlíží moje letadlo.

Teprve potom jsem roztrhl obálku. Vložila do ní svou fotku a já jsem zalitoval, že jsem jí nedal svoji. Dlouho jsem si prohlížel její obličej, než jsem ji strčil zase dovnitř. Zhluboka jsem se nadechl a začal číst.

,

chtěla bych ti toho tolik říct, ale nevím, kde začít. Snad tím, že tě miluju? Nebo tím, že dny, které jsem s tebou prožila, byly nejšťastnějšími v mém životě? Nebo že za krátký čas, co se známe, jsem dospěla k přesvědčení, že jsme si určeni?

To všechno bych mohla napsat a byla by to pravda, ale když jsem si to přečetla, dokázala jsem myslet jenom na to, jak toužebně si přeju, abych s tebou teď byla, držela tě za ruku a čekala na tvůj prchavý úsměv.

Vím, že v budoucnosti prožiju dny s tebou znovu alespoň tisíckrát. Budu poslouchat tvůj smích, hledět ti do tváře a cítit kolem těla tvoje paže. Po tom všem se mi bude stýskat víc, než si umíš představit. Jsi vzácný džentlmen, Johne, toho si na tobě vážím. Za celou dobu jsi mě ani jednou nenutil, abych se s tebou vyspala, a já ti nedokážu vyjádřit, jak moc to pro mě znamená. I proto budu na chvíle s tebou vždycky vzpomínat jako na něco mimořádného. Jako na čisté bílé světlo, zářivé a oslňující.

Budu na tebe myslet každý den. Na dně duše se bojím, že přijde čas, kdy se tvoje city ke mně změní, že jednou zapomeneš, co jsme spolu prožili a co nás spojuje, a proto tě chci o něco požádat. Kdykoliv bude měsíc v úplňku – jako když jsme se seznámili – zvedni hlavu a najdi ho na noční obloze. Bez ohledu na to, kde právě budeš a jak bude vypadat tvůj život. Chtěla bych, abys myslel na mě a na náš společný týden, protože bez ohledu na to, kde právě budu a jak bude vypadat můj život, udělám přesně to i já. Jestliže nebudeme

moci být spolu, bude nás spojovat alespoň to, a kdoví, možná se nám podaří zachovávat to věčně.

Miluju tě, Johne Tyree. Beru tě za slovo. Jestliže se vrátíš, provdám se za tebe. Jestliže svůj slib nedodržíš, zlomíš mi srdce.

Tvoje milující Savannah

Přes okýnko a slzy jsem hleděl na vrstvu oblaků pode mnou. Netušil jsem, kde jsme. Měl jsem jediné přání, vrátit se domů, na místo, kam jsem patřil.

Druhý díl

12

O mnoho hodin později, první noc, kdy jsem byl zpátky v Německu a sám, jsem si její dopis četl znovu a znovu prožíval

chvíle s ní. Bylo to snadné. Vzpomínky mě už začaly pronásledovat a někdy mi připadaly skutečnější než můj život v armádě. Cítil jsem její ruku ve své, viděl jsem, jak si vytřásá z vlasů mořskou vodu. Nahlas jsem se rozesmál, protože jsem si vybavil, jak jsem byl překvapený, když hned na první vlně dojela až ke břehu. Dny se Savannah mě změnily a muži z jednotky si té změny všimli. Několik následujících týdnů si mě Tony neustále dobíral a naparoval se, že se konečně ukázalo, jakou měl pravdu, když tvrdil, jak moc je pro chlapa ženská důležitá. Mohl jsem si za to sám, protože jsem mu řekl o Savannah. Jenže chtěl vědět víc, než jsem mu byl ochotný prozradit. Když jsem si četl, seděl proti mně a šklebil se jako idiot.

„Povídej mi znovu o svém divokém milostném dobrodružství.“

Přinutil jsem se neodtrhnout oči od stránky a dělal jsem, co jsem mohl, abych ho ignoroval.

„Savannah, říkám to dobře? Sa-van-nah. Sakra, to je jméno. Líbí se mi. Zní tak… vznešeně, ale vsadím se, že se v posteli umí pořádně odvázat.“

„Drž hubu, Tony.“

„Nehraj to na mě. Jako kdybych se o tebe celou dobu nestaral a nepřemlouval tě, abys sis občas vyrazil. Konečně sis dal říct a teď bys mi měl za moje rady zaplatit. Chci znát detaily.“

„Do toho ti nic není.“

„Ale dal sis tequilu, že? Říkal jsem ti, že zaručeně zabírá.“

Mlčel jsem. Tony rozhodil paže. „No tak, aspoň to mi snad můžeš prozradit.“

„Nechci o tom s tebou vůbec mluvit.“

„Protože ses zamiloval? Jo, tvrdil jsi to, jenže já začínám mít dojem, že sis všechno jenom vymyslel.“

„Uhádl jsi. Vymyslel jsem si to. Spokojený?“

Zavrtěl hlavou a vstal. „Zabouchl ses jako nějaký puberťák.“

Nic jsem neřekl a nechal ho odejít. Věděl jsem, že má pravdu. Byl jsem do Savannah zamilovaný až po uši. Udělal bych cokoliv, abych mohl být s ní. Požádal jsem o transfer do Států a můj otrlý nadřízený důstojník dělal, jako by o mojí žádosti vážně přemýšlel. Když se mě ptal na důvod, vykládal jsem mu místo o Savannah o tátovi. Chvilku mě poslouchal, pak se za stolem pohodlně opřel na židli a prohlásil:

„Vyhlídky nejsou moc dobré. Ledaže by na tom byl zle zdravotně.“ Když jsem vycházel z jeho kanceláře, bylo mi jasné, že se příštích šest měsíců nikam nehnu, a ani jsem se nesnažil skrývat zklamání. O prvním úplňku jsem vyšel z baráku a natáhl se na záda na trávník, kde jsme hrávali fotbal. Hleděl jsem na měsíc, vybavoval si všechny vzpomínky a proklínal fakt, že jsem tak daleko.

Od samého začátku jsme si se Savannah pravidelně psali a volali. Napřed jsem posílal i maily, ale brzy jsem zjistil, že raději píše dopisy a že by je chtěla dostávat i ode mě. „Vím, že nejsou tak pohotové jako maily, ale právě to se mi na nich líbí,“ vysvětlovala.

„Mám ráda překvapení, když najdu ve schránce dopis, a taky zvědavost, se kterou je otvírám. Můžu je nosit u sebe a znovu si je přečíst, když mám čas, třeba se opřít o strom, dívat se na papír a na tvoje slova a cítit na tváři vánek. Ráda si představuju, jak ses tvářil, když jsi je psal, co jsi měl na sobě, kde jsi právě byl, jak jsi držel pero. Vím, že je to klišé a navíc zastaralé, ale v duchu tě vidím ve stanu u provizorního stolu, jak si svítíš petrolejkou, zatímco venku fičí vítr. Je to mnohem romantičtější než sedět u počítače, na kterém si stahuju muziku nebo vyhledávám novinové články.“

Usmál jsem se. Stan a petrolejku si samozřejmě jenom vyfantazírovala, ale musel jsem přiznat, že obraz, který namalovala, byl mnohem zajímavější než realita zářivek a jednotných stolů v dřevěných ubytovnách.

Jak plynuly dny a týdny, moje láska k Savannah jako by ještě rostla. Občas jsem se vykradl pryč od ostatních, abych byl sám, vytáhl její fotku, držel ji před očima a studoval každičký rys její tváře. Bylo to zvláštní. Miloval jsem ji a vzpomínal na společné chvíle, ale když léto vystřídal podzim a ten zase zima, přistihl jsem se, že jsem jí za fotografii stále vděčnější. Namlouval jsem si, že si její podobu pamatuju úplně přesně, jenže pokud jsem byl sám k sobě upřímný, musel jsem přiznat, že si nevybavuju některé charakteristické detaily. Nebo mi unikly. Až na fotce jsem si všiml, že má pod levým okem malé znamínko, které jsem přehlédl. Nebo jsem při pečlivém zkoumání objevil, že se usmívá trochu nakřivo. Díky těm nedokonalostem se mi zdála ještě dokonalejší, ale vadilo mi, že jsem musel prostudovat fotku, abych na ně přišel.

Nějak jsem žil dál. Hrozně se mi po Savannah stýskalo a pořád jsem na ni myslel, ale povinnosti jsem plnit musel. Z důvodů, které nedokázala pořádně vysvětlit ani armáda, byla moje jednotka začátkem září podruhé vyslána na mírovou misi do Kosova, kde se měla připojit k první obrněné divizi, zatímco jinak skoro všichni muži z pěchoty byli povoláni zpátky do Německa. Vládl tam relativní klid, ani jednou jsem nemusel vystřelit, ale to neznamenalo, že jsem celé dny trhal kytičky a vadl touhou po Savannah. Čistil jsem svou zbraň a na hlídce dával pozor, jestli se odněkud nechystá zaútočit nějaký šílenec. Když jste nucení být řadu hodin ve střehu, jste večer unavení. Musím upřímně přiznat, že jsem třeba dva tři dny nemyslel na to, co právě dělá Savannah, nebo si na ni dokonce ani nevzpomněl. Znamená to, že ji mám míň rád? Položil jsem si tu otázku minimálně tucetkrát, ale pokaždé jsem si odpověděl, že ne, a to z toho prostého důvodu, že když jsem to nejmíň čekal, vyskočil na mě ze zálohy její obraz a mě u srdce zabolelo stejně, jako když jsem odjížděl. Přivolat ho mohlo cokoliv: kamarád, který mluvil o své manželce, pohled na dvojici držící se za ruce, dokonce i úsměv venkovanů, které jsme míjeli.

Dopisy od Savannah chodily zhruba každých deset dnů. Než jsem se vrátil do Německa, měl jsem jich slušnou hromádku. Žádný se nepodobal tomu, který jsem četl v letadle, z větší části byly dost

neosobní a upovídané, vyznání lásky si nechávala až na konec. Dočetl jsem se z nich podrobnosti z jejího každodenního života. Že dokončili první dům s malým zpožděním, což jim ztížilo situaci, když se pustili do druhého. Museli pracovat víc hodin denně, i když mezitím všichni získali určitou zručnost. Že když dostavěli první dům, uspořádali velkou párty pro celé okolí a že jim všichni pořád dokola připíjeli. Že celá parta dobrovolníků šla oslavovat do Krevetí chatrče a že Tim prohlásil, že ještě v žádném podniku nezažil tak fantastickou atmosféru. Že se na podzimní semestr dostala na přednášky většiny profesorů, ke kterým se přihlásila, a že je nejvíc nadšená z toho, že na psychologii dospělých bude chodit k doktoru Barnesovi, kterému právě vyšel závažný článek v nějakém ezoterickém časopisu. Nepotřeboval jsem věřit tomu, že na mě myslí u každého hřebíku, který zatluče, a okna, které vsadí, nebo že když si povídá s Timem, přeje si, abych na jeho místě byl já. Byl jsem přesvědčený, že mezi námi je něco mnohem hlubšího, a jak šel čas, moje láska tím přesvědčením ještě sílila.

Samozřejmě jsem chtěl vědět, že mě má pořád ráda, a v tom bodě mě nikdy nezklamala. Nejspíš i proto jsem si schovával všechny její dopisy. Na konci každého bylo několik řádků, někdy i celý odstavec, kde napsala něco, co mě přinutilo přestat číst, slova, která mě přinutila vzpomínat. Četl jsem ty pasáže znovu, snažil se představit si její hlas, jako by mi je říkala. Jako třeba tu z jejího druhého dopisu:

Když myslím na nás, je mi jasné, že ostatní by si to, co jsme spolu prožili, mohli snadno splést s vedlejším produktem dní a nocí u moře, s „prázdninovou láskou“, která z dlouhodobého hlediska nebude znamenat vůbec nic. Proto o nás s jinými lidmi nemluvím. Nepochopili by a já necítím potřebu jim něco vysvětlovat. Z toho prostého důvodu, že mi srdce říká, jak opravdové to bylo. Když myslím na tebe, musím se usmívat, protože vím, že mě svým způsobem doplňuješ, že jenom s tebou jsem celá. Miluju tě, nejen v této chvíli, ale navždy, a sním o dni, kdy mě zase obejmeš.

Nebo jiná, kdy odpovídala na můj dopis, ke kterému jsem přiložil svoji fotku:

A na závěr ti chci poděkovat za fotografii. Už ji mám v peněžence. Vypadáš na ní zdravý a šťastný, ale musím se přiznat, že jsem se rozbrečela, když jsem se na ni podívala. Ne smutkem – i když jsem smutná, protože vím, jak dlouho tě neuvidím – ale štěstím. Připomněla mi, že jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo.

A taky tahle, z dopisu, který mi napsala, když jsem byl v Kosovu:

Musím říct, že tvůj poslední dopis mě znepokojil. Chtěla jsem to vědět, potřebuju to, ale dech se mi tají a bojím se o tebe, kdykoliv mi líčíš, jak tvůj život opravdu vypadá. Já se tady chystám jet domů na Díkůvzdání a mám strach ze zkoušek, a ty jsi na nějakém nebezpečném místě, obklopený lidmi, kteří ti chtějí ublížit. Přála bych si, aby tě znali tak, jako tě znám já, protože potom by se ti nemohlo nic stát. Tak jako já se cítím v bezpečí, když mě držíš v náruči.

Vánoce toho roku byly smutné, ale takové jsou daleko od domova vždycky. Nebyly to první Vánoce, které jsem trávil u armády a sám. Všechny jsem slavil v Německu. Několik kluků na ubikaci vyrobilo něco jako stromek – přes tyč přehodili zelenou plachtu a na ni připevnili blikající žárovečky. Víc než polovina mých kamarádů odjela domů – já jsem patřil k těm nešťastným, kteří museli zůstat pro případ, že si naši ruští přátelé vezmou do hlavy, že jsme stále jejich úhlavními nepřáteli – a většina z těch, kteří zůstali, vyrazila oslavit Vánoce do města, kde se hodlala nechat zdecimovat silným německým pivem. Už dřív jsem rozbalil balíček od Savannah – se svetrem, který mi připomínal ten, který nosil Tim, a s domácím pečivem – a věděl jsem, že dostala parfém, který jsem jí poslal. Byl jsem sám a nadělil jsem si drahý dárek. Zavolal jsem Savannah. Nečekala to a ještě několik týdnů jsem si v duchu přehrával vzrušení

a radost, které zněly z jejího hlasu. Povídali jsme si přes hodinu. Po jejím hlase se mi stýskalo. Už jsem zapomněl, jak zpívá a vyslovuje trochu nosem, především když chce mluvit rychle. Pohodlně jsem se opřel, představoval si, že je se mnou, a poslouchal ji. Když mi líčila, že u nich sněží, všiml jsem si, že za mými okny sněží taky, a alespoň na chviličku jsem měl pocit, že jsme spolu.

Od ledna 2001 jsem počítal dny, které zbývaly, než ji zase uvidím. Letní dovolenka mi vycházela na červen a za necelý rok jsem měl z armády odejít. Každé ráno po probuzení jsem si hlásil, za kolik dní to bude. Napřed 360, potom 359, 358, ale Savannah uvidím už za 178, potom 177, 176 a tak dál. Bylo to názorné a přesné, umožňovalo mi to snít, že jsem zpátky v Severní Karolíně, ale na druhé straně to bohužel zpomalovalo čas. Není to tak vždycky, když po něčem opravdu toužíte? Připomínalo mi to časy, kdy jsem byl kluk, dny se prodlužovaly a já se těšil na prázdniny. Nepochybuju, že nebýt dopisů od Savannah, připadalo by mi čekání ještě delší.

Táta mi taky psal. Ne tak často jako Savannah, jednou za měsíc, ale se svou typickou pravidelností. K mému překvapení byly jeho dopisy dvakrát až třikrát delší, než jsem byl zvyklý z dřívějška. Navíc byly jenom o mincích. Když jsem měl volno, zašel jsem občas do počítačového centra a prováděl vlastní pátraní. Vyhledával jsem různé mince, jejich historii a výsledky mu posílal v dopisech. Přísahám, že když mi od něho přišla odpověď na ten první, měl jsem dojem, že na papíře vidím stopy po slzách. Teď vážně, vím, že to byla jenom moje fantazie, a on se o tom, co jsem pro něho dělal, nikdy nezmínil, ale chtěl jsem věřit tomu, že studuje informace ode mě se stejným zaujetím, s jakým četl Greysheet.

V únoru jsem byl odvelený na společné manévry NATO typu

„předstírejme, že bojujeme jako ve čtyřiačtyřicátém“. My jsme měli čelit tankové ofenzívě na německém území. V podstatě to bylo k ničemu, jestli chcete znát můj názor. Takové vedení války je dávno překonané, odešlo za španělskými galeonami, které pálily koule nejdál na pár set metrů, a za americkou kavalerií. Dnes nikdo neřekne, kdo je předpokládaný nepřítel, ale všichni vědí, že jsou to Rusové, což nedává smysl, protože se z nich údajně stali naši

spojenci. Ale i kdyby ne, je tu ten prostý fakt, že nemají dost provozuschopných tanků, a že i kdyby je tajně vyráběli kdesi na Sibiři s úmyslem obsadit Evropu, proti nepřátelskému dělostřeleckému útoku by bylo nasazeno letectvo a mechanizované divize, ale sotva pěchota. Jenže co já můžu vědět, že? Počasí bylo mizerné, sotva manévry začaly, přitáhla z Arktidy mimořádně studená fronta. Bylo to jako ve válečném thrilleru. Sníh, plískanice a vichřice o rychlosti osmdesáti kilometrů. Říkal jsem si, že tak asi bylo Napoleonovým vojákům, když ustupovali od Moskvy. Byla taková zima, že se mi na řasách dělala jinovatka, ledový vzduch řezal do plic, a když jsem se náhodou dotkl hlavně, přimrzly mi k ní prsty. Když jsem je od ní odtrhával, pálilo to jako čert a nechal jsem na ní kousky kůže. Potom už jsem si chránil obličej a ruce držel na pažbě. Dál jsem pochodoval zmrzlým blátem v nekonečných vánicích, snažil se, abych se nezměnil v ledovou sochu, a přitom spolu s ostatními předstíral, že bojuju proti nepříteli.

Dělali jsme to deset dní. Polovina z mých mužů měla omrzliny, druhá polovina trpěla podchlazením, takže než jsme skončili, moje jednotka se smrskla na tři nebo čtyři vojáky, a sotva jsme se vrátili na základnu, skončili všichni na ošetřovně. Včetně mě. Celé cvičení bylo asi tou největší pitomostí, kterou mě armáda přinutila dělat. A to je co říct, protože jsem pro strýčka Sama nadělal pitomostí víc než dost. Náš velitel chodil po nemocničním pokoji a gratuloval jednotce k výkonu, který podala. Měl jsem chuť mu říct, že bychom čas strávili užitečněji, kdybychom se učili moderní taktiku vedení boje nebo třeba poslouchali předpověď počasí. Ale jako správný voják jsem zasalutoval.

Dalších několik měsíců jsem strávil na základně. Samozřejmě, příležitostně jsme měli cvičení, občas jsem si s kamarády zašel do města na pivo, ale po většinu času jsem posiloval. Nazdvíhal jsem tuny, naběhal stovky kilometrů a dal Tonymu nakládačku, kdykoliv jsme spolu vlezli do ringu.

Jaro v Německu nebylo tak zlé, jak jsem čekal po hrůze, kterou jsme zažili na manévrech. Sníh roztál, vyrašily květiny a vzduch se oteploval. Ne moc, ale bylo nad nulou a to většině z nás stačilo,

abychom si natáhli trenýrky a hráli venku frisbee nebo softball. Konečně přišel červen a já neměl stání a nemohl se dočkat, kdy se vrátím domů. Savannah skončily přednášky, v letním kurzu se připravovala na bakalářské zkoušky a já se chystal za ní do Chapel Hillu. Měli jsme před sebou dva báječné týdny – Savannah měla v plánu zajet se mnou i za tátou do Wilmingtonu. Přistihl jsem se, že se střídavě těším, jsem nervózní a mám strach.

Jasně, mailovali a telefonovali jsme si. Jasně, vycházel jsem z baráku a koukal na měsíc, když byl v úplňku, a ona mi psala, že dělá totéž. Jenže jsem ji skoro rok neviděl a neměl jsem tušení, jak se bude chovat, až zase budeme stát proti sobě. Vrhne se mi do náruče, sotva vystoupím z letadla, nebo bude její přivítání spíš zdrženlivější, třeba jenom pusa na tvář? Začneme si hned nenuceně povídat, nebo budeme oba nesví a budeme bavit o počasí? Nevěděl jsem a v noci, když jsem nemohl usnout, jsem si vymýšlel tisíce nejrůznějších scénářů.

Tony poznal, jak mi je, a měl dost rozumu, aby to nerozebíral.

Teprve v den odjezdu mě poplácal po zádech.

„Tak už ji brzy uvidíš. Těšíš se?“

„Jo.“

Zamrkal na mě. „Nezapomeň se cestou domů zásobit tequilou.“ Když jsem se zamračil, rozesmál se.

„Dobře to dopadne,“ prohlásil. „Má tě ráda, chlape. Musí, když vidím, jak hrozně ji máš rád ty.“

13

V červnu 2001 jsem dostal dovolenku a okamžitě jsem odletěl domů. Z Frankfurtu do New Yorku a odtud do Raleighu. Byl

pátek večer a Savannah slíbila, že mě vyzvedne na letišti a odveze do Lenoiru představit rodičům. To malé překvapení mi prozradila den před odletem. Chápejte, proti seznámení s jejími rodiči jsem nic neměl, byl jsem si jistý, že jsou báječní, ale být po mém, radši bych měl Savannah aspoň prvních pár dní pro sebe. Je těžké dohánět ztracený čas, když jsou nablízku rodičové. Sice jsme se spolu ještě nevyspali, a jak jsem ji poznal, bylo mi jasné, že to tak zůstane dál, i když jsem si držel palce, ale stejně, jak by se ke mně asi její rodiče chovali, kdybych s ní byl venku až do noci? A bylo by jedno, že bychom jenom leželi vedle sebe pod hvězdami. Ano, byla plnoletá, ale rodiče jsou zvláštní, když jde o jejich děti, a já jsem si nedělal iluze, že ti její by pro nás měli velké pochopení. Pořád zůstávala jejich malou holčičkou, jestli chápete, jak to myslím.

Jenže Savannah měla své důvody a taky mi je vysvětlila. Měl jsem volné dva víkendy, a protože jsem na druhý chtěl jet za tátou, musel jsem se s jejími rodiči seznámit o prvním. Navíc o mojí návštěvě mluvila s takovým nadšením, že jsem nemohl udělat nic jiného než prohlásit, jak moc se k nim těším. Ale přesto jsem se pokoušel uhádnout, jestli ji budu moct aspoň držet za ruku nebo jestli se mi podaří přemluvit ji, abychom cestou do Lenoiru udělali malou odbočku.

Sotva letadlo přistálo, moje netrpělivost vzrostla a srdce se mi rozbušilo. Nevěděl jsem, jak se mám chovat. Mám se k ní vrhnout, hned jak ji uvidím, nebo mám předstírat klid a nenuceně se k ní přiloudat? Pořád jsem se nedokázal rozhodnout, ale to už jsem šel s davem letištní chodbou. Když jsem se z ní vynořil v hale, napřed

jsem ji mezi tou spoustou lidí neobjevil. Teprve když jsem prostor prozkoumal podruhé, uviděl jsem ji nalevo od sebe a rázem jsem pochopil, že všechny moje obavy byly zbytečné, protože se ke mně rozeběhla jako o závod. Taktak jsem měl čas pustit bágl na zem, a už mi skočila do náruče. Polibek, který následoval, byl jako z říše pohádek, která má vlastní řeč, zeměpis, úžasné báje a zázraky. A když se Savannah odtáhla a zašeptala „hrozně se mi po tobě stýskalo“, bylo mi, jako kdyby po roce, kdy jsem žil rozseknutý na dvě části, se ty části zase spojily.

Nevím, jak dlouho jsme tam stáli, než jsme se konečně hnuli směrem k pásu se zavazadly. Vzal jsem ji za ruku. Bylo mi jasné, že ji nejenom miluju víc než předtím, ale taky víc, než budu kdy milovat kohokoliv jiného.

Cestou jsme mluvili jeden přes druhého a taky udělali malou odbočku. Zastavili jsme na odpočívadle a chovali se jako puberťáci. Bylo to úžasné – dál to rozebírat nebudu. Po několika hodinách jsme byli na místě. Její rodiče čekali na verandě hezkého jednopatrového viktoriánského domu. Matka Jill mě překvapila. Jen co jsem k ní došel, objala mě a potom mi nabídla pivo. Odmítl jsem především z toho důvodu, že jak jsem věděl, byl bych jediný, kdo by pil, ale ocenil jsem její snahu. Byla v mnoha směrech jako Savannah: milá, upřímná a taky ráznější, než by se na první pohled zdálo. Otec byl přesně totéž a já se u nich cítil opravdu dobře. Nepohoršovali se, že mě Savannah celou dobu drží s naprostou samozřejmostí za ruku. Pozdě večer jsme šli na dlouhou procházku při měsíčku, a než jsme se vrátili, bylo to, jako kdybychom se od sebe vůbec nikdy neodloučili.

Rozumělo se samo sebou, že mě uložili do pokoje pro hosty. Nic jiného jsem ani nečekal. Byl mnohem hezčí než většina ostatních, ve kterých jsem spal. Nábytek byl klasický, matrace na posteli pohodlná, jenom v něm bylo trochu dusno.

Otevřel jsem okno a pustil dovnitř svěží horský vzduch. Měl jsem za sebou dlouhý den a ještě jsem si nezvykl na časový posun. Okamžitě jsem usnul, ale o hodinu později jsem se probudil, protože

zavrzaly dveře. Savannah, v bavlněném pyžamu a ponožkách, za sebou zase zavřela a po špičkách se kradla k posteli.

Přitiskla si ukazováček ke rtům, abych byl zticha. „Naši by mě zabili, kdyby se to dozvěděli,“ šeptala. Vlezla si ke mně a přitáhla si přikrývku k bradě, jako kdybychom tábořili někde v Arktidě. Ovinul jsem kolem ní paži a vychutnával dotek jejího těla.

Skoro celou noc jsme se líbali a špitali si. Sotva se vykradla pryč, znova jsem usnul, pravděpodobně dřív, než došla do svého pokoje. Probudilo mě sluníčko, které svítilo do okna. V domě voněla snídaně. Natáhl jsem si tričko a džíny a sešel dolů do kuchyně. Savannah si povídala s matkou, otec četl noviny a já jsem si zřetelně uvědomoval jejich přítomnost. Přisedl jsem si k nim ke stolu, matka mi nalila hrnek kávy a postavila přede mě talíř se slaninou a vejci. Savannah seděla naproti mně. Byla osprchovaná, oblečená a v ranním světle vypadala neskutečně čilá a svěží.

„Vyspal ses dobře?“ zeptala se a v očích se jí uličnicky blýskalo. Přikývl jsem. „Měl jsem krásný sen.“

„Opravdu? A co se vám zdálo?“ vyptávala se matka.

Savannah mě pod stolem kopla a sotva znatelně zavrtěla hlavou. Bavilo mě dívat se, jak poposedává na židli, ale nic se nemá přehánět. Předstíral jsem, že přemýšlím. „Už si nevzpomínám.“

„Mám zlost, když se mi to stane,“ poznamenala matka. „Vyhovuje vám snídaně?“

„Voní báječně, díky.“ Podíval jsem se na Savannah. „Jaký dnes máme program?“

Naklonila se přes stůl. „Říkala jsem si, že bychom se mohli projet na koních. Troufáš si?“

Když jsem zaváhal, zasmála se. „To zvládneš,“ dodala. „Slibuju.“

„Tobě se to mluví.“

Vzala si Midase, mně doporučila Peppera, na kterém obyčejně jezdil její otec. Po většinu dne jsme chodili po stezkách, klusali přes pole a já poznával část jejího světa. Nachystala svačinu a udělali jsme si piknik na kopečku, odkud byl vidět Lenoir. Ukázala mi školu, kam

chodila, a domy svých známých. Došlo mi, že to tam nejenom miluje, ale že by nikdy nechtěla žít jinde.

V sedle jsme strávili šest nebo sedm hodin. Dělal jsem, co jsem mohl, abych Savannah stačil, i když to bylo skoro nemožné. Neskončil jsem nosem v zemi, ale párkrát šlo do tuhého, protože Pepper vyhodil a já jsem se musel držet zuby nehty. Na co jsem vlastně kývl, mi došlo, až když jsem se převlíkal k večeři. Postupně jsem si uvědomoval, že nechodím, ale kolíbám se. Vnitřní strany stehen mě bolely, jako kdyby mě do nich Tony několik hodin bušil.

V sobotu jsme se Savannah večeřeli v malé příjemné pizzerii. Navrhla, abychom si šli potom zatančit, ale to už jsem se skoro nemohl hnout. Když jsem se belhal k autu, nasadila soucitný výraz a vzala mě za ruku.

Jakmile jsem se zastavil, naklonila se ke mně a stiskla mi stehno.

„Tohle bolí?“

Poskočil jsem a zaječel. Z nějakého důvodu ji to pobavilo.

„Co to děláš? Jasně že to bolí.“

Usmívala se. „Jenom jsem se chtěla přesvědčit.“

„O čem? Říkal jsem ti, že mě bolí nohy.“

„Chtěla jsem vidět, jestli malá holka jako já dokáže, aby velký voják jako ty skučel.“

Třel jsem si nohu. „Dobře, ale podruhé to nezkoušej, okay?“

„Okay,“ slíbila. „A omlouvám se.“

„Moc provinile to nezní.“

„Opravdu mě to mrzí, ale je to tak trochu i k smíchu, nemyslíš? Já jsem jezdila stejně dlouho jako ty, a nic mi není.“

„Jenže ty jezdíš pořád.“

„Přes měsíc jsem na koni neseděla.“

„Hm.“

„Ale no tak, přiznej, že to byla zábava.“

„Vůbec ne.“

V neděli jsme šli všichni do kostela. Byl jsem tak rozlámaný, že jsem nemohl dělat nic než sebou plácnout na pohovku a dívat se s jejím

otcem na baseball. Zápas trval skoro celé odpoledne, protože se nastavovaly směny. Savannah s matkou nám přinesly sendviče a já sebou škubl, kdykoliv jsem se pokusil uvelebit se pohodlně. S otcem se mi povídalo dobře, od armády jsme přešli na děti, které trénoval a kterým předpovídal velkou budoucnost. Byl mi sympatický. Ze svého místa jsem viděl na Savannah, která se v kuchyni bavila s matkou. Čas od času přišla do obýváku s košem prádla. Skládala ho a matka zatím dávala do pračky další várku. Přestože Savannah byla po promoci a technicky vzato dospělá, stále si vozila špinavé prádlo vyprat k mamince.

Večer jsme jeli do Chapel Hillu a Savannah mi ukázala svůj podnájem. Moc nábytku v něm nebylo, ale byt byl poměrně nový, s plynovým krbem a malým balkonem, ze kterého byl vidět univerzitní kampus. Přestože bylo teplo, zatopila. Povečeřeli jsme crackery a sýr, což kromě cereálií bylo asi tak všechno, co mohla návštěvě nabídnout. Bylo to neskutečně romantické, přestože jsem si uvědomoval, že když jsem s ní sám, cítím se romanticky vždycky a všude. Povídali jsme si, ale byla zamlklejší než obyčejně. Před půlnocí odešla do ložnice, a když se nevracela, šel jsem za ní. Seděla na posteli. Zůstal jsem stát mezi dveřmi.

Propletla si prsty a zhluboka se nadechla. „Takže…,“ začala.

„Takže…,“ opakoval jsem, když nepokračovala.

Znovu se nadechla. „Je moc hodin a já mám brzy ráno přednášky.“

„Asi by ses měla vyspat,“ poznamenal jsem.

Nerozhodně přikývla, jako by o tom přemýšlela, a obrátila se k oknu. Mezerami v žaluziích proudilo dovnitř světlo lamp na parkovišti. Byla roztomilá, když byla nervózní.

„Takže…,“ řekla znovu, jako kdyby mluvila ke zdi. Rozhodil jsem paže. „Já si můžu lehnout na pohovku.“

„Nevadilo by ti to?“

„Vůbec ne.“ Samozřejmě bych dal přednost jinému řešení, ale chápal jsem ji.

Dál seděla a dívala se směrem k oknu. „Já na to ještě nejsem připravená,“ vysvětlovala tiše. „Myslela jsem, že ano, a vlastně bych i chtěla. Posledních pár týdnů jsem o tom hodně přemýšlela a

rozhodla jsem se, že ano. Připadalo mi to správné, víš? Mám tě ráda, ty máš rád mě, a když se dva mají rádi, tak to dělají. Bylo snadné říkat si to, když jsi tady nebyl, ale teď…“ Zase se odmlčela.

„To je v pořádku,“ řekl jsem.

Konečně se ke mně obrátila. „Měl jsi strach? Myslím, když jsi to dělal poprvé?“

Přemýšlel jsem, jak nejlíp odpovědět. „U mužů je to něco jiného než u žen.“

„Asi ano.“ Uhladila přikrývku. „Zlobíš se?“

„Ani trochu.“

„Ale zklamaný jsi.“

„To jsem,“ přiznal jsem. Zasmála se.

„Omlouvám se.“

„Nemáš důvod.“

„Tak proč mám pocit, že bych se měla omlouvat?“

„No, asi proto, že jsem osamělý vojáček,“ nadhodil jsem. Znovu se zasmála, ale pořád to znělo nervózně.

„Pohovka není moc pohodlná,“ pokračovala provinile. „A je krátká. Nebudeš se moct pořádně natáhnout. Nemám ani přikrývku a povlečení navíc. Měla jsem vzít něco z domova, ale zapomněla jsem.“

„To je větší problém.“

„To je,“ souhlasila. Čekal jsem.

„Možná bys mohl spát se mnou,“ navrhla.

Čekal jsem dál. Sváděla vnitřní boj, až nakonec trhla rameny.

„Chceš to zkusit? Myslím doopravdy spát?“

„Nechám to na tobě.“

Podle držení těla z ní napětí trochu opadlo. „Tak dobře. Jsme domluvení. Ale potřebuju minutku, abych se převlíkla.“

Vstala z postele, došla k prádelníku, otevřela zásuvku a vytáhla z ní podobné pyžamo, jaké měla doma. Nechal jsem ji o samotě. V obýváku jsem na sebe natáhl šortky a tričko, a když jsem se vrátil do ložnice, byla už zalezlá pod dekou. Obešel jsem postel a lehl si vedle ní. Načechrala přikrývku a zhasla. Ležela na zádech a zírala do stropu, já jsem se obrátil na bok tváří k ní.

„Dobrou noc,“ zašeptala.

„Dobrou.“

Věděl jsem, že neusnu. Rozhodně ne hned. Byl jsem příliš… vzrušený. Ale nechtěl jsem sebou vrtět a mlátit, kdyby ona spát mohla.

„Johne?“ ozvala se šeptem.

„Ano?“

Otočila se ke mně. „Chci, abys věděl, že je to poprvé, co spím s nějakým mužem. Myslím celou noc v posteli. To je přece krok vpřed, ne?“

„Určitě,“ souhlasil jsem.

Dotkla se mé paže. „A když se tě někdo zeptá, jestli jsme se spolu vyspali, můžeš říct, že ano.“

„To je pravda.“

„Ale nebudeš to nikomu vykládat? Kvůli mojí pověsti, chápeš?“ Potlačil jsem smích. „Zůstane to naším tajemstvím.“

Další dny ubíhaly podle pohodového, odpočinkového rozvrhu. Savannah měla dopoledne přednášky a obyčejně končila chvilku po obědě. Teoreticky bych mohl využít příležitost a přispat si. Přesně o tom sní všichni vojáci, když vykládají, co budou dělat o dovolence, jenže několikaletý zvyk vstávat před svítáním jsem nedokázal zlomit. Budil jsem se dřív než ona, postavil na kávu a skočil na roh pro noviny. Občas jsem koupil i bagety nebo croissanty, jindy jsme si dali cereálie, které měla doma, a ten malý stereotyp se dal snadno brát jako ukázka z prvních roků našeho společného budoucího života. Zaběhli jsme se tak hladce a byli jsme tak šťastní, že to snad ani nemohla být pravda.

Aspoň já jsem o tom sám sebe přesvědčoval. Doma u rodičů byla Savannah přesně taková, jakou jsem si ji pamatoval. Totéž platilo o naší první noci u ní. Jenže potom… Začal jsem si všímat rozdílů. Zřejmě jsem si předtím neuvědomil, že žije svým vlastním, plným životem i beze mě. V kalendáři na dvířkách lednice měla skoro na každý den nějaký program: koncerty, přednášky, párty s přáteli, občas oběd s Timem. Chodila do čtyř kurzů, v jednom vyučovala jako asistentka, ve čtvrtek odpoledne pracovala se svou profesorkou

na studii, o které nepochybovala, že bude publikována. Její život vypadal přesně tak, jak mi ho líčila v dopisech, a když se vrátila domů a připravovala v kuchyni něco k jídlu, vykládala mi, co od rána dělala. Bavilo ji to a hrdost v jejím hlase jsem nemohl přeslechnout. Mluvila s velkým zaujetím, já jsem poslouchal a čas od času se na něco zeptal.

Uznával jsem, že na tom není nic neobvyklého. Horší by bylo, kdyby o tom, co dělá, neříkala vůbec nic. Jenže s každým novým vyprávěním jsem víc a víc klesal na mysli. Musel jsem myslet na to, že přestože jsme byli v kontaktu, jak jen to šlo, a přestože se máme rádi, ona postupovala vpřed, ale já se nehnul z místa. Za rok, co jsme se neviděli, dostudovala, po promoci vyhodila čapku do výšky, našla si práci jako asistentka, přestěhovala se a byt si sama zařídila. Její život vstoupil do nové fáze, což se o mém říct nedalo z toho prostého důvodu, že u mě se nezměnilo skoro nic, pokud byste nepočítali fakt, že jsem dokázal rozebrat a složit osm typů střelných zbraní místo šesti a zvednout o deset kilo víc. A samozřejmě jsem taky přispěl svým dílem k tomu, že si Rusové rozmyslí, jestli s několika desítkami mechanizovaných divizí vpadnou, nebo nevpadnou do Německa.

Nevykládejte si to špatně. Pořád jsem byl do Savannah zamilovaný až po uši a byly chvíle, kdy jsem cítil, že její city ke mně jsou stejně silné. A takových chvil bylo hodně. Až na výjimky to byl krásný týden. Když odešla, procházel jsem se po kampusu nebo si dal několik koleček na azurově modré atletické dráze, prostě jsem si užíval volno, které jsem tak moc potřeboval. Hned druhý den jsem objevil posilovnu, kam jsem mohl chodit, dokonce zadarmo, protože jsem byl voják. Zacvičil jsem si, osprchoval se, a než se Savannah vrátila, byl jsem doma. Zbytek dne jsme trávili spolu. V úterý večer jsme šli do města na večeři s partou jejích spolužáků. Byla to větší zábava, než jsem čekal, zvlášť když se vezme v úvahu, že jsem se ocitl mezi intoši z letního kurzu a hovor se většinou točil kolem psychologie dospělých. V pátek mě provedla po škole a představila mě svým profesorům a později odpoledne jsme se sešli s několika lidmi, které jsem znal z minulého večera. Večer jsme si koupili čínu

a jedli jsme ji u stolu v jejím bytě. Měla na sobě tričko s ramínky, ve kterém vyniklo její opálení, a já nedokázal myslet na nic jiného, než že je to nejvíc sexy žena, jakou jsem kdy viděl.

Než přišel čtvrtek, toužil jsem po večeru ve dvou a rozhodl se, že ji překvapím a někam ji vezmu. Zatímco byla na přednáškách a pracovala na studii, vypravil jsem se na nákup a utratil menší jmění za oblek a kravatu a další za boty. Chtěl jsem ji vidět nastrojenou, a tak jsem zarezervoval stůl v restauraci, o které mi prodavačka v obchodě s obuví řekla, že je nejlepší ve městě. Pět hvězdiček, mezinárodní kuchyně, číšníci ve fraku, znáte to. Přiznávám, Savannah jsem nic předem neřekl – taky to mělo být překvapení. Když vešla do dveří, dozvěděl jsem se, že naplánovala další večer s přáteli, s kterými jsme trávili minulé dny. Mluvila tak nadšeně, že jsem se ani nenamáhal říkat jí, co jsem vymyslel já.

Byl jsem víc než zklamaný, měl jsem vztek. Moje stanovisko bylo jasné. Byl jsem rád, že jsem mohl strávit jeden večer s jejími přáteli, nevadilo mi ani další odpoledne, ale skoro každý den? Po roce, kdy jsme byli každý na opačném konci světa a kdy nám do dalšího loučení zbývalo tak málo času? Znervózňovalo mě, že ona zřejmě netouží být se mnou sama. V posledních měsících před dovolenkou jsem si představoval, že budeme pokud možno pořád spolu, abychom si vynahradili rok, kdy jsme se neviděli, ale teď jsem docházel k závěru, že jsem se spletl. A to znamenalo… Co vlastně? Že pro ni neznamenám tolik, co ona pro mě? Nejsem si jistý, ale vzhledem ke své mizerné náladě jsem pravděpodobně měl zůstat v bytě a nechat ji jít samotnou. Ale šel jsem s ní, seděl jsem stranou, odmítal se zapojit do hovoru a nepřátelsky si měřil každého, kdo se podíval mým směrem. U armády jsem se naučil zastrašovat docela slušně a ten večer jsem byl ve skvělé formě. Savannah viděla, že se zlobím, ale kdykoliv se mě zeptala, jestli mi není dobře, co nejagresivnějším tónem jsem ji ujistil, že mi nic není.

„Jsem jenom unavený.“

Musím uznat, že se pokoušela situaci zachránit. Každou chvíli mě vzala za ruku, usmála se na mě, když si myslela, že se na ni dívám, a podstrkávala mi minerálku a chipsy, ale po čase měla mého chování

dost a přestala se namáhat. Ne že bych jí to měl za zlé. Dal jsem jasně najevo, že jsem naštvaný, a fakt, že začínala mít zlost ona na mě, mě naplnil zadostiučiněním, že si nemáme co vyčítat. Cestou domů jsme skoro nemluvili a v noci jsme spali každý na opačném kraji matrace. Do rána mě zlost přešla a byl jsem ochotný dělat, jako že se nic nestalo. Ona bohužel ne. Než jsem se vrátil s novinami, byla pryč. Snídaně se ani nedotkla a já musel vypít kávu sám.

Chápal jsem, že jsem zašel příliš daleko, a chystal jsem se smířit, hned jak přijde domů. Chtěl jsem se přiznat ke svým obavám, říct jí o večeři, kterou jsem naplánoval, a omluvit se jí za to, jak jsem se choval. Předpokládal jsem, že mě pochopí, že půjdeme někam na romantickou večeři a smažeme to. Byl jsem přesvědčený, že přesně to potřebujeme, protože druhý den jsme měli odjet na víkend do Wilmingtonu za tátou.

Věřte nevěřte, moc jsem ho chtěl vidět a byl jsem přesvědčený, že on se na mě taky svým způsobem těší. Na rozdíl od Savannah vyšel trochu zkrátka, asi čekal, že budu doma delší dobu. Možná to nebylo fér, ale Savannah tehdy v mém životě hrála důležitější roli.

Zavrtěl jsem hlavou. Savannah, pořád jenom Savannah. Uvědomil jsem si, že ať přemýšlím o dovolence nebo o svém životě, nakonec stejně skončím u ní.

Do jedné jsem byl zpátky z posilovny, uklidil jsem, zabalil si většinu věcí, zavolal do restaurace a znovu zarezervoval stůl. Znal jsem už její rozvrh a předpokládal jsem, že se vrátí každou minutu. Protože jsem neměl nic jiného na práci, posadil jsem se na pohovku a pustil si televizi. Soutěže, seriály, telemarketing, talkshow, to všechno přerušované reklamami. Čekal jsem a čas se vlekl. Vycházel jsem ven, abych se podíval, jestli na parkovišti stojí její auto, a třikrát nebo čtyřikrát jsem se přesvědčil, jestli jsem někde něco nezapomněl. Savannah je zaručeně na cestě domů, opakoval jsem si, a abych se něčím zaměstnal, vybral jsem z myčky nádobí. Když jsem skončil, vyčistil jsem si podruhé zuby a znovu se podíval z okna. Savannah stále nikde. Pustil jsem rádio, poslechl si pár písniček, šestkrát nebo

sedmkrát přeladil na jinou stanici a nakonec ho vypnul. Vyšel jsem znovu ven. Nic. To už byly skoro dvě hodiny. Lámal jsem si hlavu, kde může být, cítil jsem, jak se ve mně znovu probouzejí zbytky zlosti, ale potlačil jsem je. Řekl jsem si, že pravděpodobně bude mít nějaký pádný důvod, a když to nezabíralo, zopakoval jsem si to. Vytáhl jsem z tašky posledního Stephena Kinga, nalil si sklenici vody z lednice, posadil se pohodlně na pohovce, ale když jsem si uvědomil, že čtu pořád dokola jednu větu, knihu jsem odložil.

Utekla další čtvrthodina. Potom půlhodina. Než jsem uslyšel na parkovišti její auto, skřípal jsem zuby. Ve čtvrt na čtyři otevřela dveře. Usmívala se, jako by se nic nestalo.

„Ahoj, Johne,“ zavolala, došla ke stolu a začala vytahovat věci z batohu. „Omlouvám se, že jdu pozdě, ale přišla za mnou jedna studentka a řekla mi, že se jí moje přednáška moc líbila, že jsem pro ni něco jako vzor a že by si chtěla za hlavní obor taky zvolit speciální pedagogiku. Věřil bys tomu? Žádala mě o radu, na jaké kurzy se zapsat, kteří profesoři jsou nejlepší… Měl bys vidět, jak pozorně poslouchala, co jí říkám…“ Potřásla hlavou. „Bylo to pro mě ohromné ocenění. Hltala každé moje slovo… Měla jsem pocit, že jsem někoho opravdu ovlivnila. Profesoři o tom občas mluví, ale nikdy by mě nenapadlo, že to zažiju i já.“

Přinutil jsem se usmát. Vzala to jako pokyn, že má pokračovat.

„Zeptala se mě, jestli mám trochu času, abychom to probraly pořádně. Upozornila jsem ji, že mám jenom pár minut, ale jedna otázka vyvolala druhou, až jsme nakonec spolu šly na oběd. Je fantastická. Je jí teprve sedmnáct, ale už před rokem dostudovala střední školu, složila postupové zkoušky do druhého ročníku a chodí na letní školu, aby mohla postoupit ještě výš. Prostě ji musíš obdivovat.“

Čekala ode mě ozvěnu svého nadšení, ale to bylo nad mé síly.

„Úžasné,“ zahučel jsem.

Teprve teď se na mě poprvé opravdu podívala. Nesnažil jsem se skrývat své pocity.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Nic,“ lhal jsem.

Znechuceně si povzdechla a odložila batoh. „Ty o tom nechceš mluvit? Fajn. Ale měl bys vědět, že mě to začíná unavovat.“

„Co tím myslíš?“

Prudce se ke mně otočila. „Přesně tohle! Tvoje chování! Není tak těžké tě prokouknout, Johne. Jsi naštvaný, ale nechceš mi říct proč.“

Zaváhal jsem, protože mě zahnala do defenzívy. Když jsem konečně promluvil, snažil jsem se, aby můj hlas zněl co nejpevněji.

„Okay. Počítal jsem s tím, že budeš doma už před několika hodinami…“

Rozhodila paže. „Tak tohle ti vadí? Přece jsem ti to vysvětlila. Věř mi, nebo ne, mám své povinnosti. A jestli se nepletu, hned mezi dveřmi jsem se omluvila, že jdu pozdě.“

„Já vím, ale…“

„Ale co? Omluva ti nestačí?“

„To jsem neřekl.“

„Tak o co ti jde?“

Když mě nenapadla žádná odpověď, založila si ruce v bok. „Chceš vědět, co si myslím? Že pořád zuříš kvůli včerejšímu večeru. Ale můžu hádat? Nechceš mluvit ani o něm, že?“

Zavřel jsem oči. „Včera večer jsi…“

Skočila mi do řeči. „Já?“ Divoce zavrtěla hlavou. „Tak to ne, na mě to neházej! Já jsem nic špatného neudělala. Já nezačala! Mohl to být hezký večer, byl by to hezký večer, jenže ty ses tvářil, jako bys měl chuť někoho zastřelit.“

Přeháněla. Nebo možná ani ne. Každopádně jsem mlčel. Pokračovala. „Víš, že jsem se dnes za tebe musela omlouvat?

Umíš si představit, jak mi bylo? Celý rok na tebe pěju ódy, vykládám všem, jak jsi milý, rozumný, hrdý na to, co děláš. A ty se mým přátelům převedeš ze stránky, z jaké tě já vůbec neznám. Byl jsi… hrubý.“

„Tebe opravdu nenapadlo, že jsem se tak choval, protože jsem tam nechtěl být?“

Zarazilo ji to, ale jenom na chvilku. Založila si paže na hrudi.

„Možná jsem dnes přišla pozdě právě kvůli tomu, jak ses včera choval.“

Její prohlášení mě zaskočilo. O takové možnosti jsem nepřemýšlel, ale o to nešlo.

„Včerejšek mě mrzí…“

Zase mě nenechala domluvit. „To by taky měl,“ zaječela. „Jsou to moji kamarádi!“

„Já vím, že jsou to tvoji kamarádi,“ odsekl jsem a zvedl se z pohovky. „Strávili jsme s nimi celý týden!“

„Jak to myslíš?“

„Přesně tak, jak jsem to řekl. Třeba jsem s tebou chtěl být sám. To tě nenapadlo?“

„Tys chtěl být se mnou sám?“ opakovala. „Dovol mi, abych tě upozornila, že ses podle toho nechoval. Byli jsme spolu sami dnes ráno. Byli jsme sami, když jsem před chvilkou vešla do dveří. Když jsem se snažila být milá a smazat to. Jenže ty ses chtěl hádat.“

„Já se nechtěl hádat.“ Dělal jsem, co jsem mohl, abych nezařval, ale nepovedlo se mi to. Otočil jsem se a snažil se ovládnout vztek, ale hlas mě prozradil. „Já jsem si jenom přál, aby to bylo jako dřív. Jako loni v létě.“

„Co bylo loni v létě?“

Měl jsem toho dost. Nechtělo se mi vysvětlovat, že mám pocit, jako kdybych pro ni nebyl důležitý. Bylo by to jako doprošovat se někoho, aby vás měl rád. To nikdy nefunguje. Zkusil jsem kličkovat.

„Loni jsme byli víc spolu.“

„Nebyli,“ tvrdila. „Já jsem celý den pracovala na stavbě, pokud si vzpomínáš.“

Měla samozřejmě pravdu. Aspoň zčásti. Zkusil jsem to znovu.

„Možná se neumím přesně vyjádřit, ale připadá mi, že jsme měli víc

času si povídat.“

„A to ti vadí? Že mám školu? Povinnosti? Že mám vlastní život? Co bych podle tebe měla dělat? Vykašlat se celý týden na přednášky? Nepřipravovat se? Hodit se marod, když se mám učit?“

„To ne…“

„Tak co chceš?“

„Nevím.“

„Ale klidně mě ztrapníš před mými přáteli!“

„Já tě neztrapnil!“

„Že ne? Proč jinak by si mě Tricia dnes vzala stranou? Proč cítila potřebu sdělit mi, že my dva nemáme nic společného a že bych si mohla najít někoho mnohem lepšího?“

To zabolelo, ale nejsem si jistý, jestli si uvědomila, že přestřelila.

Ve zlosti člověk někdy neví, co říká.

„Prostě jsem s tebou chtěl být včera večer sám. Nic víc. To se ti marně snažím vysvětlit.“

Moje slova se minula účinkem.

„Tak proč jsi něco neřekl?“ zeptala se. „Třeba: nemám náladu na společnost, nemohli bychom podniknout něco jiného? To by úplně stačilo. Já neumím číst myšlenky, Johne.“

Otevřel jsem pusu, ale zase jsem ji zavřel, udělal čelem vzad a odpochodoval na druhou stranu pokoje. Zíral jsem ven. Vlastně mě ani tak moc nerozzuřilo, co mi řekla, byl jsem spíš… smutný. Nevěděl jsem, jestli jsem ztropil scénu kvůli ničemu nebo jestli jsem pochopil, co se mezi námi děje, ale tušil jsem, že jsem ji tak trochu ztratil.

Nechtěl jsem se o tom dál bavit. Nikdy jsem nebyl dobrý řečník. Chtěl jsem jenom jedno: aby šla ke mně, objala mě a řekla, že chápe, proč jsem tak rozčilený, a ujistila mě, že si dělám zbytečné starosti.

Jenže nic z toho se nestalo. Místo toho jsem mluvil k oknu a cítil se zoufale sám. „Máš pravdu. Měl jsem ti to říct. Mrzí mě, jak jsem se včera večer choval, mrzí mě, že jsem na tebe teď vyjel. Jenže jsem s tebou chtěl být během těch dvou týdnů co nejvíc.“

„Děláš, jako kdybys nevěděl, že já taky.“ Otočil jsem se.

„Upřímně řečeno si tím nejsem jistý,“ řekl jsem a vykročil ke dveřím.

Byl jsem pryč až do tmy.

Nevěděl jsem, kam mám jít, dokonce ani proč jsem odešel. Prostě jsem potřeboval být sám. Zamířil jsem do univerzitního areálu a přesouval se od jednoho stromu ke druhému, abych se aspoň na

chvilku schoval před spalujícím sluncem. Neohlížel jsem se, jestli jde za mnou, věděl jsem, že ne.

Po čase jsem se zastavil ve studentském klubu a koupil si vychlazenou vodu, ale i když byl skoro prázdný a byl tam příjemný chládek, hned jsem zase vypadl. Cítil jsem potřebu potit se, jako bych se tak mohl očistit od zlosti, smutku a zklamání, které jsem se marně snažil setřást.

Jedna věc byla jistá: když Savannah vešla do bytu, byla na hádku připravená. Odpovídala až příliš pohotově, znělo to spíš nacvičeně než spontánně, jako kdyby v ní vztek bublal od rána. Přesně věděla, jak se zachovám, a přestože se na mě kvůli včerejšímu večeru možná zlobila trochu právem, užíral jsem se tím, že si zřejmě nepřipouštěla vlastní vinu a nestarala se o moje city.

Slunce začínalo zapadat, stíny se prodloužily, ale já jsem stále nebyl dost klidný, abych se mohl vrátit. V jednom z kiosků, které jsou živy ze studentů, jsem si koupil dvě porce pizzy a pivo, najedl se a ještě chvíli se procházel, než jsem zamířil zpátky k jejímu bytu. To bylo skoro devět a několikahodinová jízda na citové horské dráze mě dost vyčerpala. Když jsem se blížil k parkovišti, všiml jsem si, že její auto stojí na stejném místě. V ložnici se svítilo, za ostatními okny byla tma.

Napadlo mě, jestli nebude zamknuto, ale když jsem vzal za kliku, povolila. Dveře do ložnice byly pootevřené, do chodby proudilo světlo a já váhal, jestli mám jít za Savannah, nebo zůstat v obýváku. Neměl jsem chuť poslouchat další výčitky, ale zhluboka jsem se nadechl, udělal těch pár kroků a strčil hlavu do dveří. Seděla na posteli ve vytahaném triku, které jí sahalo až do půlky stehen. Když vzhlédla od časopisu, váhavě jsem se usmál.

„Ahoj,“ pozdravil jsem.

„Ahoj.“

Došel jsem k posteli a posadil se na krajíček.

„Omlouvám se,“ řekl jsem. „Za všechno. Mělas pravdu. Včera večer jsem se choval jako idiot. Neměl jsem tě ztrapnit před tvými kamarády. A neměl jsem tak vyvádět, když jsi přišla pozdě. Podruhé se to nestane.“

Překvapilo mě, když poklepala dlaní na matraci. „Pojď ke mně,“ zašeptala.

Posunul jsem se dál, opřel se o rám postele a objal ji kolem ramen.

Přitulila se ke mně a já cítil, jak se jí zvedá a klesá hruď.

„Já se víckrát nechci hádat,“ řekla.

„Já taky ne.“

Když jsem ji pohladil, povzdechla si. „Kam jsi šel?“

„Vlastně nikam. Jen tak jsem se coural po kampusu. Dal si pizzu.

A hodně jsem přemýšlel.“

„O mně?“

„O tobě. O sobě. O nás.“

Přikývla. „Já taky. Pořád se zlobíš?“

„Ne. Teď jsem na to moc unavený.“

„Já taky,“ opakovala. Zvedla hlavu, aby mi viděla do obličeje.

„Chtěla bych ti říct, o čem jsem přemýšlela, když jsi odešel. Můžu?“

„Samozřejmě.“

„Uvědomila jsem si, že omluvit bych se měla já. Za to, že jsme strávili tolik času s mými přáteli. Myslím si, že právě proto jsem měla takovou zlost. Věděla jsem, co se mi snažíš říct, ale nechtěla jsem to slyšet, protože mi bylo jasné, že máš pravdu. Aspoň zčásti. Ale vyložil sis to špatně.“

Když jsem na ni koukal mírně zmateně, pokračovala.

„Ty si myslíš, že jsme s nimi trávili tolik času, protože pro mě nejsi tak důležitý jako dřív, že?“ Nečekala na odpověď. „Ale to nebyl ten pravý důvod. Právě naopak. Nedělala jsem to proto, že bych chtěla, aby tys poznal je a oni tebe, ale hlavně kvůli sobě. Protože jsi pro mě hrozně důležitý.“

Odmlčela se.

„Nechápu, co se mi snažíš říct.“

„Pamatuješ, jak jsem se ti přiznala, že z chvil s tebou čerpám sílu?“

Když jsem přikývl, přejela mi prsty po hrudníku. „Nežertovala jsem. Loňské léto pro mě znamenalo nesmírně moc. Víc, než si umíš představit. Když jsi odjel, byla jsem na dně. Můžeš se zeptat Tima. Skoro jsem nemohla pracovat na stavbě. Vím, že jsem ti psala

dopisy, podle kterých to vypadalo, že je všechno v pořádku, ale nebylo. Každou noc jsem brečela a ve dne jsem seděla u domu, dívala se na pláž a představovala jsem si, doufala jsem, že po ní jdeš směrem ke mně. Kdykoliv jsem uviděla někoho s vojenským sestřihem, srdce se mi rozbušilo rychleji, přestože jsem věděla, že to nejsi ty. Ale přála jsem si, abys byl. Pokaždé. Vím, že to, co děláš, je důležité, a chápu, že jsi na základně za mořem, ale pravděpodobně jsem podcenila, jak strašné bude, až tady nebudeš se mnou. Měla jsem dojem, že zemřu, a trvalo dlouho, než jsem se začala zase cítit aspoň trochu normálně. Teď jsi dva týdny tady, a i když jsem hrozně toužila tě zase vidět a mám tě moc ráda, je ve mně pořád strach, že se zase zhroutím, až odjedeš. Pořád se potácím mezi strachem a štěstím a dělám, co můžu, abych znovu neprožívala co loni. Snažím se, abychom pořád měli nějaký program, chápeš? Aby mi zase nepukalo srdce.“

Hrdlo se mi stáhlo.

„Dnes,“ pokračovala Savannah, „jsem si uvědomila, že tím ubližuju tobě. Nebylo to vůči tobě ohleduplné, ale já se snažila brát ohledy i na sebe. Ty za týden odjedeš, já tady zůstanu a budu muset vymyslet způsob, jak fungovat dál. Někteří lidé to dokážou. Ty to dokážeš, ale já…“ Zadívala se na svoje dlaně.

V pokoji bylo dlouho ticho.

„Nevím, co na to říct,“ přiznal jsem konečně.

Nuceně se zasmála. „Já žádnou odpověď nečekám, protože žádná neexistuje. Vím, že ti nechci ubližovat, ale to je všechno, co vím. Jenom doufám, že najdu způsob, jak být letos silnější.“

„Můžeš se mnou chodit do posilovny,“ zažertoval jsem nejapně a Savannah odměnila mou snahu smíchem.

„Jo, to by šlo. Deset sklapovaček a budu fit. Kéž by to bylo tak snadné. Ale já to zvládnu. Lehké to nebude, ale když nic jiného, tentokrát to nebude trvat celý rok. Právě to jsem si dnes pořád opakovala. Na Vánoce budeš doma. Ještě pár měsíců a máme to za sebou.“

Přitiskl jsem ji k sobě a vnímal teplo jejího těla. Přes tričko jsem cítil její prsty, jemně tahala za látku, až se mi dostala na kůži na

břiše. Bylo to, jako by mě zasáhl elektrický proud. Chvíli jsem vychutnával její doteky, pak jsem se k ní sklonil a políbil ji.

V jejím polibku byla tentokrát jiná vášeň, prudší, vibrující. Naše jazyky se dotýkaly, její tělo odpovídalo na moje, a když její prsty doputovaly k mému poklopci, prudce jsem se nadechl. Sjel jsem dlaněmi níž a zjistil, že pod tričkem nic nemá. Rozepnula mi zip, a přestože jsem si nepřál nic jiného než pokračovat, přinutil jsem se odtáhnout, abychom přestali, než dojdeme do bodu, kdy bude pozdě zabránit tomu, o čem jsem si nebyl jistý, že je na to připravená.

Váhal jsem, ale než jsem se mohl rozhodnout, rázně se posadila a stáhla si triko přes hlavu. Hleděl jsem na ni a prudce oddechoval. Sklonila se ke mně, vyhrnula mi tričko, líbala mě na pupek a žebra a škubala za džíny.

Vstal jsem a svlékl se. Líbal jsem ji na krk a ramena a cítil na uchu její horký dech. Její kůže mě pálila jako plameny.

Začali jsme se milovat.

Bylo to přesně takové, jak jsem snil, a když jsme skončili, ovinul jsem kolem Savannah paže, snažil se vtisknout si do paměti každičký okamžik a ve tmě jsem jí šeptal, jak moc ji miluju.

Pomilovali jsme se ještě jednou. Když usnula, díval jsem se na ni. Vyzařoval z ní úžasný klid, ale z nějakého důvodu jsem nedokázal odehnat svíravý pocit hrozby. Přestože naše milování bylo něžné a vzrušující, musel jsem se ptát sám sebe, jestli v něm nebyla i kapka zoufalství, jestli jsme se oba neupínali k naději, že tím náš vztah pojistíme pro budoucnost bez ohledu na to, co nám přinese.

14

Zbytek mojí dovolenky vypadal tak, jak jsem původně doufal. Kromě víkendu s tátou, kdy pro nás vařil a donekonečna mluvil

o mincích, jsme byli se Savannah co nejvíc sami dva. Dopoledne měla přednášky, odpoledne a večery jsme trávili spolu. Procházeli jsme se po Franklinově třídě a nakukovali do obchodů, zajeli si do Raleighu do Historického muzea Severní Karolíny a dokonce strávili pár hodin v zoologické zahradě. Předposlední večer před mým odjezdem jsme večeřeli v přepychové restauraci, o které mi řekla prodavačka. Dokud se Savannah vypravovala, nepustila mě do koupelny, ale když konečně vyšla, vypadala fantasticky. Díval jsem se na ni mezi každými dvěma sousty a říkal si, jaké mám štěstí, že jsem s ní.

Podruhé jsme se nemilovali. Když jsem se po naší první noci probudil, Savannah si mě prohlížela a po tvářích jí tekly slzy. Než jsem se jí mohl zeptat, co se stalo, přitiskla mi prst na rty a zavrtěla hlavou, abych nic neříkal.

„V noci to bylo krásné, ale nechci o tom mluvit.“ Ovinula se kolem mě, já ji pevně svíral a poslouchal, jak dýchá. Věděl jsem, že se mezi námi něco změnilo, jenže tenkrát jsem neměl odvahu pátrat, co to je.

Odlétal jsem ráno. Savannah mě odvezla na letiště. Seděli jsme v hale, čekali, až vyhlásí můj let, a ona mi na hřbetu ruky opisovala palcem kruhy. Když byl čas, abych nastoupil do letadla, vrhla se mi do náruče a rozplakala se. Sotva si všimla, jak se tvářím, přinutila se zasmát, ale byl v tom smutek.

„Já vím, co jsem slíbila,“ řekla, „ale nedokážu se ovládnout.“

„Všechno bude v pořádku,“ ujišťoval jsem ji. „Už jenom šest měsíců. Máš všechny dny tak nabité, že se budeš divit, jak rychle to uteče.“

Popotáhla. „To se ti lehko řekne, ale máš pravdu. Tentokrát budu silnější. Zvládnu to.“

Pátral jsem v její tváři po znameních, která by to popírala, ale žádná jsem nenašel.

„Opravdu,“ řekla, „zvládnu to.“

Přikývl jsem a pak jsme na sebe dlouhou dobu mlčky hleděli.

„Nezapomeneš se o úplňku dívat na měsíc?“ zeptala se.

„Ani jednou,“ slíbil jsem.

Naposledy jsme se políbili. Pevně jsem ji k sobě přitiskl, zašeptal jí, že ji miluju a přinutil se ji pustit. Hodil jsem si bágl na záda a zamířil k východu. Když jsem se ohlédl přes rameno, zjistil jsem, že už odešla a ztratila se někde v davu.

V letadle jsem se opřel a modlil se, aby mluvila pravdu. Přestože jsem si byl jistý, že mě má ráda a že jí na mně záleží, najednou mi došlo, že to nestačí, že láska a starost o druhého jsou stavební cihly vztahu, ale že nedrží pohromadě bez malty a že tou maltou je čas strávený pohromadě a bez hrozby rozloučení, která visela nad námi. Přestože jsem si to nechtěl přiznat, pořád jsem o Savannah spoustu věcí nevěděl. Například jsem netušil, jak těžce loni nesla můj odjezd, a nevěděl jsem jistě, jak ho ponese letos, i když jsem o tom hodně přemýšlel. Náš vztah, říkal jsem si a u srdce mi bylo těžko, se začínal podobat roztočené dětské káče. Když jsme byli spolu, byla výsledkem až magická krása a dětský pocit zázraku, sotva jsme se odloučili, rotace se nezadržitelně zpomalovala. Začínali jsme se potácet a ztráceli jsme stabilitu. Pochopil jsem, že musím najít způsob, jak zabránit tomu, abychom se skáceli.

Z minulého roku jsem se poučil. Nejenže jsem v červenci a srpnu psal z Německa víc dopisů, ale taky jsem Savannah častěji telefonoval. Pozorně jsem poslouchal, jak a co říká, snažil se postřehnout nejmenší známku deprese a dychtivě čekal na každé slovíčko o lásce a touze. Ze začátku jsem byl před každým telefonátem nervózní, ale než skončilo léto, nemohl jsem se dočkat,

až s ní zase budu mluvit. Letní škola jí dopadla dobře. Několik týdnů byla doma u rodičů a potom jí začal podzimní semestr. První zářijový týden jsme začali odpočítávat dny, které mi zbývaly do civilu. Bylo jich sto. O dnech se nám mluvilo líp než o týdnech nebo měsících, jako kdyby se tím vzdálenost mezi námi scvrkla na něco důvěrně známého, o čem jsme oba věděli, že to zvládneme. Nejhorší máme za sebou, opakovali jsme si pokaždé, a jak jsem odškrtával dny v kalendáři, přistihl jsem se, že mizí obavy, které jsem si o náš vztah dělal. Byl jsem si jistý, že nám nic na světě nemůže zabránit, abychom byli spolu.

Potom přišlo 11. září.

15

Jednu věc vím bezpečně: obrazy z 11. září mě budou provázet do konce života. Viděl jsem kouř, který se valil z Dvojčat a z

Pentagonu, a zděšení ve tvářích chlapů kolem mě, kteří sledovali, jak lidi vyskakují z oken vstříc jisté smrti. Díval jsem se, jak se budovy hroutí a místo nich se zvedá obrovský mrak prachu a sutě. Zuřil jsem, když byl evakuovaný Bílý dům.

Za pár hodin jsem věděl, že Spojené státy na útok odpoví a že ozbrojené síly půjdou v čele. Základna byla ve stavu nejvyšší pohotovosti a mě nenapadají chvíle, kdy bych byl hrdější na své muže. V následujících dnech jako by zmizely všechny osobní spory a odlišné politické názory. Na krátkou dobu jsme všichni byli prostě a jednoduše Američané.

Náborová centra po celé zemi se začala plnit muži, kteří chtěli vstoupit do armády. Mezi těmi, kdo v ní už byli, byla touha sloužit dál silnější než kdy jindy. Tony byl první z mé jednotky, kdo podepsal další dva roky, a ostatní se jeden po druhém řídili jeho příkladem. Dokonce i já, přestože jsem měl být v prosince s poctami propuštěn do civilu a počítal jsem dny, kdy se vrátím k Savannah, jsem tomu nadšení propadl a upsal jsem se znovu.

Bylo by jednoduché říct, že jsem se nechal ovlivnit tím, co se dělo kolem mě. Jenže to by byla jenom výmluva. Jasně, nechal jsem se strhnout vlnou patriotismu, ale rozhodující bylo kamarádství, které mě svazovalo s mými muži. Znal jsem je, záleželo mi na nich, cítil jsem za ně zodpovědnost a opustit je v takovou chvíli by pro mě znamenalo nepředstavitelnou zbabělost. Prožili jsme toho spolu příliš mnoho, než abych vůbec uvažoval o možnosti odejít koncem roku z armády.

Zavolal jsem Savannah, abych jí tu novinu oznámil. Ze začátku můj krok podporovala. Jako všichni byla taky v šoku z toho, co se stalo, a ještě dřív, než jsem jí začal něco vysvětlovat, pochopila, že u mě převážil pocit zodpovědnosti. Prohlásila, že je na mě hrdá.

Jenže brzy nastoupila realita. Rozhodnutí sloužit vlasti byla ode mě svým způsobem oběť. Přestože pátrání po pachatelích bylo uzavřeno rychle, rok 2001 pro nás skončil poklidně. Naše pěchotní divize nehrála žádnou roli při svržení talibánské vlády v Afghánistánu, k velkému zklamání všech chlapů mé čety. Místo toho jsme v zimě a na jaře procházeli tvrdým výcvikem a připravovali se na další akci, kterou měla být, jak všichni věděli, invaze do Iráku.

Mám dojem, že zhruba v té době se dopisy od Savannah začínaly měnit. Zezačátku chodily každý týden, potom jednou za deset dní, a když se dny začaly prodlužovat, tak jednou za dva týdny. Snažil jsem se uklidňovat tím, že jejich tón je pořád stejný, ale časem se změnil taky. Zmizely dlouhé pasáže, ve kterých mi popisovala, jak si představuje náš společný život, a které mě vždycky naplňovaly radostí a nadějí. Oba jsme si uvědomovali, že se nám náš sen o dva roky vzdálil. Psát o tak daleké budoucnosti jí připomínalo, jak dlouho musíme čekat, a takové myšlenky nám oběma působily bolest.

Když přišel květen, utěšoval jsem se, že se uvidíme, až budu mít dovolenku. Ale osud se proti nám bohužel spikl. Pár dní před odjezdem si mě předvolal můj velící důstojník. Když jsem se dostavil do kanceláře, vyzval mě, abych se posadil. Oznámil mi, že můj otec dostal těžký infarkt a že on už podnikl příslušné kroky a udělil mi mimořádnou dovolenku z rodinných důvodů. Místo abych zamířil do Chapel Hillu a strávil tam dva úžasné týdny se Savannah, odjel jsem do Wilmingtonu a proseděl dva týdny u tátovy postele, dýchal pach dezinfekce, který ve mně vyvolával myšlenky spíš na smrt než na uzdravení. Když jsem přijel, táta byl na jednotce intenzivní péče a zůstal tam skoro celou mou dovolenku. Jeho kůže měla našedlý odstín, dýchal rychle a slabě. První týden upadal opakovaně do bezvědomí, ale když se z něho probral, rozpoznal jsem u něho city, které jsem vídal jenom vzácně a nikdy dohromady: zoufalý strach,

zmatenost a dojemnou vděčnost za to, že jsem u něho. Nejednou jsem ho vzal za ruku, bylo to další „poprvé“ v mém životě. Nemohl mluvit kvůli hadičce, kterou měl v krku, tak jsem mluvil za oba, ale o tom, co se děje na základně, jsem toho moc neřekl, vykládal jsem mu hlavně o mincích. Četl jsem mu z Greysheetu, a když jsem došel na konec, zajel jsem domů pro staré výtisky, které měl v zásuvce, a pustil se do nich. Vyhledával jsem mince na internetu, hlásil mu, co se kde nabízí a za kolik. Ceny mě ohromily. Odhadoval jsem, že přestože na rozdíl od zlata cena mincí klesla, měla tátova sbírka desetkrát vyšší hodnotu než dům, který splatil už před mnoha roky. Můj otec, který nezvládl ani jednoduchou konverzaci, byl bohatší než kdokoliv jiný, koho jsem znal.

Tátu hodnota mincí nezajímala. Kdykoliv jsem se o ní zmínil, uhýbal pohledem a já si uvědomil něco, na co jsem nějak zapomněl: že shánění mincí pro něho bylo mnohem zajímavější než mince samy o sobě a že každá z nich pro něho představovala příběh se šťastným koncem. Chytil jsem se toho a namáhal si mozek, abych si vybavil co možná nejvíc těch, které jsme našli společně. Protože si vedl mimořádně přesné záznamy, před spaním jsem se jimi probíral a vzpomínky se krůček po krůčku vracely. Druhý den jsem mu mohl vyprávět historky z našich cest do Raleighu nebo Charlotte. Přestože si ani doktoři nebyli jistí, jestli se z toho táta dostane, nepamatoval jsem si, že by se někdy v minulosti usmíval tak šťastně jako v těch dvou týdnech. Pustili ho domů den před mým odjezdem a nemocnice zařídila pečovatelku, která se o něho měla starat, než se zotaví úplně.

Jestliže moje vysedávání v nemocnici posílilo vztah mezi mnou a tátou, o vztahu se Savannah to neplatilo. Abyste to nepochopili špatně – jezdila za mnou tak často, jak mohla, podporovala mě a cítila se mnou, jenže protože jsem trávil tolik času s tátou, nemohly se zacelit trhliny, které se v našem vztahu začínaly tvořit. Upřímně řečeno, nevím, co jsem od ní vlastně chtěl. Když byla vedle mě, míval jsem někdy pocit, že bych chtěl být jenom s tátou, a když byla pryč, přál jsem si ji mít vedle sebe. Savannah se po tom minovém poli dokázala pohybovat, a dokonce ani nereagovala na nervozitu,

kterou jsem si na ní občas vylíval. Zdálo se, že líp než já ví, co si myslím, a umí odhadnout, co chci.

Jenže jsme potřebovali být spolu. Sami dva. Kdybychom náš vztah přirovnali k baterii, tak ji můj pobyt za mořem vybíjel a oba jsme potřebovali čas na dobití. Když jsem jednou seděl u táty a poslouchal pípání přístrojů, spočítal jsem, že jsme z posledních sto čtyř týdnů strávili se Savannah spolu jenom čtyři. Tedy necelých pět procent. Ano, psali jsme si a telefonovali, ale občas jsem se přistihl, jak koukám do prázdna a divím se, že jsme to tak dlouho vydrželi.

Párkrát jsme se byli projít a dvakrát si zašli na večeři, ale protože Savannah učila a měla přednášky, nemohla ve Wilmingtonu zůstat. Snažil jsem se jí to nevyčítat. Když jsem to udělal, pohádali jsme se, a přestože to mě i ji mrzelo, nedokázali jsme přestat. Nikdy to nepřiznala, dokonce to popřela, když jsem o tom začal, ale věděl jsem, že skrytou příčinou toho všeho je fakt, že jsem už měl být doma, ale nejsem. Bylo to poprvé a jedinkrát, co mi Savannah lhala.

Snažili jsme se na hádky zapomenout, jak jen to šlo, a loučení bylo zase uplakané, i když ne tak jako předtím. Povzbudilo by mě, kdybych si mohl myslet, že jsme si zvykli nebo že jsme zmoudřeli, ale když jsem seděl v letadle, bylo mi jasné, že se mezi námi něco neodvolatelně změnilo. Míň slz teklo, protože intenzita našich vzájemných citů zeslábla.

Bylo to bolestné poznání. O prvním úplňku jsem vyšel na fotbalové hřiště, a jak jsem slíbil, vzpomínal jsem na Savannah a na společné chvíle z mojí první i druhé dovolenky. Na tu třetí jsem kupodivu myslet nechtěl, jako kdybych tušil, co signalizovala.

V létě se tátův stav zlepšoval, i když jenom pomalu. V dopise mi psal, že každý den obejde třikrát blok a že mu to trvá přesně dvacet minut. I tak to pro něho byla námaha, ale pozitivní na tom bylo, že měl aspoň nějakou náplň dne, když byl teď v důchodu. Vedle mincí, pochopitelně. Kromě toho, že jsem mu častěji psal, jsem mu začal telefonovat každé úterý a pátek, když ve Wilmingtonu byla přesně jedna odpoledne, abych se přesvědčil, že je v pořádku. Dával jsem pozor, jestli v jeho hlase neuslyším stopy únavy, a pořád jsem ho napomínal, aby dobře jedl, hodně spal a bral léky. Většinu hovoru

jsem musel obstarat já. Mluvit s někým po telefonu pro něho bylo ještě namáhavější než tváří v tvář a vždycky to znělo, jako by si nepřál nic jiného než zase co nejdřív zavěsit. Časem jsem si ho kvůli tomu začal dobírat, ale nikdy jsem si nebyl jistý, jestli pochopil, že žertuju. To mi přišlo zábavné a někdy jsem se zasmál. Táta se sice ke mně nikdy nepřidal, ale okamžitě mluvil o něco živěji, i když jenom na chvilku a hned zase zmlkl. To bylo v pořádku. Věděl jsem, že se na moje telefonáty těší. Ohlásil se pokaždé hned po prvním zazvonění a mně nedělalo problém představit si ho, jak visí očima na hodinách a čeká, až zavolám.

Po srpnu přišlo září, potom říjen. Savannah dostudovala, vrátila se z Chapel Hillu domů a začala si hledat práci. V novinách jsem četl o OSN, jak se Evropané snaží najít způsob, kterým by nám mohli zabránit v invazi do Iráku. V hlavních městech našich spojenců v NATO vládlo napětí, konaly se demonstrace a politici vydávali prohlášení, že se Spojené státy chystají dopustit strašlivé chyby. Naši představitelé se je snažili přesvědčit. Já a celá moje četa jsme si hleděli svého a s chmurným odhodláním se připravovali na nevyhnutelné. Jenže v listopadu jsme byli vysláni do Kosova. Zase. Nezůstali jsme tam dlouho, ale i tak toho bylo víc než dost. Balkánu jsem měl až po krk a mírových misí taky. Ještě důležitější bylo, že jak jsme všichni věděli, válka na Středním východě se blížila, ať si to Evropa přála, nebo ne.

Dopisy od Savannah chodily stále celkem pravidelně a já jsem jí pravidelně volal. Obyčejně před rozedněním, jako dřív. U ní byla zhruba půlnoc. Předtím jsem ji pokaždé zastihl, ale teď se několikrát stalo, že nebyla doma. Přesvědčoval jsem sám sebe, že je někde s kamarády nebo s rodiči, ale hlavou se mi honily divoké myšlenky, a když jsem zavěsil, někdy jsem se přistihl, jak si představuju, že se schází s jiným mužem. Občas jsem zavolal během hodiny ještě dvakrát nebo třikrát a moje zlost s každým zazvoněním rostla.

Když telefon konečně zvedla, mohl jsem se jí zeptat, kde byla, ale nikdy jsem to neudělal. A ona mi to sama od sebe neřekla, aspoň ne pokaždé. Vím, byla chyba, že jsem mlčel. Už jenom z toho důvodu, že jsem si tu otázku nedokázal vyhnat z hlavy, i když jsem se snažil

soustředit se na rozhovor. Většinou jsem byl podrážděný a ona reagovala stejně. Až příliš často byly naše telefonáty spíš suchou výměnou informací než vyznáním lásky. Sotva jsem zavěsil, dostal jsem na sebe vztek, že jsem tak hloupě žárlil, a několik dní jsem si nadával a umiňoval si, že se to nebude opakovat.

Jindy zase byla Savannah přesně taková, jakou jsem si pamatoval, a jasně jsem cítil, jak moc mě má stále ráda. Já ji miloval stejně jako dřív a stýskalo se mi po minulých časech, kdy bylo všechno jednodušší. Samozřejmě jsem chápal, co se děje. Čím víc jsme se jeden druhému vzdalovali, tím zoufaleji jsem toužil zachránit, co nás dřív spojovalo, ale byl to začarovaný kruh, protože moje zoufalství nás naopak ještě víc oddělovalo.

Začali jsme se hádat. Podobně jako při hádce v jejím bytě během mojí druhé dovolenky se mi nedařilo vysvětlit jí, co cítím, a bez ohledu na to, co řekla, jsem se nedokázal zbavit dojmu, že její výčitky jsou nespravedlivé a že se ani nesnaží rozehnat moje obavy. Ty hovory mě štvaly ještě víc než moje žárlivost, přestože jsem věděl, že jedno s druhým souvisí.

Přes všechny problémy jsem nepochyboval, že to zvládneme. Chtěl jsem s ní žít, po ničem jiném jsem nikdy tak netoužil. V prosinci jsem jí začal volat pravidelněji a dělal jsem, co jsem mohl, abych udržel žárlivost na uzdě. Nutil jsem se být do telefonu optimistický, protože jsem doufal, že přesně to chce slyšet. Věřil jsem, že se situace zlepšuje, a na povrchu to tak vypadalo, ale pak jsem jí čtyři dny před Vánocemi připomněl, že za necelý rok budu doma. Čekal jsem nadšenou reakci, ale mlčela. Slyšel jsem jenom její dech.

„Slyšelas mě?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděla tiše. „Ale to jsem od tebe slyšela už dřív.“

Byla to pravda, jak jsme oba věděli, ale já jsem skoro týden nemohl spát.

Úplněk připadl na Nový rok. Vyšel jsem ven, díval se na měsíc a vzpomínal na týden, kdy jsme se do sebe zamilovali, ale obrázky byly nezřetelné, jakoby rozmazané smutkem, který mě tížil. Když jsem se vracel, před budovou byly desítky mužů. Postávali v

hloučcích nebo se opírali o zeď a kouřili, jako by neměli žádné starosti. Napadlo mě, co si asi myslí, když mě vidí. Vycítili, že ztrácím všechno, na čem mi záleží? Nebo že bych rád změnil minulost?

Nevím, a oni se na nic neptali. Věci se začaly vyvíjet rychle. Následující ráno přišel rozkaz, na který jsme čekali, a o pár dní později byla moje četa v Turecku. Začali jsme se připravovat na vpád do Iráku ze severu. Seznamovali jsme se s našimi úkoly, studovali mapy a probírali bitevní plány. Moc volného času jsme neměli, ale když jsme se odvážili vyjít ze základny, nemohli jsme si nevšimnout, jak nepřátelsky si nás místní měří. Povídalo se, že se Turecko chystá zakázat našim jednotkám průjezd přes své území k iráckým hranicím a že probíhají jednání, aby od svého plánu ustoupilo. Už dávno jsme se naučili brát podobné zprávy s rezervou, ale tentokrát se potvrdily a moje četa byla spolu s dalšími poslána do Kuvajtu.

Přistáli jsme odpoledne. Na nebi nebyl ani mráček a všude kolem samý písek. Skoro okamžitě jsme přesedli do autobusů a po několika hodinách jsme dojeli k základně, která byla v podstatě největším stanovým městem, jaké jsem kdy viděl. Armáda dělala, co mohla, aby nám zajistila pohodlí. Strava byla dobrá a v obchodě jste dostali všechno, co jste mohli potřebovat, ale byla tam nuda. Pošta chodila mizerně – já jsem nedostal ani jeden dopis – a na telefon se stály nekonečné fronty. Mezi výcvikem jsem já a mí muži buď jenom posedávali a snažili se uhodnout, kdy invaze začne, nebo jsme trénovali oblíkání a svlíkání protichemických obleků, aby nám to šlo co nejrychleji. Moje četa měla posílit jednotky z různých divizí při tvrdém útoku na Bagdád. V únoru, to už jsme měli pocit, že jsme v poušti spoustu let, jsme byli připraveni na boj jako nikdy dřív.

Hodně vojáků bylo v Kuvajtu od poloviny listopadu a výroba fám běžela naplno. Nikdo nevěděl, co přijde. Slyšel jsem o biologických a chemických zbraních, slyšel jsem, že si Saddám vzal poučení z operace Pouštní bouře a rozmístil kolem Bagdádu Národní gardu v naději, že z něho udělá své útočiště a místo krvavých bojů. 17. března mi bylo jasné, že válka bude. Poslední noc v Kuvajtu jsem pro případ, že nepřežiju, napsal dopisy lidem, které jsem miloval:

otci a Savannah. Následující večer jsem byl součástí předlouhého konvoje, který se táhl z Kuvajtu až do Iráku.

Boje byly jenom sporadické, aspoň ze začátku. Protože oblohu ovládly naše vzdušné síly, nehrozilo nám na téměř opuštěných silnicích seshora skoro žádné nebezpečí. Iráckou armádu nebylo většinou nikde vidět, což jenom zvyšovalo moje napětí, když jsem se snažil odhadnout, čemu bude moje jednotka muset čelit, až dojde k boji. Občas přišla zpráva o smrtící nepřátelské střelbě a my jsme si natáhli neprůstřelné vesty jenom proto, abychom se vzápětí dozvěděli, že šlo o planý poplach. Vojáci byli nervózní. Já jsem už tři dny nespal.

Hlouběji v iráckém území se začínaly množit přestřelky a já se naučil první zákon spojený s operací Irácká svoboda: civilisté a nepřátelé vypadají často úplně stejně. Ozvaly se výstřely, my jsme zaútočili a někdy jsme pořádně nevěděli, na koho pálíme. Když jsme dorazili do Sunnitského trojúhelníku, boje nabyly na intenzitě. Slyšeli jsme o Fallúdži, Tikrítu a Ramadí, o které bojovaly jiné jednotky naší divize. Moje četa se připojila k 82. výsadkové divizi v útoku na Samarru a tehdy jsme poprvé poznali, jak chutná skutečná válka.

Cestu nám razily vzdušné síly. Bomby, střely a miny explodovaly už od předchozího dne, takže když jsme přešli po mostě do města, ohromilo mě nečekané ticho. Moje četa byla vyslána do předměstí, kde jsme měli postupovat od domu k domu a pomáhat vyčistit prostor od nepřítele. Jakmile jsme se dali do pohybu, obrazy přicházely rychle za sebou: ohořelý náklaďák a vedle nehybné tělo řidiče; pobořené domy; doutnající vraky aut. Občasná střelba nás udržovala ve střehu. Pokračovali jsme a občas odněkud vyběhli civilisté s rukama nad hlavou a my jsme dělali, co bylo v našich silách, abychom zachránili život zraněným.

Po poledni jsme se chystali vrátit, ale ocitli jsme se v prudké palbě, která vycházela z domu o kus dál. Přitiskli jsme se ke zdi. Naše situace byla kritická. Přikázal jsem dvěma mužům, aby nás kryli střelbou, a ostatní jsem vedl na bezpečnější místo na druhé straně ulice. Přišlo mi jako zázrak, že nikdo nebyl zabit. Z našeho

stanoviště jsme stříleli jako zběsilí na pozici nepřítele. Když jsem usoudil, že je to bezpečné, začali jsme se opatrně plížit k domu. Hodil jsem granát do vchodu, křikl na své muže, aby mě následovali, a strčil hlavu do dveří. Uvnitř byl hustý sirnatý kouř. Vnitřek domu byl naprosto zničený, ale minimálně jeden irácký voják zůstal naživu, a jakmile jsme se dostali dostatečně blízko, začal po nás střílet z úkrytu pod podlahou. Tony dostal zásah do paže, my ostatní jsme pálili jako zběsilí. Hluk byl tak silný, že jsem neslyšel vlastní křik, ale nepřestával jsem mačkat spoušť. Mířil jsem na všechno, od podlahy přes stěny až po strop. Vzduchem lítaly kusy omítky, cihel a dřeva. Když jsme konečně střelbu ukončili, byl jsem si jistý, že nikdo nemohl přežít, ale pro jistotu jsem hodil jeden granát do otvoru, pod kterým byl úkryt, a všichni jsme se vrhli ven a čekali na explozi.

Po dvaceti minutách, které představovaly nejintenzivnější zážitek mého života, bylo v ulici ticho. Rušilo ho jenom zvonění v mých uších a zvuky, které vydávali mí muži. Zvraceli, kašlali a probírali celou akci. Ovázal jsem Tonymu ruku, a když jsem usoudil, že jsou všichni schopni pochodu, začali jsme se vracet stejnou trasou, po které jsme přišli. Sotva jsme se dostali na nádraží, které obsadily naše oddíly, padli jsme vyčerpáním. Večer jsem dostal první poštu po bezmála šesti týdnech.

Bylo to šest dopisů od táty, ale jenom jeden od Savannah. Otevřel jsem ho a ve slabém světle začal číst.

Drahý Johne,

sedím u kuchyňského stolu a nevím, jak začít, jak ti napsat, co se ti chystám oznámit. Skoro bych si přála, abys tady byl se mnou a já ti to mohla říct přímo, ale oba víme, že je to nemožné. A tak hledám slova, po tváři mi tečou slzy a doufám, že mi třeba odpustíš.

Vím, že je to pro tebe těžké období. Snažím se na válku nemyslet, ale nemůžu uniknout obrazům z ní a pokaždé jsem zděšená. Dívám se na zprávy, čtu noviny a vím, že jsi v centru toho všeho. Pokouším se představit si, kde jsi a čím procházíš. Každý večer se modlím, aby ses domů vrátil živý a zdravý, a nikdy se za tebe modlit nepřestanu. Prožili jsme spolu něco úžasného a já na to nechci nikdy

zapomenout. A také nechci, aby sis myslel, že jsi pro mě neznamenal tolik jako já pro tebe. Jsi vzácný a krásný člověk, Johne, a já jsem se do tebe zamilovala. Ale nejen to. Setkání s tebou mi pomohlo pochopit, co znamená opravdová láska. Poslední dva a půl roku jsem se při každém úplňku dívala na měsíc a vzpomínala na všechny chvíle s tebou. Pamatuju si, že když jsem si s tebou první večer povídala, bylo mi, jako bych se vrátila domů. A také si pamatuju noc, kdy jsme se milovali. Jsem a vždycky budu ráda, že jsme to všechno spolu prožili. Pro mě to znamená, že naše duše zůstanou spojené navždy.

Je toho mnohem víc. Když zavřu oči, vidím tvou tvář, když jdu, mám pocit, jako bys mě držel za ruku. To vše ve mně pořád zůstává, ale jestliže mi to dřív přinášelo útěchu, dnes mi to působí bolest. Chápala jsem, proč jsi zůstal u armády, a tvoje rozhodnutí jsem respektovala a pořád respektuju, ale oba víme, že se náš vztah změnil. My jsme se změnili. Domnívám se, že ty si to v hloubi duše uvědomuješ taky. Možná bylo naše odloučení příliš dlouhé, možná naše světy byly příliš odlišné. Nevím. Kdykoliv jsme se pohádali, měla jsem na sebe zlost. Přestože se máme pořád rádi, vytratilo se kouzelné pouto, které nás svazovalo.

Vím, že to zní jako výmluva, ale prosím tě, věř mi, že jsem se opravdu nechtěla zamilovat do jiného. Jestliže já sama nedokážu pochopit, jak k tomu došlo, jak bys to mohl pochopit ty? Nemůžu to od tebe očekávat, ale kvůli tomu, čím oba procházíme, ti nedokážu dál lhát. Lhát by znamenalo pošpinit všechno, co jsme spolu prožili, a to já nechci, i když vím, že to budeš brát jako mou zradu.

Pochopím, jestliže se mnou už nikdy nebudeš chtít mluvit, a pochopím i to, když mi napíšeš, že mě nenávidíš. Já sama se tak trochu nenávidím. Tento dopis mě přinutil přiznat si to, a když se dívám do zrcadla, vím, že se dívám na někoho, kdo si možná vůbec nezaslouží být milován. Opravdu si to myslím.

Nejsem si jistá, jestli to chceš slyšet, ale přála bych si, abys věděl, že navždycky budeš částí mého já. Získal sis zvláštní místo v mém srdci, bude ti patřit navždy a nikdo tě nemůže vystřídat. Jsi hrdina a džentlmen, jsi laskavý a čestný. Ale nejen to. Jsi první muž, kterého

jsem opravdu milovala, a bez ohledu na to, co mi přinese budoucnost, jím budeš vždy a já vím, že můj život je díky tomu lepší.

Moc mě to mrzí. Savannah

Třetí díl

16

Má ráda jiného.

Věděl jsem to dřív, než jsem dopis dočetl. Svět jako by se

zčistajasna zpomalil. V první reakci jsem málem praštil pěstí do zdi, ale místo toho jsem dopis zmačkal a odhodil. Nepředstavitelně jsem zuřil. Připadal jsem si zrazený, ale především jsem měl pocit, že pošlapala všechno, co mělo na světě nějaký smysl. Nenáviděl jsem ji a nenáviděl jsem i toho chlapa beze jména a bez tváře, který mi ji ukradl. Představoval jsem si, co mu udělám, jestli mi někdy přijde do cesty, a nebyly to hezké obrázky.

Zároveň jsem toužil s ní mluvit. Chtěl jsem okamžitě letět domů nebo jí aspoň zavolat. Něco ve mně tomu pořád odmítalo, nemohlo uvěřit. Teď ne, ne po tom všem, čím jsme prošli. Po třech letech nám zbývalo jenom devět měsíců – bylo to tak nemožné vydržet?

Domů jsem ale nejel, nezavolal jsem, nenapsal a ona se taky víckrát neozvala. Udělal jsem jedinou věc: dopis jsem zvedl, uhladil ho a strčil zpátky do obálky. Rozhodl jsem se, že ho budu nosit u sebe jako zranění, které jsem utrpěl v boji. V několika příštích týdnech se ze mě stal voják tělem i duší, unikal jsem tak do jediného světa, který mi ještě pořád připadal skutečný. Dobrovolně jsem se hlásil do každé akce, která byla považovaná za nebezpečnou, ve své četě jsem skoro na nikoho nepromluvil. Ze všeho nejtěžší pro mě jistou dobu bylo, abych venku na hlídce neměl prst na spoušti příliš rychlý. Nikomu ve městech jsem nevěřil, a i když nemám na svědomí žádnou „nešťastnou událost“, jak armáda s oblibou označuje zabití civilistů, lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem při jednání s Iráčany jakéhokoliv druhu měl vždycky trpělivost a pochopení. Postupovali jsme dál na Bagdád, a přestože jsem skoro nespal,

smysly jako by se mi zbystřily. Ironií bylo, že jedině když jsem riskoval život, přestal mě pronásledovat obraz Savannah a fakt, že náš vztah skončil.

Můj život určovalo nestálé válečné štěstí. Za necelý měsíc potom, co jsem dostal její dopis, Bagdád padl a po krátkém období, které vypadalo slibně, se v dalších týdnech a měsících situace zhoršovala a komplikovala, až jsem pochopil, že se tahle válka ničím neliší od těch ostatních. Války se vždycky zvrhnou v zápas o moc mezi zúčastněnými stranami, ale pochopení toho pravidla neudělá život na bojišti o nic snadnější. Po dobytí Bagdádu byli všichni muži mé čety pověření úlohou policistů a soudců. Jako vojáci jsme na ni nebyli vycvičení.

S odstupem a při pohledu zvenku je snadné kritizovat naši činnost, ale v reálném světě a reálném čase nebylo rozhodování vždycky snadné. Nejednou se na mě obrátil irácký civilista a řekl mi, že ten nebo onen člověk ukradl tu nebo onu věc, případně spáchal ten nebo onen zločin, a požádal mě, abych zakročil. To nebyla naše práce. My jsme měli zachovávat zdání pořádku, což v podstatě znamenalo zabíjet rebely, kteří se snažili zabít nás nebo civilisty, a měli jsme to dělat tak dlouho, dokud se o to místní nedokáží postarat sami. Ten proces nebyl ani rychlý, ani snadný, což platilo i o místech, kde vládl spíš klid než chaos. Chaos propukal čas od času v různých městech a my jsme byli vysláni, abychom tam zase zavedli pořádek. Vyčistili jsme město od rebelů, ale protože nebylo dost oddílů, aby v něm zůstaly a dohlížely na bezpečí, sotva jsme odešli, rebelové se ho zmocnili znovu. Byly dny, kdy všichni moji muži pochybovali o smyslu takových akcí, i když nahlas nic neřekli.

Problém je v tom, že nevím jak popsat stres, nudu a zmatek oněch devíti měsíců. Ještě tak řeknu, že tam byla spousta písku. Jasně, je to poušť a já jsem strávil spoustu času na pláži, takže bych měl být na písek zvyklý, ale tam byl jiný než doma. Zalézal vám do šatů, do pušky, do zavřených krabic, do jídla, do uší, do nosu, mezi zuby, když jsem si odplivl, pokaždé mě škrábal v ústech. Tohle lidi, se kterými jsem mluvil, ještě brali, ale zjistil jsem, že nechtějí slyšet, jak to bylo doopravdy, totiž že v Iráku to po většinu času nebyla taková

hrůza, ale že někdy to tam bylo horší než v pekle. Doopravdy by chtěli slyšet, že jsem viděl, jak kluk z mojí čety nešťastnou náhodou zastřelil malé dítě, které bylo v nesprávný čas na nesprávném místě? Nebo že jsem viděl vojáky roztrhané na kusy, protože najeli na podomácku vyrobené miny? Nebo že jsem viděl potoky krve, které se valily ulicemi kolem částí lidských těl? Ne, lidi raději chtějí slyšet o písku, protože ten udržuje válku v bezpečné vzdálenosti od nich.

Plnil jsem své povinnosti, jak nejlíp jsem mohl, až do února 2004, kdy mě konečně poslali zpátky Německa. Okamžitě jsem si koupil harleye a snažil se předstírat, že mě válka nepoznamenala, ale noční můry mě nenechaly na pokoji a skoro každé ráno jsem se probouzel zpocený skrznaskrz. Ve dne jsem byl často podrážděný a pro každou maličkost jsem vyletěl. Zjistil jsem, že když jdu po německé ulici, nedokážu se ovládnout a ostražitě si měřím hloučky, které postávají u domů, a v oknech pátrám po odstřelovačích. Psycholog – všichni jsme museli chodit na terapii – mi vysvětlil, že je to naprosto normální a že to časem přejde, jenže já o tom někdy pochyboval.

Po Iráku mi čas v Německu připadal málem ztracený. Samozřejmě, dopoledne jsem trénoval a procvičoval se v navigaci a zacházení se zbraněmi, ale situace se změnila. Tony dostal za zranění ruky Purpurové srdce, a jakmile padl Bagdád, šel do civilu a vrátil se do Brooklynu. Další čtyři kluci z mojí čety byli s poctami propuštěni koncem roku 2003. Podle jejich – i mého – názoru splnili svou povinnost a byl čas, aby zase žili normálně. Já jsem na rozdíl od nich podepsal znovu. Nebyl jsem si jistý, jestli je to správné rozhodnutí, ale nevěděl jsem, co jiného bych mohl dělat.

Ale když jsem se pak díval na svou četu, měl jsem pocit, že tam nepatřím. Bylo v ní hodně nováčků, a přestože to byli skvělí kluci, nebylo to jako dřív. Nebyli to kamarádi, s nimiž jsem absolvoval výcvik a misi na Balkáně, ani jsem s nimi nešel do války, a v hloubi duše jsem věděl, že si nikdy nebudeme tak blízcí, jako to bylo u staré čety. Pro většinu z nich jsem byl cizí chlap a já to tak nechal. Trénoval jsem sám, a jak jen to šlo, vyhýbal jsem se soukromým kontaktům. Tušil jsem, co si myslí, když jsem šel kolem. Byl jsem starý mrzout, seržant, který prohlašuje, že jeho hlavním cílem je

zajistit, aby se vrátili k maminkám v jednom kuse. Opakoval jsem jim to při výcviku pořád dokola a myslel jsem to vážně. Dělal jsem všechno, abych zajistil jejich bezpečí, ale jak jsem řekl, nebylo to jako dřív.

Když jsem přišel o kamarády, věnoval jsem se tátovi, jak jen jsem mohl. Po návratu z bojové akce jsem u něho na jaře strávil prodlouženou dovolenku a hned v létě další. Za ty čtyři týdny jsme spolu byli víc času než za předchozích deset let dohromady. Protože byl v důchodu, mohli jsme celý den dělat, co jsme chtěli. Brzy jsem zapadl do jeho rutiny. Nasnídali jsme se, třikrát se šli projít a navečeřeli se. Mezitím jsme si povídali o mincích, dokonce jsme jich pár koupili. S internetem to bylo jednodušší, i když ne tak vzrušující. Nevím, jestli táta rozdíl zaznamenal. Povídal jsem si s obchodníky, se kterými jsem předtím nemluvil přes deset roků, ale byli pořád stejně přátelští a ochotní. Pamatovali se na mě a měli radost, že mě slyší. Uvědomil jsem si, jak je numismatický svět malý. Mince, které jsme objednali, nám kurýrní služba doručila hned druhý den a my jsme si je s tátou střídavě prohlíželi, upozorňovali se na každou vadu, kterou jsme objevili, a obvykle jsme souhlasili s kategorií, do které je zařadila profesionální organizace, která posuzuje kvalitu mincí. Mně se myšlenky začaly časem toulat jinde, ale táta vydržel koukat na jedinou minci několik hodin, jako kdyby držel v ruce tajemství života.

O jiných věcech jsme se spolu moc nebavili, ani jsme neměli potřebu. Táta netoužil mluvit o Iráku a já taky ne. Žádný z nás nevedl společenský život, který by stál za řeč. Irák nebyl právě vhodným tématem, no, a táta… Táta byl prostě táta a já jsem se ani nenamáhal vyptávat se.

Ale dělal jsem si o něho starosti. Na procházkách se zadýchával. Nadhodil jsem, jestli na něho dvacet minut není moc, i když chodí pomalu, ale prohlásil, že mu doktor doporučil přesně dvacet minut, a já jsem věděl, že ho žádným způsobem nepřesvědčím o opaku. Na konci byl vždycky unavenější, než by měl, v obličeji byl rudý a obyčejně trvalo hodinu, než se mu vrátila normální barva. Promluvil jsem si s doktorem. Neměl pro mě tak dobré zprávy, jak jsem doufal.

Infarkt tátovo srdce vážně poškodil a – podle názoru lékaře – byl vůbec zázrak, že tak dobře chodí. Nedostatek pohybu by pro něho byl mnohem škodlivější.

Možná za tím byl právě rozhovor s lékařem, možná jsem prostě chtěl zlepšit náš vztah, každopádně jsme s tátou během těch dovolenek vycházeli líp než kdykoliv v minulosti. Už jsem na něho netlačil, aby si se mnou povídal, prostě jsme seděli v pracovně, já si četl nebo luštil křížovky, on si prohlížel mince. Byl v tom klid a upřímnost. Zbavil jsem se marného očekávání a myslím si, že táta se pomalu začal se změnou vyrovnávat. Občas jsem ho přistihl, jak se na mě dívá, skoro jako kdyby mě viděl poprvé. Trávili jsme spolu dlouhé hodiny, většinou jsme vůbec nemluvili, a právě proto, že jsme nic nepředstírali, se z nás konečně stali přátelé. Nejednou jsem zalitoval, že táta tehdy vyhodil naši jedinou společnou fotografii, a když se přiblížil můj odjezd, věděl jsem, že se mi po něm bude stýskat úplně jinak než dřív.

Pomalu minul podzim, po něm zima a jaro. Život plynul bez mimořádných událostí. Jednotvárnost mých dní několikrát přerušila fáma, že bych se měl vrátit do Iráku, ale protože už jsem tam jednou byl, nechávala mě ta představa celkem v klidu. Jestli zůstanu v Německu, dobře. Jestli pojedu zase do Iráku, taky dobře. Stejně jako všichni ostatní jsem sledoval, co se děje na Středním východě, ale sotva jsem odložil noviny nebo vypnul televizi, zabýval jsem se jinými věcmi.

Bylo mi osmadvacet a nedokázal jsem se zbavit pocitu, že i když jsem toho zažil víc než většina lidí stejně starých jako já, můj život jako kdyby přešlapoval na místě. Do armády jsem vstoupil, abych dozrál, a přestože pro to některá fakta mluvila, já jsem o tom občas pochyboval. Nepořídil jsem si ani dům, ani auto a kromě táty jsem na světě neměl vůbec nikoho. Moji vrstevníci nosili v peněženkách fotky svých dětí a manželek, v té mojí byla jediná, už vybledlá fotografie ženy, kterou jsem miloval a ztratil. Slyšel jsem, jak se vojáci baví o budoucnosti a svých nadějích, já neměl žádné plány. Občas mě napadlo, co si asi o mém životě myslí muži z mé jednotky, protože jsem je někdy přistihl, jak si mě zvědavě prohlížejí. Nikdy

jsem s nimi nemluvil o své minulosti nebo soukromí. Nevěděli nic o Savannah, o tátovi nebo o mém přátelství s Tonym. To byly jenom a jenom moje vzpomínky, protože jsem se naučil, že je lepší nechat si některé věci pro sebe.

V březnu 2005 dostal táta druhý infarkt, ke kterému se přidal zápal plic, což znamenalo další pobyt na jipce. Když ho propouštěli domů, zakázali mu řídit auto, ale sociální pracovnice mi pomohla sehnat někoho, kdo mu nakupoval. V dubnu se do nemocnice vrátil a dozvěděl se, že nesmí chodit ani na procházky. V květnu už bral tucet různých pilulek denně a většinu času proležel v posteli. Dopisy, které mi psal, byly skoro nečitelné, protože byl hrozně slabý, a navíc se mu začaly třást ruce. Tak dlouho jsem do telefonu prosil a naléhal, až jsem přesvědčil jeho sousedku, zdravotní sestru z místní nemocnice, že na něho bude pravidelně dohlížet, a s úlevou jsem začal odpočítávat dny, které mi zbývaly do červnové dovolenky.

Jenže tátův stav se za dalších pár týdnů ještě zhoršil. Pokaždé, když jsem s ním telefonoval, se mi zdál unavenější, tou dobou už jedl jenom polívky. Podruhé v životě jsem požádal o transfer domů. Můj velící důstojník projevil o hodně větší pochopení než minule. Prověřovali jsme různé možnosti, dokonce jsme spolu vyplnili formuláře pro výsadkářský výcvik ve Fort Braggu, ale když jsem znovu mluvil s lékařem, vysvětlil mi, že by tátovi moc nepomohlo, kdybych byl o něco blíž, a doporučil mi, abych ho dal do ústavu, protože potřebuje víc péče, než jakou může mít doma. Sám se tátu několikrát snažil přesvědčit, ale on prý o tom odmítá před mojí dovolenkou uvažovat. Dodal, že je táta z nějakého důvodu pevně rozhodnutý, že ještě aspoň jednou musí být doma, až přijedu.

Byly to zdrcující zprávy, a když jsem jel taxíkem z letiště, přesvědčoval jsem sám sebe, že doktor přeháněl. Ale skutečnost byla ještě horší. Když jsem otevřel dveře, nedokázal táta vstát z gauče. Byl jsem v šoku. Zdálo se mi, že za jediný rok, co jsem ho neviděl, zestárl o třicet let, kůži měl šedivou a děsivě zhubl. Ztěžka jsem polkl a pustil bágl na zem hned za dveřmi.

„Ahoj tati.“

Napřed jsem si nebyl jistý, jestli mě vůbec poznal, ale potom chraptivě zašeptal: „Ahoj Johne.“

Došel jsem ke gauči a posadil se vedle něho. „Jsi okay?“

„Okay,“ vypravil ze sebe.

Dlouho jsme seděli mlčky, až jsem se konečně zvedl a šel se podívat do kuchyně. Když jsem tam vešel, vytřeštil jsem oči. Všude se povalovaly prázdné plechovky od polívek. Sporák byl zaneřáděný, odpadkový koš přetékal a dřez byl plný neumytého nádobí. Na stolku se povalovala kupa neotevřené pošty. Bylo jasné, že se v domě několik dní neuklízelo. V prvním záchvatu zlosti jsem se málem rozběhl za sousedkou, která slíbila, že na tátu dohlédne, abych si to s ní vyřídil, ale to muselo počkat.

Našel jsem plechovku slepičí nudlové polívku, ohřál ji na špinavém sporáku, nalil do talíře a odnesl tátovi. Chabě se usmál, bylo vidět, jak je mi vděčný. Vyjedl talíř, vyškrábal každou nudličku na okraji. Šel jsem mu do kuchyně přidat a se stále větším vztekem jsem přemýšlel, jak dlouho asi nejedl. Když snědl i druhý talíř, pomohl jsem mu zase si lehnout na gauč. Během několika minut spal.

Sousedka nebyla doma. Zbytek odpoledne a skoro celý večer jsem uklízel. Začal jsem kuchyní a koupelnou. Když jsem mu převlíkal postel a uviděl, že je prostěradlo podělané, zavřel jsem oči. Měl jsem sto chutí zakroutit sousedce krkem.

Když byl v domě jakžtakž pořádek, posadil jsem se do obýváku a díval se, jak táta spí. Pod přikrývkou vypadal neuvěřitelně malý, a když jsem ho pohladil po hlavě, zůstalo mi na dlani pár vlásků. Rozbrečel jsem se, protože mi bylo jasné, že umírá. Bylo to poprvé po mnoha letech, co jsem brečel, a vůbec poprvé v životě pro tátu. Trvalo dlouho, než mi přestaly z očí téct slzy.

Věděl jsem, že táta je dobrý, laskavý člověk, že to v životě neměl lehké a že udělal, co bylo v jeho silách, aby mě řádně vychoval. Nikdy mě neuhodil a já se začal týrat vzpomínkami na všechny ty ztracené roky, kdy jsem se na něho nespravedlivě zlobil. Vzpomínal

jsem i na svoje poslední dvě dovolenky a trpěl jsem při pomyšlení, že už spolu nikdy neprožijeme takové chvíle prostého štěstí.

Po čase jsem ho odnesl do postele. Byl lehký, děsivě lehký. Urovnal jsem kolem něho přikrývku, sám jsem si ustlal vedle něho na zemi a poslouchal, jak sípe. Uprostřed noci ho probudil záchvat kašle a zdálo se, že ho nikdy nepřejde. Užuž jsem se ho chystal odvézt do nemocnice, ale potom přece jenom kašlat přestal.

Když pochopil, co chci udělat, zděsil se. „Chci být… tady,“ prosil sotva slyšitelně. „Nikam nechci.“

Nakonec jsem se nechal přemluvit. Uvědomil jsem si, že pro člověka, který je zvyklý na své prostředí a řád, je nemocnice nejenom cizím, ale i nebezpečným místem a že zvyknout si tam by vyžadovalo víc energie, než měl. A taky jsem si všiml, že se znovu pokálel.

Když druhý den přišla sousedka, hned mezi dveřmi se začala omlouvat. Vysvětlovala, že v kuchyni několik dní neuklízela, protože jí onemocněla dcera, ale že tátovi každý den převlíkala a starala se, aby měl dost konzerv. Viděl jsem na ní, jak je vyčerpaná, a všechny výčitky, které jsem si připravil, se mi vypařily z hlavy. Řekl jsem jí, že ani neumím vyjádřit, jak jsem jí vděčný za to, co pro tátu udělala.

„Byla jsem ráda, že mu můžu pomoct,“ odpověděla. „Po všechny ty roky byl moc milý. Když byly moje děti v pubertě, nikdy si nestěžoval, že dělají hluk, a pokaždé od nich koupil, co prodávaly, když vybíraly na školní výlet a podobné akce. Na dvorku měl pořádek, a kdykoliv jsem ho požádala, aby mi dohlídl na dům, tak to pro mě udělal. Byl to ideální soused.“

Usmál jsem se. Dodala si odvahu a pokračovala.

„Ale měl byste taky vědět, že mě pokaždé dovnitř nepustil. Říkal, že se mu nelíbí, kam dávám věci. Nebo jak uklízím. Nebo mu vadilo, že jsem mu hnula s papíry na stole. Obyčejně jsem si toho nevšímala, ale někdy, když se cítil dobře, dokázal být dost neoblomný, stál mezi dveřmi, a jakmile jsem se pokusila kolem něho proklouznout, vyhrožoval, že zavolá policii. Nevěděla jsem…“

Zmlkla.

„Vy jste prostě nevěděla, co máte dělat,“ dokončil jsem za ni.

Podle výrazu tváře bylo zřejmé, že má výčitky svědomí.

„To je v pořádku,“ ujistil jsem ji. „Nevím, co by dělal, kdyby vás neměl.“

Ulehčeně si oddechla, ale potom uhnula pohledem. „Jsem ráda, že jste doma,“ začala váhavě, „protože jsem s vámi chtěla mluvit o jeho situaci.“ Smetla si ze šatů neviditelné smítko. „Vím o jednom výborném zařízení, kam by mohl jít a kde by o něho bylo dobře postaráno. Personál je tam úžasný. Kapacita je sice pořád plně obsazená, ale znám se s ředitelem a on zase s lékařem vašeho otce. Vím, že se to špatně poslouchá, ale myslím si, že by to pro něho bylo nejlepší, a přála bych mu…“

Větu nedokončila. Z jejích slov jsem vycítil upřímnou starost o tátu. Otevřel jsem ústa, ale nic jsem neřekl. Rozhodnutí nebylo tak jednoduché, jak by se mohlo zdát. Jeho dům byl jediným místem, které znal, kde mu bylo dobře. Jediné místo, kde mohl dodržovat svůj neměnný řád. Už jenom pobyt v nemocnici ho děsil, kdyby byl nucený žít v neznámém prostředí, pravděpodobně by ho to zabilo. Nešlo jenom o to, kde by měl zemřít, ale také jak. Doma, sám, možná hladem a v podělané posteli? Nebo obklopený lidmi, kteří ho budou krmit a umývat, ale na místě, které mu nahání hrůzu?

Hlas mě neposlouchal a trochu se třásl, když jsem se zeptal: „Kde to je?“

Následující dva týdny jsem se staral o tátu. Krmil jsem ho, jak nejlíp jsem mohl, když byl vzhůru, četl jsem mu z Greysheetu a v noci jsem spal na podlaze vedle jeho postele. Každý večer se pokadil, a přinutil mě tak, abych koupil plenkové kalhotky. Přivádělo ho to do hrozných rozpaků. Odpoledne většinou podřimoval.

Zatímco odpočíval na gauči, objel jsem pár ústavů, nejenom ten, který mi doporučila sousedka, ale všechny ostatní v okruhu dvou hodin jízdy. Nakonec se ukázalo, že měla pravdu. Zařízení, o kterém mluvila, bylo čisté, personál na mě dělal profesionální dojem, ale vůbec nejdůležitější bylo, že řediteli jako kdyby z nějakých osobních

důvodů záleželo na tom, aby tam táta nastoupil. Jestli za tím byla sousedka nebo tátův doktor, jsem nikdy nezjistil.

Cena nebyla problém. O ústavu bylo všeobecně známo, že je drahý, ale protože měl táta státní penzi, sociální pojištění, zdravotní pojištění, a navíc osobní připojištění (dokázal jsem si ho představit, jak se před mnoha lety podepisuje na tečkovanou čáru, kterou mu ukázal pojišťovák, aniž pořádně věděl, za co bude platit), ujistil mě ředitel, že za pobyt zaplatíme jedině citovým strádáním. Bylo mu kolem čtyřicítky, měl hnědé vlasy a laskavým chováním mi trochu připomínal Tima. Chápal mě a netlačil mě k okamžitému rozhodnutí. Dal mi informační materiály a formuláře a požádal mě, abych za něho popřál tátovi hodně zdraví.

Večer jsem možnost, že by šel do ústavu, nadhodil před tátou. Za pár dní jsem odjížděl a jiné řešení jsem neviděl, i když bych se tomu rád vyhnul.

Když jsem mu to vysvětloval, nic neříkal. Mluvil jsem o svých důvodech, obavách i o naději, že to pochopí. Na nic se nezeptal, ale oči měl rozšířené hrůzou, jako by si právě vyslechl rozsudek smrti.

Sotva jsem skončil, zoufale jsem potřeboval být chvíli sám. Poplácal jsem ho po koleně a šel si do kuchyně nalít sklenici vody. Když jsem se vrátil do obýváku, visel zhroucený přes gauč a celý se třásl. Bylo to poprvé, co jsem ho viděl plakat.

Ráno jsem začal balit jeho věci. Probíral jsem se prádelníkem, šatníkem, papíry, poličkami v komoře. V zásuvce na ponožky jsem našel ponožky, v té na košile byly jenom košile. Doklady ve stole měl vzorně označené a založené. I když by vlastně nemělo, jistým způsobem mě to přece jen překvapilo. Táta, na rozdíl od většiny lidí, neměl vůbec žádná tajemství. Neměl zlozvyky, které by ukrýval před světem, zájmy, za které by se styděl, deník ani krabici, kam by si ukládal soukromé věci. Nenašel jsem nic, co by mi prozradilo něco nového o jeho vnitřním životě, nic, co by mi pomohlo líp mu

rozumět, až tady nebude. Přesvědčil jsem se, že můj táta byl přesně takový, jakým se vždycky zdál být. Najednou jsem si uvědomil, jak moc ho pro to obdivuju.

*

Když jsem posháněl jeho věci a vešel do obýváku, ležel na gauči, ale nespal. Za posledních několik dní, kdy jedl pravidelně, se mu trochu vrátily síly. Oči mu slabě zářily a o stůl byl opřený rýč. Táta mi podal kus papíru. Byl na něm obrázek, který vypadal jako narychlo nakreslený plánek. Nahoře bylo nejistou rukou napsáno ZADNÍ DVOREK.

„Co to je?“

„To je tvoje.“ Ukázal na rýč.

Zvedl jsem ho a podle plánku jsem od dubu odkrokoval udanou vzdálenost a začal rýt. Za pár minut rýč zazvonil o kov. Vyhrabal jsem bednu. Pod ní byla druhá, vedle ní další. Celkem šestnáct těžkých beden. Posadil jsem se na verandu, otřel si pot z tváře a otevřel první.

Předem jsem věděl, co v ní najdu. Přimhouřil jsem oči, když se v prudkém jižanském slunci zlatě zaleskly mince. Jakmile jsem úplně ně dně objevil pěticent s buvolem z roku 1926, po kterém jsme pátrali spolu, věděl jsem, že je to jediná mince, která pro mě něco opravdu znamená.

Příští den, poslední den mojí dovolenky, jsem zařídil všechno kolem domu. Vypnul jsem elektriku, plyn a vodu, nahlásil na poště změnu adresy, sehnal firmu, která bude sekat trávník. Zabralo mi to málem celý den. Naposledy jsme si s tátou dali slepičí nudlovou polévku a vařenou zeleninu a potom jsem ho odvezl do ústavu. Vybalil jsem mu věci, vyzdobil mu pokoj předměty, o kterých jsem si myslel, že je tam chce mít, a na podlahu pod stolem položil tucet ročníků Greysheetu. Ale pořád se mi to nezdálo dost. Vysvětlil jsem situaci řediteli a vrátil se do domu pro další cetky a celou dobu jsem litoval,

že tátu neznám natolik dobře, abych věděl, které jsou pro něho důležité.

Přestože jsem ho uklidňoval, jak jsem mohl, byl pořád ochromený strachem. Výraz jeho očí mi rval srdce. Nejednou mi blesklo hlavou, že ho zabíjím. Když jsem se posadil vedle něho na postel, až příliš dobře jsem si uvědomoval, že za pár hodin musím jet na letiště.

„Všechno bude v pořádku,“ řekl jsem. „Budou se o tebe dobře starat.“

Ruce se mu třásly. „Já vím,“ vypravil ze sebe skoro neslyšně.

V očích mě začaly pálit slzy. „Něco bych ti chtěl říct, ano?“ Nadechl jsem se a srovnal si myšlenky. „Rád bych, abys věděl, že si myslím, že jsi ten nejúžasnější táta, jaký kdy byl. Musel jsi být úžasný, když sis poradil s někým, jako jsem já.“

Neodpověděl a v tom tichu jsem cítil, jak se ve mně dere na povrch všechno, co jsem mu kdy chtěl říct, všechna slova, která ve mně zrála celý život.

„Myslím to vážně, tati. Mrzí mě, že jsi musel snášet všechny ty voloviny, co jsem se navyváděl, a mrzí mě, že jsem s tebou nebyl tak často, jak jsem měl. Jsi jediný člověk, který se na mě nikdy nerozzlobil, nikdy mě neodsuzoval a který mě toho o životě naučil víc, než si syn může vůbec přát. Mrzí mě, že teď u tebe nemůžu zůstat, a proklínám se, že jsem tě dal sem. Ale mám o tebe strach, tati. Nevím, co jiného bych měl dělat.“

Slyšel jsem, jak mi hlas přeskakuje, a mým jediným přáním bylo, aby mě objal kolem ramen.

„Okay,“ řekl konečně.

Nemohl jsem si pomoct a musel jsem se té odpovědi usmát.

„Mám tě rád, tati.“

Na tohle věděl, co má říct, protože to vždycky patřilo k jeho rutině.

„Já tě mám taky rád, Johne.“

Objal jsem ho, vstal a podal mu poslední číslo Greysheetu. Ve dveřích jsem se zastavil a ohlédl se.

Poprvé, co jsem ho do ústavu zavezl, z něho strach skoro spadl. Držel si časopis kousek před očima. Listy se trochu třásly a táta v naprostém soustředění na každé slovo pohyboval rty. Přinutil jsem se

podrobně studovat jeho tvář a doufal jsem, že si ji vtisknu do paměti navždy.

To bylo naposled, kdy jsem ho viděl živého.

17

O sedm týdnů později táta zemřel a já jsem dostal mimořádnou dovolenku, abych mu mohl jít na pohřeb.

Let do Států byl jako v mlze. Nedokázal jsem dělat nic jiného, než zírat z okýnka na beztvarý šedivý oceán tisíce kilometrů pode mnou a litovat, že jsem nemohl být u táty v jeho posledních chvílích. Od okamžiku, kdy mi to oznámili, jsem se neoholil, dokonce ani nepřevlíkl, jako kdyby to, že bez problémů funguju dál, znamenalo, že jsem se vyrovnal s faktem, že on už nežije.

Na letišti a cestou domů jsem se přistihl, že mě dráždí scény z každodenního života kolem. Lidé jezdili auty, kráčeli po chodníku, vycházeli z obchodů nebo do nich vcházeli, prostě se chovali naprosto normálně. Jenže mně normální nepřipadalo vůbec nic.

Teprve když jsem dojel domů, jsem si uvědomil, že jsem před dvěma měsíci všechno odpojil. Neosvětlený dům působil podivně izolovaný od zbytku ulice, vypadal, že tam nepatří. Jako táta, napadlo mě. Nebo jako já. Ta myšlenka mi kupodivu umožnila dojít až ke dveřím.

Za zárubní jsem našel zastrčenou vizitku advokáta Williama Benjamina. Na rub připsal, že zastupuje tátu. Protože náš telefon byl odpojený, zavolal jsem mu od sousedky a překvapilo mě, když se objevil hned druhý den ráno, s aktovkou v ruce.

Zavedl jsem ho do šera, které vládlo v domě. Posadil se na gauč. Jeho oblek musel stát aspoň dvojnásobek mého měsíčního platu. Když se představil a vyslovil mi soustrast, předklonil se.

„Jsem tady, protože jsem měl vašeho otce rád,“ začal. „Byl jedním z mých prvních klientů, proto si mimochodem nebudu nic účtovat. Přišel ke mně hned poté, kdy jste se narodil, aby sepsal závěť, a každý rok, přesně v týž den, jsem dostal doporučený dopis se

seznamem všech mincí, které koupil. Vysvětlil jsem mu princip dědické daně, takže vám je každý rok daroval.“

Byl jsem v takovém šoku, že jsem se nezmohl na slovo.

„Před šesti týdny mi napsal dopis, ve kterém mě informoval, že mince jsou konečně ve vašem držení. Měl jsem zajistit, aby bylo vše v pořádku, a proto jsem naposledy přepsal jeho poslední vůli. Když mi řekl, kde bydlí, pochopil jsem, že jeho zdravotní stav není dobrý, a zavolal jsem mu. Sám mi toho moc neřekl, ale dal mi svolení k rozhovoru s ředitelem. Ten slíbil, že mi dá vědět, až váš otec zemře, abych se s vámi mohl setkat. A tak jsem zde.“

Začal se přehrabovat v aktovce. „Vím, že zařizujete pohřeb a že je to pro vás zlá doba, ale váš otec mi řekl, že se tady pravděpodobně nezdržíte dlouho a že bych měl tu věc vyřídit. Mimochodem, jsou to jeho slova, ne moje. Tak, tady to je.“ Podal mi obálku napěchovanou lejstry. „Jeho poslední vůle, seznam všech mincí ve sbírce, včetně údajů o kvalitě a data zakoupení. Dále všechno kolem pohřbu, který je mimochodem zaplacený předem. Slíbil jsem mu, že dohlédnu na soudní prozkoumání a vykonání závěti, což nebude problém, protože hodnota nemovitosti je malá a vy jste jediný potomek. Pokud budete chtít, můžu zajistit firmu, která vyklidí všechno, co si nebudete chtít nechat, a postarám se i o prodej domu. Váš otec říkal, že vy na to možná nebudete mít čas.“ Zavřel aktovku. „Jak jsem řekl, měl jsem ho rád. Obvykle musím klienty přesvědčovat o důležitosti těchto opatření, ale vašeho otce ne. Byl to metodický člověk.“

Přikývl jsem. „To byl.“

Jak řekl právník, všechno bylo zařízené. Otec určil typ obřadu, jaký si přál, nachystal oblečení, a dokonce si vybral rakev. Znal jsem ho, takže jsem to měl asi čekat, ale jenom se tím posílilo moje přesvědčení, že jsem mu nikdy opravdu nerozuměl.

Pohřeb se konal v teplý, ale deštivý srpnový den. Přišlo jenom pár lidí. Kromě mě stáli nad vykopaným hrobem dva tátovi bývalí kolegové, ředitel ústavu, advokát a sousedka, která se o něho starala. Srdce mi pukalo bolestí a rozpadalo se na milion malých kousků, že ze všech lidí na světě jenom tihle poznali, jak vzácný to byl člověk.

Když pastor odříkal modlitby, pošeptal mi, jestli nechci něco dodat, ale měl jsem tak sevřené hrdlo, že jsem jenom mlčky zavrtěl hlavou.

Doma jsem se váhavě posadil na kraj tátovy postele. Mezitím přestalo pršet a oknem do pokoje proudilo mdlé sluneční světlo. Dům byl cítit zatuchlinou, skoro plesnivinou, ale pořád ještě jsem dokázal na polštáři zachytit tátovu vůni. Vedle mě ležela obálka, kterou mi donesl advokát. Vysypal jsem její obsah. Nahoře byla závěť, pod ní další doklady a úplně dole zarámovaná fotografie, kterou táta před mnoha lety odstranil ze svého stolu. Jediná fotka, na které jsme byli spolu.

Vzal jsem ji do ruky a hleděl na ni, dokud se mi do očí nenahrnuly slzy.

Později odpoledne se zastavila Lucy, se kterou jsem kdysi chodil. Když jsem ji uviděl stát na prahu, chvíli jsem nevěděl co říct. Tatam byla opálená dívka z mých divokých let, vystřídala ji žena v drahém tmavém kalhotovém kostýmu a hedvábné halence.

„Je mi to líto, Johne,“ zašeptala a pokročila ke mně. Pevně jsme se objali. Dotek jejího těla pro mě byl jako sklenice vody v horkém letním dni. Byla maličko navoněná, parfém jsem určit nedokázal, ale připomněl mi Paříž, i když jsem tam nikdy nebyl.

„Právě jsem četla parte,“ řekla, když se odtáhla. „Mrzí mě, že jsem nebyla na pohřbu.“

„To nic.“ Ukázal jsem do pokoje. „Chceš jít dál?“

Posadili jsme se na gauč. Všiml jsem si, že nemá snubní prsten.

Postřehla můj pohled a mechanicky mávla rukou.

„Neklapalo nám to. Loni jsem se rozvedla.“

„To je mi líto.“

„Mně taky.“ Vzala mě za ruku. „Ty se máš dobře?“

„Jo,“ zalhal jsem.

Chvíli jsme si povídali o starých časech. Moc nevěřila mému tvrzení, že mě právě poslední rozhovor s ní přiměl vstoupit do

armády. Vysvětlil jsem jí, že přesně to jsem v tu dobu potřeboval. Mluvila o své práci – pomáhala navrhovat a zařizovat prostory v obchodních domech – a pak se zeptala, jaké to bylo v Iráku. Vykládal jsem jí o písku. Zasmála se, ale dál se nevyptávala. Časem začal hovor váznout a my jsme si uvědomili, jak moc jsme se oba změnili. Možná to bylo tím, že jsme si před lety byli blízcí, možná tím, že to byla žena, ale všiml jsem si, jak si mě prohlíží, a uhodl jsem její další otázku.

„Ty jsi zamilovaný, že?“

Složil jsem ruce do klína a otočil hlavu k oknu. Obloha byla tmavá, mraky ohlašovaly liják a bouřku. „Ano,“ přiznal jsem.

„Jak se jmenuje?“

„Savannah.“

„Je odsud?“ Zaváhal jsem. „Ne.“

„Chceš o tom mluvit?“

Ne, chtěl jsem odpovědět. Nechtěl jsem o tom mluvit. V armádě jsem se přesvědčil, že příběhy, jako byl ten náš, jsou nudné a předvídatelné, a že i když se vás na ně každý zeptá, nikdo je nechce slyšet.

Ale vyprávěl jsem jí o nás od začátku do konce. Uvedl jsem víc podrobností, než jsem měl, a Lucy mě víckrát vzala za ruku. Neuvědomil jsem si předem, jak těžké bylo držet to v sobě, a když jsem zmlkl, uhodla, že potřebuju být sám. Políbila mě na tvář, a když odešla, bloudil jsem několik hodin po domě. Chodil jsem z místnosti do místnosti, myslel na tátu, na Savannah, připadal si tam jako cizinec, až jsem si konečně uvědomil, že vlastně mám kam jít.

18

V noci jsem spal v tátově posteli, udělal jsem to poprvé a naposledy. Bouřka skončila a teplota se vyšplhala odporně

vysoko. Ani dokořán otevřená okna nepomohla, celé hodiny jsem se převaloval z boku na bok. Když jsem ráno vylezl z postele, vzal jsem z háčku v kuchyni klíčky od auta, hodil do kufru bágl a v domě posbíral pár věcí, které jsem si chtěl nechat. Kromě fotky jich moc nebylo. Pak jsem zavolal právníkovi a požádal ho, aby našel někoho, kdo dům vyklidí, a aby ho potom prodal, jak se nabídl. Klíče od domu jsem hodil do schránky.

Motor potřeboval pár vteřin, než naskočil. Vycouval jsem z garáže a zamkl ji. Chvíli jsem stál na dvorku, díval se na dům a myslel na tátu. Bylo mi jasné, že to místo víckrát neuvidím.

*

Zastavil jsem se v ústavu, vyzvedl tátovy věci, za Wilmingtonem najel na dálnici a zapnul navigaci. Několik let jsem tudy nejel a cestu jsem si pamatoval jenom mlhavě, ale postupně jsem si ji vybavoval. Projel jsem městy svého mládí, Raleighem a pokračoval dál. V Chapel Hillu vzpomínky ožily s bolestnou intenzitou a já se přistihl, že přidávám plyn, abych je nechal za zády.

Pokračoval jsem dál přes Burlington, Greensboro a Winston-Salem. Kromě jediného zastavení u pumpy, kde jsem natankoval a koupil si láhev vody, jsem to hnal stále dál. Usrkával jsem vodu, ale při pomyšlení na jídlo se mi dělalo málem špatně od žaludku. Fotka ležela na sedadle spolujezdce a já se pokoušel vybavit si toho kluka vedle táty. Konečně jsem zabočil na sever a pokračoval dál po úzké

silnici, která se klikatila mezi namodralými pahorky roztroušenými po obou stranách jako bubliny na zemské kůře.

Když jsem zastavil a ubytoval se v mizerném motelu hned u cesty, bylo pozdě odpoledne a tělo jsem měl ztuhlé. Trochu jsem se protáhl, osprchoval se, oholil a oblíkl si čisté džíny a tričko. Přemýšlel jsem, jestli se mám jít najíst, ale pořád jsem neměl hlad. Slunce už viselo nízko a ve vzduchu, ve kterém nebyla ani stopa po horku a vlhkosti mořského pobřeží, jsem rozeznal vůni jehličí vanoucí z hor. Tady se narodila Savannah a něco mi říkalo, že je tady pořád.

Mohl jsem se jít zeptat jejích rodičů, ale ten nápad jsem zavrhl, protože jsem si nebyl jistý, jak by se tvářili, kdybych se objevil před jejich dveřmi. Raději jsem projížděl ulicemi Lenoiru. Přes komerční čtvrť s obchody a bohatou kolekcí fastfoodů jsem to vzal rychle, zpomalil jsem, teprve když jsem se dostal do ospalejší části města, která se tak rychle neměnila, kde turisté i noví přistěhovalci byli sice přijímáni vlídně, ale nikdy nebyli považováni za místní. Zajel jsem k herně. Podobala se těm, po jakých jsem se potloukal, když jsem byl mladší. V oknech svítily neonové reklamy na pivo, parkoviště bylo plné. To bylo místo, kde bych mohl dostat odpověď, kterou jsem hledal.

Vešel jsem. Z jukeboxu vyřvával Hank Williams, ve vzduchu se vznášely proužky kouře. Uprostřed stály čtyři biliárové stoly, všichni hráči měli na hlavách baseballové čepice a dva očividně žvýkali tabák. Stěny zdobily trofeje a suvenýry ze závodů série NASCAR. Byly tam fotky z Talladegy, Martinsville, Wilkesbora a Rockinghamu, a přestože se můj názor na automobilový sport nezměnil, cítil jsem se tam jako doma. V rohu, pod fotkou Dala Earnhardta, stál džbán na příspěvky pro místního muže, který bojuje s rakovinou. Podlehl jsem nečekanému záchvatu soucitu a hodil do něho pár dolarů.

Posadil jsem se k pultu a dal se do řeči s barmanem. Byl zhruba v mém věku a horským dialektem mi připomínal Savannah. Po dvaceti minutách nezávazného hovoru jsem z peněženky vytáhl její fotku a vysvětlil mu, že jsem rodinný přítel. Když jsem mluvil o jejích

rodičích, používal jsem jejich křestní jména a dával mu otázky, které dokazovaly, že jsem tam už byl.

Byl ve střehu, a právem. Malá města se chrání před vetřelci, ale pomohlo mi, že strávil pár let u mariňáků. Po chvíli přikývl.

„Jo, znám ji. Žije na Old Mill Road, kousek od domu svých rodičů.“

Bylo něco málo po osmé a obloha začínala šednout. Počkal jsem ještě deset minut, potom jsem nechal na pultu tučné spropitné a vyšel ven.

S podivně prázdnou myslí jsem zamířil do kraje koní. Tak jsem mu aspoň v duchu říkal, když jsem tam byl naposled. Silnice pořád stoupala a já začínal poznávat místa, kterými jsem projížděl. Uhodl jsem, že za pár minut minu dům jejích rodičů. Hned potom jsem se předklonil přes volant a číhal na další mezeru v živém plotě. Zabočil jsem na dlouhou štěrkovou cestu a uviděl ručně malovanou ceduli, která upozorňovala na cosi, co se jmenovalo „Koně a naděje“.

Skřípot štěrku pod pneumatikami mě zvláštním způsobem uklidňoval. Zastavil jsem pod vrbou kousek od malé otlučené dodávky a zadíval se na dům s ostrou sedlovou střechou, čtvercovým průčelím, oprýskanou bílou omítkou a komínem trčícím k nebi. Působil přízračně, jako by před stovkami let vyrašil ze země. Nad odřenými dveřmi svítila jediná žárovka, na jedné straně se ve větru mírně kývaly americká vlajka a nějaká kytka v květináči. Stranou, vedle zchátralé stodoly, byl malý výběh a za ním se k řadě mohutných dubů táhla zelená louka obehnaná bílou ohradou. V další stodole, která stála kousek od té první, jsem rozeznal obrysy starých zemědělských strojů a nářadí.

Nechápal jsem, co tam vlastně hledám. Zatím pořád byl čas odjet, ale nepřinutil jsem se otočit auto. Slunce zapadlo za obzor, hory se ponořily do pochmurné temnoty, jenom obloha ještě hořela rudě a zlatě. Vystoupil jsem z auta a vykročil k domu. Rosa v trávě mi zmáčela špičky bot. Znovu jsem ucítil vůni jehličí a uslyšel vrzání cvrčků a tlukot slavíka. Ty zvuky jako by mi dodaly sílu. Vyšel jsem

na verandu a pokoušel se vymyslet, co Savannah řeknu, až mi otevře. Nebo co řeknu jemu.

Než jsem se rozhodl, přiloudal se ke mně retrívr. Přátelsky vrtěl ocasem, a když jsem mu nastavil ruku, olízl ji, otočil se, slezl zase po schůdkách na zem a zabočil za roh. Ani na chvilku nepřestal mávat ocasem a já jsem poslechl stejné volání, které mě přivedlo do Lenoiru, a vydal se za ním. Přikrčil se, s břichem na zemi podlezl nejspodnější příčku plotu a spokojeně cupital ke stodole.

Sotva v ní zmizel, uviděl jsem Savannah. Vyšla ven s balíkem sena v náruči, a jakmile ho nastrkala do žlabů, koně ve výběhu začali klusat směrem k ní. Kráčel jsem pořád dál. Oprášila se, a když se chystala vrátit do kůlny, podívala se náhodou mým směrem. Udělala ještě jeden krok, znovu se ohlédla a ztuhla na místě.

Dlouhou chvíli se ani jeden z nás nepohnul, jako kdybychom se do sebe zaklesli očima, a já si uvědomil, že jsem za ní neměl jezdit, že byla chyba objevit se tam bez varování. Chápal jsem, že bych měl něco říct, ale nic mě nenapadlo. Jenom jsem na ni zíral.

Vzpomínky se přihnaly zpátky, všechny do jedné, a já jsem si všiml, jak málo se změnila ode dne, kdy jsem ji viděl naposledy. Stejně jako já na sobě měla džíny a tričko, oboje špinavé, a sešlapané jezdecké boty. Vlasy měla delší, než jsem si pamatoval, ale mezírka mezi předními řezáky, která se mi vždycky tak líbila, tam byla pořád.

„Savannah.“

Teprve když jsem promluvil, mi došlo, že ztratila řeč podobně jako já. Najednou se široce, radostně a nevinně usmála.

„Johne?“ zvolala.

„Jsem rád, že tě zase vidím.“

Potřásla hlavou, jako by se snažila srovnat si myšlenky, a znovu se na mě upřeně podívala. Když se konečně přesvědčila, že nejsem přelud, proběhla brankou a objala mě na přivítanou. Vnímal jsem sevření jejích paží i teplo jejího těla a po jednu vteřinu to bylo, jako kdyby se mezi námi nic nezměnilo. Nejraději bych ji nikdy nepustil, ale jakmile se odtáhla, iluze se rozplynula a byli jsme zase dva cizí lidé. V očích měla otázku, na kterou jsem si během dlouhé cesty za ní nedokázal sám odpovědět.

„Co tady děláš?“

Uhnul jsem pohledem. „Nevím. Prostě jsem musel přijet.“

Nic neříkala, ale její výraz prozrazoval směs zvědavosti a váhavosti, jako kdyby si nebyla jistá, jestli chce slyšet podrobnější vysvětlení. Ustoupil jsem o krok, aby měla víc prostoru. V šeru za ní se rýsovaly obrysy koní a já jsem cítil, jak se ke mně vracejí události několika posledních dní.

„Táta zemřel,“ zašeptal jsem. Ta slova přicházela jakoby odnikud.

„Včera měl pohřeb.“

Mlčela, ale tvář jí zjihla upřímným soucitem, který mě na ní kdysi tak upoutal.

„Johne… To je mi líto,“ zašeptala.

Znovu ke mně přistoupila a v jejím objetí byla tentokrát naléhavost. Poodstoupila, ale držela mě za ruku.

„Jak se to stalo?“ Tvář měla částečně ve stínu.

V jejím hlase jsem slyšel upřímný smutek. Neodpověděl jsem hned, bylo těžké shrnout poslední roky do několika vět. „Je to dlouhá historie,“ řekl jsem. Měl jsem dojem, že ve světle, které vycházelo ze stodoly, jsem v jejím pohledu postřehl odlesk vzpomínek, které by raději nechala pohřbené. Vzpomínek na život kdysi dávno.

Když mě pustila, zaleskl se jí na ruce snubní prsten. Ten pohled byl jako studená sprcha a vrátil mě do reality.

Neušel jí můj výraz. „Ano, jsem vdaná.“

„Omlouvám se. Neměl jsem jezdit.“

K mému překvapení mávla rukou. „To je v pořádku.“ Naklonila hlavu na stranu. „Jak jsi mě našel?“

Pokrčil jsem rameny. „Lenoir je malý. Zeptal jsem se.“

„A oni ti to jen tak řekli?“

„Byl jsem neodbytný.“

Oba jsme byli v rozpacích a nevěděli co říct. S jistotou jsem předpokládal, že tam budeme stát dál a jako staří kamarádi probereme všechno, co se stalo za dobu, kdy jsme se neviděli, ale zároveň jsem čekal, že každou minutu vyjde z domu její manžel a buď mi potřese pravicí, nebo mě vyzve na souboj. Do ticha se ozvalo zaržání a přes její rameno jsem viděl čtyři koně s hlavami

skloněnými ke žlabu, zpola ve tmě, zpola v kruhu světla lampy na stodole. Další tři, včetně Midase, se dívali na Savannah, jako kdyby přemýšleli, jestli na ně nezapomněla. Ukázala směrem k nim.

„Měla bych dát i jim,“ řekla. „Je čas krmení, jsou netrpěliví.“

Když jsem přikývl, otočila se, ale u branky se zarazila. „Nechtěl bys mi pomoct?“

Nerozhodně jsem se zadíval k domu. Sledovala můj pohled.

„Buď klidný. Není tady a já bych pomoc opravdu potřebovala.“ Hlas měla překvapivě pevný.

Přestože jsem dost dobře nevěděl, jak si její slova vyložit, přikývl jsem. „Rád.“

Počkala na mě, zavřela za námi a ukázala na hromádku koňského trusu. „Dávej pozor, kam šlapeš, aby sis nezašpinil boty.“

Ušklíbl jsem se. „Budu se snažit.“

Ve stodole uvolnila z balíku dvě náruče sena a podala mi je.

„Prostě to nastrkej do prázdných žlabů. Já zatím dojdu pro oves.“

Poslechl jsem a koně hned přiběhli. Savannah vyšla se dvěma vědry.

„Raději jim uhni. Mohli by ti šlápnout na nohu.“

Ustoupil jsem. Pověsila vědra na ohradu a první skupinka koní k nim přiklusala. Pozorovala je se zjevnou hrdostí.

„Kolikrát denně je musíš krmit?“

„Dvakrát. Každý den. Ale nestačí je jenom krmit. Divil by ses, jak jsou někdy neohrabaní. S veterinářem máme horkou linku.“

Usmál jsem se. „Asi je s nimi hodně práce.“

„To tedy je. Říká se, že mít koně je jako být uvázaný na řetěze. Pokud nemáš nikoho, kdo by ti pomáhal, je těžké se utrhnout třeba jenom na víkend.“

„Rodiče někdy nezaskočí?“

„Občas. Když je opravdu potřebuju. Ale tatínek stárne a je velký rozdíl starat se o jednoho koně nebo o sedm.“

„To věřím.“

Poslouchal jsem vytrvalé vrzání cvrčků a v teplém objetí noci jsem vdechoval klid kolem a snažil se zkrotit své splašené myšlenky.

„Přesně tak jsem si představoval místo, kde žiješ,“ řekl jsem konečně.

„Já taky. Ale je to mnohem náročnější, než jsem si myslela. Neustále se musí něco opravovat. Neřekl bys, kolik děr je ve střeše stodoly. Loni v zimě spadl kus ohrady, pracovali jsme na ní celé jaro.“

Předpokládal jsem, že tím „my“ myslela sebe a manžela, ale zatím jsem nebyl připravený o něm mluvit. A jak se zdálo, ona taky ne.

„Ale je tady krásně, i přes tu dřinu. Večer, zvlášť když je teplo jako dnes, sedávám ráda na terase a jen tak poslouchám. Málokdy kolem projede auto a všude je takový… klid a mír. Pomáhá to vyčistit si mysl, zvlášť po dlouhém dni.“

Podle toho, jak volila slova, jsem vytušil, že by ráda udržela rozhovor na bezpečné půdě.

„Umím si představit.“

„Potřebovala bych jim vyčistit kopyta,“ oznámila. „Pomůžeš mi?“

„Nevím, jak se to dělá,“ přiznal jsem.

„Je to snadné, ukážu ti to.“ Zmizela ve stodole a vrátila se s něčím, co vypadalo jako dva ohnuté hřebíky. Jeden mi podala a přistoupila blíž ke koním, kteří spokojeně žrali.

„Prostě popadneš nohu těsně nad kopytem a poklepeš mu na ni,“ vysvětlovala a zároveň mi to předváděla. Kůň, plně soustředěný na seno, nohu poslušně zvedl. Opřela si ji o stehno. „Potom jenom vyškrábeš špínu z chodidla. To je všechno.“

Přiloudal jsem se k vedlejšímu koni, zopakoval postup, který mi ukázala, ale nic se nestalo. Kůň byl mimořádně velký a mimořádně paličatý. Sevřel jsem mu nohu, znovu poklepal na správné místo, pak ještě jednou. Dál žral a moje snažení naprosto ignoroval.

„Nechce ji zvednout,“ stěžoval jsem si.

Sotva byla hotová s kopytem, které čistila, sklonila se k mému koni. Jedno poklepání a noha byla na jejím stehně. „Ale chce. Jenom poznal, že nevíš, jak se to dělá, a že se vedle něho cítíš nesvůj. Musíš si věřit.“ Položila kopyto na zem, já jsem zaujal její místo a zkusil to znovu. Kůň mě znovu ignoroval.

„Dívej se, jak to dělám,“ poradila mi.

„Já jsem se díval,“ ohradil jsem se.

Předvedla mi to potřetí. Kůň jí dal nohu. Přesně jsem ji napodobil, ale pořád na mě kašlal. Neumím číst koním myšlenky, ale měl jsem podezření, že se baví tím, jak se dřu. Začínal jsem z toho být zoufalý, ale neúnavně jsem mu poklepával na nohu, až ji najednou jako zázrakem zvedl. Přestože šlo o směšný úspěch, nadmul jsem se pýchou a Savannah se poprvé zasmála.

„Výborně. Teď vyškrábej bláto a pusť se do další nohy.“

Než jsem byl hotový s jedním koněm, zvládla ostatních šest. Když jsme oba skončili, otevřela branku a koně naklusali na louku, na kterou mezitím padla tma. Nevěděl jsem, co bude dál. Savannah vykročila ke stodole. V ruce držela dvě lopaty.

„Teď musíme vykydat,“ oznámila a jednu mi podala.

„Vykydat?“

„Hnůj. Jinak by to tady pěkně smrdělo.“ Vzal jsem si lopatu. „To děláš každý den?“

„Život není peříčko, že?“ zažertovala. Znovu odešla a vrátila se s kolečkem.

Když jsme začali vybírat hnůj, vykoukl nad vrcholky stromů srpek měsíce. Pracovali jsme mlčky, vzduch naplňovalo jenom rytmické škrábání lopat. V šeru vypadala půvabná a nepolapitelná jako přízrak. Nic neříkala, ale cítil jsem, že si mě zkoumavě měří.

„Máš se dobře?“ zeptal jsem se konečně.

„Proč jsi přijel, Johne?“

„Už ses mě ptala.“

„Já vím, ale tys mi pořádně neodpověděl.“

Zadíval jsem se na ni. Ne, neodpověděl jsem. Nebyl jsem si jistý, jestli bych to dokázal vysvětlit. Přešlápl jsem z nohy na nohu.

„Nevěděl jsem, kam jinam bych měl jít.“ K mému překvapení přikývla. „Hm.“

Bezvýhradný souhlas v jejím hlase mi dodal odvahu pokračovat.

„Myslím to, jak to říkám. Svým způsobem jsi byla nejlepší přítel, jakého jsem kdy měl.“

Zatvářila se dojatě. „Okay.“ Její odpověď mi připomněla tátu a zdálo se, že ji to dodatečně taky napadlo. Přinutil jsem se rozhlédnout po hospodářství.

„To je ranč, o jakém jsi snila, že?“ zeptal jsem se. „Je určený pro autistické děti, je to tak?“

Pročísla si prsty vlasy a jeden pramen zastrčila za ucho. Očividně měla radost, že si to pamatuju. „Ano, je.“

„Je všechno tak, jak sis představovala?“

Zasmála se a rozhodila paže. „Občas. Ale jsi na velkém omylu, jestli si myslíš, že ranč na sebe vydělá. Oba máme práci a každý den si uvědomuju, že jsem se toho ve škole nenaučila tolik, jak jsem si myslela.“

„Ne?“

Zavrtěla hlavou. „S některými dětmi, které chodí sem nebo do poradny, je těžké navázat kontakt.“ Zaváhala, jako by hledala správná slova. Pokrčila rameny. „Pravděpodobně jsem předpokládala, že všechny budou jako Alan.“ Vzhlédla. „Povídala jsem ti o něm, pamatuješ?“

Když jsem přikývl, pokračovala. „Ukázalo se, že Alan je zvláštní případ. Možná je to dáno tím, že vyrůstal na ranči, každopádně si na koně zvykl mnohem snadněji než většina ostatních dětí.“

Odmlčela se. Pátravě jsem se na ni zadíval. „Pokud si vzpomínám, mluvilas jinak. Říkalas, že se ze začátku hrozně bál.“

„Já vím, ale… Prostě si zvykl a to je podstatné. Nevěřil bys, kolik dětí, které jsme tady měli, se vůbec nedokázalo přizpůsobit, a nezáleželo na tom, jak dlouho jsme s nimi pracovali. Terapie netrvá jenom jeden víkend, některé k nám pravidelně jezdí víc než rok. Pracujeme v poradně, takže s nimi trávíme hodně času, a když jsme ranč otvírali, trvali jsme na tom, že budeme přijímat všechny děti, bez ohledu na vážnost jejich stavu. Brali jsem to jako důležitou zásadu, ale některé z nich… Kéž bych věděla, jak k nim najít cestu. Občas mám dojem, že nabíráme vodu cedníkem.“

Viděl jsem na ní, jak se snaží utřídit si myšlenky. „Tím nechci říct, že je to ztracený čas,“ pokračovala. „Takový pocit rozhodně nemám. Některým dětem terapie skutečně prospívá. Přijdou sem, prožijí tady

několik víkendů a je to jako… jako když se poupátko pomalu rozvíjí v krásný květ. Přesně jako to bylo u Alana. Přímo cítíš, jak se jejich mysl otvírá novým vjemům a možnostem, a když sedí na koni a usmívají se jako sluníčko, je pro tebe všechno ostatní vedlejší. Je to opojný pocit a chceš, aby se to opakovalo s každým dítětem. Dřív jsem byla přesvědčená, že je to jenom otázka trpělivosti a vytrvalosti, že můžeme pomoct každému. Ale není to tak. Některé děti se ke koni nikdy nepřiblíží, natož aby se na něho posadily.“

„Sama víš, že to není tvoje chyba. Já jsem představou, že budu jezdit, taky nebyl moc nadšený, jestli si vzpomínáš.“

Uchechtla se, skoro jako holčička. „Vzpomínám. Když ses na něho poprvé posadil, byl jsi vystrašenější než spousta dětí.“

„Nebyl,“ protestoval jsem. „Kromě toho byl Pepper moc bujný.“

„Cože?“ vykřikla. „Proč myslíš, že jsem ti ho dala? Je to ten nejmírnější koníček, jakého si umíš představit. Nikdy by nevyhodil, když má někoho v sedle.“

„Byl jankovitý,“ trval jsem na svém.

„Teď promluvil pravý zelenáč,“ dobírala si mě. „Ale i když nemáš pravdu, dojalo mě, že si to pamatuješ.“

Její škádlení zvedlo přílivovou vlnu vzpomínek.

„Samozřejmě si to pamatuju. Byly to jedny z nejkrásnějších dní v mém životě. Nikdy na ně nezapomenu.“ Přes její rameno jsem zahlédl, že se na louku přiloudal pes. „Možná proto nejsem ženatý.“

Uhnula pohledem. „Já na ně taky nezapomněla.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Možná tomu nebudeš věřit, ale je to pravda.“ Význam jejích slov zůstal viset ve vzduchu.

„Jsi šťastná, Savannah?“ zeptal jsem se konečně. Trochu nuceně se usmála. „Většinou ano. A ty?“

„Nevím.“ Moje přiznání ji zase rozesmálo.

„To je tvoje standardní odpověď, když ji máš hledat v sobě. U tebe je to přímo reflex. A vždycky byl. A proč se nezeptáš, na co by ses mě doopravdy zeptat chtěl?“

„Na co bych se chtěl zeptat?“

„Jestli miluju svého manžela. Nechtěl jsi vlastně vědět tohle?“ Odvrátila se.

Na chvíli jsem ztratil řeč, ale musel jsem uznat, že má dobrou intuici. Byl to pravý důvod, proč jsem přijel.

„Ano,“ odpověděla. Znovu mi četla myšlenky. „Miluju ho.“

Nepředstíraná upřímnost v jejím hlase mě bodla u srdce, ale než jsem o tom mohl začít přemýšlet, obrátila se zase ke mně. Po tváři se jí mihla úzkost, jako kdyby si vzpomněla na něco bolestného, ale hned zase zmizela.

„Večeřel jsi?“ zeptala se.

Snažil jsem se porozumět tomu, co jsem právě viděl. „Ještě ne. A upřímně řečeno, taky nesnídal a neobědval.“

Potřásla hlavou. „Mám doma zbytky dušeného hovězího. Můžeš zůstat na večeři?“

Přikývl jsem, přestože jsem znovu musel myslet na jejího manžela.

„A rád.“

Zamířili jsme k domu. Zastavili jsme se před verandou, na které byla vyrovnaná řádka sešlapaných a zablácených jezdeckých bot. Se samozřejmostí, která mi vyrazila dech, sáhla Savannah po mé paži, opřela se o mě a zula se. Ten dotek mi dodal odvahu podívat se na ni důkladněji a vedle tajemnosti a zralosti, kterými mě vždycky přitahovala, jsem postřehl taky stopu smutku a uzavřenosti. Pro mé bolavé srdce tou kombinací ještě zkrásněla.

19

Malá kuchyň byla přesně taková, jakou člověk čeká ve starém domě, který byl v minulém století předěláván aspoň pětkrát:

staré linoleum, které se u stěn lehce loupalo, praktické skříňky s tlustým, evidentně několikanásobným bílým nátěrem bez jakýchkoliv ozdob, nerezový dřez pod oknem s dřevěnými rámy, které zasloužily vyměnit už před léty. Pracovní deska byla poškrábaná a kamna na dříví stejně stará jako dům. Jenom na několika místech se tam vkradla moderní doba: u dřezu stála lednice a myčka, na desce v rohu mikrovlnka a u ní poloprázdná láhev červeného vína. Tak trochu jsem si připadal jako u táty.

Savannah otevřela skříňku a vytáhla sklenici. „Dal by sis víno?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nikdy jsem na víno nebyl.“

Překvapilo mě, když ji nevrátila zpátky, ale sáhla po lahvi, nalila si a postavila sklenici na stůl.

Posadili jsme se a Savannah se napila.

„Změnila ses,“ poznamenal jsem.

Pokrčila rameny. „Hodně věcí se změnilo za dobu, co jsme se neviděli.“

Nic nedodala a sklenici zase postavila. „Nikdy by mě nenapadlo, že budu patřit k lidem, kteří se těší, až si večer dají deci vína, ale je to tak,“ přiznala polohlasně.

Začala sklenkou kroužit po stole a já jsem přemýšlel, co se jí stalo.

„Víš, co je na tom nejzábavnější?“ zeptala se. „Že je pro mě důležité, jak chutná. Když jsem se vína napila poprvé, nevěděla jsem, jestli je, nebo není dobré. Ale když ho teď kupuju, jsem dost vybíravá.“

Ženu, která seděla proti mně, jsem tak docela nepoznával a nevěděl jsem, jak odpovědět.

„Nevykládej si to špatně,“ pokračovala. „Pořád mám na paměti všechno, co mi vštěpovali naši, a skoro nikdy si nedám víc než jednu skleničku za večer, ale říkám si, že když Ježíš proměnil vodu ve víno, nemůže to být tak velký hřích.“

Usmál jsem se její logice a uznal, že bylo nefér lpět na jejím obrazu, který jsem měl zakonzervovaný v paměti. „Nic jsem neříkal.“

„Já vím, ale divil ses.“

Po jistou dobu bylo jediným zvukem v kuchyni vrčení lednice. „Je mi líto, že tvůj tatínek zemřel.“ Prstem přejížděla po desce stolu.

„Opravdu. Ani bych nespočítala, kolikrát jsem na něho v posledních letech myslela.“

„Dík.“

Znovu začala otáčet sklenicí a zdálo se, že je plně zabraná do pozorování červené tekutiny. „Chceš o tom mluvit?“

Nebyl jsem si tak docela jistý, ale když jsem se opřel, slova mi vycházela z pusy překvapivě lehce. Vyprávěl jsem jí o tátově prvním infarktu, o druhém, o dovolenkách, které jsem v posledních letech trávil s ním. Vyprávěl jsem jí o přátelství, které se mezi námi rodilo, o tom, jak mi s ním bylo dobře, jak začal chodit na procházky a jak se jich musel vzdát. Vylíčil jsem jí, jak vypadaly moje poslední dny s ním a jak jsem trpěl, když jsem ho dával do ústavu. Když jsem mluvil o pohřbu a o fotografii, kterou jsem našel v obálce, vzala mě za ruku.

„Jsem ráda, že ji pro tebe schoval,“ řekla, „ale nepřekvapuje mě to.“

„Já jsem překvapený byl,“ přiznal jsem. Zasmála se. Byl to uklidňující zvuk.

Stiskla mi ruku. „Škoda, že jsem to nevěděla. Šla bych mu na pohřeb.“

„Nebyla to žádná velká událost.“

„Nemusela být. Byl to tvůj otec, to je podstatné.“ Chvilku váhala, než pustila mou ruku a znovu se trochu napila.

„Dal by sis už večeři?“ zeptala se.

„Ani nevím.“ Vzpomněl jsem si, co řekla před chvílí, a zrudl jsem.

Předklonila se. „Co kdybych to dušené ohřála? Uvidíme, co bude.“

„Je dobré?“ zeptal jsem se. „Totiž… Dřív ses nikdy nezmínila o tom, že umíš vařit.“

Hrála uraženou. „Je to speciální rodinný recept,“ prohlásila, „ale budu upřímná. Vařila to maminka. Včera to přinesla.“

„Pravda vyšla na povrch.“

„To už je její vlastnost,“ souhlasila. „Obyčejně vyjde na povrch.“ Vstala, otevřela lednici, shýbla se a prohlížela přihrádky. Díval jsem se na její prsten a přemýšlel, kde může být její manžel. Vytáhla umělohmotnou misku, naložila na talíř trochu dušeného se zeleninou a dala ho do mikrovlnky.

„Chceš něco k tomu? Třeba chleba s máslem?“

„To by bylo skvělé,“ souhlasil jsem.

Za pár minut byla večeře přede mnou na stole a vůně masa mi připomněla, jaký mám hlad. K mému překvapení se Savannah zase posadila a uchopila sklenku.

„Ty nebudeš jíst?“

„Nejsem hladová. V poslední době toho moc nesním.“ Napila se a já ochutnal. Její slova jsem přešel mlčky.

„Máš pravdu, je to výborné,“ pochválil jsem.

Usmála se. „Maminka je vynikající kuchařka. Dalo by se čekat, že jsem se od ní hodně přiučila, ale neměla jsem čas. Napřed jsem studovala a potom jsme přestavovali.“ Kývla směrem k obýváku.

„Dům je starý. Možná se to nezdá, ale v posledních letech jsme tady udělali spoustu práce.“

„Je hezký.“

„Říkáš to jenom ze zdvořilosti, ale i tak díky. Měl bys vidět, jak vypadal, když jsem se nastěhovala. Skoro jako stodola. Potřeboval novou střechu. Zvláštní je, že když lidé plánují, jak si opraví dům, málokdo myslí na střechu. Každý bere jako samozřejmost, že dům má střechu, ale nedochází mu, že je nutné ji někdy vyměnit. A do stejné kategorie patří všechno ostatní, co jsme dělali. Topení, okna, zateplení… Byla to spousta dlouhých dnů.“ Na tváři se jí objevil zasněný výraz. „Většinu prací jsme dělali sami. Třeba kuchyň. Vím, že skříňky a podlaha potřebují vyměnit, ale když jsme tady začali

bydlet, byly v obýváku a ložnicích při každém dešti louže. Co nám zbývalo? Museli jsme si stanovit priority a jedna z prvních věcí, do kterých jsme se pustili, byla střecha. Strhli jsme všechny šindele. Bylo snad čtyřicetistupňové vedro. Seděla jsem nahoře s lopatou, ruce samý puchýř a seškrabovala je. Ale… tak by to mělo být, chápeš? Dva mladí lidé začínají, pracují spolu a opravují si dům. Je v tom pocit… soudržnosti. Stejné to bylo, když jsme dělali podlahu v pokoji. Trvalo nám několik týdnů, než jsme ji obrousili a srovnali. Natřeli jsme ji a přelakovali, a když jsme se po ní poprvé prošli, bylo nám, jako bychom položili základy pro zbytek našeho života.“

„Líčíš to jako něco romantického.“

„Svým způsobem to romantické bylo,“ souhlasila. Zastrčila si za ucho pramen vlasů. „Ale v poslední době ne. Teď už dům jenom stárne.“

Zasmál jsem se, zakuckal a sáhl po sklenici, která na stole nebyla.

Odstrčila židli a vstala. „Dám ti něco k pití.“ Natočila do sklenice vodu z kohoutku a postavila ji přede mě. Pil jsem a cítil, že mě pozoruje.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Jenom se pořád musím dívat, jak ses změnil.“

„Já?“ Přišlo mi to skoro neuvěřitelné.

„Ty,“ potvrdila. „Vypadáš… starší.“

„Jsem starší.“

„Já vím, ale nejde o věk. Máš to v očích. Jsou… vážnější, než byly. Jako kdyby viděly věci, které vidět neměly. Je v nich únava.“

Nic jsem neřekl, ale postřehla můj výraz a provinile potřásla hlavou. „Neměla jsem to říkat. Můžu si jenom domýšlet, čím jsi prošel.“

Dal jsem se zase do jídla a přitom přemýšlel o tom, co řekla. „Z Iráku jsem odešel začátkem roku 2004 a od té doby jsem v Německu. Vždycky je tam jenom malá část armády, neustále se točíme. Pravděpodobně se tam někdy vrátím, ale nevím kdy. Doufejme, že se situace do té doby uklidní.“

„Neměl jsi už být v civilu?“

„Znovu jsem podepsal. Neměl jsem žádný důvod to neudělat.“

Oba jsme věděli, o jakém důvodu mluvím. Přikývla. „Na jak dlouho?“

„Do roku 2007.“

„A potom?“

„Přesně nevím. Možná si to ještě o pár let prodloužím. Nebo půjdu na vysokou. Kdo ví, třeba vystuduju speciální pedagogiku. Slyšel jsem, že je to fantastický obor.“

Její úsměv byl podivně smutný. Chvíli jsme oba mlčeli. „Jak dlouho jsi vdaná?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla se na židli. „V listopadu to budou dva roky.“

„Vdávala ses tady?“

„Copak jsem měla na vybranou?“ Zakoulela očima. „Maminka si přála perfektní svatbu. Vím, že jsem její jediná dcera, ale zpětně si říkám, že bych byla stejně šťastná, kdyby byla skromnější. Sto hostů by mi úplně stačilo.“

„Tomu říkáš skromná svatba?“

„Ve srovnání s tím, jak jsme dopadli, zaručeně. V kostele nebylo dost míst pro všechny a táta mi neustále připomínal, že to bude splácet celé roky. Samozřejmě žertoval. Polovina hostů byli rodinní známí, ale tomu se nevyhneš, když máš svatbu v rodném městě. Pozvaní byli všichni, od pošťáka po holiče.“

„Ale jsi ráda, že jsi zpátky doma?“

„Mám tady zázemí. Naši jsou blízko a já je potřebuju. Zvlášť teď.“ Dál to nerozváděla. Když jsem vstal od stolu a šel ke dřezu, přemýšlel jsem o její poznámce – a o stovce dalších věcí. Opláchl

jsem talíř, ale když jsem ho chtěl uklidit, zarazila mě.

„Nech ho tam, ještě jsem nevyndala nádobí z myčky. Udělám to později. Nedal by sis ještě něco? Maminka nechala na lince i koláč.“

„Možná sklenici mléka,“ odpověděl jsem, a když se chystala vstát, dodal jsem: „Naleju si sám, jenom mi řekni, kde jsou sklenice.“

„Nad dřezem.“

Vytáhl jsem jednu a otevřel lednici. Mléko bylo nahoře, v poličkách jsem uviděl aspoň deset nádob s navařeným jídlem. Nalil jsem si a vrátil se ke stolu.

„Co se děje, Savannah?“

Trhla sebou. „O čem to mluvíš?“

„O tvém manželovi.“

„Co je s ním?“

„Kdy mi ho představíš?“

Místo odpovědi vstala, vzala sklenici a vylila zbytek vína do dřezu. Potom vytáhla šálek a krabičku čaje.

„Znáš ho,“ odpověděla. Otočila se zpátky ke mně a napřímila se.

„Je to Tim.“

Lžička zacinkala, když si Savannah znovu sedala proti mně.

„Kolik toho chceš slyšet?“ zeptala se tiše, s pohledem upřeným do šálku.

„Všechno.“ Opřel jsem se. „Nebo nic. Ještě to nevím jistě.“ Odfrkla si. „Asi je to logické.“

Sepnul jsem ruce. „Kdy to začalo?“

„Nevím. Chápu, že to zní hloupě, ale nestalo se to tak, jak si pravděpodobně myslíš. Ani jeden z nás to neplánoval.“ Odložila lžičku na stůl. „Ale abych nějak odpověděla, tak odhaduju, že začátkem roku 2002.“

Pár měsíců po tom, co jsem podepsal podruhé, uvědomil jsem si. Šest měsíců před tátovým prvním infarktem, přesně v době, kdy jsem si všiml, že se její dopisy mění.

„Víš, že jsme byli kamarádi. Přestože on byl po promoci a pracoval na doktorandské práci a já jsem byla v posledním ročníku, měli jsme někdy přednášky ve stejné budově. Po nich jsme si zašli na kávu nebo se spolu učili. Nechodili jsme spolu, nevodili se za ruce. Tim věděl, že tě mám ráda… Ale byl nablízku, chápeš? Poslouchal, když jsem si mu stěžovala, jak moc se mi po tobě stýská a jak je těžké snášet odloučení. A bylo to těžké. Předtím jsem věřila, že tou dobou už budeš doma.“

Když zvedla hlavu, měla v očích… Co vlastně? Lítost? Nedokázal jsem to rozeznat.

„Každopádně jsme spolu trávili hodně času. Tim mě utěšoval, kdykoliv jsem byla na dně. Vždycky mi připomínal, že přijedeš na

dovolenku, dřív než se naděju. Neumím ti říct, jak moc jsem se na tebe těšila. Potom onemocněl tvůj otec. Chápu, že jsi musel být u něho, a nikdy bych ti neodpustila, kdybys nebyl, ale my dva jsme potřebovali něco jiného. Vím, že to bude znít sobecky, nenávidím se za to, že tak uvažuju, ale bylo to, jako kdyby na nás osud zanevřel.“

Dala lžičku do čaje a míchala ho. Bylo vidět, že si snaží urovnat myšlenky.

„Na podzim, když jsem složila všechny zkoušky, přestěhovala se domů a začala pracovat v poradně tady ve městě, měli Timovi rodiče tragickou nehodu. Vraceli se z Asheville, otec ztratil vládu nad autem, dostali se do protisměru a srazili se s náklaďákem. Řidič vyvázl bez zranění, ale oni byli oba na místě mrtví. Tim musel nechat studií, aby se mohl starat o Alana.“ Odmlčela se. „Bylo to pro něho hrozné. Nejenže se snažil vyrovnat se smrtí rodičů, které přímo zbožňoval, ale navíc byl Alan naprosto k neutišení. Neustále vřískal a začal si vytrhávat vlasy. Jediný, kdo mu mohl v sebezraňování zabránit, byl Tim, ale stálo ho to všechnu energii, která mu zbyla. Právě tehdy jsem sem za ním začala chodit. Abych mu pomohla, víš?“

Když jsem nechápavě svraštil obočí, vysvětlila: „To je dům jeho rodičů. Tim i Alan tady vyrostli.“

Sotva to řekla, vzpomněl jsem si. Jasně že to byl Timův dům.

Kdysi se přece zmínila o tom, že jsou sousedé.

„Nakonec jsme se utěšovali navzájem. Já jsem se snažila pomáhat jemu, on mně a oba společně Alanovi. A postupně, pomalu, jsme se do sebe zamilovali.“

Poprvé se mi podívala do očí.

„Chápu, že se na Tima nebo na mě můžeš zlobit. Pravděpodobně na nás oba. Dokonce si myslím, že si to zasloužíme, jenže ty nevíš, jak nám tehdy bylo. Byli jsme pod velkým tlakem, i citovým. Měla jsem výčitky svědomí kvůli tomu, co děláme. Tim taky. Ale po čase jsme si začali připadat skoro jako manželé. Tim nastoupil do poradny, kde jsem pracovala. Potom jsme se rozhodli spustit program víkendů pro autistické děti. Timovi rodiče si vždycky přáli, aby to dělal, a já jsem se k němu přidala. Dávat ranč dohromady bylo

něco, na co jsme se mohli soustředit. Alanovi to taky prospívalo. Miluje koně a práce bylo tolik, až se postupně smířil se skutečností, že není s rodiči. Byli jsme jeden pro druhého oporou… Koncem roku Tim navrhl, abychom se vzali.“

Odmlčela se a já jsem se odvrátil, abych strávil její slova. Chvíli jsme seděli mlčky, každý bojoval s vlastními myšlenkami a pocity.

„Tak se to seběhlo,“ ukončila. „Nevím, co ještě bys chtěl slyšet.“ Já to taky nevěděl.

„Alan tady žije pořád?“ zeptal jsem se.

„Má pokoj nahoře. Stejný, jako měl vždycky. Není to tak strašné, jak by se mohlo zdát. Když nakrmí a vyčistí koně, vystačí si většinou sám. Miluje videohry a vydrží je hrát celé hodiny. Nedávno jsem ho od nich skoro nedokázala odtrhnout. Seděl by u nich celou noc, kdybych ho nechala.“

„Je tady?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Teď právě je u Tima.“

„Kde?“

Než mohla odpovědět, zaškrábal na dveře naléhavě pes. Když vstala a otevřela mu, vpadl dovnitř. Jazyk měl vyplazený a zase mával ocasem. Došel ke mně a olízl mi ruku.

„Má mě rád,“ poznamenal jsem.

Savannah stála pořád u dveří. „Má ráda každého. Jmenuje se Molly. Jako hlídač nestojí za nic, ale je to zlatíčko. Jenom dávej pozor, aby tě celého neposlintala.“

Podíval jsem se na džínsy. „Už se stalo.“

Kývla hlavou směrem ven. „Právě jsem si uvědomila, že musím uklidit ještě pár věcí. V noci má pršet. Nezabere to moc času.“

Všiml jsem si, že mi neodpověděla na otázku, kde je Tim, a uhodl jsem, že to ani nemá v úmyslu.

„Potřebuješ pomoct?“

„Zvládla bych to sama, ale budu ráda, když půjdeš se mnou. Je krásný večer.“

Vyšel jsem za ní. Molly očividně zapomněla, že před chvíli žebrala, aby ji Savannah pustila dovnitř, a cupitala před námi, a když

někde na stromě zahoukala sova, vrhla se tím směrem a zmizela ve tmě. Savannah si zase obula jezdecké boty a zamířili jsme ke stodole. Přemýšlel jsem o všem, co mi řekla, a zase si lámal hlavu, proč jsem sem vůbec jezdil. Nevěděl jsem, jestli mám radost, že si vzala právě Tima, protože se k sobě perfektně hodí, nebo jestli mám z toho samého důvodu zlost. Určitě jsem neměl radost, že už znám pravdu.

Uvědomil jsem si, že pro mě bylo snazší ji neznat. Najednou jsem se cítil unavený, nic víc.

Ale přesto… Věděl jsem, že mi něco neřekla. Slyšel jsem to z jejího hlasu, z náznaku smutku, který tam byl pořád. Sotva nás obklopila tma, intenzivně jsem vnímal, jak těsně vedle sebe jdeme, a přemýšlel jsem, jestli to cítí stejně silně. Pokud ano, tak to na sobě nedala znát.

Koně byli jenom vzdálenými stíny bez pevných obrysů. Savannah vzala několik uzd, donesla je do stodoly a pověsila na řadu kolíků. Já jsem mezitím sebral lopaty, které jsme předtím používali, a postavil je k ostatnímu nářadí. Když jsme vyšli z ohrady, přesvědčila se, že dobře zavřela branku.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo skoro deset. Oba jsme si uvědomovali, jak je pozdě.

„Asi bych měl jet,“ poznamenal jsem. „Je to malé město, nechtěl bych, aby z toho byly řeči.“

„Máš pravdu.“ Odněkud ze tmy se vynořila Molly, posadila se mezi nás a začala šťouchat tlapkou paničce do nohy. Savannah o krok ustoupila. „Kde ses ubytoval?“ zeptala se.

„V motelu. Hned u silnice.“

Nakrčila nos, ale jen na okamžik. „Vím, ve kterém.“

„Dost pajzl,“ připustil jsem.

Usmála se. „Nemůžu tvrdit, že bych byla překvapená. Vždycky jsi uměl najít originální podniky.“

„Jako třeba Krevetí chatrč?“

„Přesně.“

Vrazil jsem ruce do kapes. Byl bych rád věděl, jestli je to naposled, co ji vidím. Jestli ano, vyznělo by to všechno absurdně do

prázdna. Nechtěl jsem končit rozhovorem o banálních věcech, ale nenapadlo mě nic jiného, co bych mohl říct.

Po silnici přijíždělo auto a jeho reflektory na okamžik ozářily dům i ohradu.

„Tak to by bylo,“ řekl jsem bezradně. „Jsem rád, že jsem tě zase viděl.“

„Já tebe taky, Johne. Dobře, žes přijel.“

Přikývl jsem. Když se odvrátila, bral jsem to jako pokyn, že mám jít.

„Měj se,“ řekl jsem.

„Ty taky.“

Otočil jsem se a vykročil k autu. Byl jsem jako zmámený. Nemohl jsem věřit, že je opravdu po všem. Nevěděl jsem, jestli jsem čekal něco jiného, ale nezvratný konec vynesl na povrch city, které jsem potlačoval ode dne, kdy jsem si přečetl její poslední dopis.

Užuž jsem otvíral dvířka, když na mě zavolala.

„Johne!“

„No?“

Sešla z verandy. „Budeš tady ještě zítra?“

Blížila se ke mně, tvář ve stínu, a já naprosto bezpečně věděl, že ji pořád miluju. Navzdory poslednímu dopisu, navzdory jejímu manželovi. Navzdory tomu, že už nikdy nebudeme patřit k sobě.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Napadlo mě, jestli by ses nechtěl zastavit. Kolem desáté. Jsem si jistá, že by tě Tim rád viděl…“

Zavrtěl jsem hlavou, ještě ani nedomluvila. „Nejsem si jistý, jestli je to dobrý nápad.“

„Nemohl bys to udělat kvůli mně?“

Uhodl jsem, že chce, abych se přesvědčil, že Tim je stále takový, jak si ho pamatuju, a chápal jsem, že v jistém smyslu žádá o odpuštění. Ale stejně…

Vzala mě za ruku. „Prosím. Moc by to pro mě znamenalo.“

Cítil jsem teplo její ruky, ale přesto jsem se nechtěl vrátit. Nechtěl jsem vidět Tima, nechtěl jsem je vidět spolu, nechtěl jsem s nimi

sedět u stolu a tvářit se, že je všechno v pořádku, ale v její prosbě bylo něco naříkavého, co mi nedovolilo odmítnout.

„Okay. Tak v deset.“

„Děkuju ti.“

Hned nato se otočila. Stál jsem u auta a díval se, jak stoupá po schůdcích na verandu. Potom jsem nasedl, nastartoval a začal couvat. Savannah se obrátila a naposledy mi zamávala. Zvedl jsem taky ruku a rozjel se k silnici. Její obraz v zrcátku se zmenšoval a mně najednou vyschlo v krku. Ne proto, že byla provdaná za Tima, ani z představy, že je ráno uvidím oba, ale protože jsem zahlédl, jak si přitiskla dlaně k obličeji a rozplakala se.

20

Když jsem druhý den ráno přijel k domu, stála na verandě. Zamávala mi, a jakmile jsem zastavil, sešla dolů. Napůl jsem

čekal, že se ve dveřích za ní objeví Tim, ale nebyl nikde vidět. Vystoupil jsem.

„Ahoj,“ pozdravila a dotkla se mé paže. „Dík, žes přijel.“ Rozpačitě jsem trhl rameny.

Měl jsem dojem, že jsem v jejích očích postřehl záblesk pochopení. „Spal jsi dobře?“ zeptala se.

„Moc ne.“

Pousmála se. „Tak můžeme?“

„Jo.“

„Dobře, jenom si skočím pro klíčky. Ledaže bys chtěl řídit ty.“ Hned jsem nepochopil, co tím myslí. „My někam pojedeme?“

Kývl jsem k domu. „Myslel jsem, že půjdeme za Timem.“

„Pojedeme. Není doma.“

„A kde je?“

Jako by mě neslyšela. „Chceš řídit?“

„Třeba.“ Nenamáhal jsem se skrývat zmatek a tušil jsem, že mi všechno vysvětlí, teprve až bude chtít. Otevřel jsem jí dvířka, obešel auto a posadil se za volant. Savannah přejížděla dlaní po palubní desce, jako kdyby se snažila přesvědčit, že je skutečná.

„To auto si pamatuju.“ Ve tváři měla málem zasněný výraz.

„Patřilo tvému otci, že? Nemůžu uvěřit, že je stále pojízdné.“

„Moc ho nepoužíval. Jezdil s ním jenom do práce a na nákupy.“

„I tak.“

Připoutala se. Nemohl jsem si pomoct, musel jsem přemýšlet o tom, jestli spala sama.

„Tak kam?“ zeptal jsem se.

„Na silnici doleva. Do města.“

Ani jeden z nás nemluvil. Savannah si založila ruce na prsou a koukala z okýnka. Mohl bych se urazit, ale něco v jejím výrazu naznačovalo, že její chování nemá nic společného se mnou, a tak jsem ji nechal na pokoji, s jejími myšlenkami.

Na předměstí potřásla hlavou, jako kdyby si najednou uvědomila ticho, které v autě vládlo. „Omlouvám se. Jako společnice mám asi k dokonalosti daleko.“

„Nic se neděje,“ řekl jsem a snažil jsem se maskovat zvědavost. Ukázala před auto. „Na první křižovatce doprava.“

„Kam jedeme?“

Neodpověděla hned. Místo toho se odvrátila a zadívala se z okýnka.

„Do nemocnice,“ řekla konečně.

Šel jsem vedle ní po zdánlivě nekonečných chodbách, až se zastavila u pultu pro návštěvy. Postarší dobrovolnice jí přisunula knihu. Savannah vzala pero a mechanicky se zapsala.

„Pořád se držíš, Savannah?“

„Snažím se,“ zamumlala.

„Všechno dobře dopadne. Celé město se za něho modlí.“

„Díky.“ Savannah vrátila knihu a podívala se na mě. „Leží ve třetím patře. Výtahy jsou v hale.“

Se sevřeným žaludkem jsem se držel těsně za ní. K výtahu jsme dorazili ve chvíli, kdy z něho někdo vycházel. Nastoupili jsme, a když se zavřely dveře, připadal jsem si jako v hrobce.

Ve třetím poschodí se Savannah pustila další chodbou. Já pořád za ní. Před otevřenými dveřmi jednoho pokoje se ke mně otočila.

„Asi bych měla jít dovnitř jako první. Můžeš tady počkat?“

„Samozřejmě.“

Poděkovala mi pohledem a otočila se. Než vešla, zhluboka se nadechla. „Ahoj miláčku,“ pozdravila vesele. „Cítíš se dobře?“

Po několik dalších minut jsem neslyšel nic. Stál jsem na chodbě a vstřebával do sebe stejně sterilní, neosobní prostředí, jaké jsem si pamatoval z doby, kdy jsem chodil za tátou. Vzduch byl cítit dezinfekcí, starší ošetřovatelka tlačila vozík s jídlem a zmizela s ním v pokoji o kousek dál. Před sesternou postával hlouček sestřiček, za dveřmi přes chodbu někdo zvracel.

„V pořádku.“ Savannah vystrčila hlavu. Za jejím statečným výrazem jsem stále tušil smutek. „Můžeš dál. Čeká tě.“

Připravil jsem se na nejhorší a vešel. Tim seděl na posteli, do paže měl zavedenou infuzi. Vypadal vyčerpaný, zhubl ještě víc než táta a kůži měl tak bledou, až vypadala průsvitná. Díval jsem se na něho a mojí jedinou myšlenkou bylo, že umírá. Jenom oči měl stále stejně laskavé. Na druhé straně pokoje seděl mladík, nanejvýš dvacetiletý, a neustále kýval hlavou zleva doprava. Okamžitě jsem uhodl, že je to Alan. Celá místnost byla plná květin, všechny stolky a parapety se ztrácely pod desítkami váz a záplavou přání. Savannah se posadila na postel vedle manžela a vzala ho za ruku.

„Ahoj Time,“ pozdravil jsem.

Zdálo se, že je příliš unavený, aby se mohl usmát, ale dokázal to.

„Ahoj Johne. Jsem hrozně rád, že tě zase vidím.“

„Já tebe taky. Jak se máš?“

Sotva jsem to dořekl, uvědomil jsem si, jak absurdně to zní, ale Tim na to musel být zvyklý. Ani nemrkl.

„Dobře,“ odpověděl. „Teď se cítím líp.“

Přikývl jsem. Alan dál převaloval hlavu z jednoho ramene na druhé. Přistihl jsem se, že ho pozoruju. Připadal jsem si jako vetřelec, který lituje, že se připletl někam, kam neměl.

„To je můj bratr Alan,“ dodal Tim.

„Ahoj Alane.“

Když neodpověděl, Tim mu šeptem domlouval. „Slyšíš, Alane? Všechno je v pořádku. To není doktor. Je to kamarád. Pojď ho pozdravit.“

Trvalo to několik vteřin, ale nakonec se Alan zvedl ze židle. Toporně přešel pokoj a podal mi ruku. „Ahoj, já jsem Alan,“ řekl

překvapivě hlubokým, monotónním hlasem. Do očí se mi ale nepodíval.

„Těší mě,“ řekl jsem. Jeho ruka byla jako kus hadru, jednou jí pohnul nahoru dolů, hned zase ji stáhl a vrátil se na svoje místo.

„Tamhle je židle, jestli chceš,“ řekl Tim.

Došel jsem si pro ni a posadil se. Než jsem se mohl zeptat, Tim mi odpověděl na otázku, kterou jsem měl na jazyku.

„Melanom. Pokud tě to zajímá.“

„Ale uzdravíš se, že?“

Alan otáčel hlavou ještě rychleji a začal se plácat do stehen.

Savannah se odvrátila. Pochopil jsem, že jsem to neměl říkat.

„Od toho přece máme doktory. Jsem v dobrých rukou.“ Uhodl jsem, že jeho odpověď je určená spíš bratrovi než mně. Alan se opravdu trochu uklidnil.

Tim zavřel oči, jako by sbíral síly, a zase je otevřel. „Jsem rád, že ses vrátil v jednom kuse,“ řekl. „Modlil jsem se za tebe celou dobu, cos byl v Iráku.“

„Dík.“

„A co děláš teď? Tipuju, že jsi pořád u armády.“

Přikývl jsem a přejel si dlaní po sestřihu. „Jo. Asi už to mám na doživotí.“

„To je dobře. Armáda potřebuje muže, jako jsi ty.“

Neřekl jsem nic. Ta scéna mi připadala neskutečná, jako kdybych se sám pozoroval ve snu. Tim se obrátil k Savannah. „Miláčku, mohla bys vzít Alana ven a koupit mu minerálku? Od rána nepil. A jestli můžeš, zkus ho přemluvit, aby něco snědl.“

„Samozřejmě,“ souhlasila. Políbila ho na čelo a vstala. Mezi dveřmi se zastavila. „Pojď, Alane, dáme si něco k pití.“

Měl jsem dojem, že Alan pomalu zpracovává slovo za slovem, ale nakonec poslechl. Když vycházeli ze dveří, zlehka mu položila dlaň na záda. Sotva byli pryč, Tim se otočil ke mně.

„Pro Alana je to velká zátěž. Nenese to dobře.“

„Jak by taky mohl?“

„Nevykládej si jeho koulení hlavou špatně. Nesouvisí ani s autismem, ani s inteligencí. Je to jenom tik, který se u něho

projevuje, když je nervózní. Stejně jako plácání do stehen. Ví, co se děje, a reaguje na to způsobem, který ostatní obyčejně uvádí do rozpaků.“

Sepjal jsem ruce. „Mě ne. Táta tím trpěl taky. Je to tvůj bratr a je jasné, že si dělá starosti. To je logické.“

Tim se usmál. „Je od tebe hezké, že to říkáš. Spousta lidí se poleká.“

„Já ne.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Vím, že bych si s ním poradil.“ Kupodivu se zasmál, i když ho to stálo hodně sil.

„O tom nepochybuju. Alan je hodný. Možná až moc. Nedokáže zabít ani mouchu.“

Přikývl jsem. Bylo mi jasné, že se snaží o lehký tón, abych se uvolnil. Nezabralo to.

„Kdys to zjistil?“

„Před rokem. Svědilo mě znamínko vzadu na stehně, a když jsem si ho poškrábal, krvácelo. Pochopitelně jsem tomu hned nevěnoval pozornost, dokud příště nezačalo krvácet zase. Před šesti měsíci jsem šel k doktorovi. V pátek. Hned v sobotu jsem šel na zákrok a v pondělí mi nasadili interferon. Teď jsem tady.“

„Celou tu dobu jsi v nemocnici?“

„Ne, jenom občas. Na interferon se obyčejně dochází ambulantně, ale já ho špatně snáším, a tak jsem teď tady pro případ, že by se mi udělalo špatně a byl bych dehydratovaný. Jako třeba včera.“

„To je mi líto.“

„Mně taky.“

Rozhlédl jsem se po pokoji a oči se mi zastavily na laciném rámečku s fotkou, na které stáli Tim se Savannah a oba drželi kolem ramen Alana. „Jak to nese Savannah?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak, jak bys čekal.“ Rukou, ve které neměl hadičku, skládal do záhybů přikrývku. „Je úžasná. Stará se nejenom o mě, ale i o ranč. Je na všechno sama, ale nikdy si nestěžuje, a kdykoliv je u mě, tváří se statečně. Pořád mi opakuje, že všechno dobře dopadne.“ Předvedl náznak úsměvu. „V padesáti procentech jí dokonce uvěřím.“

Když jsem neodpovídal, pokusil se na posteli trochu víc napřímit. Trhl sebou, ale bolest přešla a byl zase sám sebou. „Říkala mi, že jsi včera na ranči večeřel.“

„Jo.“

„Vsadím se, že měla radost, že tě vidí. Vím, že měla vždycky špatný pocit z toho, jak to skončilo. Já taky. Dlužím ti omluvu.“

„Nedlužíš.“ Zvedl jsem ruce. „To je v pořádku.“

Trpce se ušklíbl. „Říkáš to jenom proto, že jsem nemocný. Oba dva to dobře víme. Kdybych byl zdravý, asi bys měl chuť rozbít mi nos podruhé.“

„Možná,“ připustil jsem. Znovu se zasmál, ale i jeho smích prozrazoval chorobu.

Neuhodl, co si myslím. „Zasloužil bych si to,“ řekl. „Asi tomu nebudeš věřit, ale opravdu mám z toho, co se stalo, špatný pocit. Vím, že jste se měli upřímně rádi.“

Opřel jsem se lokty o stehna a předklonil se. „Kdeže ty loňské sněhy jsou…“

Sám jsem nevěřil tomu, co říkám, a ani on tomu nevěřil, ale oběma nám to stačilo, abychom to dál nerozebírali. „Co tě sem po tak dlouhé době přivedlo?“

„Táta umřel. Minulý týden.“

Přestože mu bylo mizerně, vyjadřovala jeho tvář upřímný soucit.

„To je mi líto, Johne. Vím, jak moc pro tebe znamenal. Bylo to náhlé?“

„Ke konci je to vždycky náhlé. Ale byl delší dobu nemocný.“

„Tím to není o nic snazší.“

Přemýšlel jsem, jestli má na mysli jenom mě, nebo taky Savannah a Alana.

„Savannah mi říkala, že tys přišel o oba rodiče.“

„Autonehoda. Bylo to… neuvěřitelné.“ Dělal odmlky mezi slovy.

„Několik dní předtím jsem u nich byl na večeři a najednou jim zařizuju pohřeb. Pořád mi to nedochází. Kdykoliv jsem doma, čekám, že uvidím maminku v kuchyni nebo tátu, jak něco kutí na zahradě.“ Zaváhal. Uhodl jsem, že si ty obrázky v duchu přehrává. Potřásl hlavou. „Taky se ti to stávalo? Když jsi byl doma?“

„Každou minutu.“

Položil hlavu na polštář. „Řekl bych, že to pro nás oba byly těžké roky. Něco takového prověří pevnost víry.“

„I tvojí?“

Sklíčeně se usmál. „Řekl jsem, prověří. Ne, zničí.“

„Ne, to sotva.“

Uslyšel jsem hlas sestry, která se blížila po chodbě, a čekal jsem, že vejde, ale šla dál.

„Jsem rád, žes přijel za Savannah. Vím, že to bude znít jako fráze, zvlášť vzhledem k tomu, co máte za sebou, ale ona právě teď potřebuje přítele.“

Hrdlo se mi stáhlo. „Jo,“ zahučel jsem. Nic jiného mě nenapadlo.

Odmlčel se a já jsem uhodl, že už k tomu nic nedodá. Po čase usnul. Seděl jsem tam, díval se na něho a v hlavě jsem měl podivně prázdno.

„Omlouvám se, že jsem ti to neřekla už včera,“ řekla o hodinu později Savannah. Když se s Alanem vrátila do pokoje a uviděla, že Tim spí, kývla na mě, abych s ní šel dolů do bistra. „Byla jsem překvapená, když ses objevil, věděla jsem, že bych měla něco říct, několikrát jsem to zkusila, ale nedokázala jsem to.“

Na stolku byly jenom dva šálky čaje, protože ani jeden z nás neměl chuť na jídlo. Savannah zvedla svůj, ale zase ho položila.

„Měla jsem za sebou jeden z těch hrozných dnů, chápeš? Strávila jsem řadu hodin v nemocnici, sestry po mě vrhaly ty svoje soucitné pohledy… jako by mě jimi postupně zabíjely. Vím, že to zní divně, když si uvědomím, čím prochází Tim, ale je těžké dívat se, jak trpí. Nenávidím to. Uvědomuju si, že bych mu měla být oporou, jezdím za ním, ale problém je v tom, že je to vždycky horší, než čekám. Včera mu po terapii bylo tak špatně, až jsem si myslela, že umírá. Pořád zvracel, nemohl přestat, a když už z něho nic nevycházelo, tak dávil naprázdno. Každých deset minut začal sténat, chodil kolem postele, aby se mu žaludek uklidnil, ale nic nepomáhalo. Držela jsem

ho za ruku, utěšovala, ale neumím ti popsat, jak bezmocná jsem se cítila.“ Vytáhla sáček čaje z vody. „A tak je to pokaždé,“ uzavřela.

Přejížděl jsem prstem po oušku hrnku. „Rád bych něco řekl, ale nevím co.“

„Nemáš co říct a já to vím. Proto si s tebou povídám. Protože vím, že ty to zvládneš. Nikoho jiného nemám. Nikdo z mých přátel si neumí představit, co prožívám. Naši jsou skvělí… svým způsobem. Vím, že by udělali všechno, o co je požádám, pořád se nabízejí, že mi pomůžou, maminka mi vozí jídlo, ale kdykoliv s ním přijede, má na krajíčku. Je z ní uzlíček nervů. Pořád se jenom bojí, že něco řekne nebo udělá špatně, takže to dopadá tak, že já musím dodávat odvahu jí, místo ona mně. Dohromady se vším ostatním je toho občas příliš. Nerada tak o ní mluvím, protože dělá, co může, a je to moje maminka a mám ji ráda, ale přála bych si, aby byla silnější, chápeš?“

Vybavil jsem si její matku a přikývl. „Co otec?“

„V podstatě totéž, i když jiným způsobem. Tomu tématu se vyhýbá. Vůbec o tom nechce mluvit. Když jsme spolu, mluví o ranči, o mé práci – o všem, jenom ne o Timovi. Je to, jako by se snažil vyvážit maminčinu ustrašenost, ale nikdy se nezeptá, co je nového nebo jak to snáším.“ Potřásla hlavou. „A k tomu ještě Alan. Tim je na něho moc hodný a já bych ráda věřila, že s ním vycházím líp, ale stejně… Někdy se začne sebezraňovat nebo rozbíjet věci a já se nakonec rozbrečím, protože nevím, co mám dělat. Pochop, snažím se, ale nejsem Tim. A oba dva to dobře víme.“

Na moment zachytila můj pohled, ale já jsem uhnul očima. Napil jsem se čaje a snažil se představit, jak asi teď vypadá její život.

„Řekl ti Tim, co mu je? Že má melanom?“

„Něco málo, ale ne dost. Povídal mi, že mu krvácelo znamínko, že s tím pár měsíců nic nedělal, ale nakonec šel k doktorovi.“

Přikývla. „Je to jeden z těch šílených paradoxů, že? Kdyby se Tim smažil na sluníčku, ještě bych to dokázala pochopit. Ale znáš ho. A má to vzadu na stehně. Umíš si ho představit v šortkách? Nenosil je málem ani na pláži a pořád nás napomínal, abychom se mazali opalovacím krémem. Nepije, nekouří, jí zdravě, ale z nějakého záhadného důvodu má melanom. Vyřízli kus tkáně kolem znamínka,

a protože bylo velké, vzali mu osmnáct uzlin. V jedné byly metastáze. Nasadili mu interferon, což je standardní terapie, které trvá zhruba rok. Snažili jsme se neztrácet optimismus, ale nevyvíjelo se to dobře. Napřed špatná reakce na interferon a potom, několik týdnů po zákroku, se mu u rány na třísle udělala celulitis.“

Svraštil jsem čelo. Zarazila se.

„Omlouvám se. Prostě jsem si zvykla, že mluvím s lékaři. Celulitis je infekce měkkých tkání a Tim ji měl hodně vážnou. Strávil s ní deset dní na jipce. Myslela jsem, že mi umře, ale je velký bojovník. Dostal se z toho a dál chodí na interferon, jenže minulý měsíc jsme u místa, kde měl melanom, objevili nové pigmentové léze. Znamenalo to další zákrok, ale především to byl důkaz, že interferon nezabírá, jak by, měl. To bylo mnohem závažnější. Udělali mu pozitronovou tomografii a magnetickou rezonanci a našli rakovinné buňky v plicích.“

Hleděla do svého šálku. Vyrazilo mi to dech. Dlouho jsme oba mlčeli.

„To je mi líto,“ zašeptal jsem konečně a vrátil ji tak do skutečnosti.

„Já to nevzdám.“ Hlas jí přeskočil. „Tim je dobrý člověk. Je laskavý, trpělivý a já ho mám moc ráda. Není to spravedlivé. Vzali jsme se teprve před dvěma roky.“

Podívala se na mě a několikrát se zhluboka nadechla, aby přemohla rozrušení.

„Musí se dostat odsud. Z téhle nemocnice. Tady mu můžou dávat interferon, nic víc, a jak jsem ti říkala, nezabírá u něho, jak by měl. Potřebuje se dostat na nějakou specializovanou kliniku, kde se zabývají i výzkumem, jako třeba Andersonovu, Hopkinsovu nebo Mayo. Mohli by mu k interferonu přidat jiné léky, vždycky zkoušejí různé kombinace, i když někdy v podstatě naslepo. Dělají tam i biochemoterapii a klinické testy. Na Andersonově klinice by měli začít testovat nový preparát v listopadu a předběžné výsledky vypadají slibně. Chtěla bych, aby byl Tim zařazen do programu.“

„Tak ho tam dostaň,“ pobízel jsem ji.

Krátce se zasmála. „To není tak jednoduché.“

„Proč ne? Mně to připadá jasné. Jakmile ho propustí odsud, nasedneš do auta a jede se.“

„Naše pojišťovna by to nezaplatila,“ vysvětlovala. „Rozhodně ne teď. Tim má odpovídající léčbu a věř nebo ne, zatím se chovali slušně a zodpovědně. Bez řečí zaplatili hospitalizace, interferon a všechno ostatní. Referentka, která má Timův případ na starost, má pro náš požadavek pochopení, ale nemůže nic dělat, protože lékaři jsou přesvědčení, že nejlepší bude podávat ještě chvíli interferon. Žádná pojišťovna by neplatila nadstandardní nebo experimentální léčbu založenou na nových přípravcích, které by mohly, ale nemusely zabrat, a ještě ke všemu v jiném státě.“

„Tak to dej k soudu.“

„Johne, bez mrknutí oka zaplatili pobyt na jipce a všechny hospitalizace po interferonu. Faktem je, že Tim má odpovídající péči, a já nemůžu dokázat, že jinde, kde by mu nasadili jiné přípravky, by se jeho stav zlepšil. Já pouze doufám, že by mu pomohly, ale nikdo to neví jistě.“ Zavrtěla hlavou. „I kdybych se soudila a pojišťovna by musela zaplatit všechno, co požadujeme, trvalo by to dlouho… A my nemáme čas.“ Povzdechla si. „Problém nejsou ani tak peníze jako spíš čas.“

„O jaké částce asi tak mluvíš?“

„O hodně velké. A jestli Tim zase skončí s infekcí na jipce, neodvažuju se ani hádat. Zaručeně je to víc, než bych mohla někdy zaplatit.“

„Co budeš dělat?“

„Seženu peníze,“ prohlásila. „Nemám na vybranou. Ale Tima podporuje celé město. Mluvili o něm v rádiu, v místních novinách vyšel článek a lidé slíbili, že uspořádají sbírku. Dokonce založili speciální konto v bance. Pomáhají naši, kolegové z poradny, kde pracujeme, rodiče dětí, které k nám chodí. Dokonce jsem slyšela, že v řadě podniků jsou džbány na příspěvky.“

Hlavou mi bleskla vzpomínka na džbán v baru ze dne, kdy jsem přijel do Lenoiru. Pár dolarů, které jsem do něho hodil, mi najednou připadalo naprosto nedostatečných.

„Už jste blízko sumy, kterou potřebujete?“

„Nevím.“ Zavrtěla hlavou, jako kdyby o tom nechtěla přemýšlet.

„Všechno se teprve rozjíždí, a teď, když je Tim v nemocnici, jsem buď u něho, nebo na ranči. Ale řeč je o spoustě peněz.“ Odsunula šálek s čajem a smutně se usmála. „Ani nevím, proč ti to tak podrobně vykládám, když není jisté, že mu na některé z těch klinik můžou opravdu pomoct. Vím jenom jedno. Když zůstaneme tady, nedostane se z toho. Jinde možná taky ne, ale aspoň by byla určitá naděje… A právě teď je to všechno, co mám.“

Nedokázala mluvit dál a nevidoucíma očima zírala na skvrny na stole.

„Chceš slyšet něco neuvěřitelného?“ zeptala se konečně. „Jsi jediný, komu jsem se svěřila. Z nějakého důvodu vím, že jsi jediný, kdo by mohl pochopit, co prožívám, a před kým nemusím být na pozoru, co říkám.“ Zvedla hrnek, ale nenapila se. „Když si vzpomenu na tvého otce, chápu, že je to ode mě nefér…“

„To je v pořádku,“ ujistil jsem ji.

„Možná, ale je to sobecké. Ty se snažíš vyrovnat s tím, že umřel, a já tě otravuju svými pocity a úvahami o tom, co se může, ale nemusí stát.“ Odvrátila se k oknu, ale věděl jsem, že zatravněný svah venku nevidí.

„Haló, tady jsem,“ připomenul jsem se a vzal ji za ruku. „A myslel jsem to tak, jak jsem to řekl. Jsem rád, že ses mi svěřila, i kdyby jenom proto, že se ti trochu ulevilo.“

Po chvíli trhla rameny. „To jsme dopadli, co? Dva poranění válečníci, kteří hledají někoho, o koho by se mohli opřít.“

„Tos vystihla docela dobře.“

Pohlédla mi do očí. „Takže vlastně máme štěstí,“ zašeptala. Navzdory všem okolnostem se mi srdce rozbušilo rychleji. „Jo,

máme štěstí,“ opakoval jsem po ní.

Skoro celé odpoledne jsme strávili u Tima. Když jsme vešli do jeho pokoje, spal, potom se na pár minut probudil a zase usnul. Alan seděl u bratra a nespouštěl z něho pohled. Mě si nevšímal. Savannah střídavě seděla u Tima na posteli a na židli vedle mě. Když byla u

mě, probírali jsme Timův stav, rakovinu kůže obecně a možnosti léčení. Několik týdnů hledala na internetu a znala podrobnosti o každém probíhajícím klinickém testu. Nikdy nemluvila hlasitěji než šeptem, nechtěla, aby Alan něco zaslechl. Než skončila, věděl jsem toho o melanomu víc, než bych předtím považoval za možné.

Chvilku po době večeře se Savannah konečně zvedla. Tim prospal většinu odpoledne a podle toho, jak něžně ho před odchodem políbila, zřejmě věřila, že prospí i celou noc. Políbila ho podruhé, stiskla mu ruku a zamířila ke dveřím. Tiše jsme se vykradli z pokoje.

„Pojďme k autu,“ navrhla na chodbě.

„Vrátíš se sem?“

„Až zítra. Kdyby se probudil, nechci, aby měl pocit, že musí zůstat vzhůru. Potřebuje odpočívat.“

„Co Alan?“

„Pojede na kole. Jezdí do nemocnice každé ráno a vrací se pozdě večer. Když mu nabízím, že ho svezu, nechce. Ale dorazí v pořádku. Dělá to tak už několik měsíců.“

O pár minut později jsme vyjeli z parkoviště před nemocnicí a zařadili se do večerního provozu. Obloha tmavla a šedla, těžké mraky na obzoru ohlašovaly podobnou bouřku, jaké bývají na pobřeží. Savannah byla zabraná do svých myšlenek a moc toho nenamluvila. Na obličeji se jí odráželo stejné vyčerpání, jaké jsem cítil já. Nedokázal jsem si představit, že bych se měl do nemocnice vrátit zítra a pozítří a popozítří s vědomím, že by Timovi bylo líp někde jinde.

Když jsem zabočil k domu, otočil jsem se k ní a všiml si, že jí po tváři pomalu stéká slza. Ten pohled mi rval srdce, ale jakmile si uvědomila, že se na ni dívám, rychle si ji otřela a dělala, jako by byla překvapená, kde se tam vzala. Zajel jsem pod vrbu k otřískané dodávce. Na přední sklo právě dopadly první kapky.

Když jsem vypnul motor, přemýšlel jsem, jestli teď přijde definitivní loučení, ale než mě napadlo, co bych mohl říct, obrátila se ke mně. „Máš hlad?“ zeptala se. „V lednici je spousta jídla.“

Něco v jejím pohledu mě varovalo, že bych měl odmítnout, ale přistihl jsem se, jak přikyvuju. „Něco bych snědl.“

„To jsem ráda,“ přiznala tiše. „Dnes večer bych nechtěla být sama.“

Vystoupili jsme z auta. Déšť mezitím zesílil. K domu jsme to vzali úprkem, ale než jsme vyběhli na terasu, měl jsem oblečení promáčené. Molly nás uslyšela, a sotva Savannah otevřela dveře, mihla se kolem mě z kuchyně do místnosti, která měla být pravděpodobně obývákem. Pozoroval jsem psa a přemýšlel o tom, kolik se toho změnilo od včerejška, kdy jsem přijel. Dělo se toho až moc. Podobně jako na hlídce v Iráku jsem se přinutil být plně soustředěný na přítomný okamžik, ale zároveň zůstat připravený na všechno, co by mohlo následovat.

„Máme od všeho trochu,“ hlásila. „Tak se s tím maminka vyrovnává. Vaří. Máme dušené, chilli, kuře na zelenině, grilované vepřové, lasagne…“ Když jsem vešel do kuchyně za ní, vystrčila hlavu z lednice. „Zní pro tebe něco z toho lákavě?“

„Mně je to jedno,“ řekl jsem. „Nechám to na tobě.“

Po tváři se jí mihlo zklamání a já okamžitě pochopil, že je unavená z toho, že musí neustále o něčem rozhodovat. Odkašlal jsem si.

„Dal bych si lasagne.“

„Okay. Hned je ohřeju. Máš megahlad, nebo jenom hlad?“ Zamyslel jsem se. „Asi jenom hlad.“

„Co salát? Mám černé olivy a rajčata. S italským dresinkem a krutony je to výborné.“

„To zní fantasticky.“

„Dobře, bude to hned,“ slíbila.

Díval jsem se, jak z dolní přihrádky vytáhla zeleninu, opláchla ji pod kohoutkem, nakrájela, dala do dřevěné mísy, nahoru nasypala olivy a položila salát na stůl. Na dva talíře nandala obrovské porce lasagní a první strčila do mikrovlnky. Její pohyby byly plynulé, jako by ji běžné úkony uklidňovaly.

„Nevím jak ty, ale já bych si dala trochu vína.“ Ukázala na poličku. „Mám dobrý Pinot Noir.“

„Zkusím skleničku,“ řekl jsem. „Mám ho otevřít?“

„Ne, to zvládnu. Moje vývrtka je poněkud záludná.“

Otevřela láhev a nalila víno do dvou sklenic. Za chvíli už seděla proti mně a před námi na stole byly talíře. Z lasagní se kouřilo a vůně mi připomněla, že mám vlastně velký hlad. Sotva jsem ochutnal, ukázal jsem na ně vidličkou.

„Jsou fakt vynikající,“ prohlásil jsem.

„Že?“ potvrdila, ale místo, aby se pustila do jídla, se napila. „Tim je má taky moc rád. Když jsme se vzali, pokaždé maminku prosil, aby mu je udělala do zásoby. Vaří ráda a má radost, když ostatním chutná.“

Pozoroval jsem ji přes stůl, jak přejíždí prstem po okraji sklenky.

Červené víno lámalo světlo jako rubín.

„Jestli chceš přidat, řekni, je toho dost,“ nabízela. „Věř mi, prokazuješ mi laskavost. Často musím jídlo vyhazovat. Vím, že bych jí měla říct, aby toho nosila míň, ale asi by se jí to dotklo.“

„Je to pro ni těžké. Vidí, jak trpíš.“

„Já vím.“ Znovu se napila.

„Ty nebudeš jíst?“ Ukázal jsem na její talíř.

„Nemám hlad. Když je Tim v nemocnici, je to vždycky totéž… Něco si ohřeju, těším se, jak si pochutnám, ale jakmile je jídlo přede mnou, stáhne se mi žaludek.“ Hleděla na talíř, jako by sama sebe přesvědčovala, aby ochutnala, ale pak zavrtěla hlavou.

„Zkus to,“ přemlouval jsem ji. „Aspoň pár soust. Musíš jíst.“

„Budu v pořádku.“

Nechal jsem vidličku trčet ve vzduchu. „Kvůli mně. Nejsem zvyklý, když se na mě někdo dívá, jak jím. Připadám si blbě.“

„Tak dobře.“ Uchopila vidličku, nabrala na ni malinký plátek a strčila ho do pusy. „Spokojený?“

„Naprosto,“ odfrkl jsem si. „Přesně tak jsem to myslel. Hned je mi líp. Jako zákusek bychom si třeba mohli rozdělit pár drobečků. Zatím aspoň drž vidličku a dělej, že jíš.“

Zasmála se. „Jsem ráda, že jsi tady. Momentálně jsi asi jediný, koho vůbec napadne, že by se mnou mohl takhle mluvit.“

„Jak? Upřímně?“

„Ano. Věř tomu nebo ne, ale přesně to jsem měla na mysli.“ Ignorovala mou prosbu, odložila vidličku a odstrčila talíř. „V tom jsi byl vždycky dobrý.“

„Pamatuju si, že jsem si totéž myslel o tobě.“ Odhodila ubrousek na stůl. „To byly časy, že?“

Způsob, jakým se na mě dívala, přivolal zpátky minulost. Na okamžik ve mně ožily všechny city, naděje a sny. Savannah byla znovu dívkou, kterou jsem potkal na pláži. Život měla před sebou a já jsem si přál, aby ho spojila s mým.

Potom si pročísla rukou vlasy a na prstě se jí zaleskl prstýnek.

Sklopil jsem pohled a soustředil se na jídlo.

„To byly.“

Strčil jsem sousto do pusy a snažil se ty obrazy zahnat. Jakmile jsem polkl, zabodl jsem vidličku do lasagní znovu.

„Co se děje?“ zeptala se. „Ty se zlobíš?“

„Ne,“ lhal jsem.

„Chováš se tak.“

Byla stejná, jakou jsem si ji pamatoval – s tím rozdílem, že byla vdaná. Lokl jsem si vína. Pořádně. Uvědomil jsem si, že se jeden můj doušek vyrovnal všem jejím. Opřel jsem se. „Savannah, proč jsem tady?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„O tomhle,“ opsal jsem rukou oblouk. „Pozveš mě na večeři, přestože sama nebudeš jíst. Vyvoláváš minulost. Co se děje?“

„Nic,“ trvala na svém.

„Tak o co jde? Proč jsi mě zvala dál?“

Místo odpovědi vstala a dolila si. „Třeba jsem si jenom potřebovala s někým popovídat,“ zašeptala. „Jak jsem ti říkala, s našimi nemůžu. Ani s Timem nemůžu takhle mluvit.“ Znělo to skoro rezignovaně. „Každý si občas potřebuje popovídat.“

Měla pravdu, a já to věděl. Z toho důvodu jsem přijel do Lenoiru.

„To chápu,“ uznal jsem a zavřel oči. Když jsem je zase otevřel, Savannah si mě zkoumavě měřila. „Jde o to, že jsem z toho všeho zmatený. Z minulosti. Z nás. Z toho, že jsi vdaná. I z toho, co potkalo Tima. Nic z toho nedává smysl.“

V jejím úsměvu byla bolest. „A ty myslíš, že mně to smysl dává?“ Když jsem nic neříkal, odložila skleničku. „Chceš vědět pravdu?“

zeptala se, ale na odpověď nečekala. „Já se prostě snažím přežít den tak, abych měla energii na ten příští.“ Zavřela oči, jako by ji to přiznání bolelo, a potom je znovu otevřela. „Vím, co ke mně pořád cítíš, a ráda bych ti řekla, že mým tajným přáním je dozvědět se všechno, čím jsi prošel po tom, co jsem ti napsala ten hrozný dopis, ale mám být upřímná?“ Zaváhala. „Nejsem si jistá, jestli to opravdu chci vědět. Vím jenom, že když ses tady včera ukázal, cítila jsem se… normálně. Ne skvěle, ne dobře, ale ani ne špatně. A o to jde. Posledních šest měsíců neznám nic jiného, než že se cítím špatně. Ráno se budím nervózní, podrážděná, frustrovaná a vyděšená, že ztratím muže, kterého jsem si vzala. A tak se cítím, dokud nezapadne slunce,“ pokračovala. „Každý den, od rána do večera, celých šest měsíců. Tak vypadá můj současný život a strašné je, že vím, že odteď se to bude jenom zhoršovat. Přibyla mi další zodpovědnost. Snažit se najít způsob, jak mu pomoct. Snažit se najít léčbu, která by mu mohla pomoct. Snažit se zachránit mu život.“

Odmlčela se a upřeně se na mě dívala, jako kdyby se pokoušela uhádnout mou reakci.

Nepochyboval jsem, že existují slova, kterými bych ji mohl utěšovat, ale jako obvykle jsem nevěděl, co říct. Věděl jsem jenom, že Savannah je žena, do které jsem se kdysi zamiloval, kterou mám rád pořád, ale která nikdy nebude moje.

„Promiň,“ řekla po chvíli unaveně. „Nechtěla jsem tě přivádět do rozpaků.“ Prchavě se usmála. „Jenom jsem chtěla, abys věděl, jak jsem ráda, že jsi tady.“

Soustředil jsem se na kresbu dřeva na desce stolu a snažil se udržet své city co nejvíc na uzdě. „Fajn.“

Došla ke stolu a dolila mi, přestože ve sklenici bylo víc než jeden lok vína. „Já si ti tady vylívám srdce a všechno, co mi na to řekneš, je ‚fajn‘?“

„Co bys chtěla, abych řekl?“

Otočila se a vykročila ke dveřím. „Třeba bys mohl říct, že jsi taky rád, že mě vidíš,“ odpověděla skoro neslyšně.

Odešla. Nezaslechl jsem, že by se otevřely přední dveře, a tak jsem usoudil, že utekla do obýváku.

Její poznámka mě trápila, ale neměl jsem v úmyslu jít za ní. Vztah mezi námi se změnil a bylo vyloučené, že by zase byl jako kdysi. Se zarputilým vzdorem jsem nabodával lasagne na vidličku, strkal si je do pusy a lámal si hlavu, co po mně vlastně chce. To ona napsala ten dopis, ona to skončila, ona se vdala. Máme se snad tvářit, jako kdyby se nic z toho nestalo?

Dojedl jsem, odnesl nádobí ke dřezu a opláchl je. Přes okno zacákané deštěm jsem viděl své auto a bylo mi jasné, že bych se měl sebrat, odjet a neohlížet se zpátky. Pro nás oba by to tak bylo snazší. Ale když jsem sáhl do kapsy pro klíčky, zamrazilo mě. Přes bubnování deště jsem z obýváku zaslechl zvuk, který rozehnal mou zlost a zmatek. Savannah plakala.

Snažil jsem se to ignorovat, ale nedokázal jsem to. Vzal jsem svoje víno a zamířil do pokoje.

Seděla na pohovce se sklenicí v dlaních. Když jsem vešel, vzhlédla.

Venku se zvedl vítr a déšť ještě zesílil. Za oknem pokoje se zablesklo a potom následovalo monotónní zahřmění, dlouhé a hluboké.

Posadil jsem se vedle ní, sklenici odložil na stolek a rozhlédl se. Na krbové římse byly rozestavěné svatební fotografie, na jedné Savannah a Tim krájeli dort, druhá byla pořízená v kostele. Savannah se zářivě usmívala a já se přestihl, že si přeju, abych byl vedle ní já.

„Promiň,“ řekla. „Vím, že bych neměla brečet, ale nedokázala jsem se ovládnout.“

„To je pochopitelné,“ zamumlal jsem. „Je toho na tebe moc.“ Poslouchal jsem, jak liják buší do okenních tabulek, a hledal slova,

kterými bych přerušil mlčení.

„Pořádná bouřka,“ poznamenal jsem.

„To je,“ hlesla.

„Myslíš, že Alan přijede v pořádku?“

Zaťukala prsty o skleničku. „Nevyrazí, dokud nepřestane pršet. Nemá rád blesky. Ale nemělo by to trvat dlouho. Vítr zažene bouřku

k pobřeží. Aspoň to tak obyčejně bývá.“ Zaváhala. „Pamatuješ, jak nás tehdy chytla bouřka? Když jsem tě vzala do domu, který jsme stavěli?“

„Samozřejmě.“

„Pořád na tu noc myslím. Tehdy jsem ti poprvé řekla, že tě mám ráda. Nedávno jsem na ni vzpomínala. Seděla jsem tady podobně jako teď. Tim byl v nemocnici a Alan u něho. Dívala jsem se, jak prší, a všechno se vrátilo. Vzpomínka byla tak živá, až jsem měla pocit, že se to stalo nedávno. Potom přestalo pršet a já si uvědomila, že je čas nakrmit koně. Byla jsem rázem zpátky v současnosti a najednou jsem měla pocit, jako bych si všechno jenom vymyslela. Jako by se to stalo někomu jinému, někomu, koho ani neznám.“

Naklonila se ke mně. „Na co si pamatuješ nejlíp?“

„Na všechno stejně,“ tvrdil jsem.

Podívala se na mě přes řasy. „Nic nevyčnívá?“

Venku zuřila bouřka a v pokoji bylo intimní šero. Cítil jsem, že se chvěju vzrušením z toho, co by mohlo následovat. Toužil jsem po Savannah víc než kdy po kterékoliv ženě, ale mozek mi připomínal, že už není moje. Všude kolem jsem tušil Timovu přítomnost a bylo mi jasné, že ona momentálně není tak docela sama sebou.

Trochu jsem se napil a postavil skleničku na stolek.

„Ne,“ prohlásil jsem pevným hlasem. „Nic nevyčnívá. Ale proto jsi po mně chtěla, abych se díval na úplněk, ne? Abych si vzpomněl na všechno.“

Neřekl jsem jí, že pořád ještě vycházím ven dívat se na měsíc, a přes výčitky svědomí, které mě trápily kvůli tomu, že jsem s ní, jsem přemýšlel, jestli to dělá taky.

„Víš, na co já si pamatuju ze všeho nejvíc?“ zeptala se.

„Jak jsem Timovi rozbil nos?“

„Ne.“ Zasmála se a hned zase zvážněla. „Jak jsme spolu byli několikrát v kostele. Uvědomuješ si, že jedině tenkrát jsem tě viděla s kravatou? Měl bys chodit v obleku častěji. Sluší ti.“ Zdálo se, že si to vybavuje. Pak se znovu podívala na mě.

„Chodíš s někým?“ zeptala se.

„Ne.“

Přikývla. „Myslela jsem si to, protože jinak by ses o tom zmínil.“

Otočila se k oknu. V dálce jsem rozeznal jednoho z koní, jak cválá v dešti.

„Za chvíli je budu muset jít nakrmit. Vsadím se, že se diví, kde jsem tak dlouho.“

„Vydrží to,“ ujišťoval jsem ji.

„To se ti lehko řekne. Věř mi, když mají hlad, dokážou vyvádět stejně jako lidé.“

„Musí být pro tebe těžké stačit na všechno sama.“

„Je. Ale copak mám na vybranou? Ještě že v poradně mají porozumění. Timovi drží místo, a kdykoliv je v nemocnici, můžu si vzít tolik volna, kolik potřebuju.“ Přešla do žertovného tónu. „Přesně jako v armádě, že?“

„Jo. Tam je to úplně stejné.“

Zahihňala se, ale hned zvážněla. „Jaké to bylo v Iráku?“

Užuž jsem chtěl vyrukovat s řečičkami o písku, ale místo toho jsem řekl: „To se těžko popisuje.“

Savannah čekala a já jsem sáhl po sklence, abych získal čas. Ani u ní jsem si nebyl jistý, jestli mám chuť do toho jít. Jenže něco se mezi námi odehrávalo, něco, co jsem chtěl i nechtěl. Přinutil jsem se koukat na její prsten a myslet na pocit, který by se jí zaručeně později zmocnil, pocit, že se dopustila zrady. Zavřel jsem oči a začal nocí invaze.

Nevím, jak dlouho jsem mluvil, ale dost dlouho, aby mezitím přestalo pršet. Slunce ještě stále klesalo k obzoru a rozsvítilo oblohu všemi barvami duhy. Savannah si dolila. Než jsem skončil, byl jsem naprosto vyčerpaný a věděl jsem, že víckrát o tom mluvit nebudu.

Po celou dobu mlčela, jenom tu a tam se na něco zeptala, aby mi dala najevo, že poslouchá všechno, co povídám.

„Je to jiné, než jsem si představovala,“ poznamenala.

„Vážně?“

„Když procházíš titulky v novinách nebo čteš články, jména vojáků a měst v Iráku většinou zůstávají jenom písmeny. Ale pro tebe je to osobní… skutečné. Možná až moc.“

Neměl jsem co dodat. Vzala mě za ruku a při tom doteku se ve mně něco vzedmulo. „Kéž bys tím nikdy nemusel projít.“

Stiskl jsem jí ruku, odpověděla stejně. Když mě konečně pustila, dotek její dlaně ve mně zůstal. Zastrčila za ucho pramen vlasů, jako by znovuobjevila starý zvyk. Ten pohled mi působil bolest.

„Cesty osudu jsou stejně zvláštní,“ poznamenala málem šeptem.

„Napadlo by tě někdy, že se tvůj život bude vyvíjet takhle?“

„Ne.“

„Mě taky ne,“ přiznala. „Když ses poprvé vracel do Německa, byla jsem si jistá, že se jednou vezmeme. Tak jistá jako ničím jiným.“

Zíral jsem do sklenice a Savannah pokračovala.

„Podruhé jsem si byla dokonce ještě jistější. Zvlášť po tom, co jsme se milovali.“

„Ne…“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nemluvme o tom.“

„Proč ne? Ty toho lituješ?“

„To ne.“ Dívat se na ni bylo pro mě k nevydržení. „Samozřejmě že ne. Jenže jsi vdaná.“

„Ale stalo se to,“ trvala na svém. „Chceš, abych na to jen tak zapomněla?“

„Nevím,“ přiznal jsem. „Možná.“

„To nemůžu,“ prohlásila překvapeně a dotčeně. „Bylo to poprvé. Nikdy na to nezapomenu a svým způsobem to pro mě zůstane vždycky něčím mimořádným. Co se mezi námi stalo, bylo krásné.“

Netroufal jsem si odpovědět. Po chvíli se zdálo, že se vzpamatovala. Předklonila se. „Co sis myslel, když ses dozvěděl, že jsem si vzala Tima?“

Dával jsem si s odpovědí na čas, protože jsem pečlivě vybíral slova. „Moje první myšlenka byla, že je to logické. Měl tě rád už dlouho. Viděl jsem to na něm, hned když jsme se seznámili.“ Přejel jsem si dlaní po obličeji. „Potom… Moje pocity byly protichůdné. Byl jsem rád, že sis vybrala někoho jako on, ale zároveň jsem byl… smutný. Už nám toho nezbývalo tak moc. Touhle dobou bych byl dva roky v civilu.“

Stiskla rty. „Mrzí mě to,“ zamumlala.

„Mě taky.“ Pokusil jsem se usmát. „Jestli chceš slyšet můj upřímný názor, tak jsi na mě měla počkat.“

Nejistě se zasmála. Překvapil mě roztoužený výraz, který se jí objevil na tváři. Sáhla po vínu.

„Taky jsem o tom přemýšlela. Kde bychom byli, kde bychom žili, co bychom dělali. Hlavně v poslední době. Když jsi včera odjel, nedokázala jsem myslet na nic jiného. Vím, že to bude znít hrozně, ale posledních pár roků jsem se snažila přesvědčit sama sebe, že i když naše láska byla upřímná, nevydržela by.“ Najednou vypadala ztracená. „Ty by sis mě byl vzal, že?“

„Od minuty. I teď, kdyby to bylo možné.“

Minulost na nás najednou dolehla a drtila nás svou intenzitou.

„Ale bylo to opravdové, že?“ Hlas se jí chvěl. „To, co bylo mezi námi? Nenamlouváme si to jenom?“

Čekala, co odpovím, a v očích se jí odráželo šedivé světlo soumraku. Čas běžel a já jsem cítil tíhu Timovy prognózy, která nad námi visela. Myšlenky se mi honily hlavou jako zběsilé. Byly morbidní a špatné, ale byly tam. Nenáviděl jsem se za to, že se v duchu zabývám tím, co bude po jeho smrti, a zaháněl jsem ty myšlenky pryč.

Ale marně. Toužil jsem Savannah obejmout, sevřít ji v náruči, vynahradit si, o co jsme přišli za roky po jejím dopisu. Instinktivně jsem se k ní nakláněl.

Věděla, k čemu se schyluje, ale neodtáhla se. Aspoň ne hned. Teprve když byly moje rty kousíček od jejích, rychle se odvrátila a víno, které držela v ruce, nás oba pokropilo.

Vyskočila, odložila sklenici na stolek a odtáhla si halenku od těla.

„Promiň,“ řekl jsem.

„Nic se nestalo, ale půjdu se převlíknout. Musím ji namočit, ráda ji nosím.“

„Okay.“

Díval jsem se, jak vyšla z obýváku na chodbu a zabočila doprava do ložnice. Jakmile byla pryč, zaklel jsem. Zavrtěl jsem hlavou a všiml si, že mám taky na tričku skvrny od vína. Vstal jsem, přešel do chodby a hledal koupelnu.

Náhodně jsem vzal za jednu kliku a najednou jsem stál proti svému obrazu v koupelnovém zrcadle. Odrážely se v něm i pootevřené dveře do ložnice na druhé straně chodby. Savannah stála zády ke mně, do půl pasu nahá, a i když jsem chtěl, nepřinutil jsem se odvrátit.

Musela vycítit, že se na ni dívám, protože se ohlédla přes rameno. Čekal jsem, že dveře přibouchne nebo přes sebe něco přehodí, ale neudělala to. Zachytila můj pohled a neuhnula očima, jako by chtěla, abych na ni zíral dál. A potom se pomalu otočila.

Stáli jsme tam, oddělení jenom úzkou chodbou, a dívali se na sebe přes odraz v zrcadle. Rty měla pootevřené, trochu zvedla bradu a mně bylo jasné, že i kdybych se dožil tisíce let, nikdy nezapomenu, jak úžasně v ten moment vypadala. Měl jsem chuť přejít přes chodbu k ní a věděl jsem, že po mně touží stejně silně jako já po ní. Ale zůstal jsem stát, přibitý k podlaze představou, že by mě jednoho dne nenáviděla kvůli tomu, co jsme chtěli oba.

Savannah, která mě znala líp než kdokoliv jiný, sklopila oči, jako kdyby to najednou taky pochopila. Obrátila se ke mně zády právě v okamžiku, kdy se přední dveře hlasitě rozlítly. Ve tmě se ozvalo hlasité skučení.

Alan…

Vrhl jsem se zpátky do pokoje. Alan mezitím zmizel v kuchyni a já slyšel, jak otvírá a zavírá zásuvky a dál skučí, jako kdyby umíral. To už kolem mě proběhla Savannah a spěšně si zastrkovala halenku do kalhot.

„Alane! Už jdu!“ volala rozčileně. „Všechno bude v pořádku.“ Nepřestal výt a třískat zásuvkami.

„Potřebuješ pomoct?“ zeptal jsem se.

„Ne.“ Prudce zavrtěla hlavou. „Zvládnu to sama. Občas se tak chová, když se vrátí z nemocnice.“

Vpadla do kuchyně a začala mu domlouvat. Málem jsem ji neslyšel, její hlas se ztrácel v rámusu, ale byl pevný a pohyboval se po kuchyni. Uviděl jsem, že stojí vedle Alana a snaží se ho uklidnit, ale žádný efekt se nedostavoval. Měl jsem nutkání jí pomoct, ale

zachovala klid. Dál mu domlouvala a položila dlaň na jeho ruku, takže to vypadalo, jako kdyby zásuvkami mlátili společně.

Po chvíli, která mi připadala jako věčnost, se třískání zpomalilo a bylo rytmičtější, až nakonec přestalo. A podle stejného vzorce utichlo i kvílení. Savannah teď mluvila tišeji, už jsem nerozeznával jednotlivá slova.

Seděl jsem na pohovce. Po několika minutách jsem vstal a přešel k oknu. Venku byla tma, mraky byly pryč a nad horami se mihotaly hvězdy. Protože jsem byl zvědavý, co se děje v kuchyni, přesunul jsem se na místo, odkud tam bylo vidět.

Oba seděli na podlaze. Savannah se opírala o skříňku, Alan měl hlavu na její hrudi a rychle mrkal, jako kdyby byl naprogramovaný tak, že musí být neustále v pohybu. Něžně mu čechrala vlasy, v očích se jí leskly slzy, ale tvářila se soustředěně a já jsem uhodl, že je pevně odhodlaná nedovolit, aby poznal, jak moc trpí.

„Já ho mám rád,“ naříkal Alan. Ten tam byl jeho hluboký hlas z nemocnice, vystřídalo ho žalostné kňučení malého vylekaného kluka.

„Já vím, zlatíčko. Já ho mám taky ráda. Moc ráda. Vím, že se o něho bojíš. Já taky.“

Z jejího hlasu jsem poznal, jak upřímně to myslí.

„Mám ho rád,“ opakoval.

„Za pár dní ho pustí z nemocnice. Lékaři dělají, co je v jejich silách.“

„Mám ho rád.“

Políbila ho na temeno. „On tě má taky rád, Alane. Já taky. A vím, že se těší, až si spolu zase vyjedete na koních. Říkal mi to. Je na tebe moc hrdý. Pořád tě chválí, kolik práce tady uděláš.“

„Já se bojím.“

„Já taky, zlatíčko. Ale doktoři dělají, co je v jejich silách.“

„Mám ho rád.“

„Já vím. Já ho mám taky ráda. Víc, než si umíš představit.“ Pozoroval jsem je a najednou jsem si uvědomil, že tam nepatřím.

Za celou dobu, co jsem tam stál, Savannah ani jednou nevzhlédla a mě pronásledovaly představy toho, co všechno jsme ztratili.

Poklepal jsem si na kapsu, vytáhl klíčky a odcházel. Pod víčky mě pálily slzy. Otevřel jsem dveře a byl jsem si jistý, že Savannah neslyší, jak hlasitě zaskřípaly.

Doklopýtal jsem dolů z verandy a přemýšlel, jestli jsem se někdy v životě cítil tak unavený. Když jsem cestou do motelu zastavil na červenou, poslouchal jsem, jak motor běží naprázdno, a věděl jsem, že kolemjdoucí vidí chlapa, který brečí, chlapa, kterému snad nikdy nepřestanou téct z očí slzy.

Zbytek večera a noc jsem strávil sám v motelu. Slyšel jsem, jak kolem mých dveří chodí jiní lidé a táhnou za sebou kufry na kolečkách. Když na parkoviště zajelo auto, reflektory na moment ozářily můj pokoj a promítly na stěny přízračné obrazy. Lidé v pohybu. Lidé, kteří ve svém životě neuvízli na jednom místě. Ležel jsem v posteli, záviděl jim a přemýšlel, jestli někdy budu moct říct totéž o sobě.

Ani jsem se nepokoušel usnout. Myslel jsem na Tima a zvláštní bylo, že jsem v duchu neviděl vychrtlou postavu z nemocničního pokoje, ale mladého muže, kterého jsem potkal na pláži, upraveného studenta, který měl pro každého vlídný úsměv. Myslel jsem na tátu, na to, jaké asi byly jeho poslední týdny. Snažil jsem se představit si personál, jak ho poslouchal, když mluvil o mincích, a modlil jsem se, aby ředitel nelhal, když mi říkal, že zemřel pokojně ve spánku. Myslel jsem na Alana a na podivný svět, ve kterém žila jeho mysl. Ale především jsem myslel na Savannah. Přehrál jsem si den, který jsme spolu strávili, a do nekonečna se obíral minulostí, abych unikl prázdnotě, která ne a ne odejít.

Ráno jsem pozoroval, jak vychází slunce, jak ze země vyrůstá zlatá koule. Osprchoval jsem se a naložil do auta těch pár věcí, které jsem si přenesl do pokoje. V bistru na druhé straně ulice jsem si objednal snídani, ale když přede mě obsluha položila talíř, ze kterého se kouřilo, odstrčil jsem ho. Usrkával jsem kávu a přemýšlel, jestli už Savannah vstala a krmí koně.

V devět jsem byl v nemocnici. Zapsal jsem se, vyjel do třetího patra a šel po stejné chodbě jako den předtím. Dveře Timova pokoje byly pootevřené, uvnitř běžela televize.

Když mě uviděl, překvapeně se usmál. „Ahoj Johne,“ pozdravil a vypnul televizi. „Pojď dál. Jenom jsem zabíjel čas.“

Posadil jsem se na stejnou židli, na které jsem seděl předešlý den, a všiml si, že Tim má v obličeji lepší barvu. S námahou se trochu napřímil a potom se na mě znovu zadíval.

„Co tě sem přivádí tak brzy?“

„Odjíždím,“ vysvětlil jsem. „Zítra musím chytit ranní letadlo do Německa. Víš, jak to chodí.“

„Vím,“ přikývl. „Já zas doufám, že mě dnes pustí domů. Měl jsem klidnou noc.“

„Výborně. To rád slyším.“

Zkoumavě jsem si ho prohlížel, pátral v jeho očích po jakékoliv stopě podezření, tušení toho, k čemu málem večer došlo, ale neobjevil jsem nic.

„Proč jsi tady doopravdy, Johne?“ zeptal se.

„Přesně nevím,“ přiznal jsem. „Prostě jsem cítil potřebu tě vidět. A ty mě možná taky.“

Přikývl a otočil hlavu k oknu. Bylo za ním vidět velké klimatizační zařízení, jinak nic. „Chceš vědět, co je na tom všem nejhorší?“ Nečekal na odpověď. „Dělám si starosti o Alana. Vím, jak na tom jsem. Vím, že vyhlídky nejsou dobré a že existuje značná pravděpodobnost, že se z toho nedostanu. S tím se dokážu smířit. Jak jsem ti řekl včera, stále mám svou víru a vím – nebo aspoň doufám –, že mě čeká něco lepšího. Savannah… Vím, že bude zdrcená. Ale víš, co jsem zjistil, když jsem ztratil rodiče?“

„Že život není spravedlivý?“

„To taky, samozřejmě. Ale zjistil jsem, že se dá žít dál bez ohledu na to, jak nemožné se to zdá, a že bolest časem… pomine. Ne úplně, ale přestane být tak trýznivá. Savannah na tom bude stejně. Je mladá a silná, dokáže žít dál. Zatímco Alan… Nevím, co s ním bude. Kdo se o něho postará? Kde bude žít?“

„Savannah se o něho bude starat.“

„Já vím, že ano. Ale je to vůči ní spravedlivé? Mám právo očekávat, že na sebe vezme takovou zodpovědnost?“

„Nezáleží na tom, jestli je to spravedlivé. Nedopustí, aby se mu něco stalo.“

„Jak to udělá? Bude muset chodit do práce. Kdo v té době dohlídne na Alana? A nezapomínej, že je mladý. Je mu teprve devatenáct. Můžu předpokládat, že se o něho bude starat dalších padesát let? Pro mě by to bylo snadné. Je to můj bratr. Ale Savannah…“ Zavrtěl hlavou. „Je mladá a krásná. Bylo by fér chtít po ní, aby se znovu nevdala?“

„O čem to mluvíš?“

„Byl by její nový manžel ochotný se o něho starat?“ Mlčel jsem. Tim vytáhl obočí. „Ty bys byl?“ naléhal.

Otevřel jsem pusu, ale nevypravil jsem ze sebe ani hlásku. Napětí v Timově obličeji trochu povolilo.

„O tomhle přemýšlím, když tady ležím. Když mi není špatně.

Vlastně přemýšlím o spoustě věcí. I o tobě.“

„O mně?“

„Máš ji pořád rád, že?“

Snažil jsem se nedat na sobě nic znát, ale viděl do mě. „To je v pořádku. Já to vím. Věděl jsem to vždycky.“ Tvářil se málem zasněně. „Pořád mám před očima její tvář, když o tobě poprvé mluvila. Nikdy jsem ji takovou neviděl. Měl jsem radost z jejího štěstí, protože v sobě máš něco, čím sis hned získal moji důvěru. První rok uběhl a jí se po tobě hrozně stýskalo. Bylo to, jako by jí každý den trochu víc puklo srdce. Nedokázala myslet na nic jiného než na tebe. Pak se dozvěděla, že se nevrátíš. Skončili jsme oba v Lenoiru, mně zemřeli rodiče a…“ Větu nedokončil. „Tys vždycky věděl, že ji mám rád, viď?“

Přikývl jsem.

„Myslel jsem si to.“ Odkašlal si. „Mám ji rád od svých dvanácti let. A ona se do mě postupně taky zamilovala.“

„Proč mi to vykládáš?“

„Protože to bylo jiné,“ odpověděl. „Vím, že mě má ráda, ale nikdy mě nemilovala jako tebe. Nikdy v ní nebyla ta spalující vášeň. Ale

bylo nám spolu dobře. Byla moc šťastná, když jsme rozjížděli ranč… a já jsem měl dobrý pocit z toho, že pro ni můžu něco takového udělat. Potom jsem onemocněl, ale ona mě podporovala, pečovala o mě se stejnou láskou, s jakou bych já pečoval o ni.“ Odmlčel se, aby našel správná slova, a ve tváři se mu objevila úzkost.

„Když jsi včera vešel a viděl jsem, jak se na tebe dívá, poznal jsem, že tě pořád miluje. A nejen to. Pochopil jsem, že tě nikdy milovat nepřestane. Rvalo mi to srdce, ale víš co? Mám ji pořád rád a to znamená, že si přeju, aby byla šťastná. Nic jiného si nepřeju víc. Vždycky jsem jí to přál.“

V krku jsem měl tak sucho, že jsem skoro nemohl mluvit. „Co tím chceš říct?“

„Abys na Savannah nezapomněl, kdyby se mi něco stalo. Slib mi, že ji budeš vždycky chránit a pečovat o ni stejně jako já.“

„Time…“

„Nic neříkej, Johne.“ Zvedl ruku. Buď aby mě zarazil, nebo na rozloučenou. „Jenom si pamatuj, co jsem ti řekl, ano?“

Když se odvrátil, pochopil jsem, že náš rozhovor skončil. Vstal jsem, vyšel z pokoje a tiše za sebou zavřel dveře.

Před nemocnicí jsem zamžoural proti prudkému rannímu slunci. Na stromech cvrlikali ptáci, ale i když jsem po nich pátral, zůstali schovaní mezi listím.

Parkoviště bylo poloprázdné. Několik lidí mířilo ke vchodu, jiní se vraceli k autům. Všichni vypadali stejně sklesle, jako jsem se cítil já. Bylo to, jako kdyby optimismus, který dávali najevo před svými blízkými, zmizel v okamžiku, kdy od nich odešli. Věděl jsem, že se zázrak může stát vždycky, i v těch nejvážnějších případech, a že matky na porodnickém oddělení prožívají závratnou radost, když chovají v náruči právě narozené děti, ale tušil jsem, že většina návštěvníků se jen taktak drží, podobně jako já.

Seděl jsem na lavičce, lámal si hlavu, proč jsem tam chodil, a litoval toho. Pořád dokola jsem si opakoval rozhovor s Timem. Vzpomínka na úzkost v jeho tváři mě přinutila zavřít oči. Poprvé po

všech těch letech mi moje láska k Savannah připadala tak nějak… špatná. Láska by měla přinášet radost, klid, ale tahle přinášela teď a tady jenom bolest. Timovi, Savannah, dokonce i mně. Nepřijel jsem Savannah svádět, ani jí rozbíjet manželství… Nebo snad ano? Najednou jsem si nebyl jistý, jestli jsem tak čestný, jak jsem si o sobě myslel, a když jsem si to uvědomil, cítil jsem se prázdný jako rezavá plechovka od barvy.

Vytáhl jsem z peněženky fotku Savannah. Byla pomačkaná a ohmataná. Když jsem se díval na její tvář, přistihl jsem se, že přemýšlím, co nám všem přinese příští rok. Nevěděl jsem, jestli Tim bude žít, nebo zemře, a nechtěl jsem na to myslet. Bylo mi jasné, že vztah mezi Savannah a mnou už nikdy nebude takový, jaký býval. Potkali jsme se v bezstarostné době, v okamžiku plném příslibů, teď na jejich místě byly tvrdé lekce skutečného života.

Mnul jsem si spánky, šokovaný pomyšlením, že Tim věděl, k čemu málem došlo mezi mnou a Savannah, že to možná dokonce čekal. Jeho slova to jasně prozrazovala podobně jako žádost, abych ji miloval stejně oddaně jako on. Naprosto přesně jsem chápal, co navrhoval, abych udělal, až zemře, ale jeho souhlas všechno ještě zhoršil.

Konečně jsem vstal a pomalu kráčel k autu. Nebyl jsem rozhodnutý, kam pojedu, ale chápal jsem, že se potřebuju dostat co možná nejdál od nemocnice. Musel jsem pryč z Lenoiru, už jenom z toho důvodu, abych měl šanci přemýšlet. Vrazil jsem ruce do kapes a vytáhl klíčky.

Až teprve kousek od auta jsem si všiml, že je vedle něho zaparkovaná otřískaná dodávka. Savannah seděla na předním sedadle. Když mě uviděla, otevřela dvířka a vystoupila. Uhladila si halenku a čekala, až k ní dojdu.

Zastavil jsem se pár kroků před ní.

„Johne, včera večer jsi odešel bez rozloučení.“

„Já vím.“

Pomalu přikývla. Důvod jsme oba znali.

„Jak jsi věděla, že jsem tady?“

„Nevěděla jsem to,“ odpověděla. „Cestou sem jsem se zastavila v motelu, řekli mi, že jsi odjel. Když jsem parkovala, všimla jsem si tvého auta a rozhodla se, že na tebe počkám. Byl jsi u Tima?“

„Byl. Je mu líp. Doufá, že ho dnes pustí domů.“

„To je dobrá zpráva.“ Ukázala na moje auto. „Odjíždíš?“

„Musím. Končí mi dovolenka.“

Založila si paže na hrudi. „Přijel by ses rozloučit?“

„Nevím,“ přiznal jsem. „Tak daleko jsem to nedomýšlel.“

Po tváři se jí mihl Výraz bolesti a zklamání. „O čem jste s Timem mluvili?“

Ohlédl jsem se přes rameno k nemocnici a potom se podíval zase na ni. „Asi by ses měla zeptat jeho.“

Sevřela rty do tenké čáry a její tělo jako by ztuhlo. „Takže to znamená sbohem?“

Uslyšel jsem troubení. Řada aut na silnici zpomalila, řidič červené toyoty se tlačil do druhého pruhu a pokoušel se kolonu předjet. Pozoroval jsem ho a uvědomoval jsem si, že se jenom snažím získat čas a že Savannah má právo na odpověď.

„Ano,“ řekl jsem a pomalu se obrátil zpátky k ní. „Myslím, že ano.“

Klouby na rukou jí zbělely a svítily na opálených pažích. „Můžu ti psát?“

Přinutil jsem se neuhnout pohledem. Znovu jsem si přál, aby pro nás karty byly rozdané jinak. „Nejsem tak docela přesvědčený, že je to dobrý nápad.“

„Nerozumím.“

„Ale rozumíš. Jsi provdaná za Tima, ne za mě.“ Nechal jsem ta slova doznívat a sbíral síly na to, co jsem se chystal dodat. „Tim je dobrý chlap, Savannah. Zaručeně lepší než já. Jsem rád, že ses provdala za něho. Mám tě moc rád, ale nehodlám kvůli tomu rozbíjet vaše manželství. A v hloubi duše jsem přesvědčený, že ty taky ne. Máš mě možná ráda, ale jeho máš ráda taky. Chvíli mi trvalo, než jsem to pochopil, ale jsem si tím jistý.“ Timovu nejistou budoucnost jsem pominul.

V očích se jí zaleskly slzy. „Uvidíme se ještě někdy?“

„Nevím.“ Ta slova mě pálila v krku. „Ale doufám, že ne.“

„Jak to můžeš říct?“ Hlas se jí zachvěl.

„Protože to znamená, že Tim bude v pořádku. A já mám pocit, že všechno dopadne tak, jak má.“

„To nemůžeš tvrdit! Ani slíbit!“

„Ne, nemůžu,“ souhlasil jsem.

„Tak proč to má teď takhle skončit?“

Po tváři se jí kutálela slza, a i když jsem věděl, že bych měl prostě a jednoduše odejít, udělal jsem krok k ní a slzu jemně utřel. V jejích očích jsem viděl smutek, zlost a zklamání. Ale především mě prosily, abych změnil své rozhodnutí.

Namáhavě jsem polkl.

„Jsi provdaná za Tima a tvůj manžel tě potřebuje. Celou. Pro mě už není místo a oba víme, že ani nikdy nebude.“

Když jí po tvářích začalo stékat víc slz, cítil jsem, že pálí oči i mě. Předklonil jsem se, zlehka jsem ji políbil na rty a potom ji objal a pevně k sobě přitiskl.

„Miluju tě, Savannah, a vždycky budu,“ vydechl jsem. „Jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo. Bylas mou nejlepší kamarádkou i milenkou a já nelituju jediného našeho společného okamžiku. S tebou jsem zase začal žít a především jsi mi dala mého tátu. Za to ti budu do smrti vděčný. Navždycky zůstaneš tím nejlepším, co ve mně je. Je mi líto, že to tak musí skončit, ale já musím odjet a ty musíš za svým manželem.“

Cítil jsem, jak se jí tělo otřásá vzlyky, a držel jsem ji v náruči ještě dlouho potom, co jsem domluvil. Když jsme se od sebe konečně odtrhli, chápal jsem, že to bylo naposled, co jsem ji objímal.

Couval jsem, ale pořád jsem se jí díval do očí.

„Miluju tě, Johne.“

„Sbohem.“

Zvedl jsem ruku a ona si otřela tvář a vykročila k nemocnici.

Říct sbohem bylo to nejtěžší, co jsem kdy musel udělat. Něco ve mně chtělo obrátit auto, hnát se zpátky k nemocnici a ujistit Savannah, že

ji nikdy neopustím, prozradit jí, co mi řekl Tim. Ale neudělal jsem to.

Když jsem vyjížděl z města, zastavil jsem u malé pumpy. Natankoval jsem a vevnitř jsem si vzal z regálu láhev vody. Když jsem se blížil k pultu, uviděl jsem džbán na příspěvky pro Tima, který tam postavil majitel. Zíral jsem na něj. Byly v něm mince a dolarovky, na štítku bylo číslo účtu v místní bance. Řekl jsem si o drobné na telefon a muž u kasy mi ochotně rozměnil.

Jako ve snách jsem se vrátil k autu, otevřel dvířka a začal se probírat doklady, které mi dal advokát, až jsem našel, co jsem hledal. Vzal jsem si i pero a zamířil k automatu. Byl hned vedle silnice, těsně kolem projížděla auta. Vytočil jsem informace a musel jsem přitisknout sluchátko pevně k uchu, abych rozuměl naprogramovanému hlasu, který mi diktoval číslo, o které jsem požádal. Načmáral jsem ho na lejstra a zavěsil. Vhodil jsem do otvoru několik mincí, vytočil číslo v jiném státě a další počítačem vytvořený hlas po mně chtěl další mince. Poslechl jsem a za moment slyšel vyzvánění.

Představil jsem se muži, který se ohlásil, a zeptal se, jestli si na mě pamatuje.

„Samozřejmě, Johne. Jak se máš?“

„Dobře, díky. Můj otec umřel.“

„To je mi líto,“ řekl po krátké pauze. „Jak to zvládáš?“

„Jak se dá.“

„Můžu pro tebe něco udělat?“

Zavřel jsem oči, myslel na Savannah s Timem a doufal, že by mi táta prominul, co se chystám udělat. „Ano,“ odpověděl jsem obchodníkovi s mincemi, „proto volám. Chci prodat tátovu sbírku a peníze potřebuju tak rychle, jak to bude možné.“

Epilog

Lenoir, 2006

Znovu o té otázce přemýšlím, když sedím na svahu a pozoruju

Co znamená skutečná láska?

Savannah, jak se pohybuje mezi koňmi. Na moment jsem přeladil zpátky na noc, kdy jsem za ní přijel na ranč, ale návštěva, ke které došlo před rokem, mi stále víc připadá jako sen.

Prodal jsem sbírku za míň, než byla její hodnota, po kusech, a věděl jsem, že se tátovy mince dostanou k lidem, kteří k nim nikdy nebudou mít takový vztah jako on. Nechal jsem si jenom pěticent s buvolem, protože jsem se ho jednoduše nedokázal vzdát. Kromě fotky je tím jediným, co mi po tátovi zbylo. Je to něco jako talisman a pořád ho nosím u sebe, tak jako on má v sobě všechny moje vzpomínky na tátu. Čas od času ho vytáhnu z kapsy a dívám se na něho. Přejíždím prsty po plastikovém ochranném pouzdru a najednou zase vidím tátu, jak si v pracovně čte Greysheet, nebo cítím slaninu prskající na pánvi. Přistihnu se, že se usmívám, a na okamžik se necítím tak sám.

Jenže jsem sám a něco ve mně mi říká, že vždycky budu. Ta myšlenka mě neopouštěla, když jsem v dálce pátral po postavách Savannah a Tima. Vraceli se domů, drželi se za ruce a dotýkali se jeden druhého způsobem, který mluvil o vzájemné náklonnosti. Musel jsem přiznat, že jim to spolu sluší. Když Tim zavolal na Alana, přidal se k nim a všichni tři vešli dovnitř. Chvíli jsem hádal, o čem si povídají. Zajímaly by mě drobné detaily z jejich života, ale moc dobře si uvědomuju, že mi do toho nic není. Každopádně jsem slyšel, že lékaři Timovu léčbu ukončili a že většina lidí předpokládá, že se uzdraví.

Dozvěděl jsem se to od místného právníka, kterého jsem najal při své poslední návštěvě v Lenoiru. Vešel jsem do jeho kanceláře se šekem a pověřil ho, aby částku vložil na konto, které bylo zřízeno pro příspěvky na Timovo léčení. Věděl jsem toho dost o vztahu právníka a klienta, takže jsem si byl jistý, že nikomu ve městě nic neřekne. Bylo důležité, aby se Savannah nedozvěděla, co jsem udělal. V každém manželství je místo jenom pro dva.

Zato jsem právníka požádal, aby mě průběžně informoval, a minulý rok jsem mu několikrát volal z Německa. Hlásil mi, že se spojil se Savannah a oznámil jí, že jeden jeho klient chce anonymně přispět na sbírku, ale že chce být informován o Timově stavu. Když jí oznámil výši částky, rozplakala se a málem dostala nervový záchvat. Během týdne převezla Tima na Andersonovu kliniku a dozvěděla se, že je ideálním kandidátem pro klinický test, který měl být spuštěn v listopadu. Tim napřed absolvoval biochemoterapii a podpůrnou léčbu a lékaři doufali, že přípravek zabije rakovinné buňky v plicích. Před pár měsíci mi advokát potvrdil, že léčení bylo dokonce ještě úspěšnější, než lékaři doufali, a že Tim je v remisi.

To nezaručuje, že se dožije vysokého věku, ale zaručuje mu to možnost bojovat. Přesně to jsem chtěl. Přál jsem si, aby byli oba šťastní, a podle toho, co jsem dnes viděl, šťastní jsou. Přijel jsem, protože jsem potřeboval vědět, že jsem se rozhodl správně, když jsem prodal tátovy mince, abych mohl přispět na Timovo léčení, že jsem udělal dobře, když jsem se jí víckrát neozval. Z místa, kde teď sedím, jsem se přesvědčil, že ano.

Sbírku jsem prodal, protože jsem konečně pochopil, co to je opravdová láska. Tim mi řekl – a předvedl –, že taková láska znamená, že je pro vás něčí štěstí důležitější než vaše, i kdyby to pro vás bylo sebevíc bolestné. Když jsem z jeho pokoje odcházel, věděl jsem, že má pravdu, ale udělat správnou věc nebylo snadné. Stále mám pocit, že v mém životě něco schází, že ho musím naplnit. Vím, že se moje city k Savannah nikdy nezmění, a taky vím, že si nikdy nepřestanu lámat hlavu, jestli jsem se rozhodl správně.

A někdy, i když se tomu bráním, musím přemýšlet o tom, jestli její city nejsou stejné. Což je další důvod, proč jsem přijel do Lenoiru.

Padá večer a já pozoruju ranč. Je úplněk a to je pro mě čas, kdy přicházejí vzpomínky. Pokaždé. Zadržel jsem dech, když nad horami začal pomalu vycházet měsíc. Zatím svým mléčně bílým světlem jenom lemuje horizont. Stromy vypadají jako postříbřené, a přestože se toužím vrátit k těm hořkosladkým vzpomínkám, zadívám se znovu na ranč.

Dlouho čekám marně. Měsíc opisuje po obloze svůj oblouk a v domě, jedno za druhým, zhasínají světla. Přistihnu se, jak s úzkostí pozoruju dveře a doufám v nemožné. Vím, že se neukáže, ale nemůžu se přinutit k odchodu. Dýchám pomalu, jako bych ji tak mohl vytáhnout ven.

Když opravdu vyjde na verandu, přeběhne mi po zádech zvláštní mravenčení, jaké jsem ještě nikdy nezažil. Savannah stojí nad schody a já sleduju, jak se otáčí. Vypadá to, jako kdyby se dívala mým směrem. Zamrazí mě, i když není proč. Nemůže mě vidět. Ze svého stanoviště sleduju, jak za sebou tiše zavírá dveře. Pomalu schází ze schůdků a kráčí do středu dvora.

Zastaví se, zkříží paže na hrudi a ohlédne se přes rameno, jako kdyby se chtěla ujistit, že za ní nikdo není. Konečně to vypadá, že z ní spadlo napětí. A potom mám pocit, že jsem svědkem zázraku. Pomaloučku zvedá tvář k měsíci. Dívám se, jak do sebe ten pohled nasává, a cítím proud vzpomínek, který se v ní uvolňuje. Po ničem netoužím víc, než dát jí vědět, že jsem tady, ale stojím dál tam, kde jsem, a taky hledím na měsíc. A po kratičký okamžik se skoro zdá, jako kdybychom byli zase spolu.