OKŘÍDLENÁ DUŠE

AMANDA STEVENSOVÁ

Nikdy si mrtvých nevšímej.

Nedívej se na ně, nemluv na ně,

Nepřipusť, aby vycítili tvůj strach.

Nikdy se nedruž s těmi, koho duchové pronásledují.

A nikdy, nikdy nepokoušej osud!

A pak jsem to uviděla. Těsně za proudem bledého měsíčního světla se vznášela mlžná, snová postava.

Devlinův duch. Dítě.

Zpočátku jsem se domnívala, že mám vidiny. Modlila jsem se, aby ho moje předrážděná fantazie upředla z mého nejbytostnějšího strachu.

Ale ta dívenka tam byla.

Přes tmu jsem cítila ledový oheň jejích očí.

Houpačka i větrné zvonky teď byly potichu. Kromě vyděšeného tlukotu vlastního srdce jsem neslyšela vůbec žádný zvuk.

Přinutila jsem se zůstat u okna, jako bych nedbale vyhlížela do zahrady. Avšak v okamžiku, kdy můj pohled zabloudil od přízračného dítěte jinam, vycítila jsem jeho hněv.

Skrze mlžnou auru vyhlížela její pleť průhledně a z hlavy jí splývaly rozcuchané havraní kudrny. Na sobě měla světlemodré šaty a za pasem snítku jasmínu. Když zvedla ruku a ukázala na okno, kde jsem roztřeseně stála, na prstě se jí zatřpytil droboučký prstýnek.

O tom, co má v úmyslu, se nedalo pochybovat.

Věděla, že tam jsem.

Věděla, že ji vidím.

A dávala mi najevo, že to ví.

Amelia Grayová od svých devíti let vídá duchy. Aby se před nimi chránila, úzkostlivě dodržuje pravidla, která jí v dětství vštípil otec. Zvláště jedno z nich však nyní bere za své. John Devlin, policejní detektiv, Amelii přitahuje víc než kterýkoliv jiný muž v jejím životě. A to navzdory tomu, že společně vyšetřují sérii krutých vražd a že s každým soumrakem proplují závojem jeho dva duchové.

Tělo mladé dívky, nalezené na hřbitově, který měla Amelia zrestaurovat, je jen prvním článkem v dlouhém řetězci matoucích stop, zapomenutých příběhů a zamlčovaných tajemství. Vodítka obsažená v náhrobní symbolice, jež Amelii zanechává vrah, ji sice dovedou blíž k odhalení pravdy, ale také k děsivé úloze, kterou má v celém případu sehrát ona sama. Žal a zoufalství dokáže k člověku připoutat melancholickou duši, ale i bytost naplněnou děsivou nenávistí… a ta může sahat až za hrob.

Amanda Stevensová vyrostla v podhůří Ozarkské planiny, v kraji plném legend a duchařských pověstí. Dětská fascinace tajemnem postupně přerostla v celoživotní spisovatelskou posedlost, o čemž svědčí na padesát jejích titulů s prvky nadpřirozena. Mezi nejoceňovanější patří temné thrillery The Dollmaker nebo The Whispering Room. Průlomový úspěch zaznamenala v roce 2011 její volná trilogie o „hřbitovní královně“ Amelii Grayové, jejímž prvním dílem je Okřídlená duše.

JEDNA

Ducha jsem poprvé uviděla, když mi bylo devět.

Hrabali jsme listí na hřbitově, kde otec dělal řadu let správce. Začínal podzim; na svetr to sice ještě nebylo, ale právě toho odpoledne, když se slunce nachýlilo k obzoru, už vzduch znatelně prostoupil chlad. Lehký větřík k nám přivál vůni borového jehličí a kouře z páleného dřeva, a jak vítr zesílil, z korun stromů se vzneslo hejno černých ptáků a jako bouřkový mrak začalo klouzat po bleděmodré obloze.

Pozorovala jsem ptáky a stínila si přitom rukou oči. Když jsem je konečně zase sklopila, v dálce jsem ho zahlédla. Stál pod převislými větvemi dubu a zlatozelené světlo, jež problikávalo skrze španělský mech, vrhalo na prostor okolo něj nadpřirozenou zář. On však zůstával ve stínech, takže jsem chvilku uvažovala, zda mě jen neklame zrak.

Jak světlo bledlo, rýsoval se čím dál ostřeji, a já dokonce rozeznávala jeho rysy. Byl starý, snad ještě starší než můj otec, bílé vlasy mu lezly přes límec saka a oči jako by mu žhnuly vnitřním ohněm.

Otec se skláněl nad prací, a zatímco vytrvale shraboval listí, tichoučce mi řekl: „Nedívej se na něj.“

Užasle jsem se k němu otočila. „Ty ho taky vidíš?“

„Ano, vidím ho. Teď se vrať k práci.“

„Ale kdo to –“

„Povídám: nekoukej na něj!“

Jeho příkrý tón mě ohromil. Chvíle, kdy na mě vůbec kdy zvýšil hlas, bych hravě spočítala na prstech jedné ruky. Skutečnost, že to teď udělal bez jakékoliv příčiny, mě hluboce zasáhla. Jedna z věcí, které jsem nedokázala snášet, byla otcova nelibost.

„Amelie!“

V jeho hlase zazněl smutek a z modrých očí mu hledělo cosi, co si později vyložím jako lítost.

„Omlouvám se, že jsem se na tebe tak osopil, ale je důležité, abys mě poslechla. Nesmíš se na něj dívat,“ pronesl mírnějším tónem. „Na žádného z nich.“

„On je –“

„Ano.“

Na zádech se mě dotklo něco chladného a já se nezmohla na nic, než že jsem poslušně zavrtala zrak do země.

„Papá,“ šeptla jsem. Takhle jsem ho oslovovala vždycky. Sama nevím, proč jsem se chytila tak staromódního přízviska, ale jemu padlo jako ulité. Ačkoliv mu bylo sotva padesát, odjakživa mi připadal velice starý. Kam až mi paměť sahala, tvář měl silně zvrásněnou a ošlehanou, až se podobala popraskanému bahnu na dně vyschlého potoka, a ramena se mu chýlila k zemi pod tíhou všech let, kdy se hrbil nad hroby.

Ale navzdory ochablému držení těla působil velmi důstojně a z jeho očí a úsměvu vyzařovala laskavost. Milovala jsem ho každou buňkou své devítileté bytosti. On i maminka pro mě znamenali celý svět. Alespoň do této chvíle.

Viděla jsem, jak se v otcově obličeji cosi změnilo. Potom zvolna, odevzdaně zavřel oči. Odložil hrábě, vzal mi z ruky ty moje a uchopil mě za rameno.

„Pojďme si na chvilku odpočinout,“ řekl.

Usadili jsme se na zem k duchovi zády a sledovali jsme, jak se z nížiny plazí soumrak. I když se mi slábnoucí slunce pořád teple opíralo do tváře, neovladatelně jsem se třásla.

„Kdo je to?“ zašeptala jsem nakonec. Už jsem nevydržela mlčet.

„Nevím.“

„Proč se na něj nesmím koukat?“ Zdálo se mi, že se víc než ducha bojím toho, co se mi papá chystá povědět.

„Nechceš mu přece dát najevo, že ho vidíš.“

„Proč ne?“ Když neodpověděl, zdvihla jsem větvičku, napíchla na ni suchý list a začala jím otáčet mezi prsty jako větrníkem. „Proč ne, papá?“

„Protože mrtví si nejvíc ze všeho přejí být zase součástí našeho světa. Jsou jako paraziti – vábí je naše energie, živí se naším teplem. Kdyby poznali, že je vidíš, přirostli by k tobě jako plíseň. Nikdy by ses jich nezbavila. A tvůj život by už nikdy nepatřil jen tobě.“

Nevím, jestli jsem úplně porozuměla tomu, co mi říkal, ale představa, že mě bude navždycky pronásledovat duch, mě vyděsila.

„Ne každý je vidí,“ pronesl. „Ale na nás, kteří je vidíme, se vztahují určitá bezpečnostní opatření, jež musíme dodržovat, abychom ochránili sami sebe a svoje blízké. První a nejdůležitější pravidlo zní: Nikdy si mrtvých nevšímej. Nedívej se na ně, nemluv na ně, nepřipusť, aby vycítili tvůj strach. Ani když na tebe sahají.“

Kolem mě se zamihotal chlad. „Oni… oni na tebe sahají?“

„Někdy ano.“

„A ty to cítíš?“

Zatajil dech. „Ano. Člověk to cítí.“

Zahodila jsem proutek, přitáhla si kolena k sobě a pevně je ovinula pažemi. I v tomhle útlém věku jsem se nějak dokázala navenek zklidnit, avšak moje nitro ochromovala hrůza.

„A další věc, kterou musíš mít na paměti,“ řekl papá. „Nikdy se netoulej příliš daleko od posvěcené půdy.“

„Co je posvěcená půda?“

„Posvěcenou půdou je třeba stará část tohoto hřbitova. Najdou se i další místa, kde budeš v bezpečí. Přirozená útočiště. Zanedlouho tě k nim povede instinkt. Poznáš, kde a kdy je máš vyhledat.“

Snažila jsem se tuto záhadnou podrobnost nějak strávit, ale pojmu posvěcená půda jsem vlastně nerozuměla, přestože jsem odjakživa věděla, že stará část hřbitova je něčím zvláštní.

Hřbitov zvaný Růžový vrch, choulící se k boku kopce a chráněný rozkošatělými pažemi dubů, byl stinný a krásný – nejvznešenější místo, jaké jsem si uměla představit. Řadu let byl pro veřejnost uzavřen, a když jsem se občas (to znamená dost často) sama toulávala mezi trsy svěžího kapradí a dlouhými záclonami stříbřitého mechu, hrála jsem si na to, že drolící se andělé jsou lesní nymfy a víly a já jejich vládkyně, královna hřbitovní říše, která náleží jen a pouze mně.

Do reálného světa mě přivedl zpět otcův hlas. „Pravidlo číslo tři,“ řekl. „Nikdy se nedruž s těmi, koho duchové pronásledují. Pokud tě takový člověk vyhledá, odvrať se od něj, protože pro tebe představuje strašlivou hrozbu a nedá se mu věřit.“

„Jsou ještě další pravidla?“ zeptala jsem se, protože jsem nevěděla, co jiného bych měla říci.

„Ano, ale o těch si popovídáme jindy. Připozdívá se. Měli bychom vyrazit domů, než si o nás maminka začne dělat starosti.“

„Ona je taky vidí?“

„Ne. A nesmíš jí říct, že ty je vidíš.“

„Proč ne?“

„Tvoje matka na duchy nevěří. Myslela by si, že si vymýšlíš. Anebo vykládáš báchorky.“

„Já bych mamce nikdy nelhala!“

„To vím. Jenomže tohle musí zůstat naším tajemstvím. Až budeš starší, pochopíš. Teď se zkrátka ze všech sil snaž dodržovat pravidla a všechno bude v pořádku. Zvládneš to?“

„Ano, papá.“ Ale už ve chvíli, kdy jsem ten slib dávala, měla jsem co dělat, abych se neohlížela přes rameno.

Zdvihl se vítr a chlad v mém nitru se prohluboval. Sice se mi nějak podařilo neotočit se, cítila jsem však, že duch připlouvá blíž. I papá to věděl. Když zamumlal: „Dost řečí. Jen si pamatuj, co jsem ti řekl,“ vnímala jsem, jak je napjatý. „Ano, papá.“

Duchův mrazivý dech mě zlehka polechtal v týle a já se roztřásla. Nemohla jsem si pomoci.

„Není ti zima?“ optal se otec normálním hlasem. „No, to víš, v tomhle ročním období nám to zase nastane. Léto nemůže trvat napořád.“

Neodpověděla jsem. Ani jsem nemohla. Ve vlasech se mi probíraly duchovy ruce. Zdvihal ty zlaté prameny, ještě prohřáté sluncem, a nechal si je proklouzávat mezi prsty.

Papá se zvedl a vytáhl přitom na nohy i mne. Duch na okamžik ucukl, pak zase připlul zpátky.

„Radši bychom měli jít domů. Mamka nám dnes večer uvaří krevety.“

„S ovesnou kaší?“ otázala jsem se slabým šeptem.

„Hádám, že ano. Tak pojď, zkrátíme si cestu přes starý hřbitov. Chci ti ukázat, kolik práce jsem udělal na některých náhrobcích. Vím, jak máš andílky ráda.“

Chytil mě za ruku, a když jsme s duchem v patách vyrazili napříč hřbitovem, povzbudivě mi tiskl prsty.

Než jsme dorazili ke vchodu do staré části, papá už tahal z kapsy klíč. Otočil jím v zámku a těžká železná brána se v dobře naolejovaných pantech tiše zhoupla dovnitř.

Vkročili jsme do té zešeřelé svatyně, a já se najednou nebála. Znovunabytá odvaha mě povzbudila. Předstírala jsem, že jsem klopýtla, a když jsem se sehnula, abych si zavázala tkaničky, vrhla jsem bleskový pohled za sebe, na bránu. Duch se vznášel zvenčí těsně za ní. Bylo jasné, že se přes ni nedokáže dostat, a já se neubránila dětinskému úsměvu.

Když jsem se narovnala, papá se na mě přísně zadíval. „Pravidlo číslo čtyři,“ pronesl přísně. „Nikdy nepokoušej osud!“

Vzpomínka z dětství zmizela, když mi číšnice donesla první chod, polévku z pečených zelených rajčat, jež prý patří ke specialitám podniku, spolu s pekanovým koláčem, který jsem si hodlala dát jako zákusek. Z Columbie do Charlestonu, kde jsem si vybudovala domovskou základnu, jsem se sice přestěhovala už před půl rokem, ale v žádné z nóbl restaurací u vody jsem dosud nepovečeřela. Můj rozpočet mi žádné rozmařilé stolování nedovoloval, ale dnešní večer se vymykal normálu.

Když mi číšnice dolévala šampaňské, zachytila jsem její zvědavý postranní pohled, nenechala jsem se však vyvést z míry. Jen kvůli tomu, že jsem náhodou sama, si přece nedám ujít příležitost k oslavě.

Předtím jsem si vyšla na neuspěchanou procházku po slavné zdejší promenádě a zastavila jsem se na samotné špičce poloostrova, abych si vychutnala západ slunce. Za mnou se celé město koupalo v karmínu, přede mnou se rozlámané nebe tříštilo do kaleidoskopických vzorců růžové, levandulové a zlaté. Karolínský západ slunce mě pokaždé spolehlivě chytil za srdce, ale jak se blížil soumrak, všechno se barvilo došeda. Z moře vzlínala mlha a věnčila koruny stromů jako stříbrný baldachýn. Jak jsem ten průsvitný vír sledovala od stolu u okna, moje radostné vzrušení sláblo.

Soumrak představuje pro lidi jako já nebezpečnou denní dobu. Je to doba přechodná, stejně jako jsou mořské pobřeží a kraj lesa přechodnými místy. Kelti měli pro tyto krajiny název – říkali jim caol’ait, tenká místa, kde předěl mezi naším a tím druhým světem není o nic silnější než pavučinkový závoj.

Odvrátila jsem se od okna, usrkla šampaňského a umiňovala si, že nepřipustím, aby mi rozpínající se svět duchů pokazil oslavu. Koneckonců, nestávalo se mi každý den, že by mi nečekaně spadlo do klína malé jmění, aniž bych prakticky hnula prstem.

Moje zaměstnání obvykle sestávalo z mnoha hodin lopotné manuální práce za nevalný plat. Jsem restaurátorka hřbitovů. Cestuji po celém Jihu, čistím zapomenutá a opuštěná pohřebiště a opravuji omšelé, poškozené náhrobní kameny. Je to vážně dřina, která mi někdy láme hřbet, a úplně zrestaurovat rozsáhlý hřbitov může trvat spoustu let, takže v mém povolání něco na způsob bezprostřední odměny jaksi neexistuje. Já mám ale svou práci ráda. My Jižané svoje předky uctíváme, a proto je mi odměnou, když moje úsilí alespoň skrovným dílem přispívá k tomu, že lidé současnosti mohou lépe ocenit ty, kdo přišli před námi.

Ve volném čase píšu blog s názvem Hrobničení, kde si tafofilové, tedy milovníci hřbitovů, a další lidé podobných zálib mohou vyměňovat fotografie, informace o restaurátorských technikách a… no ano, občas dokonce i duchařské historky. Psaní pro mě původně nebylo nic víc nežli koníček, ale během posledních měsíců se mi čtenářská obec rozrůstala jako houby po dešti.

Celé to začalo restaurováním starého hřbitova v městečku Samara, ležícím na severovýchodě Georgie. Nejnovější hrob byl starý přes sto let a některé z těch prvních pamatovaly časy před občanskou válkou.

Od šedesátých let, kdy místnímu historickému spolku došly peníze, bylo pohřebiště ošklivě zanedbané. Hroby klesající stále hloub do hlíny byly zarostlé a náhrobky obrousila eroze málem dohladka. Kromě toho se zde pilně činili vandalové, takže prvním bodem programu bylo vysbírat a na ručním vozíku odvozit krámy, co se zde nashromáždily skoro za čtyři desetiletí.

Odedávna se šuškalo, že tady straší, a někteří místní usedlíci odmítali udělat třebas jen krok za hřbitovní vrata. Třebaže jsem věděla najisto, že na samařském hřbitově žádní duchové nejsou, bylo obtížné najít a udržet si pomocníky.

Skončilo to tak, že jsem víceméně všechnu práci oddřela sama, ale jakmile byl velký úklid hotov, přístup místních se dramaticky změnil. Prohlásili, že mají pocit, jako by se z jejich městečka zvedl temný mrak, a někteří zašli tak daleko, že dokonce začali tvrdit, že ta očista měla jednak fyzický, jednak duchovní rozměr.

Z televizní stanice za mnou vyslali reportéra a filmový štáb, aby se mnou natočili rozhovor, a když se ten spot v přímém přenosu vysílal, někdo si všiml, že se v pozadí vznáší jakýsi odraz, který má nejasně lidskou podobu. Zdálo se, že se to vznáší nad hřbitovem a pomalu stoupá k nebi.

Na téhle anomálii nebylo nic nadpřirozeného, jednalo se pouze o hru světel, ale stejně se toho chytily tucty webovek, zabývajících se paranormálními jevy, a video na YouTube se šířilo jako virus. Tehdy lidé z celého světa začali brát Hrobničení, kde jsem byla známá pod přezdívkou Hřbitovní královna, houfně útokem. Provoz na portálu tak zhoustl, že mi producenti jednoho televizního programu, který se věnoval lovcům duchů, nabídli tučný honorář za to, že si mohou na moje stránky umístit reklamu.

A takhle se tedy stalo, že jsem v okouzlující restauraci Pavilon u zátoky srkala šampaňské a vychutnávala si slaný koláč s lesními houbami.

Poslední dobou mi život nastavuje vlídnou tvář, pomyslela jsem si nafoukaně, a vtom jsem uviděla ducha.

A co hůř: on uviděl mě.

DVĚ

Nestává se mi často, že bych poznávala tváře bytostí, jež potkávám, ale čas od času jsem už zažila bodnutí déj? vu, jako bych zahlédla náhodného kolemjdoucího. Mám to štěstí, že jsem za celých těch sedmadvacet roků života dosud neztratila nikoho opravdu blízkého. Vzpomínám si ale, jak jsem se na střední škole setkala s duchem učitelky. Jmenovala se Comptonová a o jednom prodlouženém víkendu zahynula při autonehodě. Když se pak následující úterý začalo zase vyučovat, zůstala jsem ve škole déle, abych mohla pracovat na projektu, a na ztemnělé chodbě jsem uviděla, jak se její duch vznáší u mé skříňky. Tohle zjevení mě zastihlo nepřipravenou, protože za svého života byla slečna Comptonová velmi upejpavá a skromná. Nečekala jsem, že se vrátí jako tvor dychtivý a lačný a bude se hladově shánět po tom, co už nikdy nemůže mít.

Nějak se mi podařilo nezpanikařit, takže jsem popadla batoh a zavřela skříňku. Táhla se za mnou po chodbě a přes přední vchod školy až ven; její chladný dech mi olizoval šíji a její ledové ruce se mě držely za šaty. Dlouho trvalo, než se vzduch okolo mě ohřál a já poznala, že se rozplynula a vrátila se zpátky do podsvětí. Po této příhodě jsem si dávala pozor, abych byla před soumrakem bezpečně ze školy, což znamenalo, že pro mě neexistovaly žádné zájmové aktivity: žádné míčové hry, žádné mejdany, žádné školní plesy. Nemohla jsem riskovat, že na slečnu Comptonovou zase natrefím. Příliš jsem se bála, že by se na mě mohla nějak přilepit, a můj život by už nikdy nepatřil jen mně.

Opět jsem obrátila pozornost k duchovi v restauraci. I jeho jsem poznala, ale osobně jsem se s ním ještě nesetkala. Před pár týdny jsem viděla jeho fotku na titulní straně Kurýra. Jmenoval se Lincoln McCoy a byl to prominentní charlestonský obchodník, který jednou v noci zavraždil svou manželku a děti, a než by se vzdal zvláštní policejní jednotce, která obklíčila jeho dům, radši si vpálil kulku do hlavy.

Působil teď na mě dost nadpozemsky, špatnosti, jichž se na sobě a na své rodině dopustil, na něm nebyly patrné. Až na ty oči! Byly temné, planoucí, a přece zároveň mrazivě chladné. Když na mě upřeně civěl přes prostory restaurace, zahlédla jsem na jeho přízračných rysech stín lehoučkého pousmání.

Místo abych sebou škubla či zděšeně odvrátila zrak, pohled jsem opětovala. Připlul do restaurantu za jakýmsi postarším párem, který nyní čekal, až ho obsluha usadí. Když duchovy oči zachytily můj pohled, předstírala jsem, že se dívám přímo skrze něj, a dokonce jsem zašla tak daleko, že jsem zamávala nějakému imaginárnímu známému.

Duch mrkl přes rameno a právě v tomhle momentu zahlédla moje mávnutí číšnice a zdvihla prst na znamení, že je ve vteřině u mě. Kývla jsem, usmála se, a když jsem se obrátila zpět k oknu, chopila jsem se sklenky se šampaňským. Na ducha už jsem se nedívala, ale chvíli nato, když v závěsu za tou starší dvojicí plul kolem mého stolu, jsem ucítila jeho chladnou přítomnost.

Zauvažovala jsem, proč se přichytil zrovna těchto lidí a zda si aspoň do jisté míry jeho přítomnost uvědomují. Ráda bych je varovala, jenomže to nešlo provést, aniž bych se sama prozradila. A tohle on chtěl. Přesně po tomhle zoufale prahl: aby jeho existenci uznala nějaká živoucí bytost, takže by zase mohl mít pocit, že je součástí našeho světa.

Pevnou rukou jsem zaplatila účet a bez ohlédnutí z restaurace odešla.

Jakmile jsem se ocitla venku a vykročila zpátky podél zahrad White Points, uvolnila jsem se a s návratem do svého domácího útočiště jsem nijak nechvátala. Ať už se závojem soumraku podařilo proklouznout jakýmkoliv duchům, už byli beztak mezi námi, a pokud zůstanu do slunce východu bdělá, nemusím se před ledovým průvanem a vířícími šedými postavami krčit.

Mlha houstla. Z chodníku nebylo děla ani sochy z občanské války vidět, z hudebního pavilonu a okolních dubů zůstaly jen nejasné siluety. Cítila jsem však květiny, tu sladkou směsici vůní, kterou jsem si v duchu označila jako charlestonskou: magnolie, hyacint a jasmín.

Někde ve tmě zahučel mlhový roh a venku v přístavu vyslal maják světelné varování nákladním lodím, jež zdolávaly úzký kanál mezi Sullivanovým ostrovem a pevností Sumter. Když jsem se zastavila, abych se mohla na světlo podívat, rozechvěl mě tísnivý chlad. V mlze za mnou někdo byl. Zaslechla jsem tichý, ale nezaměnitelný zvuk kožených podrážek na vlnolamu.

Kroky najednou ustaly a já se bez dechu a dost roztřeseně obrátila. Dlouho se nedělo nic a užuž jsem si začínala myslet, že se mi to zdálo. Pak se z mlžného závoje vynořil on a moje srdce bolestným stahem vypudilo všechnu krev do těla.

Byl vysoký, měl široká ramena a celý byl v černém – klidně mohl vystoupit ze snové krajiny z bajek pro děti. Jeho rysy jsem sotva rozeznávala, instinkt mi však napovídal, že je hezký a zachmuřený. Z toho, jak se nesl a jak jeho oči bezmála bolestně prozařovaly mlžný opar, se mi po zádech rozběhly ledové jehličky.

Nebyl sice duch, ale stejně pro mě představoval nebezpečí a přitahoval mě tak, že když ke mně vykročil, nedokázala jsem od něj odtrhnout pohled. A teď už jsem zahlédla, jak se mu ve vlasech třpytí kapičky vody a pod límcem černé košile se blýská stříbrný řetízek.

Za ním byli dva duchové, průhlední a v mlze těžko rozpoznatelní – duch ženy a děvčátka. I oni se na mě dívali, já jsem se však soustředila jen na toho muže, jak jsem to měla nacvičeno.

„Vy jste Amelia Grayová?“

„Ano.“ Protože můj blog začal být tak populární, čas od času mě oslovovali cizí lidé, kteří mě poznali podle fotografií na webovkách či podle toho neblaze proslulého duchařského videa. Jih, a Charleston zvlášť, byl domovem spousty horlivých tafofilů, ale mě ani nenapadlo, že by tenhle muž mohl být fanoušek nebo kolega nadšenec. Oči měl chladné, chování lhostejné. Nevyhledal mě proto, aby si se mnou poklábosil o náhrobcích.

„John Devlin, charlestonská policie.“ Při těch slovech vytáhl náprsní tašku a ukázal mi průkaz totožnosti a policejní odznak, na nějž jsem poslušně mrkla, i když mi srdce začalo bušit v trýznivě bolestném staccatovém rytmu.

Policejní detektiv!

Tohle nevěstilo nic dobrého.

Určitě se stalo něco hrozného. Moji rodiče začínali jít do let. Co když měli nehodu? Anebo náhle onemocněli nebo…

Ve snaze potlačit nával nesmyslné paniky jsem zajela rukama do kapes baloňáku. Kdyby se mamce nebo otci něco přihodilo, už by mi to někdo zavolal. Tohle se jich netýká. Tady půjde o mne.

Zatímco jsem čekala na vysvětlení, kolem Johna Devlina se ochranitelsky vznášela dvojice líbezných přízraků. Z toho, co jsem postřehla, bylo jasné, že ta žena byla úchvatně krásná, měla vysoké lícní kosti a pyšně vykrojené chřípí, což vypovídalo o kreolském dědictví. Na sobě měla hezké letní šaty, jež jí jako pavučinka babího léta povlávaly okolo dlouhých štíhlých nohou.

Dítě vypadalo, že v čase smrti bylo asi čtyř-nebo pětileté. Holčička, jejíž bledou tvář lemovaly tmavé kučery, připlula k muži a tu a tam se ho chytila za stehno anebo ho popleskala po koleni.

Zdálo se, že jejich přítomnost nevnímá, ačkoliv bylo jasné, že ho pronásledují trvale. Zračilo se mu to v obličeji, v očích, jež byly pronikavé i jakoby pokryté stínem, a já se neubránila úvahám o tom, jaké vztahy ho k těm duchům váží.

Soustřeďovala jsem zrak na jeho tvář. I on mne pozoroval, a to s jistým náznakem podezření a nadřazenosti, který činí z jednání s policií nepříjemnou zkoušku, i když jde o banalitu jako třeba parkovací lístek.

„Co chcete?“ zeptala jsem se, přestože jsem neměla v úmyslu, aby to vyznělo tak stroze. Nejsem konfliktní. A léta života s duchy postupně oklesťovala mou spontaneitu, až ze mě nakonec zbyla osoba ukázněná a odměřená až příliš.

Devlin ke mně o krok popošel a já jsem zaťala ruce v kapsách kabátu v pěst. Rozechvělo mě vzrušení od hlavy až k patě a nejradši bych ho vyzvala, ať si drží odstup, blíž už ani krok! Samozřejmě jsem neřekla nic, jen jsem se snažila obrnit proti mrazivému dechu jeho fantomů.

„Jedna naše společná známá mi navrhla, že bych se měl s vámi spojit,“ řekl.

„O koho se jedná?“

„O Camillu Ashbyovou. Myslela si, že byste mi mohla pomoct.“

„S čím?“

„S jistou policejní záležitostí.“

To už jsem spíš než obezřetná začínala být zvědavá, což značí též pošetilá.

Doktorka Camilla Ashbyová pracovala ve správním oddělení Emersonovy univerzity, elitní soukromé vysoké školy, k jejímž významným absolventům patřili též někteří vynikající právníci, soudci a obchodníci z Jižní Karolíny. Nedávno jsem přijala objednávku na restaurování starého hřbitova, který ležel na univerzitních pozemcích. Jedním z požadavků doktorky Ashbyové bylo, abych na svůj blog neposílala žádné fotografie, dokud nebude práce hotová.

Její obavy jsem plně chápala. Neutěšený stav pohřebiště nebyl dvakrát lichotivou vizitkou univerzity, jež se hlásila k tradicím a etice starého Jihu. Jak kdysi vyjádřil Benjamin Franklin, o morálních pravidlech konkrétní kultury se člověk poučí z toho, jak její příslušníci zacházejí se svými mrtvými.

Samosebou.

Ještě jsem však nevěděla, proč za mnou poslala Johna Devlina.

„Pokud vím, pracujete na hřbitově Dubový háj,“ řekl.

Potlačila jsem zachvění.

Dubový háj náležel k těm nemnoha hřbitovům, které v člověku probouzejí takový neklid, až ho doslova svrbí kůže. Podobný pocit jsem zažila jen jednou: při návštěvě hřbitůvku v Kansasu, o němž se tvrdí, že je jednou ze sedmi bran do pekel.

K ledové husí kůži na krku jsem si úžeji přitáhla límec. „Oč se jedná?“

Mou otázku ignoroval a položil mi svou vlastní: „Kdy jste tam byla naposledy?“

„Před pár dny.“

„Mohla byste to určit přesněji?“

„Minulý pátek.“

„Pět dnů,“ zamumlal. „Víte to jistě?“

„Ano, pochopitelně. Tehdy v noci se strhla silná bouře a od té doby pořád, i když s přestávkami, prší. Čekám, až půda vyschne.“

„Camilla… doktorka Ashbyová říkala, že jste fotografovala hroby.“ Čekal, až kývnu. „Rád bych se na ty snímky podíval.“

Něco v jeho hlase, a vůbec v celém tomto rozhovoru mě nutilo zaujmout obranný postoj. Anebo snad za to mohli jeho duchové. „Můžete mi říct proč? A taky bych ráda věděla, jak jste mě dnes večer našel.“

„O tom, že se chystáte jít na večeři, jste se zmínila před doktorkou Ashbyovou.“

„Snad jsem jí řekla, kde budu večeřet, ale určitě jsem nemluvila o procházce, poněvadž v té chvíli jsem o ní sama ještě nevěděla.“

„Říkejme tomu předtucha,“ prohodil.

Předtucha… Anebo mě od Pavilonu sledoval?

„Doktorka Ashbyová má na mě telefon. Proč jste mi prostě nezavolal?“

„Zkoušel jsem to. Marně.“

No ano, to je pravda! Navečer jsem si telefon vypnula. Ale stejně se mi to nějak nezamlouvalo. John Devlin byl člověk pronásledovaný přízraky, takže v mém světě představoval nebezpečí.

Kromě toho byl vytrvalý a zřejmě i obdařený intuicí, takže čím dřív se ho zbavím, tím lépe.

„Proč jste to nenechal na zítra ráno?“ pronesla jsem příkrým, odmítavým tónem. „Jsem přesvědčená, že do zítřka by to mohlo počkat.“

„Kdepak, obávám se, že nemohlo. Tohle se musí udělat dnes večer.“

Při těch zlověstných slovech jsem se rozklepala. „Zní to dost hrozivě. No, když už jste si dal tu práci, abyste mě vystopoval, hádám, že byste mi měl povědět proč.“

Jeho pohled zabloudil do tmy za mnou a já musela potlačit nutkání ohlédnout se přes rameno. „V jednom ze starých hrobů v Dubovém háji déšť odkryl tělo.“

Na tom, že se vinou ztrouchnivělé rakve a půdní eroze občas objevily staré kosti, nebylo nic zvláštního.

„Máte na mysli kosterní ostatky?“ zeptala jsem se taktně.

„Ne. Mám na mysli ostatky čerstvé. Oběť vraždy,“ opáčil stroze. Šlehl po mně pohledem a napjatě mě pozoroval, jako by chtěl odhadnout mou reakci.

Vražda. Na hřbitově, kde já pracuju. O samotě.

„Tak proto chcete vidět moje fotky. Doufáte, že vám pomohou upřesnit, jak dlouho tam to tělo bylo,“ řekla jsem.

„Když mi bude štěstí přát.“

Tomu jsem rozuměla a byla jsem jen ráda, že můžu být nápomocná. „Používám digitální fotoaparát, ale většinu snímků jsem si vytiskla. Jestli se se mnou chcete vrátit k autu, náhodou s sebou mám pár zvětšenin v aktovce.“ Pohodila jsem hlavou směrem, odkud jsme oba přišli. „Zbytek vám můžu poslat e

mailem, jakmile se dostanu domů.“

„Díky. To by mi dost pomohlo.“

Vykročila jsem a on se mnou srovnal krok.

„A ještě něco,“ řekl.

„Ano?“

„Určitě vás nebudu muset poučovat ohledně chování na hřbitově, ale jsou zde jistá opatření, která je třeba v případě hřbitova tak starého, jako je Dubový háj, dodržovat. Nechtěli bychom bezděky znesvětit místo posledního odpočinku. A doktorka Ashbyová povídala něco o neoznačených hrobech.“

„Jak jste sám řekl, jedná se o starý hřbitov. Jedna ze sekcí pochází z období ještě před občanskou válkou. Není divu, že se po takové době některé náhrobky přesouvají anebo se úplně ztratí.“

„Když se stane něco takového, jak lokalizujete hroby?“

„Způsobů je bezpočet. Záleží na tom, jestli zde hrají roli náklady. Máte k dispozici radar, měrný odpor, vodivost, magnetometru. Přednost se dává různým metodám dálkového snímání, protože nejsou invazivní. Například vyhledávání hrobů virgulí.“

„Virgulí… Jako když proutkař pátrá po vodě?“ Z hlasu mu čišela skepse.

„Ano, je to týž princip. K určení polohy hrobu se užívá proutek ve tvaru písmene ypsilon anebo někdy kyvadlo. Ve vědeckých kruzích se sice tahle metoda tvrdě kritizuje, ale věřte mi nebo ne, já viděla na vlastní oči, že funguje.“

„Budu vám věřit.“ Odmlčel se. „Doktorka Ashbyová povídala, že jste hotová s předběžným mapováním, a tak předpokládám, že už jste nějakým způsobem hroby lokalizovala.“

„Ze strany doktorky Ashbyové je to přehnaný optimismus. Než zjistím, kde jsou všechna těla pohřbená, čeká mě ještě spousta mravenčí práce, abych tak řekla.“

Ten chabý vtip ho nepobavil. „Ale obecnou představu už přece máte, ne?“

Cosi v jeho hlase mě znepokojilo, a tak jsem zastavila, abych se na něj mohla podívat. Předtím se mi zdálo, že jeho temný vzhled v sobě skrývá cosi z padlého anděla, jenomže teď mi ten člověk připadal jen umíněný a neodbytný. „Proč mám dojem, že po mně chcete víc než jen kopii mé mapy?“

„Kdybychom měli během exhumace k dispozici odborného konzultanta, ušetřilo by nám to fůru času a snad i pár nepříjemných reakcí ze strany veřejnosti. Samozřejmě vám za váš čas zaplatíme.“

„Protože máte co do činění se starým hrobem, navrhuji, abyste se obrátili na státní archeoložku. Jmenuje se Temple Leeová. Pracovala jsem pro ni. Budete v dobrých rukou.“

„Dostat sem dnes večer někoho z Columbie by bylo opravdu náročné, a jak už jsem říkal, do rána to nepočká. Hodiny začaly odtikávat v tu minutu, kdy bylo tělo nalezeno. Čím dřív zjistíme identitu, tím větší máme naději na úspěšné vyřešení případu. Doktorka Ashbyová se zřejmě domnívá, že vaše odborná způsobilost výbor uklidní.“

„Jaký výbor?“

„Místní památkáře, členy historického spolku, prominentní absolventy. Pokud v téhle záležitosti nebudeme postupovat přesně podle pravidel, mají dost velký vliv, aby spustili pěkný rámus. Vy znáte ten hřbitov i pravidla. Nemusíte dělat nic jiného než dohlížet, abychom někomu nešlápli na kuří oko. Mravenčí práce veškerá žádná.“

Tentokrát jsem jeho slabý úsměv postřehla.

„To je všecko?“

„Ano.“ Přelétl očima vodu. „Jakmile se zvedne mlha, dá se nejspíš zase do deště. Je třeba tu věc odbýt co nejrychleji.“

Odbýt tu věc… Jak zlověstný slovní obrat!

„Jak jsem řekl, zaplatíme vám.“

„O to nejde.“ Nelíbila se mi představa, že bych se po setmění vydala do Dubového háje, ale zároveň jsem nenacházela způsob, jak odmítnout. Kromě toho, že to byla moje občanská povinnost, v současné době měla Camilla Ashbyová na povel moje finance, takže bylo v mém zájmu udržovat ji v přívětivém rozpoložení. „Na něco takového sice nejsem oblečená, ale pokud jste toho názoru, že bych vám mohla nějak pomoct…“

„Jsem. Pojďme pro ty fotky a vyrazíme rovnou na hřbitov.“ Chytil mě za rukáv, jako by mě chtěl popohnat, než si to rozmyslím.

Jeho dotek vyzařoval zvláštní magnetismus. Současně mě přitahoval i odpuzoval, a když jsem se od něj odtáhla, přistihla jsem se, že z paměti lovím otcovo pravidlo číslo tři a v duchu si je opakuji jako mantru:

Nikdy se nedruž s těmi, koho duchové pronásledují.

Nikdy se nedruž s těmi, koho duchové pronásledují.

„Jestli vám to nevadí, radši bych jela svým autem.“

Zatímco jsme pokračovali v chůzi po vlnolamu, vrhl na mě postranní pohled. „Jak si přejete. Je to na vás.“

Když jsme kráčeli mlhou zpátky, mlčeli jsme a světla z domů ve východní zátoce tlumeně ozařovala dětského ducha, visícího ve vzduchu mezi námi. Dávala jsem si dobrý pozor, abych se holčičky nedotýkala. A abych nepohlédla dolů, když jsem ucítila, jak se mi její ruka studeně otřela o stehno.

Žena se držela za námi. Bylo mi divné, že z nich dvou se chová dominantně to dítě, a znovu jsem zapřemýšlela o jejich vztahu k Devlinovi.

Jak dlouho už ho pronásledují? Tuší, že tady jsou? Zakouší pocit chladu, vlny elektrických výbojů, nevysvětlitelný hluk uprostřed noci?

Uvědomil si někdy, že z něj pomaloučku odčerpávají energii?

Bytostné energii vyzařující z jeho těla by duchové těžko odolali. Zcela imunní jsem vůči ní nebyla dokonce ani já.

Když jsme vstoupili do světelného kruhu pouliční lampy, kradmo jsem se po něm podívala znovu. Světlo jako by duchy zapudilo, a když se ztratili, před očima se mi mihl prchavý obraz vitálního muže – nic víc než stín –, jímž kdysi John Devlin býval.

Naklonil hlavu na stranu; mého zkoumavého pohledu si všímal stejně málo jako těch dvou nadpřirozených bytostí. Zpočátku jsem si myslela, že naslouchá kvílení mlhového rohu v dálce, ale pak mi došlo, že zvuk, jenž upoutal jeho pozornost, se ozývá z větší blízkosti. Autoalarm!

„Kde parkujete?“ zeptal se mě.

„No… támhle.“ Ukázala jsem směrem, odkud tak naléhavě zněl alarm.

Chvátali jsme přes mokré parkoviště, a když jsme obcházeli řadu vozů, nervózně jsem ji přelétla očima a zadívala se na svoje stříbrné SUV, které stálo pod bezpečnostní lampou, kde jsem ho nechala. Zadní dveře byly pootevřené a na vlhké dlažbě se zaleskly skleněné střepy.

„To je moje!“ Vyrazila jsem k autu.

Chytil mě za paži. „Počkat…“

O několik řad dál se rozeřval motor.

„Zůstaňte tady!“ nařídil mi. „A na nic nesahejte.“

Když se proplétal mezi blyštícími se automobily, sledovala jsem ho až do chvíle, kdy mi zmizel z očí a zvuk jeho kroků utichl. Pak jsem došla k otevřeným zadním dveřím svého vozu a nakoukla dovnitř. Laptop i fotoaparát jsem naštěstí nechala doma a telefon a peněženku jsem měla u sebe. Zdálo se, že chybí jedině moje aktovka.

Zvuk motoru se blížil a já se rychle rozhlédla zrovna v okamžiku, když se zpoza rohu vynořilo černé auto. Reflektory mě šlehly do obličeje; na zlomek vteřiny jsem strnula. Pak mi tělem projel nával adrenalinu a já sebou hodila do mezery mezi svým a sousedním vozidlem, načež černé auto prosvištělo kolem.

Když jsem se sbírala z dláždění, z mlhy se vynořil Devlin.

„Jste v pořádku? Nesrazil vás?“ Znělo to starostlivě, ale v jeho tmavých očích se blýskalo vzrušení z lovu.

„Ne, jsem v pohodě. Jen mě trochu polekal –“

To už pádil pryč, bral to zkratkami mezi zaparkovanými auty v marné snaze odříznout viníkovi cestu dřív, než stihne ujet. Když řidič dupl na plyn a zprudka zabočil z parkoviště na ulici, zaslechla jsem kvílení motoru a svist pneumatik.

Jak jsem měla předrážděnou fantazii i nervy, napůl jsem očekávala, že uslyším výstřely, ale poté, co zvuk motoru zeslábl docela, všude zavládlo ticho.

Devlin ke mně doklusal, telefon přimáčknutý k uchu. Kvapně hovořil, chvilku naslouchal, pak zavěsil. „Zahlédla jste toho řidiče?“ otázal se.

„Ne, bohužel. Seběhlo se to příliš rychle. Co vy?“

„Nedostal jsem se k němu dost blízko. Ani poznávací značku jsem nerozeznal.“

„Takže ho asi těžko vystopujete, co? A já budu mít na krku celou škodu.“ Zoufale jsem obhlížela rozbité okénko.

Než se obrátil k mému autu, upřel na mě zvláštní pohled. „Dokážete říct, jestli se vám něco ztratilo?“

„Moje aktovka je pryč.“

„Ta byla v kufru?“

„Ano.“

„Byla normálně vidět?“

„Ani ne. Zastrčila jsem ji za zadní sedadlo. Abyste ji viděl, musel byste nakouknout oknem dovnitř.“

„Viděl vás někdo, jak ji tam dáváte?“

Asi minutu jsem přemýšlela, pak jsem pokrčila rameny. „Možné to je. Odpoledne jsem strávila v univerzitní knihovně, takže hádám, že někdo mohl zahlédnout, jak ji tam při odjezdu strkám.“

„Jela jste rovnou sem?“

„Ne. Nejdřív jsem se jela domů vysprchovat a převléknout.“

„Brala jste si aktovku s sebou do restaurace?“

„Nechala jsem ji v autě. Ani doma jsem ji nevyndávala. Není v ní nic cenného. Jen věci, co potřebuju k práci.“

„Jako fotky z Dubového háje?“

Po pravdě řečeno, takhle daleko jsem se v úvahách ještě nedostala.

Řekla bych, že moje instinkty související s reálným světem vážně zakrněly v důsledku mé samotářské profese a zájmů.

„Nechcete naznačit, že tohle nějak souvisí s tím tělem nalezeným na hřbitově, že ne?“

Neodpověděl. „Říkáte, že máte kopie těch fotografií?“

„Samozřejmě. Digitální snímky si vždycky ukládám na web. Už se mi příliš často zhroutil počítač, než abych to nechávala náhodě.“ Začínal na mě doléhat šok a moje znepokojení mělo pramálo společného s duchy Johna Devlina. Už jsem je beztak neviděla. Jako by je negativní energie obtékající moje auto zahnala hlouběji do stínů. Anebo se stáhli zpátky za závoj. Ať už byl důvod jakýkoliv, stejně jsem věděla, že se nakonec vrátí. Zpátky je přivábí jeho teplo, protože bez něj nedokážou existovat dlouho.

Objala jsem si pažemi tělo a rozechvěla jsem se. „Co bych měla dělat?“

„Dáme vám policejní zprávu a můžete sepsat hlášení s pojišťovnou.“

„Ne, já myslela… Jestli tohle nějak souvisí s tou vraždou, pak vrah ví, kdo jsem. A jestli to vloupání provedl proto, aby se dostal k fotkám, brzo mu dojde, že mám kopie.“

„Pak bychom ho měli dopadnout co nejdřív,“ řekl John Devlin.

TŘI

Dvacet minut nato jsme s Devlinem procházeli branou Dubového háje. I za krásného slunného dne tohle místo člověka zneklidňovalo. Byl to starý hřbitov – temný, romantický, zarostlý hustou zelení. Jeho uspořádání odkazovalo k hnutí, pro něž bylo typické zakládání zahradních hřbitovů a jemuž se dařilo zejména v devatenáctém století. Kdysi musel vyhlížet půvabně a idylicky, ale dnes, když se měsíc choulil za mraky, opředla drolící se sochy přízračná patina a já jsem si představovala skrytou přítomnost čehosi studeného, vlhce zatuchlého a prastarého.

Obrátila jsem se a zírala do tmy, snažila jsem se v mlze rozpoznat průzračnou postavu, ale v Dubovém háji žádní duchové nebyli. Tady se nechtěli zdržovat ani mrtví.

„Hledáte někoho?“

Vytrvale jsem od Devlina odvracela zrak. Magnetismus, který vyzařoval, byl přímo hmatatelný. Sice to bylo podivné, ale já jeho přitažlivost vnímala ještě silněji, jakmile jsme prošli branou. „Co prosím?“

„Pořád se ohlížíte přes rameno. Hledáte někoho?“

„Duchy,“ řekla jsem a čekala, jak zareaguje.

Jeho chování nic neprozradilo; sáhl si však do kapsy saka a vytáhl z ní modrou tyčinku. „Prosím.“

„Co je to?“

„Eukalyptový balzám. Nemůžu vám slíbit, že odpudí zlé duchy, ale co se zápachu týče, zabrat by měl.“

Začala jsem vysvětlovat, že nemám v úmyslu chodit k tělu tak blízko, jenže to už jsem zachytila stopu čehosi zpuchřelého, co se jako hnilobný spodní tón přimísilo do zemitých vůní kapradí a divokých hyacintů, které rostly na nedalekých hrobech.

„No tak,“ pobídl mě Devlin, „jen si to vezměte.“

Potřela jsem si voskovým válečkem prst a pak jsem si balzám nanesla na horní ret. Léčivý odér měl takové grády, až mě začalo pálit v nose a stáhl se mi krk. Položila jsem si ruku na hruď a rozkašlala se. „Má to grády!“

„Za dvě minuty budete ještě ráda.“ Strčil si tyčinku do kapsy, aniž ji sám použil. „Připravena?“

„No, vlastně ne, ale hádám, že není cesty zpět, co?“

„Neberte to tak osudově. Váš úkol tady brzo skončí.“

Na to jsem spoléhala.

Bez dalších řečí udělal čelem vzad a já za ním vešla do bludiště náhrobků a památníků. Nášlapné kameny, jež značily stezku, byly kluzké mechem a lišejníky. Plahočila jsem se za ním a dávala si pozor, kam šlapu. Pro pohyb po hřbitově jsem nebyla vhodně vybavená. Už teď jsem měla boty obalené bahnem a na holých nohou jsem cítila žahnutí drobných kopřiv.

Zvuk hlasů zesílil a zahlédla jsem, jak se po stezkách pohybují sem tam paprsky baterek. Celá scéna byla poněkud tajuplná a neskutečná a připomínala mi časy, kdy se těla pohřbívala za měsíčního svitu a v záři hrobníkovy lucerny.

Kousek před námi se u čehosi shromáždil nevelký hlouček policistů i civilistů – dovtípila jsem se, že to bude ta nalezená oběť. Sice jsem měla z větší části zastřený výhled, ale postřehla jsem obrys náhrobního kamene a prohlédla jsem si okolní památníky, abych byla později schopna zaznamenat polohu hrobu do mapy.

Jeden z policistů se pohnul a já najednou zahlédla bledou kůži a mléčně zkalené oči. V návalu nevolnosti mě polil pot. Roztřásly se mi nohy a bezděky jsem po stezce ucouvla. Jedna věc je o vraždě slyšet, ale ocitnout se tváří v tvář jejím strašlivým následkům je něco docela jiného.

Na různých pohřebištích – ve svých hřbitovních královstvích – jsem strávila většinu života. Každé z nich bylo klidným, bezpečným, soběstačným světem, kde člověku chaos města připadal jako vzdálené prokletí. Dnes večer ale do bran mého království vtrhla realita a natropila zde pořádnou spoušť.

Stála jsem tam, zhluboka dýchala a přála si, abych se před doktorkou Ashbyovou nikdy nebyla zmiňovala o plánované večeři, protože pak by mě Devlin nedokázal najít.

O téhle vraždě bych se nic nedozvěděla. Nedívala bych se do těch zmrzlých očí.

Ale ať už Devlin byl, či nebyl ve hře, já byla vtažena do víru násilí ve chvíli, kdy mi ukradli aktovku. Cestou sem se mi podařilo přesvědčit samu sebe, že ta krádež byla náhoda. Někdo mou aktovku zahlédl zadním okénkem a z náhlého popudu se rozhodl ji sebrat. Teď, když jsem spatřila tělo, začala jsem se obávat nejhoršího. Má-li vrah pocit, že ho ohrožuje něco, co je zachyceno na těch snímcích, mohl by zareagovat čistě z pudu sebezáchovy. Co kdyby se pokusil vloupat se mi do domu, aby se dostal k mému fotoaparátu a počítači? Aby se dostal ke mně?

Přitáhla jsem si baloňák těsně k tělu a sledovala, jak Devlin přistoupil k hloučku lidí kolem mrtvoly. I teď, kdy jsem byla dost rozrušená, mě zajímalo, jaké má vztahy s kolegy. Prokazovali mu respekt, či dokonce úctu, ale vycítila jsem, že celková atmosféra je zvláštně rozpačitá. Ostatní policisté si od něj udržovali odstup, což mě zaujalo. Devlin to tu měl zjevně na povel a byl ve svém živlu – fascinoval mě rozpor mezi tím, jak v přítomnosti násilné smrti překypuje životem a vitalitou.

Anebo tak možná působil proto, že nás jeho duchové opustili před hřbitovní bránou.

Otočila jsem se a bloudila pohledem po stinné nekropoli, tu a tam jsem prodlela u poničených soch a krypt zpustošených vandaly. Jestliže většina hřbitovů člověku nabízela útěchu a vyvolávala představu hodin strávených v hlubokém rozjímání a sebereflexi, Dubový háj rozviřoval temné myšlenky.

Otec mi jednou řekl, že aby bylo místo zlé, ještě nemusí být strašidelné. Věřila jsem mu, protože papá věděl spoustu věcí. Jako dítěti mi tuto moudrost do značné míry předal, ale leccos přede mnou i tajil. Dělal to pro mé dobro, tím jsem si jistá, jenomže ta tajemství mezi nás vrazila klín. To, jak jsem poprvé spatřila ducha, změnilo mě i otce. Nejenže se papá stáhl hlouběji do svého soukromého světa, ale navíc mě začal ještě víc ochraňovat. Byl mým prubířským kamenem, mou kotvou, jedinou osobou, která rozuměla mé izolaci od ostatních.

Toho bělovlasého starce, jehož jsem uviděla jako prvního, jsem už nikdy nezahlédla, objevili se však další. Během let to byly celé zástupy nádherných, vznášejících se fantomů. Mladí, staří, černí či bílí, ti všichni za soumraku propluli závojem jako křehké defilé jižanské historie, jež mě zároveň vzrušovalo i děsilo.

Po čase se tito nezemští návštěvníci prostě stali součástí mého světa a já jsem se naučila obrnit se proti mrazivému dechu na šíji, proti ledovým prstům, které se probíraly mou kšticí a bloudily mi po pažích. Když mě papá trénoval a učil kázni, měl pravdu, ale to, že jsem se s danou situací smířila, ještě neznamenalo, že jsem ho přestala zahrnovat otázkami. Pořád mi nešlo na rozum, proč on a já duchy vidíme, kdežto mamka ne.

„Tohle je kříž, který musíme nést,“ vysvětlil mi jednoho dne. Zrak měl ode mě odvrácený, poněvadž právě plel hrob.

Nijak mě to neuspokojilo. „Vidí je moje opravdová matka?“

Papá ke mně stále nezvedal oči. „Tvou opravdovou matkou je žena, která tě vychovala.“

„Však víš, jak to myslím.“ O mé adopci jsme nikdy nemluvili, třebaže jsem o ní věděla už dávno. I ohledně tohoto tématu se mi hlavou honila spousta otázek, naučila jsem se však nechávat si je pro sebe.

Papá se začínal uzavírat do sebe, a tak jsem stočila řeč opět na duchy. „Proč se nás chtějí dotýkat?“

„Už jsem ti to povídal: touží po našem teple.“

„Ale proč?“ Roztržitě jsem utrhla osaměle rostoucí pampelišku a foukla její křehké chmýří po větru. „Proč, papá?“

„Zkus o nich uvažovat jako o upírech,“ řekl s unaveným povzdechem. „Místo krve nám sají teplo, vitalitu, někdy i vůli k životu. A nenechávají po sobě nic než živoucí, dýchající slupku.“

Chytila jsem se jediného slova, které mi dávalo jakýs takýs smysl, i když jsem v určité rovině chápala, že to myslí obrazně. „Ale papá, upíři přece nejsou skuteční.“

„Možná ne.“ Zhoupl se na patách a jeho oči nabyly skelného lesku, z něhož mě zamrazilo až do morku kostí – měl uštvaný, nepřítomný pohled. „Já jsem ale svého času viděl věci… nevýslovné znesvěcení…“

Zděšením jsem se zajíkla, a to ho ihned vyvedlo z ponurého snění. Položil ruku na mou a konejšivě mi stiskl prsty. „Nemáš proč se trápit, dítě. Dokud budeš dodržovat pravidla, nemáš čeho se bát.“

Jeho slova mě však naplnila neurčitým děsem. „Slibuješ?“

Kývl na souhlas, ale rychle se ode mě odvrátil a ustaraný obličej mu zastínila nevyřčená tajemství…

V následujících letech jsem otcova pravidla věrně dodržovala. Moje emoce podléhaly přísné kázni, měla jsem je pořád pod kontrolou a myslím, že snad právě proto mě tak vyvedl z míry John Devlin.

Tam na hřbitově ke mně zezadu přistoupil a nejspíš mě oslovil, jenomže já byla natolik pohroužená v myšlenkách, že jsem ho neslyšela. Když mi ve snaze upoutat mou pozornost položil ruku na rameno, vlasy se mi zježily jako po zásahu elektrickým proudem. Bez rozmyslu jsem se mu vyškubla.

Moje reakce ho patrně zmátla. „Promiňte. Nechtěl jsem vás polekat.“

„To nic, to je v pořádku. Jen jsem…“

„Že by na vás tak působilo tohle místo? Ano, člověku z něj běhá mráz po zádech. Ale já bych hádal, že jste na to zvyklá.“

„Ne všechny hřbitovy jsou strašidelné,“ opáčila jsem. „Většinou bývají půvabné.“

„Když to říkáte…“ Cosi v jeho hlase – skrytý chlad, náznak řezavého tónu – mi připomnělo jeho duchy. Znovu jsem zapřemítala, kým byli a co pro něj v životě znamenali.

Dál si mě ze své výšky zvědavě měřil. Z nějakého důvodu jsem zatím nepostřehla, jak je urostlý, ale teď jsem měla dojem, že se nade mnou přímo tyčí.

„Jste určitě v pořádku?“ zeptal se mě.

„Asi jsem ještě trochu vyplašená z té krádeže. A teď tohle.“ Pohodila jsem hlavou směrem k tělu, ale nespouštěla jsem oči z Devlina – přesně jak jsem to měla nacvičeno. Nechtěla jsem na tu mrtvolu zírat. Nechtěla jsem přisuzovat obličej neklidnému, žádostivému duchovi, kterého snad jednoho dne uvidím procházet závojem.

„Vedu nudný život,“ řekla jsem bez ironie. „Myslím, že k okounění na místě činu nejsem stvořená.“

„Na tomhle světě je spousta věcí, ze kterých bychom měli mít strach, ale mrtvé tělo k nim nepatří.“

Mluví jako člověk, který ledacos viděl, napadlo mě. Roztřásla jsem se. Měl hlas, který mě nutil myslet na temná zákoutí. Takový, který vám polechtá kůži kolem páteře.

„Určitě máte pravdu,“ zamumlala jsem. Pátrala jsem v mlze za jeho zády a uvažovala, zda jeho duchové přece jen neproklouzli branou. Tím by se vysvětlovala nepřirozená statická elektřina, jež jako by ho obklopovala, a neblahé tušení, které jsem v jeho blízkosti cítila.

Ale kdepak: ve tmě za ním nebylo nic.

Bylo to tímhle místem.

Cítila jsem, jak se na mě lepí negativní energie, jako když se kořeny břečťanu zavrtávají do puklin a štěrbinek, jako když se popínavka kudzu v pevných smyčkách ovíjí kolem kmenů stromů a zvolna rdousí velkolepé duby, po nichž tenhle hřbitov dostal název. Hlavou mi blesklo, zda to Devlin cítí také.

Naklonil hlavu a tvář mu zalilo měsíční světlo, které změkčilo jeho zachmuřené rysy a nabídlo mi další škodolibý pohled na muže, jímž kdysi býval. Viděla jsem, jak se mu ve vlasech a na řasách lesknou krůpějky mlhy. Jeho lícní kosti byly výrazné a vysoko posazené a husté obočí, které elegantně doplňovalo silnou křivku nosu, dokonale symetrické. Oči měl tmavé, ale neviděla jsem do nich natolik, abych dokázala uhodnout, jakou mají doopravdy barvu.

Byl pohledný, charismatický a soustředěný a fascinoval mě skoro stejně intenzivně, jako mě znepokojoval. Nedokázala jsem se na něj dívat dlouho, aniž by mi v hlavě naskočila ozvěna otcova pravidla číslo tři: Nikdy se nedruž s těmi, koho duchové pronásledují.

Nabrala jsem do plic vlhký vzduch a pokusila se setřást jeho zvláštní kouzlo. „Zjistili jste už něco o oběti?“

I mně samotné to znělo nejistě a blesklo mi hlavou, jestli Devlin můj neklid postřehne. Koneckonců, byl policajt. A jak jsem začínala tušit, policajt s notně komplikovanou minulostí.

„Ještě nevíme, jak se jmenovala. Tedy ptáte-li se na tohle.“

Takže obětí byla žena. „Víte, jak zemřela?“

Odmlčel se. Než odpověděl, uhnul pohledem. „Bližší závěry si uděláme až po pitvě.“

Bylo jasné, že schválně nechal hodně nevyřčeného. A nedokázal se mi dívat do očí. Co přede mnou tají? Jakých hrůz se vrah na té ubožačce dopustil?

A pak mi v mysli vytanuly dlouhé hodiny, kdy jsem na tomhle hřbitově pracovala úplně sama. Co když se tady během té doby vrah náhodou potloukal?

Jako by mi Devlin četl myšlenky, řekl: „Můžu vám říct aspoň to, že tady zabita nebyla. Její tělo sem na hřbitov jen uložil.“

Tohle mě má uklidnit?

„Proč zrovna sem?“

Pokrčil rameny. „Docela příhodné místo. Je řadu let opuštěné a hlína na starých hrobech je měkká. Snadno se tu kope. Výkop potom stačí přikrýt trochou suchého listí a odpadků a náhodný pozorovatel si jakživ nevšimne, že byla půda porušená.“

„Jenomže pak přišel déšť.“

Odvrátil ode mne oči. „Pak přišel déšť a vy. I kdyby hlínu nespláchla voda, je pravděpodobné, že byste si při údržbě hrobu všimla, že se tu nedávno kopalo.“

Klidně mě považujte za zbabělce, ale já byla upřímně šťastná, že na tuhle možnost nedošlo. „Kdo tělo objevil?“

„Dva studenti, kteří přelezli zeď a chtěli si tady uspořádat soukromý mejdan. Zpozorovali vyčnívající hlavu a trup a ohlásili to ostraze kampusu. Doktorka Ashbyová informovala charlestonskou policii a pak na nás počkala u vrat, aby nás pustila dovnitř.“ Hlas se mu mírně změnil. „Zmínila se, že i vy máte klíč.“

Přitakala jsem. „Dala mi ho, když jsme spolu podepsali smlouvu.“

„Nepůjčovala jste ten klíč během posledních pár dnů nikomu? Neztratil se vám nebo tak něco?“

„Ne, pochopitelně že ne.“ Vyjukaně jsem k němu vzhlédla. „Nenaznačujete snad, že se vrah dostal dovnitř s pomocí mého klíče, viďte?“

„Kladu vám jen tytéž otázky, které jsem položil Camille Ashbyové. Nezdá se, že by byl zámek poškozen, takže z toho vyplývá logický závěr, že vrah použil klíč.“

„Třeba nepřišel branou. Mohl přelézt plot jako ti mladí.“

Devlin se rychle rozhlédl. „Ty zdi jsou deset nebo dvanáct stop vysoké a pokryté plazivými rostlinami a vřesovcem. Jedna věc je šplhat přes ně s láhví Jacka Danielse nebo se šesti plechovkami piva, ale… Vláčet tudy tělo, to není tak snadné.“

„Mohl mít pomocníka.“

„Doufejme, že neměl,“ řekl a v těch slovech se skrývalo cosi temného, mrazivého.

Zapřemýšlela jsem, co mu asi v té chvíli táhne hlavou. Působil na mě jako člověk velice důkladný a puntičkářský, který zobrací kdejaký kámen, dokud nenajde odpovědi na své otázky.

Což mě přivádělo zpět k jeho duchům…

Byli snad k tomuto světu vázáni kvůli němu?

Vzdor tomu, co mi otec povídal o parazitické povaze duchů, dospěla jsem k závěru, že někteří zde prodlévají kvůli nedořešeným záležitostem, ať už jsou to záležitosti jejich, či jejich hostitele, který o ničem neví. To neznamenalo, že pro člověka jako já představují menší nebezpečí. Právě naopak: tyto bytosti mě zneklidňovaly nejvíc, protože byly často zoufalé, zmatené a občas velice, převelice rozhněvané.

Umlkli jsme a kolem se rozhostil klid. Mlha tlumila hlasy příslušníků policejního sboru, kteří se zabývali svými truchlivými povinnostmi.

Chtěla jsem se Devlina zeptat, jak dlouho mě ještě bude potřebovat, ale vtom k nám přistoupil jiný důstojník a Devlin se k němu obrátil; bavili se spolu tak potichu, že jsem neslyšela, co říkají. Nechtěla jsem, aby si mysleli, že šmíruju, takže jsem poodešla stranou a začala se opět tiše rozhlížet.

Nikdo mi nevěnoval pozornost a po chvíli jsem usoudila, že kdybych odešla, nikdo by si toho nevšiml. Ten nápad mě náramně lákal. Nepřála jsem si nic víc než být doma, v bezpečí a klidu svého soukromého útočiště, ale já tomu nutkání odolala. Nemohla jsem jen tak odejít – vždyť jsem Devlinovi něco slíbila! Byla jsem jižanská dívka vychovaná jižanskou matkou. Povinnosti a závazky jsem měla v duši zakořeněné stejně hluboko jako touhu udělat radost.

Stejně jako papá i matka mi vštípila určitá pravidla, podle nichž jsem měla – dle jejího názoru – žít svůj život. Některé z povrchnějších rad a nařízení jsem od té doby pustila z hlavy: už jsem si například nežehlila povlečení, a když jsem jedla o samotě, občas jsem na stůl neprostřela ubrus. Ale vzít zpátky slovo, které jsem dala… to bych dokázala udělat jedině pod pohrůžkou smrti.

Chloupky na šíji se mi varovně naježily, protože se vzduch okolo mě zavlnil. Věděla jsem, že ke mně opět zezadu přistoupil Devlin, a než na mě stihl sáhnout, obrátila jsem se.

„Koroner je hotov,“ řekl. „Brzo tělo odnesou. Potom můžete odejít. Dokud se nerozední, moc platní tady nebudeme.“

„Díky.“

„Dám vám vědět, kam můžete poslat fakturu.“

„To nebude třeba.“

„Proč ne? Dnes večer jste si plat opravdu zasloužila. Ale ještě jedno vám chci říct: až se tohle roznese, novináři zaútočí na univerzitu, aby získali prohlášení. Pokud v té souvislosti padne vaše jméno a oni zjistí, že jste naše konzultantka, sesypou se i na vás. Ocenil bych, kdybyste nepouštěla do oběhu žádné informace, dokud to napřed neprojednáte se mnou.“

„Spolehněte se.“

O děsivém objevu v Dubovém háji jsem vážně nehodlala klábosit s nikým od novin. Přála jsem si jediné: dojet domů, zalézt do postele a na tuhle noc zapomenout.

Jenomže o takovém spořádaném konci jsem si mohla nechat jen zdát. V mém životě se mělo všechno navždycky změnit.

Včetně otcových pravidel.

ČTYŘI

Dům na Rutledge Avenue, kde jsem bydlela, byl ukázkou čistého charlestonského stylu: úzká, dvoupodlažní stavba pobitá překládanými prkny, se dvěma verandami (jedna v přízemí, druhá v patře) a s předzahrádkou, obehnanou plotem z tepaného železa.

Pro mě však bylo důležitější, že představoval jedno z těch míst, která mě už dávno naučil vyhledávat otec. V tomto domě nebyli duchové. Byla to svatyně, bezpečné útočiště, posvěcená půda – a já neměla ponětí proč. Za ten půlrok, co jsem tady bydlela, jsem nebyla schopna dozvědět se o historii domu něco víc, jen to, že ho postavili v roce 1950 poté, co bylo strženo původní stavení.

Někdy v devadesátých letech sem majitel instaloval ústřední topení a klimatizaci a rozdělil dům na dva byty. Obě jednotky měly přístup do sklepa s nízkým stropem, špinavou podlahou a drolící se maltou, což byla jediná část, která zůstala z původní stavby, a do malebné zahrady za domem, jež v podvečer, v čase, kdy u východní strany domu začínala otvírat poupata Královna noci, nebesky voněla.

Horní patro si pronajímal student medicíny jménem Macon Dawes. O Maconovi jsem toho moc nevěděla. Naše cesty se křížily jen zřídka. Pracoval v nemocnici podle hektického rozvrhu a já jsem ho často slýchala přicházet a odcházet v nejpodivnější denní dobu.

Když jsem přijela domů, doufala jsem, že se v některém z Maconových oken bude svítit a na obvyklém místě bude zaparkovaný jeho starý civic. Sotva lze říci, že bychom se nějak zvlášť přátelili, ale zrovna dnes v noci bych jeho přítomnost uvítala. Netěšilo mě vcházet sama do prázdného domu, byť se jednalo o dům chráněný před vpády z jiného světa. Přes jeho zdi sice nemohli proniknout duchové, nic však nebránilo tomu, aby zoufalý vrah, snažící se dostat dovnitř, rozbil okno nebo otevřel paklíčem zámek.

Ale dům byl ztemnělý a tichý, příjezdová cesta prázdná. Když jsem přistoupila k postranní brance, klíč pevně sevřený v hrsti, přes plot těžce, nehybně visely vějíře trpasličí palmy. Ve chvíli, kdy jsem prošla do zahrady, u obrubníku před domem zastavil policejní hlídkový vůz a vystoupil z něj uniformovaný důstojník. Ubránila jsem se návalu panické hrůzy. Vlastně se mi ulevilo, že ho vidím.

Prošel předními vrátky a setkali jsme se u schodů na spodní verandu.

„Slečna Grayová? Amelia Grayová?“

„Ano.“

Zdvořile kývl na pozdrav a dotkl se služební čepice. „Brej večír, madam.“ Hovořil s hutným přízvukem a po venkovsku protahoval slova, což mě přimělo krátce se zamyslet nad tím, odkud pochází. Podle toho, co jsem ve tmě rozeznávala, to byl vysoký přitažlivý třicátník, ale jeho vzhledu jsem si sotva všimla. Daleko víc mě zajímalo, jaký nový objev či odhalení ho přivádí před můj práh.

„Něco v nepořádku?“ otázala jsem se a už předem jsem se připravovala na nejhorší.

„Nic, madam. John Devlin mě požádal, abych dnes v noci hlídal váš dům.“

Devlinovo celé jméno působilo poněkud škrobeně a připomnělo mi to, jak rozpačitě se v detektivově blízkosti chovali na hřbitově ostatní policisté. Z čeho měli strach? Anebo bych to snad měla formulovat přesněji: proč jsem z Devlina tak nervózní já?

Policista si mě změřil pohledem, který vyjadřoval zájem silnější než zběžný. Zda jeho zvědavost podnítila Devlinova žádost či můj ucouraný zevnějšek, jsem se mohla jen dohadovat. Vytáhl náprsní tašku a blýskl služebním odznakem. Zlobila jsem se na sebe, že jsem ho k tomu po událostech dnešního večera rovnou nevyzvala sama.

„Jestli tomu dobře rozumím, měla jste předtím ňáký trable,“ řekl.

„Někdo se mi vloupal do auta a ukradl mi aktovku.“ Ukázala jsem hlavou ke svému zaparkovanému vozu, i když z místa, kde jsme stáli, nebylo rozbité zadní okénko vidět.

„Na to mrkneme pozdějc. Všelijaký rošťáci furt hledají, kde co štípnout, a nikdo jakživ nevidí ani ň.“ Věnoval mi další dlouhý pohled. „Hádám ale, že to asi souvisí s tou záležitostí na hřbitově.“

Zdálo se mi, že ode mě očekává odpověď, a tak jsem pokrčila rameny. „Doufám, že ne.“

„Radši mějte voči na šťopkách – pro všecky případy. Já budu do konce šichty vobjíždět kolem.“ Z kapsy vylovil vizitku a podal mi ji. „Tady vzadu máte moje číslo. Kdybyste viděla nebo slyšela něco divnýho, klidně zakřičte.“

Vizitku jsem si vzala a poděkovala mu, načež jsem vylezla po schodech na verandu. Jakmile jsem byla v domě, zastrčila jsem za sebou bezpečnostní západku, rozsvítila a mrkla ven z okna. Policista nastoupil do hlídkového vozu, ale k odjezdu se neměl. V autě se svítilo, takže jsem viděla, jak tiskne k uchu mobil. Uvažovala jsem, zda nepodává hlášení Devlinovi, i o tom, proč mi tahle představa přináší úlevu a současně mě znepokojuje.

Odvrátila jsem se od okna a rozhlédla se po svém prázdném bytě.

Světlo z nástěnných lamp mě lákalo skrze klenuté dveře do dlouhé úzké chodby. Napravo byl velký obývák zařízený starým nábytkem z bazaru, nalevo točité schodiště, vedoucí nahoru k zamčeným dveřím, které oddělovaly oba zdejší byty.

Kancelář jsem si zřídila z kryté verandy za domem, hned vedle kuchyně. Ráno se tam vysokými okny linulo přívětivé světlo a já zde s oblibou zahajovala svůj den šálkem čaje a posezením u laptopu.

Dnes v noci však za okny nebylo nic než tma.

Otočila jsem se ke všem těm stínům zády, sedla si ke stolu, otevřela laptop a zkomprimovala složku s fotkami Dubového háje, abych je mohla jedním e-mailem poslat na adresu z navštívenky, kterou mi předtím dal Devlin.

Hotovo.

Pohodlně jsem se usadila a vydechla si. Moje úloha v celé té rozčilující, hnusné záležitosti skončila. Udělala jsem všechno, co se dalo, abych policii pomohla.

Jenomže ani poté, co jsem stiskla příslušnou klávesu a e-mail odeslala, nedařilo se mi setřást neklid. Pokud se vrah nedozví, že ty snímky má teď Devlin, asi mě bude stále považovat za hrozbu. A že jsem snímky odeslala, se nemůže dozvědět, pokud mě v jednom kuse nepozoruje.

Zkusmo jsem se ohlédla přes rameno.

Nikdo tam pochopitelně nebyl. Ze tmy na mě nezíraly žádné oči. Ke sklu se netiskla žádná tvář. Jen od vyústění klimatizace se plazil po okenních tabulkách tenoučký pramínek sražené páry.

Pod mým pohledem se na ojíněném skle objevily drobné čárky jako přízračné škrábance, ale nebylo na tom nic nadpřirozeného. Nejednalo se o nic zlověstnějšího než o kontakt studeného povrchu s teplejším vzduchem uvnitř.

Na plášti mi ulpěl nepříjemný pach, jímž jsem načichla na hřbitově, a já usoudila, že právě on živí moje obavy. Pak jsem zamířila do sprchy a dobrých dvacet minut jsem si drbala kůži a vlasy, dokud jsem do odpadu nespláchla i poslední částečky hřbitovní špíny.

Zabalená do osušky jsem chodbou došla bosky do ložnice, kde jsem si navlékla bavlněné pyžamo a tlusté ponožky, jelikož mě dřevěná podlaha studila do chodidel.

Nastavila jsem termostat a pak se vrátila do kuchyně uvařit si čaj. Hrnek jsem si pak odnesla do kanceláře, usadila se ke stolu a znovu otevřela laptop.

Kombinace konejšivého heřmánku a dlouhé sprchy obrousila hrany mému neklidu a já se začala uvolňovat. Pustila jsem se do nového článku na blog: Hřbitovní šeříky – božská vůně smrti.

No, dnes večer tedy hřbitov moc božsky nevoněl, ušklíbla jsem se.

Nedokázala jsem si však uspořádat myšlenky, a tak jsem to nakonec vzdala a vrátila se k fotkám z Dubového háje.

Než se spustil déšť, vyfotila jsem s pomocí vysokého zrcadla, jež odráželo potřebné světlo, téměř všechny hroby v přední sekci. Vytvoření obrazového záznamu stavu před restaurováním byl vždycky první krok. Pak následoval průzkum. Klíč k úspěšné renovaci ležel vždycky v archivech. Jestliže se nenašel žádný orientační plán ani mapa, bylo nutné přepečlivě prohledat okresní záznamy o úmrtích, církevní matriky a rodinné bible, což někdy mohlo trvat celé týdny i měsíce. Já jsem však v této práci pokračovala, děj se co děj, protože nic není tak osamělého jako neoznačený hrob.

Listovala jsem v souborech a podle náhrobků a význačných bodů v krajině, jež jsem si předtím na hřbitově vštípila do paměti, se mi podařilo určit místo, kde byla oběť zakopána. Snímek jsem si zvětšila na celou obrazovku a přiblížila zoomem. Lupou jsem dotyčný hrob projížděla pixel po pixelu.

Poněvadž jsem nenašla žádný důkaz, že by v době, kdy jsem fotografii dělala, byla půda narušená, usoudila jsem, že vrah tělo zakopal někdy potom, co jsem v pátek pozdě odpoledne ze hřbitova odešla, a předtím, než se o půlnoci strhla bouře.

Nicméně jsem postřehla jeden zajímavý detail.

Zatímco jsem snímek studovala, naklonila jsem se blíž k obrazovce a roztržitě jsem třela palcem vyleštěný kamínek, který nosím na řetízku kolem krku.

Náhrobek měl totiž odvrácenou polohu. To by samo o sobě nebylo tak divné – rodiny si takové uspořádání někdy přejí, poněvadž takhle se dá nápis přečíst, aniž by se muselo šlapat po hrobě. Ale neměla jsem ponětí, zda má umístění kamene něco společného s tím, proč si vrah vybral tenhle konkrétní hrob.

Sedla jsem si na jednu zkříženou nohu a začala se věnovat dalšímu snímku; ten zachycoval přední stranu náhrobku. Na žlutý poznámkový papírek jsem si zapsala jméno, epitaf, rok narození a úmrtí a stručně popsala symboly: větvička smuteční vrby opletená úponky svlačce a pírko snášející se směrem dolů, k hrobu.

Pak jsem si otevřela příslušný textový soubor a zběžně prolétla informace, které jsem shromáždila o zesnulé, Mary Frances Pinckneyové. Zemřela roku 1887 ve věku čtrnácti let na spálu.

Nic neobvyklého. Vrátila jsem se k poznámkám a znovu si přečetla epitaf:

Nad němým rovem pláče hvězda bledá

To děcko mrtvé, leč snící zachránit se nedá

Verše ve mně sice probudily melancholii, ale nic divného jsem na nich neshledávala. S největší pravděpodobností si vrah tenhle hrob zvolil namátkou. Anebo z toho důvodu, že se dotyčné místo nacházelo daleko ode všech zdí a bran, takže ho náhodný kolemjdoucí nemohl tak snadno zahlédnout.

Dlouho jsem tam seděla, studovala fotografie a myslela na svou ukradenou aktovku. Dělala jsem si starosti s tím, jak jsem reagovala na Johna Devlina, a přemýšlela, jestli tohle nemá být jakási zkouška uvalená na otcova pravidla, jejíž význam dosud nechápu. Nejvíc jsem se však zabývala tou mrtvou, kterou někdo strčil do starého hrobu v Dubovém háji a nechal ji tam, odsouzenou k anonymitě bez možnosti obřadu či označení. Tenhle otrlý pohřeb mě znepokojoval skoro stejně jako sama vražda. Vypovídal o nedostatku svědomí, o nedostatku lidskosti, jenž představoval hlubokou hrozbu.

Ta stvůra byla tam venku. Brousila po ulicích a hluboko v útrobách už ji možná pálil pach příští oběti.

Pach jeho příští oběti…

Ty představy mě natolik pohltily, že jsem stěží postřehla vůni, která zaplavila mou pracovnu.

Nyní jsem zavřela oči a nadechla se jí.

Nebyly to hřbitovní šeříky, ale jasmín…

Voněl tak sladce a pronikavě, že jsem si chvíli říkala, jestli jsem nenechala otevřené okno. Výhonky rostou po zahradě všude možně. Někdy v noci bývá ten sytý odér až nesnesitelný.

Jenomže tato vůně byla jiná: hlubší, těžší, s podtónem čehosi, o čem jsem nechtěla hloubat.

Když jsem šla zkontrolovat okno, zaslechla jsem ze dvorku tiché zaklinkání větrných zvonků.

Zvláštní – žádný vítr přece nefoukal…

Polekaně jsem sáhla za sebe a zavřela laptop.

Stála jsem tam potmě a třásla se. Upřeně jsem zírala skrze svůj odraz na skle dál do dvora a do zahrady za ním.

Přes křehké vrstvy mlhy jsem viděla slaboučkou zář bílých kopretin a gardénií a nad špičkami železného plotu hvězdnaté cákance jasmínu. Nejtemnější kout zahrady střežil dub a na jedné z jeho pokroucených větví visela jako vzpomínka na dětství houpačka.

Zlehka se pohupovala, jako by z dřevěné sedačky zrovna někdo vstal. Dozadu a dopředu… dozadu a dopředu… dozadu a dopředu…

Skřípot zrezavělých řetízků způsobil, že se mi zježily chloupky v týle.

Někdo chodil po zahradě. Ramenem se otřel o větrné zvonky. Rukou ledabyle rozkýval houpačku.

Ráda bych věřila, že Macon Dawes přijel z nemocnice domů, a aby se trochu uvolnil, vyšel si do zahrady na půlnoční procházku. Jenomže to bych přece slyšela, jak na příjezdové cestě zastavila ta jeho obstarožní rachotina, ne?

Venku někdo byl – někdo, anebo něco. Ve tmě jsem cítila čísi přítomnost, cítila jsem, jak na mně spočívají oči.

Sáhla jsem za sebe a na stole nahmatala mobilní telefon a vizitku, kterou mi předtím dal ten policista. Na podsvíceném displeji jsem vyťukala číslo a zlomek vteřiny předtím, než jsem navázala hovor, mi došlo, že tohle číslo patří Devlinovi.

Můj palec ustrnul nad tlačítkem. Nevím, proč jsem zaváhala, snad to byl instinkt nebo předtucha toho, co mělo přijít. V té chvíli jsem necítila nic než strach. Ledovou hrůzu z toho, co na mě čeká za oknem. Pořád jsem se však nedokázala přimět, abych stiskla tlačítko, jež přivolá Devlina zpět do mého života.

A pak jsem to uviděla. Těsně za proudem bledého měsíčního světla se vznášela mlžná, snová postava.

Devlinův duch. To dítě.

Zpočátku jsem se domnívala, že mám vidiny. Modlila jsem se, aby ho moje předrážděná fantazie upředla z mého nejbytostnějšího strachu.

Ale ta dívenka tam byla.

Přes tmu jsem cítila ledový oheň jejích očí.

Houpačka i větrné zvonky teď byly potichu. Kromě vyděšeného tlukotu vlastního srdce jsem neslyšela vůbec žádný zvuk.

Jak je to možné? Tenhle dům byl přece útočiště, posvěcený úkryt, který mě chránil před vpády duchů. Byla jsem tady v bezpečí. Tedy alespoň dokud jsem nepotkala Devlina.

Přinutila jsem se zůstat u okna, jako bych nedbale vyhlížela do zahrady. Avšak v okamžiku, kdy můj pohled zabloudil od přízračného dítěte jinam, vycítila jsem jeho hněv. Jeho rozmrzelost.

Než jsem ten vjem stihla zpracovat, holčička vyklouzla ze stínů do kalužiny měsíčního svitu a já zatajila dech. Byla to ta nejlíbeznější, nejkřehčí bytost, jakou jsem kdy spatřila.

Skrze mlžnou auru vyhlížela její pleť průhledně a z hlavy jí splývaly rozcuchané havraní kudrny. Na sobě měla světlemodré šaty a za pasem snítku jasmínu. Když zvedla ruku a ukázala na okno, kde jsem roztřeseně stála, na prstě se jí zatřpytil droboučký prstýnek.

O tom, co má v úmyslu, se nedalo pochybovat.

Věděla, že tam jsem.

Věděla, že ji vidím.

A dávala mi najevo, že to ví.

Dosud nikdy jsem s duchem nekomunikovala. Jak bych taky mohla, když jsem do puntíku dodržovala otcova pravidla?

Všechno se nějak změnilo. Pravidla byla porušena, a já ani nevěděla, jak k tomu došlo.

V mém nitru se vzedmuly emoce, změť rozvichřeného zmatku. Trvalo to jen chviličku a pak tma pominula.

Duch spustil ruku dolů, ucouvl do stínů a zvolna se rozplynul v mlze.

PĚT

Nazítří ráno jsem se probudila do šedého svítání. Bylo skoro šest, budík měl zazvonit až za hodinu, ale já ho stejně vypnula, a když se mi začaly vybavovat události předchozí noci, zastřela jsem si paží oči.

Snad proto, že jsem ještě nebyla zcela při vědomí, se mi všechno zdálo trochu nejasné. Tělo objevené na hřbitově. Návštěva dětského ducha. I moje podivná reakce na Johna Devlina.

Překulila jsem se na bok a zírala z okna, zatímco jsem si umiňovala, že později zavolám matce. Bylo mi jasné, že kdyby se zprávu o Dubovém háji dozvěděla z novin, vylekala by se, ale měla jsem strach, že kdyby padlo Devlinovo jméno, hlas by mě prozradil – a jak bych vysvětlovala něco, čemu ani sama nerozumím? Devlina pronásledovali duchové, a v důsledku toho byl pro mě tabu, což mu přirozeně dodávalo na zajímavosti.

Uvažovala jsem však, zda v tom není něco víc. Proč by mě měl jinak i bez přítomnosti svých duchů tak vyčerpávat?

V noci se mi o něm zdálo. Tohle se mi stávalo velmi zřídka, a to i v případě mužů, s nimiž jsem chodila. Ty sny nebyly nijak výmluvné ani erotické, jednalo se spíš o sled zvláštních obrazů, které roznítily mou už beztak nezdravou zvědavost.

Kdybych měla kouska rozumu, pustila bych Devlina z hlavy nadobro. Udělala bych, co po mně žádal, a už bych neměla důvod udržovat s ním dál kontakt. A kdybychom se znovu potkali, musela bych nasadit nějakou účinnou obranu, protože o další návštěvu jeho dětského ducha jsem opravdu nestála. Co kdyby se té přízračné holčičce příště podařilo dostat se ze zahrady ještě dál? Pomyšlení na takový násilný vnik mě vyděsilo, ale stejně jsem nemohla popřít, že předchozí večer byl zajímavý ve více ohledech. Setkání s Devlinem důkladně zpřevracelo můj bezpečný malý svět a nabídlo mi spoustu látky k přemýšlení. A tak jsem přemýšlela a přitom se oblékala, abych mohla vyrazit pro noviny.

Příběh ze hřbitova Dubový háj zabíral titulní stranu Kurýra. Zatímco jsem stála u kuchyňského pultu a upíjela džus, článek jsem zběžně pročetla. Podrobností tam moc nebylo, ale jak Devlin předvídal, v oficiálním prohlášení univerzity mě Camilla Ashbyová uvedla coby „odbornou konzultantku“, která dohlíží na zachování historické integrity hřbitova. Ne že by tohle tvořilo hlavní náplň mé práce, ale zas tak mimo to nebylo.

Noviny jsem znovu poskládala, odložila je a vydala se na svou každodenní procházku, po Rutledge Avenue směrem na jih. O dva bloky dál jsem zabočila na východ, kde se nad obzorem začínaly rozlévat první horké paprsky vycházejícího slunce. Vějíře listů trpasličích palem rozvlnil lehký vánek, který znásobil vůni magnoliových květů, jež jako hřadující holubice vykukovaly z hnízd tmavých lesklých listů.

Za jitra, jako bylo to dnešní, kdy se všichni duchové drželi za závojem, jsem si nedovedla představit nádhernější místo. Kvůli všem kostelním věžím, jimiž byl posetý nízký horizont, ho někteří nazývali svatým městem. Charleston, to byl starý Jih, stav mysli, rozkvetlá krajina ztracených snů. Kam jsem se podívala, kam jsem se vrtla, všude mě obklopovala minulost.

Žila jsem v tomto městě jen šest měsíců, ale už jsem zde hluboko zapustila kořeny. V Charlestonu se narodila a vyrostla moje matka. Před čtyřmi desítkami let tu nechala svoje dětství, aby se provdala za mého otce, ale dodnes zůstala Charlestoňankou skrznaskrz. Se sestrou Lynrose vyrůstaly v pohodlném domě v historické čtvrti. Jejich rodiče byli učitelé, sečtělí a scestovalí, ale jejich výchova a kultivovanost jim umožnily stýkat se navzdory středostavovské výchově i s lidmi z okraje společnosti.

Můj otec naopak vyrostl v horách Severní Karolíny. V očích popanštělých měšťáků, bydlících na jih od Broad Street, nebyli nic než chátra. Příslušnost k rodu z Blue Ridge Mountains otce v segregovaném Charlestonu šedesátých let řadila jen o jednu dvě příčky výš než černochy, s nimiž před svou svatbou pečoval o zahradu u kostela svatého Michaela.

Podobně jako prarodiče z matčiny strany jsem i já byla sečtělá a scestovalá. Ve dvaceti jsem získala bakalářský titul z antropologie na Jihokarolínské univerzitě – co mi také zbývalo jiného než trávit čas studiem – a na Severokarolínské univerzitě v Chapel Hill jsem pak získala magisterský diplom v oboru archeologie. Byla jsem členkou Amerického institutu pro uchovávání historických a uměleckých děl, Jihovýchodní regionální asociace pro ochranu památek, Sdružení pro studium náhrobků a Aliance pro ochranu historické krajiny. Měla jsem vlastní živnost, někteří lidé mě považovali za špičku našeho oboru a díky tomu populárnímu videu na YouTube jsem se mezi charlestonskými tafofily a lovci duchů stala jakousi celebritou. Ale přes veškeré moje úspěchy a pomíjivou slávu ještě existovala v Charlestonu jistá exkluzivní třída, jejíž příslušníci by mě kvůli rodině mého otce jaktěživi nevzali mezi sebe.

Ne že by mě to netrápilo.

Na otcův původ jsem byla hrdá, ale stále jsem hloubala o tom, jak se s matkou dokázali přes onu společenskou propast, která je dělila, spolu vůbec seznámit a zamilovat se do sebe. Kdykoliv jsem na rodiče všetečně dotírala, výsledek byl nevalný: buď jsem se dozvěděla pár neurčitých drobností, anebo jsem narazila na jednoznačné odmítnutí.

Jediné vodítko vyplynulo z rozhovoru mé matky s tetou Lynrose, který jsem vyslechla, když k nám teta přijela na návštěvu do Trinity. Toto malé městečko leželo severně od Charlestonu a žili jsme tam po celou dobu, kdy otec dělal okresního správce hřbitovů. Sestry spolu večer co večer sedávaly na přední verandě a z vysokých orosených sklenic popíjely sladký čaj, zatímco se kolem nich usazoval soumrak hebký jako hedvábné šátky, jimiž si obě stahovaly vlasy.

Seděla jsem s bradou opřenou o parapet a otevřenými okny salonu jsem naslouchala, jak si povídají, protože mě hypnotizovala poetičnost jejich líbezné protahované mluvy. V pozdějším věku jsem se naučila rozeznávat vliv francouzských hugenotů a kreolů, který se stal příčinou toho, že je charlestonský akcent tak svérázný. Těch dlouhých středových souhlásek se matka nikdy úplně nezbavila, takže dítěti, jemuž poskytla domov, se díky tomuto exotickému způsobu řeči jevila jako osoba okouzlující a tajemná.

Právě tehdy večer, když jsem poslouchala za oknem, jak s tetou vzpomínají, jsem v mamčině hlase zachytila tón smutku.

Teta Lynrose se naklonila a popleskala mamku po ruce. „V životě nejde vždycky všechno podle našich představ, ale z toho, co je nám dáno, musíme vytěžit co nejvíc. Máš dobrý život, Etto. Pěkný domov a manžela, který pilně pracuje a miluje tě. A nezapomeň, jaké požehnání je Amelia! Po všech těch hrozných potratech…“

„Požehnání? Někdy si říkám…“

„Etto!“ Tetin hlas zněl káravě. „Proč se zabýváš něčím, co nejde změnit? Jen si vzpomeň, co nám vždycky říkala máti: když člověk žije v minulosti, nemůže z toho vzejít nic dobrého.“

„Minulostí já se netrápím,“ zamumlala moje matka.

Ještě dlouho poté, co přešly na jiné téma, jsem trčela u okna a ani jsem nevěděla, proč jsem tak vyděšená a osamělá.

Nikdy jsem se matky na tenhle rozhovor nezeptala. Jak by mi poradil každý dobrý právník, otázku bychom neměli klást, pokud už předem neznáme odpověď. Anebo nejsme připraveni vypořádat se s následky. A to já nebyla. Co se týkalo faktu, že matka nepovažuje mou adopci za požehnání, rozhodla jsem se radši zůstat v nevědomosti.

Zabočila jsem doprava na Tradd Street a nechala tu temnou vzpomínku i zvony od Svatého Michaela za sebou.

Přede mnou ožívalo město. Z pekařství a zahradních restaurací, které nabízely snídani davu ranních strávníků, ke mně zavála přívětivá vůně kávy a čerstvého pečivá.

Když jsem se přiblížila k vodě, vzduch zhoustl solí. Svižným tempem jsem ve svých stopách ze včerejšího večera minula řadu barevných domků na Rainbow Row a velkolepé bytové bloky s noblesními náměstíčky a zahrádkami v květnících a dekorativních mísách.

Došla jsem k nejjižnějšímu výběžku poloostrova a zastavila se, abych se mohla pokochat východem slunce. Nad hlavou mi kroužil osamělý pelikán a já ho chvíli sledovala pohledem, načež mi oči sklouzly k pevnosti Sumter, trčící uprostřed charlestonského přístavu – neurčitý obrys drolících se hradeb a připomínka jižanské historie.

Koutkem oka jsem zachytila, jak kdosi přistupuje k zábradlí, a otočila jsem se; málem bych čekala, že uvidím Johna Devlina. Cizí muž vedle mě byl stejně vysoký a stejně stavěný jako detektiv a choval se také tak ostražitě. A přece mi pohled na něj nepřipomněl Devlina, ale jeho duchy. I tenhle člověk měl pleť odstínu světlé kávy, jež vypovídala o smíšeném původu. Nedržel se však tak noblesně, ale pouze zpříma, a jeho tvář byla pohledná, ale ne exotická. Tedy alespoň podle toho, co jsem z ní zahlédla za slunečními brýlemi. Měl na sobě vybledlé šaty, jako tulák či bezdomovec však na mě nepůsobil. A z jakéhosi důvodu jsem ho nepovažovala ani za turistu.

Když zíral přes vodu k obzoru, zjevně plně zaujatý nedozírnou rozlohou přístavu, nevěnoval mi jediný pohled.

Narůstaly ve mně obavy. Místo, kde jsme stáli, bylo příliš klidné a takhle časně až příliš liduprázdné. Vrah té ubožačky, jejíž tělo se našlo v Dubovém háji, dosud běhal po svobodě.

Byla to jen náhoda, že se tenhle cizí člověk objevil na Baterii přesně v době mé ranní procházky?

Nejradši bych se vytratila, ale nechtěla jsem na sebe upoutávat pozornost a vůbec se mi nechtělo otáčet se k němu zády.

Jako by vycítil mou nervozitu, ještě chvilku si počkal na východ slunce, pak se otočil a zvolna se ztratil mezi bujným listovím zahrad White Point.

Zamířila jsem domů, ale cestou jsem se stavila na bagel a kávu. S každým krokem, jímž jsem se blížila ke svému útočišti, sílilo moje vzrušení. Plíživá obava, která mě nutila k úvahám…

Jak se Devlinovu dětskému duchovi podařilo proniknout přes mé ochranné bariéry? A co bych měla dělat, jestli se zase vrátí?

Když jsem dorazila domů, zamířila jsem rovnou do zahrady. Zatímco slunce pomaloučku probouzelo svlačce, bílé kopretiny zvané měsíční květy se v horku zavíraly.

Podél úzkých záhonů s purpurovými floxy jsem došla k místu, kde jsem viděla dívenčina ducha. Nevím, co jsem čekala, že najdu. Něco tak pozemského či lidského jako stopy nohou. Jenomže ono tam přece něco zůstalo: hluboko v měkké hlíně si hověl maličký granátový prstýnek.

Nepátrat tak důkladně po důkazech přízračné návštěvy, možná bych ho vůbec nebyla uviděla.

Prstýnek vypadal, jako by tady byl pohřbený už velmi dlouho. Snad ho stejně jako to tělo v Dubovém háji odkryly nedávné bouře. Ráda bych věřila, že ho ztratil někdo z předchozích obyvatel domu, ale nemohla jsem nevzpomenout na jiskru, která se duchovi holčičky blýskla na prstíku, když ta malá ukázala na okno, za nímž jsem stála a pozorovala ji.

Klekla jsem si na trávu, ruce opřela o stehna a dlouho, upřeně jsem na prstýnek hleděla.

Zůstal tady jako vzkaz? Jako varování?

Dokáže duch něco takového?

Už jsem ve vlasech cítila pavoučí doteky jejich prstů, za krkem šepot jejich studeného dechu, ale nikdy jsem neobjevila žádný fyzický důkaz jejich přítomnosti. A přece právě tam, kde se jeden z Devlinových duchů rozplynul do mlhy, teď ležel prsten.

Nezdálo se mi správné nechávat tu věc napůl zabořenou do hlíny, ovšem nechtělo se mi ani brát ji do domu či přímo k sobě. Už tak jsem byla s touto bytostí spojená až moc. Mimoděk učinit nějaké pozvání… no, to by mi tak ještě scházelo!

Po chvíli jsem se zvedla a skočila do domu pro starožitnou stříbrnou krabičku na šperky, kterou jsem měla v prádelníku, a pro košík s oblázky a mušlemi, jež jsem nasbírala ve staré části hřbitova Růžový vrch, v místech, kde jsem si jako dítě hrávala. Tyto předměty stejně jako leštěný kamínek, který jsem nosila na stříbrném řetízku kolem krku, pocházely z posvěcené půdy. Netušila jsem, zda mají nějaké ochranné vlastnosti. Ale ráda jsem si to namlouvala.

Vrátila jsem se na zahradu a špičkou rýče jsem opatrně vyzdvihla prstýnek z vlhké hlíny, položila ho do stříbrné krabičky, vykopala jamku a všechno zase zasypala. Navrch jsem pak z oblázků vysázela srdce.

Pracovala jsem rychle a v hlubokém soustředění, přestala jsem naslouchat zvukům z ulice i jemnému šumění automatického postřikovače trávníku ze sousední zahrady. Oči jsem zvedla teprve ve chvíli, kdy jsem na dlažbě uslyšela kroky, to už však bylo pozdě – přímo nade mnou stál John Devlin.

Měla jsem dojem, že mě nějakou dobu sledoval přes mřížový plot. Myslím, že jedna moje část ho tam cítila, ale rozhodla se varování ignorovat.

Když teď na mě padl jeho stín, strnule jsem k němu vzhlédla a tep mi divoce klopýtl.

„Copak vám to umřelo?“ zeptal se.

ŠEST

„Co by mi umíralo?“ Mluvila jsem nedbalým tónem, jímž jsem maskovala poplašený tlukot srdce. Podobně fungoval i můj nacvičený výraz. Nikdy jsem nedávala najevo žádné pocity. Nemohla jsem si to dovolit, protože nervózní tik či pohled by mohly prozradit duchům, že je vnímám.

A když už je řeč o duchách, Devlin byl sám. Vzhledem k tomu, že slunce zatím vystoupilo nad obzor, na tom nebylo nic překvapivého. Jeho nezemské společnice se vrátily za závoj a čekaly na soumrak, na mezimístě čekaly na mezičas, aby se mohly znovu zjevit.

„Říkala jsem si, že toho neočekávaného volna využiju k zahradničení,“ pokračovala jsem. „Za normálních okolností bych už touhle dobou byla na hřbitově a zápolila s vedrem.“

„Vražda člověku zpravidla zhatí i sebedokonalejší plán,“ řekl beze stopy ironie či úsměvu. Pohodil hlavou směrem ke kamínkovému obrazci v hlíně. „Kvůli čemu to srdíčko?“

„Jen jako okrasný symbol. Může znamenat, cokoliv se vám zlíbí. Mír. Lásku. Harmonii.“ Zašilhala jsem vzhůru k němu. Poprvé jsem ho viděla v denním světle a vypadal mladší, a zároveň starší, než jsem původně odhadovala. Až na pár jemných vrásek kolem očí a úst měl obličej hladký a vlasy tmavé a husté. Nosil je střižené nakrátko a učesané stylem budícím dojem určité břitkosti, jejž podtrhával i střih kalhot a dobře padnoucí košile. Zdálo se, že je Devlin hrdý na svůj vzhled, a koneckonců k tomu měl důvod. Byl nadmíru přitažlivý a opřádala ho aura intenzivní melancholie, která spolehlivě rozechvívá srdce ženám všech věkových kategorií. To moje nebylo výjimkou.

Odhadla jsem ho zhruba na pětatřicet, ale stíny pod očima a propadlé lícní kosti mu přidávaly alespoň další desítku let – podle světla a úhlu pozorování. V očích mu tkvělo cosi znepokojivého. Cosi, co mi neodbytně vnucovalo myšlenku, že mám před sebou muže, který leccos ví. Muže, který viděl leccos temného.

Zdálo se však, že na zahradě poseté skvrnami slunečního světla, vonící magnoliemi od sousedů, jsou takové morbidní úvahy zcela nemístné.

Podal mi ruku; já se jí váhavě chopila a nechala ho, aby mi pomohl na nohy. Paží mi prolétlo chvění, elektrický výboj, který přinutil svět, aby se na chvíli zastavil, zatímco já jsem zase stěží popadla dech.

Vytrhla jsem mu ruku a přitom se mi honilo hlavou, zda to ucítil i on. Buď to s ním nedělalo vůbec nic, anebo stejně šikovně jako já dokázal maskovat pocity.

Pak pootočil hlavu a já jsem si všimla, že mu na spánku pulzuje žilka. Možná, jen možná není tak netečný, jak se mě snaží přesvědčit.

Chviličku jsem o tom přemýšlela. Potěšilo mě to zjištění, anebo vyděsilo? Rozhodně mě rozrušilo. Srdce mi uhánělo o překot a já se zhluboka nadýchla ve snaze trochu se uklidnit.

Nešikovně jsem si otřela ruce o šortky. „Co vás sem přivádí tak časně? Mou aktovku jste asi nenašli, co?“

„To ne, je mi líto. Chci si s vámi promluvit o tomhle.“ Ukázal mi vytištěné fotografie, které jsem mu v noci poslala. Nahoře jsem rozpoznala snímek hrobu, kde byla zakopána oběť. „Dívala jste se na ně?“

„Ano. Včera v noci jsem si tuhle konkrétní fotku důkladně prohlédla lupou. Nenašla jsem žádný důkaz, že by hrob byl porušený.“

„Kdy jste to fotila?“

„Minulý pátek. Přesný čas vám řeknu, až se podívám na data v originálních souborech, ale vzhledem k lokaci hrobu to bylo někdy odpoledne. S touhle oblastí jsem skončila kolem třetí a zrovna jsem se chystala přesunout do starší sekce, když vtom se přivalila mračna a já ztratila světlo. Posbírala jsem si věci a před čtvrtou odešla. Pomůže vám to nějak s určením času?“

„Aspoň se máme od čeho odpíchnout.“

Mrkl na obrázek a já zírala na jeho ruce. Byly silné a graciézní. A hřály. Teplo po předchozím doteku jsem cítila ještě teď. Nutilo mě přemítat o dalších věcech. Pokud jsem takhle silně reagovala na pouhý stisk jeho prstů, jaké by to asi bylo, kdyby mě políbil?

K tomu však těžko dojde. Nesmím to připustit. I kdyby se o to Devlin opravdu pokusil.

Když mě upřeně pozoroval, oči měl skoro černé. Byla jsem ráda, že mi neumí číst myšlenky, poněvadž se vyvíjely velmi nepatřičně. Na druhou stranu bych s chutí nahlédla do hlavy já jemu. „Říkáte, že jste neviděla žádné známky, že by hrob byl porušený, ale nepostřehla jste třeba něco jiného? Něco neobvyklého, případně podivného? Myslím na tomhle snímku či na některém z těch dalších.“

„Co máte na mysli?“ Sáhla jsem pro košík s mušlemi a kamínky. Pár mi jich upadlo a on se pro ně shýbl. A já znovu zahlédla lesk stříbra na jeho krku, dráždivý obrys tmavého medailonu, který se mu v okamžiku, kdy se předklonil, vyhoupl zpod límce košile.

Narovnal se a medailonek vklouzl zpátky na své místo. „Odbornice jste vy.“

„Neměla jsem příležitost zkoumat tak důkladně i ostatní fotky, takže s jistotou nemůžu říct nic. Jediné, co se na tom konkrétním hrobě vymyká, je umístění náhrobního kamene. Nápis je odvrácený od těla.“

Znovu se na fotografii podíval. „Jak to můžete vědět? Vždyť ty hroby přece nejsou vyrovnané do pravidelných řad a vegetace je tak hustá, že náhrobky sotva vidíte.“

„Vím to proto, že tenhle snímek jsem dělala odpoledne. Fotila jsem přímo do slunce. Následující fotka zachycuje náhrobek čelně a slunce mám v zádech.“

„Co z toho vyplývá?“

„Kdyby byl nápis obrácený dovnitř, směrem k hrobu, tělo by leželo čelem na západ, vidíte?“ Uchopila jsem fotografii, a když jsem začala předvádět, jak to myslím, dávala jsem pozor, abych se neotřela o jeho prsty. „Takřka všechny jižanské hřbitovy jsou situovány tak, aby těla ležela čelem k východu, směrem k vycházejícímu slunci. Lidé se většinou domnívají, že se jedná o křesťanskou tradici, jenomže ten zvyk lze vystopovat až ke starým Egypťanům.“

„Jsou znalosti o této západo-východní orientaci běžné, anebo si toho všimne jen někdo jako vy?“

„No, žádné tajemství to není. Všechno, co jsem vám právě sdělila, se bez obtíží dozvíte, když si trochu zabrouzdáte po internetu. Ale pochybuju, že by se většina lidí nějak zvlášť zaobírala pozicí hřbitova, ať už starého či nového.“ Roztržitě jsem z košíku vyndala jeden z kamenů a žmoulala ho mezi prsty. „Myslíte si, že vrah se nějak blíž zajímá o hřbitovy?“

„Takovou možnost nevylučuju. Proč si ze všech hrobů vybral právě tenhle? Jaký význam má tato poloha náhrobku?“

Pokrčila jsem rameny. „Zpravidla je to otázka vkusu. Anebo se někdy stává, že polohu náhrobků určí uspořádání hřbitova, ale rozhodně to není případ Dubového háje. Existuje samozřejmě stará pověra, že náhrobek obrácený směrem ven či dozadu se dával na hrob čarodějnice, ale pochybuju, že bychom tohle měli brát v potaz právě zde.“ Přelétla jsem snímek pohledem. „Do tohoto hrobu pochovali čtrnáctiletou dívku, která koncem devatenáctého století zemřela na spálu. O její smrti jsem v okresní matrice ani v univerzitních archivech nenašla nic zvláštního.“

„Co ten epitaf? Anebo obrázky na kameni? Jaký mají význam?“

„Epitaf je celkem běžné viktoriánské dvouverší a symboly si můžete vyložit všelijak. Zeptejte se pěti odborníků, a pravděpodobně dostanete pět různých odpovědí. A významy se mění od místa k místu i z roku na rok. Vzhledem k nápisu a věku zesnulé bych odhadovala, že zlomená vrbová větvička symbolizuje žal zdrcené rodiny a úponky svlačce, které ji ovíjejí, představují znovuvzkříšení. Svlačec se často používá i jako symbol mládí a krásy.“

„Co to pírko ve spodní části náhrobku?“

„Peříčko upomíná na let duše, přestože je tento symbol dvojznačnější než třeba holubice či okřídlená hlava.“

Zvedl oči. „Co to má, k čertu, znamenat? Co je okřídlená hlava?“

„Přesně to, co ten pojem říká: obličej opatřený křídly. Případně občas lebka. Také se o nich někdy mluví jako o schránkách duše nebo o umrlčích hlavách. Symboly tohoto druhu převažují hlavně na starých novoanglických hřbitovech, kde si puritánští kameníci oblíbili morbidnější a doslovnější zpodobnění: lebku a zkřížené hnáty, tělo v rakvi, kostru…“ Umlkla jsem a mrkla po něm. „Omlouvám se, nechala jsem se trochu unést.“

„Ne, tohle všechno je užitečné. Pokračujte.“ Během mého výkladu neprojevil ani stín netrpělivosti, což jsem oceňovala.

„Teprve v průběhu devatenáctého století začalo být umění náhrobku víc nezemské a symbolické a také otevřenější různým interpretacím, což lze pozorovat i na tomhle kameni.“

„Takže význam těchto symbolů závisí na osobě pozorovatele,“ řekl zamyšleně.

„Může to tak být.“ Hodila jsem oblázek zpátky do košíku. „Nezaskočíte na minutku dovnitř? Jestli se opravdu chcete něco dozvědět o studiu symboliky náhrobních kamenů, mám pár knížek, které by vám mohly být užitečné.“

Zvát si Devlina domů asi nebyl moc dobrý nápad, ale potřeboval pomoc a v této chvíli jeho duchové vězeli bezpečně za závojem.

Z postranní zahrady jsem ho zavedla do domu a dál přes kuchyň do mé kanceláře. Sluneční světlo, které se sem linulo vysokými okny, bylo měkké, žluté a tetelila se v něm zrnka prachu.

Ze své sbírky jsem vybrala několik svazků a chtěla je podat Devlinovi. Otočila jsem se k němu, ale on si soustředěně prohlížel sbírku zarámovaných fotografií, jež visely na zdi.

Popošel k nim, aby se podíval zblízka. „To jste fotila vy?“

„Ano.“ Ten zájem mě podivně znervózňoval. Kromě několika fotek, které jsem poslala na stránky Hrobničení, ještě nikdo moje snímky neviděl.

„To je dvojexpozice, že? Zajímavé, jak všechny ty staré hřbitovy promítáte přes panoramata měst! Tohle je jednoznačné téma a názor. A taky skryté poselství, řekl bych.“

Přistoupila jsem k němu a zůstala stát vedle. „Vlastně ne. Stejně jako v případě umění náhrobku se i tohle poselství odvíjí od pozorovatele.“

Nepřestával snímky studovat. „Připadají mi… osamělé. Nádherné, ale hrozně osamělé. Vlastně působí tísnivě.“ Střelil po mně pohledem. „Omlouvám se, nechtěl jsem se vás dotknout.“

„Já to tak nebrala. Jsem ráda, že na vás působí alespoň nějak.“

Utkvěl na mně pátravým pohledem. „Vy máte hřbitovy ráda, že?“

„Je to moje živobytí,“ pokrčila jsem rameny.

„Hádám, že jde o něco víc.“ Obrátil se ke snímkům zády a zamračil se. „Je tam pocit izolace, ale neprožíváte ho na hřbitovech. Spíš ve městech. Ve vztahu k lidem. Myslím, že ty fotky o vás hodně vypovídají.“

Potlačila jsem zachvění. Připadala jsem si odhalená a zranitelná. „Já bych jim tolik významů nepřičítala. Baví mě hrát si se zajímavými kompozicemi a různými technikami. Hlubší význam v nich nehledejte.“

„Nesouhlasím,“ opáčil. „Ale tuhle debatu bychom si radši měli nechat na jindy.“

SEDM

„Prosím.“ Podala jsem mu knihy. „Nechcete si je prolistovat? Já bych si zatím skočila umýt ruce.“

Nechala jsem ho sedět na krajíčku rohového gauče, kde se hned pustil do prohlížení jednoho ze svazků.

V koupelně jsem si opláchla obličej a ruce, poopravila vlasy stažené do ohonu a natáhla si čisté tričko. Koukáním do zrcadla jsem se víc nezdržovala. I když si uvědomuji, že jsem atraktivní, mám sklon být k sobě trochu moc přísná. Ženy mého typu lidé popisují slovy „nenápadně hezká“: blond vlasy, modré oči, pěkná pleť a štědré rty. Jsem štíhlá, ale díky rokům, které jsem strávila prací na hřbitovech, mám slušné svaly. Nelze říci, že by se mi nedostávalo obdivných pohledů, ale těžko byste mě považovali za exotickou smyslnou krasavici, jakou byla přízračná žena pronásledující Devlina. Neobtěžovala jsem se hloubat o tom, proč by mi na tomhle mělo záležet.

Byla jsem pryč sotva deset minut, když jsem se však vrátila do pracovny, zjistila jsem, že Devlin leží na pohovce a tvrdě spí. Na hrudi mu spočívala jedna z knih, druhá ležela vedle něj na podlaze.

Události vzaly neočekávaný obrat.

Došla jsem k pohovce a zadívala se na něj. Do čela mu spadl pramen vlasů a já potlačila nutkání shrnout ho stranou.

Dotýkat se toho muže nepadalo v úvahu, a tak jsem ho jen oslovila jménem, ale on se ani nehnul.

Zdálo se, že spí tak hluboce, až jsem se bála ho budit a lekat. Koneckonců, byl to policejní detektiv. Ozbrojený.

Ocitla jsem se v obtížné situaci; uvažovala jsem, zda ho jednoduše nemám nechat spát. Byl nejspíš unavený a vyhlížel tak pokojně… Jenomže to by bylo dost divné. Především pro mě.

Využila jsem situace a pořádně si ho prohlédla. Pod spodním rtem měl jizvu, které jsem si dosud nevšimla. Byla sice malá, ale šla do hloubky, jako by kůži probodlo něco hodně ostrého. Snad nůž. Při té představě jsem se otřásla.

Můj zrak putoval níž, až tam, kde v prohlubni jeho hrdla spočíval stříbrný medailon. Když jsem se naklonila, abych si lépe prohlédla, co je tam vyryto, přihodila se další zvláštní věc: najednou jsem zůstala bez dechu. Nebyl to takový ten chvějivý pocit, který se vás zmocní při vzrušení či strachu, ale ochromující vjem, jako kdyby mi někdo vyrazil z plic všechen vzduch.

Odvrávorala jsem o kus dál a položila si ruku na prsa. Uf!

Devlin cosi zamumlal ze spaní a já ustoupila ještě dál, až jsem narazila na stůl; pak se mi podlomila kolena a já se zhroutila na židli. Když jsem si nervózně zastrkovala za ucho pramínek vlasů, pohledem jsem zabloudila zpět k Devlinovi. Co se to stalo?

Snažila jsem se nijak to nedramatizovat, ale tlak na hrudi byl velmi nepříjemný. Nevěděla jsem, co má tenhle zážitek znamenat.

Když se můj dech konečně uklidnil, usoudila jsem, že to byl jen podivný vedlejší účinek napjatých nervů a předrážděné fantazie. Násilím jsem odvrátila pozornost od Devlina a zapnula jsem laptop, abych si pročetla reakce na svůj poslední příspěvek na blogu z minulého týdne, který jsem nazvala Hřbitovní detektiv: pátrání po mrtvém. Jak se ukázalo, byl to článek přímo jasnozřivý. A přiměl mě zauvažovat s lehkou obavou o dalším tématu, jež znělo Sex na pohřebištích: hřbitovní tabu.

Vrhla jsem po Devlinovi další pohled. Pořád byl v limbu.

Než se konečně zavrtěl, uplynula hodina. Otevřel oči a zmateně se rozhlédl. Když uviděl, jak na něj zírám, zničehonic se posadil, přehodil nohy přes kraj gauče a začal si třít obličej.

„Jak dlouho jsem spal?“

„Asi hodinu.“

„Sakra!“ Mrkl na hodinky, pak si prohrábl zcuchanou kštici. „Promiňte. Tohle nemívám ve zvyku. Nevím, jak se to stalo.“

Pokrčila jsem rameny. „Jak sem tak svítí slunce, je tu útulno. Když tady sedím, taky vždycky bývám trochu ospalá.“

„To bylo silnější než ospalost. Já byl pro svět úplně mrtvý. Takhle tvrdě jsem nespal od té doby, co…“ Odmlčel se, zaškaredil a pak odvrátil oči.

Co se asi chystal říci? „Máte za sebou dlouhou noc. Asi jste vyčerpaný.“

„Tím to není. To dělá tohle místo.“ Zavrtěl hlavou, jako by se snažil vytřepat z vlasů pavučiny. „Vládne tu mír.“ Podíval se mi do očí a já ucítila, jak mi nervová zakončení polechtal elektrický výboj.

„Takhle odpočatý jsem se necítil spoustu let,“ řekl.

Snad za to mohla jen moje představivost, ale když tam tak seděl ve slunečním světle, doopravdy vypadal jinak. Temné šmouhy, které měl předtím pod očima, vybledly, takže vyhlížel odpočatě a klidně. Skoro bych řekla, že omládl.

Já jsem se naopak cítila slabá v kolenou, a přestože tlak na hrudi zeslábl, v žaludku jsem měla nepříjemné prázdno a zmocnila se mě celková letargie, což byl stav, který jsem neznala. Jak jsme tak na sebe upřeně zírali přes místnost, najednou jsem měla dojem, že ze mě Devlin ve spánku vysál energii.

Samozřejmě to nebylo možné. Nebyl přece duch. Nikdy jsem neviděla někoho, kdo by takhle překypoval životem.

„Jste v pořádku? Jste nějak bledá,“ poznamenal.

Polkla jsem. „Opravdu?“

„Snad to dělá to světlo.“ Posbíral knihy a vstal. „Vadilo by vám, kdybych si je pár dní nechal? Dám na ně pozor.“

„Nevadí mi to.“ I já jsem se postavila – nohy se mi notně třásly. „Netušíte, kdy bych se mohla zase vrátit na hřbitov?“

„Zítra odpoledne to tam budeme ještě jednou důkladně pročesávat. Kdybyste si to mohla nějak zařídit, rád bych, abyste byla u toho.“

Hlavou mi bleskla vzpomínka na otcova pravidla, pak zase zmizela. „Nebudu vám spíš překážet?“

„Právě naopak. Znáte tamější terén líp než my všichni. Kdyby něco nebylo, jak má být, kdo jiný než vy by si toho všiml?“

„Nevím, jestli mám volno,“ zamumlala jsem.

„Jestli jde o peníze –“

„Ne. Jde o to, jestli si dokážu uspořádat rozvrh.“

„Pokud možno v jednu hodinu. Počítejte s tím, že to pár hodin potrvá.“

Ven jsem ho vedla stejnou cestou, kudy jsme přišli, pak jsem pospíchala domem k oknu a rozhrnula záclony, abych mohla sledovat jeho odchod.

Když obcházel dům, opět mě uhodilo do očí jeho vzezření. Zdálo se, že chůze mu opět ztěžkla, a já se neubránila pomyšlení na jeho duchy. Představila jsem si, jak se mu drží po boku, z každé strany jeden, na slunci neviditelní, a jsou s ním spoutáni navždycky.

Ať už jsem Devlinovy duchy viděla, nebo ne, byli s ním pořád, takže pro někoho jako já byl nejnebezpečnějším člověkem v Charlestonu.

Zbytek dne uplynul bez zvláštních příhod… tedy z valné části.

Zajela jsem s autem do servisu, aby mi vyměnili vyražené okénko, a zatímco jsem čekala na opravu, znovu a znovu jsem si s nepřirozenou posedlostí přehrávala setkání s Devlinem. Připomnělo mi, jak otec přirovnal duchy k upírům: místo krve sají naši vitalitu. Přesně takhle jsem se předtím cítila – jako by ze mě něco vysálo energii. Jenomže v mé pracovně nebyl žádný duch. Jen Devlin.

Jestli se nějakým způsobem živí mou energií, nepřipoutá ho to ke mně tak, jako krev spojuje upíra s jeho obětí?

Praštěný nápad, ale za daných okolností jsem svou přehorlivou fantazii omlouvala. Po chvíli mě však pokusy nějak si ten zážitek vysvětlit unavily, a tak jsem ho pustila z hlavy; to už jsem mířila na venkov obhlédnout jeden rodinný hřbitov na staré rýžové plantáži. Noví majitelé mě požádali, abych jim udělala nabídku na kompletní obnovu, a procházka po pohřebišti byla vítaným rozptýlením.

A jelikož už jsem se ocitla tak blízko Trinity, napadlo mě, že mám skvělou příležitost navštívit rodiče.

Když jsem k nim dorazila, na přední verandě našeho útulného bílého bungalovu seděla máma s tetou Lynrose a popíjely limonádu. Sešly mi po schůdcích naproti, samý výkřik a drobné láskyplné pokárání, a pak jsme se všechny tři před domem pevně objaly.

Jako vždycky nádherně voněly – byla to jedinečná směsice vůní známých a exotických: zimolez, santálové dřevo a parfém White Linen od Estée Lauder. Obě byly vyšší než já, držely se zpříma, jako by spolkly pravítko, a štíhlé byly jako v den, kdy ukončily studia u Svaté Anežky.

„To je prima překvapení, najít tě tady!“ řekla jsem a objala tetu kolem půvabného pasu.

„Překvapení? Spíš šťastná náhoda, tak to vidím já.“ Poplácala mě po tváři. „Zdá se, že když chci vidět svou milou neteř, která bydlí v Čárlstónu pět minut ode mě, musím se trmácet až sem.“ Slovo Charleston svým typickým způsobem protáhla.

„Promiň. Vážně jsem se u tebe chtěla zastavit. Ale poslední dobou jsem měla napilno.“

„Doufám, že tě tam zaměstnává nějaký nový kavalír.“

„Bojím se, že ne. Lítám mezi prací a počítačem, takže nemám čas na společenský život.“

„Na společenský život si čas musíš udělat. Nechceš přece po vzoru své oblíbené tetičky skončit jako stará panna, ne?“

Usmála jsem se. „Dovedu si představit horší osud.“

Oči se jí něžně zaleskly. „Nicméně je čas na práci a čas na zábavu!“

„Nech ji na pokoji, Lyn.“

„Cože? Mám ji nechat na pokoji? Etto, vidělas, jakou má tvoje dcera pleť? Hnědou jako kaštan a samá piha! Čím si mažeš obličej na noc?“ chtěla vědět.

„Tím, co je zrovna po ruce.“

„Kristepane!“ Nesouhlasně mlaskla. „Jedna paní z Market Street vyrábí ten nejlepší pleťový krém na světě. Nemám ponětí, co do něj dává, ale ten krém božsky voní a funguje přímo zázračně. Až ke mně příště přijedeš, kelímek ti dám.“

„Díky.“

„A teď mi ukaž ruce.“

Předvedla jsem jí ruce a ona jen vzdychla. „Vždycky, vždycky nos rukavice! Když člověk pracuje venku jako ty, je to naprostá nezbytnost. Ruce strašlivě prozrazují věk ženy.“

Pohlédla jsem na svoje mozolnaté dlaně. Vyhlížely dost zuboženě.

Mamka zmizela v domě, ale vzápětí se vynořila s vysokou sklenicí limonády, kterou mi podala ve chvíli, kdy jsem došlápla na nejvyšší schod.

„Zůstaneš na večeři.“ Hrdelní tón, jakým vyslovovala slovo večeře, jsem vždycky milovala.

Jelikož to nebyla otázka, omezila jsem se na souhlasné přikývnutí. „Co máme?“

„Kuře a placky. Bramborovou kaši s omáčkou. Brukev a rajčata. Pečenou kukuřici. Jako zákusek ostružinový koláč.“

„Už se mi sbíhají sliny.“ A to byla pravda. Nejvíc jsem se těšila na domácí zeleninu.

„Moje smažené kuře stojí pokaždé za starou belu,“ hloubala nahlas Lynrose, když se opět usazovala do zeleného kovového houpacího křesla, jehož mírné kolébání v tom uspávajícím vedru člověka úplně hypnotizovalo. „Víš, to je umění! Během těch let jsem vyzkoušela aspoň stovku různých receptů. Vejce jsem prošlehávala s podmáslím, obalovala maso v kukuřičné strouhance… no, na co si jen vzpomeneš. Nakonec jsem to prostě vzdala. Když teď dostanu chuť na obalované stehýnko, jdu si ho koupit, ale domácí to holt není.“ Vzdychla. „V naší rodině pobrala kuchařské geny Etta.“

„A ty jsi zas pobrala ty žvanilské,“ opáčila mamka.

Když na mě Lynrose spiklenecky zamrkala, usmála jsem se. Neznala jsem nikoho jiného, kdo z mé zachmuřené matky dokázal vydolovat uličnický smysl pro humor. Jako malá holka jsem jásala, když teta přijela na návštěvu – zdálo se, že se v přítomnosti své sestry mamka pokaždé chová velmi bezstarostně.

Naposled jsem je viděla pospolu před měsícem, když mamka přijela do Charlestonu na své narozeniny. Strávila u sestry celý víkend a všechny tři jsme vyrazily slavit. U oběda jsme vypily tolik vína, že jsme se dokázaly bláznivě prochechtat jakousi směšnou divadelní hrou, na niž nás teta zatáhla. Nikdy jsem mamku neviděla v tak rozverné náladě. Ten pohled stál za to. Toho dne sice dovršila šedesátku, ale ona i teta vypadaly sotva na čtyřicet. Vždycky jsem byla přesvědčená, že jsou to nejkrásnější ženy na světě. A myslím si to stále.

Nyní jsem v matčině obličeji pátrala po stopách onoho dívčího veselí, jehož jsem byla svědkem o jejích narozeninách. Místo toho jsem si všimla, jak křehce a vyzáblé matka vyhlíží. Přišla mi tak unavená! Temnými kruhy pod očima mi připomněla Johna Devlina.

Po zádech mi přejel mráz a já uhnula očima.

„Kde je papá?“ zeptala jsem se.

„Na Růžovém vrchu,“ řekla mamka. „I když si okresní úřad loni najal správce na plný úvazek, otce pořád baví se tam potloukat.“

„Dodělal své andílky?“

Na rtech jí zahrálo pousmání. „Ano. To je tedy něco, viď, Lyn? Než odjedeš, musíš se na ně zajet kouknout.“

„Stavím se tam.“

„A když už mluvíme o andělech,“ pronesla lenivě teta, „vzpomínáš si na Angel Peppercornovou? Na tu vysokou holčinu, co má dost nešťastný předkus? Onehdá jsem na ni natrefila v jedné čajovně na Church Street. Víš přece, kterou čajovnu myslím, Amelie! Mají tam tu půvabnou černo-bílou plátěnou markýzu. No, tak či onak vyšlo najevo, že její syn Jackson šel k filmu. Angel říká, že je slavným režisérem v Hollywoodu, jenže ke mně se doneslo, že dělá v oboru zábavy pro dospělé. Nemůžu říci, že by mě to příliš překvapilo. V tom chlapci bylo odjakživa něco maličko zvrhlého,“ ušklíbla se zlomyslně.

Zatímco tetička vesele brebentila, začala jsem se uvolňovat a starosti o mamčino zdraví i temné vzpomínky na Dubový háj jsem pustila z hlavy. Strávily jsme příjemné odpoledne na přední verandě, kde jsme o překot klevetily, a řeč se nám přetrhla, až když mamka začala chystat večeři. Teta i já jsme se nabídly, že jí pomůžeme, ale odmítla nás.

„Nevím, která z vás je v kuchyni beznadějnější případ,“ řekla. „Nejmíň ze všeho potřebuju, abyste se mi motaly pod nohama.“

Poté, co zmizela v domě, jsem se pohodlně opřela o sloupek verandy a teta spustila novou historku. Chviličku jsem počkala a pak nedbale prohodila: „Teto Lynrose, neznáš v Charlestonu nějaké Devlinovy?“

„Myslíš ty z jižní části Broad Street?“ otázala se. Měla na mysli nejprestižnější historickou oblast města.

„To asi ne. Ten Devlin, se kterým jsem se setkala, je policajt.“

„Tak to nejspíš nebude vůbec žádný Devlin. Pokud se nejedná o nějakého vzdáleného bratrance. Těch bude v okolí hejno, protože kořeny jejich rodu sahají až do sedmnáctého století. Samozřejmě pomaloučku vymírají. Jediný syn a snacha Bennetta Devlina zemřeli před mnoha lety při havárii lodi. Jeho vnuk u něj chvíli bydlel, ale rozhádali se. Mám dojem, že jsem zaslechla, že se ten hoch zapletl do nějakého skandálu.“

Našpicovala jsem uši. „O jaký skandál šlo?“

„Jako obvykle. Dostal se do špatné společnosti, vzal si nevhodnou ženu.“ Pokrčila rameny. „Podrobnosti jsem zapomněla.“

Snažila jsem se vybavit si, zda jsem na Devlinově prstě viděla snubní prsten. Byla jsem si celkem jistá, že nic takového neměl.

„Říkáš, že ten Devlin, se kterým ses seznámila, je policajt? Nejsi v nějakém maléru, viď, že ne?“ škádlila mě teta.

„To sotva. Dělám konzultantku charlestonské policii.“

„Propánakrále! To zní zajímavě!“ Změřila si mě s nepokrytou zvědavostí.

„Vlastně je to jeden z důvodů, proč jsem se sem dnes odpoledne vypravila. Chtěla jsem to mamce povědět dřív, než se to dozví od někoho jiného. Na hřbitově, kde pracuju, se našlo tělo. Oběť vraždy.“

„Pane na nebi!“ Tetička si přitiskla ruku na srdce. „Kristepane! Jsi v pořádku?“

„Ano, mně nic není. Žádné nebezpečí mi nikdy nehrozilo,“ pronesla jsem a pro jistotu vynechala ukradenou aktovku. „Podílím se na tom jen trochu, ale už se o mně dnes ráno zmínili v článku v Kurýru. Divím se, žes ho nečetla.“

„Přes noc jsem byla tady s Ettou. Do novin jsem ani nekoukla.“

„Víš, detektiv Devlin mě požádal, abych byla přítomna exhumaci, a já mu vyhověla.“

„Chceš říct, že jsi tam byla, když to tělo vykopávali?“ Teta Lynrose natáhla paži. „No jen se podívej! Mám z tebe husí kůži!“

„Promiň.“

Za dveřmi opatřenými sítí proti hmyzu jsem postřehla pohyb a napadlo mě, jak dlouho tam asi mamka stojí a poslouchá nás.

„Mami! Nepotřebuješ s něčím pomoct?“

„Najdi tatínka a pověz mu, že večeře je hotová.“

„Dobrá.“

Když jsem vykročila přes zahrádku k silnici, slyšela jsem vrznout dveře. Rychle jsem se podívala přes rameno a uviděla, jak mamka vychází na verandu a jak s tetičkou rozmlouvají tlumenými hlasy, což dělávaly, když jsem byla malá. Tentokrát jsem si byla jistá, že si povídají o mně.

Místo abych jela po silnici, vzala jsem to zkratkou přes les a zamířila rovnou do staré sekce hřbitova. Brána byla zavřená, ale já věděla, kde papá schovává náhradní klíč.

Vstoupila jsem, zavřela za sebou vrata a pak jsem se po mírném svahu, po cestičkách lemovaných kapradím, mezi hustými, stříbřitými závěsy španělského mechu vydala k andílkům.

Bylo jich padesát sedm.

Padesát sedm andělů zdobících padesát sedm hrobečků. Zde ležely oběti požáru, který v roce 1907 zpustošil sirotčinec.

Na koupi prvního anděla udělali sbírku lidé z okolních okresů a každý rok – s výjimkou let obou světových válek a období hospodářské krize – přibyla další socha.

Než se andílka dočkal i poslední zbývající hrob, některé sochy z dřívějška padly za oběť počasí a vandalismu. Celá léta papá pracoval na opravě všech padesáti sedmi a neměl k dispozici nic než trpělivost a sadu špičkového kamenického nářadí.

Když jsem byla malá, andělé byli mými jedinými společníky. V okolí našeho domu nebydlely žádné jiné děti, ale nemám dojem, že by samota měla něco společného s mou osamělostí. Osamělost mi byla vrozená, a jakmile se objevili duchové, už mě neopustila.

Zatímco slunce začínalo pomalu sklouzávat k obzoru, našla jsem si místečko ve vyhřátém jeteli a sedla si na zem. Pevně jsem si objala kolena a čekala jsem.

A pak se to stalo.

Slunce zapadlo a kolem vzplála záře, až se člověk zajíkal, poslední výdech umírajícího dne, který zlatil koruny stromů a vystřelil do listoví salvu zlatých šípů. Světlo se roztančilo po kameni, takže na zlomek vteřiny se andělé zatetelili životem – tohle prchavé oživení mi odjakživa bralo dech.

Když andílci usnuli pod měkkou přikrývkou soumraku, ještě jsem chvíli seděla a čekala na otce. Nakonec jsem se zvedla a zamířila zpátky k bráně. Všimla jsem si, že před ní někdo stojí, a začala jsem na něj volat.

Pak jsem si se zachvěním uvědomila, že to není papá. Ale poznala jsem ho: byl to duch toho starce, jehož jsem viděla jako devítiletá. Stála jsem na posvěcené půdě, a on pro mě tudíž nepředstavoval bezprostřední hrozbu, ale stejně mě vyděsil. Po všech těch letech mi jeho přítomnost připadala hrozivá, působila na mě jako zosobnění neklidu, který tak zle postihl moje spořádané malé království.

Vypadal nachlup tak, jak jsem si ho pamatovala: vysoký, hubený, s dlouhými bílými vlasy, které mu lezly přes límec obleku. Ledově studené oči a poněkud zlověstné chování.

Vycítila jsem jinou přítomnost a kvapně mrkla přes rameno.

Za mnou stál papá. I on měl bílé vlasy, ale nosil je přistřižené nakrátko; jeho oči byly pohaslé, chování zdrženlivé, leč ani v nejmenším hrozivé.

Zdálo se, že upírá zrak k nějakému vzdálenému bodu, já však věděla, že jeho pozornost upoutává ten duch.

„Taky ho vidíš, viď?“ šeptla jsem, když se mu pohled zatoulal zpátky k bráně.

„Nedívej se na něj!“

Jeho příkrý tón mě vylekal, ačkoliv navenek jsem nehnula brvou. „Nedívám se.“

„Pojď.“ Chytil mě za paži a obrátil mě směrem k andílkům. „Na chvíli si sedneme.“

Svezli jsme se na zem zády k duchovi – jako když mi bylo deset. Dlouho, předlouho ani jeden z nás nepromluvil, ale vnímala jsem otcovo napětí a cosi, co jsem dešifrovala jako strach. V houstnoucí tmě jsem se roztřásla a přitáhla si kolena k bradě.

„Papá, kdo je to? Co je zač?“ zeptala jsem se nakonec.

Nepohlédl na mě, ale místo toho upřel zrak na sochy. „Zvěstovatel… posel. Nevím.“

Chlad v mém nitru zesílil. Zvěstovatel čeho? Posel odkud? „Už jsi ho někdy viděl? Myslím… od toho dne.“

„Ne.“

„Proč se vrátil? Proč se po těch letech vrátil zrovna dnes?“

„Snad je to varování,“ řekl papá.

„Jaké varování?“

Zvolna se ke mně obrátil čelem. „To pověz ty mně, dítě. Stalo se něco?“

A pak jsem pochopila. Opravdu se něco stalo. V tomhle i v příštím světě se cosi změnilo. Od momentu, kdy z mlhy vystoupil John Devlin, se změnilo všechno.

Stiskla jsem si pažemi kolena. Ten třes jsem však zastavit nedokázala.

Papá mi položil vlídnou ruku na rameno. „Cos provedla, Amelie?“

Teď jsem nebyla schopna podívat se do očí já jemu. „S někým jsem se seznámila. Je to policejní detektiv a jmenuje se John Devlin. Pronásledují ho dva duchové, žena s holčičkou. Včera v noci ten dětský duch přišel do mé zahrady. Papá, ona věděla, že ji vidím! Snažila se se mnou komunikovat. A dnes ráno jsem pak na místě, kde jsem ji viděla zmizet, našla maličký prstýnek.“

„Co jsi s ním udělala?“

„Zakopala jsem ho tam, kde jsem ho našla.“

„Musíš se ho zbavit,“ řekl a vzápětí jeho hlas nabyl zabarvení, jaké jsem u něj dosud nikdy neslyšela. Neuměla jsem tenhle stav ani pojmenovat. „Musíš ho vrátit tam, odkud pochází.“

Vylekaně jsem se na něj zadívala. „Vrátit ho… duchovi?“

„Odvez ho na místo, kde to dítě zemřelo. Anebo k jeho hrobu. Prostě se ho zbav. A slib mi, že už se s tím mužem nikdy neuvidíš.“

„Obávám se, že to nebude tak jednoduché.“

„Ba ne, je to jednoduché,“ trval na svém. „Když člověk poruší pravidla, má to následky. To přece víš.“

Jeho přísný hlas mě zatlačil do defenzivy. „Ale já jsem pravidla neporušila –“

„Nikdy se nedruž s těmi, koho duchové pronásledují,“ zarecitoval. „Pokud tě takový člověk vyhledá, odvrať se od něj, protože pro tebe představuje strašlivou hrozbu a nedá se mu věřit.“

Myslela jsem na to, jak Devlin usnul u mě v pracovně a vysál ze mě energii. O tomhle jsem se otci ani neodvážila říct.

„Nesmíš si toho muže pustit do života,“ varoval mě. „Nesmíš pokoušet osud.“

„Papá –“

„Poslechni mě, Amelie! Existují bytosti, které jsi nikdy předtím neviděla. Síly, o nichž si ani netroufnu mluvit. Jsou chladnější, silnější, hladovější než jakýkoliv tvor, jakého si umíš představit.“

Zatajila jsem dech. „O čem to mluvíš? Mluvíš o… duchách?“

„Nazývám je Jinými,“ řekl, a tolik hrůzy a zoufalství jsem v jeho hlase ještě nikdy neslyšela.

Jiní… Srdce mi bolestně bilo v hrudi. „Proč je nevidím?“

„Buď ráda, že je nevidíš, dítě. A dej si pozor, abys je k sobě nepustila. Jakmile se dveře otevřou… už se nedají zavřít.“

Ztišila jsem hlas do pouhého šepotu. „A tys je viděl, papá?“

Zavřel oči. „Ano,“ řekl. „Já je viděl.“

OSM

To, jak papá popsal Jiné – tvory chladnější, silnější, hladovější než cokoliv, co jsem kdy poznala –, mě vyděsilo. A přece už cestou domů část mé duše přemítala o tom, proč přišlo takové odhalení zrovna teď. Proč mi zrovna teď otec vypráví o další říši duchů, které nevidím?

Že by se snad bál chuti na zakázané ovoce, kouzla tabu? Nechtěl mě takhle důkladně vyděsit proto, abych se od Devlina držela dál?

Snad by to i fungovalo, kdyby mi nazítří nezatelefonovala Camilla Ashbyová.

Tohle jsem si aspoň namlouvala.

Nejenže byla Camilla v současné době mou zaměstnavatelkou, ale zároveň patřila k lidem, kteří měli v Charlestonu nejlepší konexe. Kromě toho, že pracovala na Emersonově univerzitě, seděla v radě prakticky každé asociace pro ochranu historických památek, co jich ve městě bylo. Pouhé její kývnutí představovalo v branži skutečný zlatý důl osobních doporučení. Když mi tudíž zavolala a požádala mě, abych se s ní sešla na hřbitově, měla jsem tolik rozumu, abych ji jen tak neodbyla.

Byla jsem nervózní, že zase uvidím Devlina – zejména po otcově varování ale podařilo se mi zbavit se představy, že by mi včera, když usnul u mě v kanceláři, nějak odčerpal energii. Na vitalitě člověka se přece může přiživovat jedině duch a k duchovi měl Devlin daleko. Byl to muž z masa a kostí, hezký, obdařený zvláštním temným charismatem. Slabost, kterou jsem zakoušela v jeho přítomnosti, nebyla ničím jiným než tělesným projevem toho, že mě Devlin přitahuje.

A že mě tedy přitahoval! Teď jsem si to mohla přiznat, ačkoliv otci bych se s tím nesvěřila ani za nic. Na ženu jako já, která je vskrytu romantička, Devlinovy tajnůstkářské oči a zadumané chování mocně působily. Navzdory všem moderním parádičkám měl starosvětské způsoby. Opojná směsice Byrona, pana Rochestera a Poea v současném balení.

A stejně jako proslulí hrdinové literárních děl měl i on jednu osudovou slabinu: pronásledovali ho duchové.

Ze zjevných důvodů na mě silně zapůsobilo to dítě, ale nyní se moje myšlenky obracely k přízračné ženě. Stále jsem si nebyla jista, jaký vztah má k holčičce. Vycítila jsem mezi nimi určitý odstup, zvláštní odloučenost, jež byla v rozporu se vztahem matky a dcery. Žena mi připadala spíš jako strážkyně nežli jako matka-ochránkyně.

Působilo to záhadně a mě napadalo tolik otázek! Proč dívenka přišla sama do mé zahrady? Jestli mi tam nechala prstýnek, co to znamenalo? A měl papá pravdu? Neměla bych najít cestu, jak malému duchovi ten prstýnek vrátit?

Protože od její návštěvy už uplynula nějaká doba, představa komunikace s přízrakem mě tak neděsila. Dost hrozivé bylo něco jiného: že jsem skoro ledabyle dokázala uvažovat o tom, jaký má motiv, že chce se mnou navázat kontakt. A ještě horší bylo, že si část mé duše přála zjistit, co ta malá chce, místo abych pilně posilovala obranné bariéry proti ní.

Předpokládala jsem, že jako v každém zlém snu otupí sílu přízraku denní světlo. Protože moje přirozená zvědavost týkající se toho dítěte rostla, musela jsem si znovu připomenout pravidlo číslo jedna a pravidlo číslo čtyři:

Nikdy nedávej najevo, že ducha vidíš, a nikdy, nikdy nepokoušej osud.

Kéž bych se těchto pravidel byla držela! Kéž bych byla dbala varování, které mi otec kladl na srdce…

Jenomže když jsem za letního odpoledne, jež vonělo pryskyřicí, zastavila za řadou policejních aut a neoznačených vozidel, zaparkovaných u kraje silnice, až příliš snadno jsem nad takovými zlými předtuchami mávla rukou.

Dubový háj ležel daleko od frekventovaných silnic. Kdysi vedla k branám polní cesta, ale vyježděné koleje už dávno zarostly houštinou trnitých keřů, popínavých rostlin a pichlavou jukou, která se původně pěstovala vedle určitých hrobů, což mělo bránit duchům v pohybu po hřbitově. Postupem času se ostnatá vegetace rozšířila směrem ven, za hřbitovní zdi, takže nyní nepřekážela přízrakům, ale spíš potenciálním návštěvníkům, ačkoliv pro vrahy to zjevně neplatilo.

Sundala jsem sandály a natáhla se přes sedadlo pro pevné střevíce. Bloumat po starých hřbitovech mě nikdy nepřestalo bavit, ale neobešlo se to bez skrytých nebezpečí. Propadlé rovy a skácené náhrobní kameny poskytovaly dokonalé útočiště chřestýšům diamantovým. Papá mi jednou vyprávěl, jak na hřbitůvku poblíž Trinity objevil chřestýší hnízdo. Za den těch hadů zabil třiadvacet.

Během úklidové fáze restauračního procesu jsem běžně natrefila na hady, ještěrky a mloky všeho druhu. Obyčejní brouci ani jiný hmyz mi nevadili – moc jsem si té žoužele nevšímala. Ale jedovatým hadům jsem pozornost věnovala a pavoukům jakbysmet. Když jsem brouzdala vysokým plevelem k bráně, měla jsem oči na stopkách.

U vchodu stál uniformovaný policista a já jsem udala své jméno. Protože na schůzku s Camillou bylo brzo – taky se nikde v dohledu nevyskytovala –, ptala jsem se po Devlinovi.

„Očekává mě,“ řekla jsem policistovi.

„Vy budete ta odbornice přes hřbitovy, co? Brána je otevřená. Choďte po cestičkách a držte se dál od ohrazené oblasti.“

Přitakala jsem. „Netušíte, kde bych ho mohla najít?“

„Ne, ale je tady docela klid. Zkuste na něj křiknout – určitě vás uslyší.“

Poděkovala jsem mu, prošla těžkými železnými vraty a hned za nimi jsem se kvapně rozhlédla. Devlina a vlastně ani nikoho jiného nebylo vidět, ale já nehodlala rušit vážnost tohoto místa křikem. Papá mě záhy naučil, abych se na každém hřbitově chovala jako host. Respektuj mrtvé, respektuj soukromé vlastnictví. Nic neodnášej, nic po sobě nenechávej.

Vzpomněla jsem si na košík mušlí a oblázků, které jsem si jako dítě nasbírala na posvěcené půdě Růžového vrchu.

O tomhle úlovku jsem otci nikdy neřekla, stejně jako jsem držela jazyk za zuby ohledně té epizody s Devlinem v mé pracovně. Papá nebyl jediný, kdo měl svoje tajemství.

Slunce zahalila oblaka a přes hroby zavál příjemný větřík, který ke mně donesl vzdálený ševel hovoru; hlasy se nesly podél zdi odkudsi z míst, kam se soustřeďovalo policejní pátrání. Když jsem si klekla na jeden zmechovatělý kámen, abych si zavázala tkaničku, po stezce se rozlehl ženský hlas, po němž následovala hlubší promluva povědomého barytonu.

Proč ve mně pouhý zvuk jeho hlasu budil tíseň? Nevěděla jsem to. Nejradši bych vzala do zaječích, než mě Devlin uvidí. Místo toho jsem potlačila instinkty a umíněně pokračovala ve svém konání. Později, při pohledu zpět, mi právě tohle rozhodnutí bude v rámci mého vztahu k Devlinovi připadat jako bod zlomu. Brzo si uvědomím, že toto byl okamžik, před nímž mě varoval papá: okamžik, kdy se dveře pootevírají o trochu víc.

DEVĚT

Devlinova blízkost mě zastihla tak nepřipravenou, že mi vteřinu trvalo, než jsem poznala hlas Camilly Ashbyové, a teprve za další moment mi došlo, že zřejmě naslouchám soukromé rozmluvě. Ani pak jsem ale o sobě nedala hned vědět, ba naopak: dala jsem si na čas s převazováním tkaničky.

„… musí být nějací příbuzní nebo přátelé, někdo, kdo ji postrádá. Když se teď ten příběh dostal na titulní stránky novin, určitě se někdo z nich přihlásí,“ říkala Camilla.

„Můžeme v to doufat.“

Pauza. „Ať už je ta mrtvá kdokoliv, nesmí se dávat do souvislosti s Emersonovou univerzitou. Snad chápeš, co tím myslím. Poslední, co můžeme potřebovat, je, aby si nějaký novinářský čmuchal spojil tuhle vraždu s tou druhou.“

„Obě těla se našla na stejném hřbitově,“ řekl Devlin. „Spekulace se dají do jisté míry očekávat.“

V kříži mě polechtalo zamrazení. V Dubovém háji že se našlo ještě jiné tělo?

Hlasy se ke mně přibližovaly. Zvedla jsem se a začala hlučně našlapovat na kameny, abych jim dala šanci a varovala je. Ale ani to nestačilo, protože když obešli památník, který mě ukrýval před jejich zraky, oba přímo zkoprněli.

Nevěděla jsem, proč je pohled na mě tak šokuje ani proč je mi tak nepříjemné, že je vidím takhle družně pospolu. Dovtípila jsem se, že to druhé patrně souvisí s tím, jak se Camilla ve chvíli, kdy mě na cestičce zahlédla, dotkla Devlinovy paže. Familiárnost jejího gesta mě zasáhla nejvíc ze všeho, poněvadž se mi Devlin vždycky zdál tak odtažitý, tak nedotknutelný – a pro Camillu Ashbyovou to evidentně neplatilo.

Předstírala jsem, že si nevšímám ani toho doteku, ani bleskurychlého pohledu, který si mezi sebou vyměnili, a jen jsem je přátelsky pozdravila: „Ach, dobrý den! Zrovna vás hledám.“

„Nejste tu nějak brzo?“ V Camillině hlase se ozvalo napětí.

Devlin mrkl na hodinky. „Řekli jsme v jednu, takže jdete právě včas.“

Přikývla jsem. To, jak se mě zastal, mě nečekaně potěšilo. „Vidím, že pátrání už je v plném proudu.“

Přelétl očima oblohu. „Zatahuje se. Snažíme se předhonit déšť.“

„Pak bychom měli jít rovnou k věci,“ odtušila Camilla stroze. „Jestli ti to nevadí, ráda bych si s Amelií popovídala.“

„Klidně.“ Devlin poodstoupil a vytáhl mobil.

Snažila jsem se na Camillu soustředit, ale stále jsem cítila, jak na mně ulpívá jeho pohled. Být cílem tak intenzivního zájmu mě poněkud vyvádělo z míry a přistihla jsem se, že si přeju, abych byla věnovala trochu víc pozornosti svému vzhledu. Vlasy stažené do ohonu mi v tom vlhku zplihle visely a jediná kosmetika, s níž jsem se obtěžovala, byl opalovací krém s faktorem třicet a štědrá dávka repelentu. I když jsme byli jenom na hřbitově, upravenější zevnějšek by s mou sebejistotou udělal zázraky.

Zato Camilla vyhlížela i v horku jako ze žurnálu.

„Omlouvám se, nechtěla jsem rušit,“ řekla jsem.

„To nic. Asi bych vám měla poděkovat, že jste tu tak brzo. Nedochvilnost je v dnešní době rozšířená až hrůza a stává se z ní zvyk, který si z duše ošklivím.“ Čelo se jí vyhladilo a hlas postupně zvlídněl. Její přízvuk byl okouzlující ozvěnou mluvy mé matky a tety, ale neprotahovala tolik samohlásky a á vyslovovala trochu jemněji.

Působila jinak, než když jsem se s ní setkávala v kanceláři školy. Sice mi i tam připadala atraktivní, ale ta Camilla Ashbyová, která mě najala za účelem restaurování hřbitova Dubový háj, byla žena neurčitého věku a co do chování a oděvu se projevovala tak škrobeně a korektně, že mohla sloužit jako ukázka dobrého vychování a starých peněz.

Ve svém dnešním vtělení vypadala mladší, čipernější a podstatně přístupnější; měla na sobě čisťoučkou bílou blůzu, kterou si zastrčila do nažehlených džínsů. Světlé vlasy, obvykle sčesané do hladkého mikáda, se jí ve vlhkém vzduchu šmrncovně kudrnatily a její oči, zbavené ochranného filtru brýlí, měly tmavofialovou barvu.

Devlin představoval její temnější mužský protějšek: vysoký, elegantní a drtivě mužný. Už včera jsem ocenila špičkový střih jeho košile a kalhot a teď jsem si všimla dokonalého krejčovského vypracování jeho šatů i drahé látky, a znovu mi došlo, že před sebou nemám žádného řadového detektiva. Měl svou minulost a pocházel z určitého prostředí, takže s každým dalším setkáním ve mně rostla zvědavost.

Jako jediná z přítomných jsem se oblékla neformálně a moje pytlovité kalhoty a tílko nebyly ani módní, ani sofistikované.

„O schůzku tady na hřbitově jsem vás požádala ze dvou důvodů,“ řekla Camilla. „Především potřebuji, abyste byla tomuto pátrání přítomna. Nerada bych, aby vyvstala pochybnost stran toho, že by se snad při celém tomhle hrozném procesu s hroby zacházelo jinak než zcela důstojně a s úctou. A zadruhé…“ Zrakem přejela hřbitov a mezi obočím jí opět naskočila vráska. „Abych k vám byla úplně upřímná, s nelibostí zjišťuji, kolik práce je zde ještě třeba udělat.“

„Než se stalo tohle, ztratila jsem skoro týden kvůli dešti,“ připomněla jsem jí.

„Bez ohledu na déšť či další překážky jsme se dohodly na jistém časovém rámci.“

„Termín, dokdy mám práci odvést, vedu v patrnosti, ale do úklidu se nemůžu pustit, dokud nemám hotovou mapu hřbitova, a tu zas nemůžu dokončit, dokud mě sem znovu nepustí, abych vyfotografovala starou sekci. Nic tady nelze odstranit ani uklidit, dokud nemáme k dispozici přesný záznam stavu před obnovou.“

Chvilku toto dilema zvažovala. „Co kdybych vám zajistila nějakou pomoc? Urychlilo by to práce?“

Snažila jsem se jednat diplomaticky. „Dobrovolníci jsou vždycky vítáni, ale nejdřív musejí být řádně vycvičení, což zabere dost času. Už jsem byla mnohokrát svědkem toho, jak se místní nadšenci vrhli na starý hřbitov s motorovými pilami a sekyrkami, a aniž vzali v potaz estetické či symbolické významy, začali likvidovat stovky let starou vegetaci.“

„Ano, předpokládám, že s tímhle by mohly být potíže,“ zamyslela se.

„Navíc se domnívám, že není důvod k znepokojení. Nijak výrazně za plánem nezaostáváme, a jen co mě sem zase pustí, najmu spoustu pomocníků. Tohle je malý hřbitov. Jakmile bude všecko na místě, úklid půjde jako na drátkách.“

„Odbornice jste vy. Detaily nechám na vás, ale mějte prosím na paměti, že práci je nutno dokončit před začátkem podzimního semestru – ani o den později. Letos slaví Emersonova univerzita dvě stě let od založení a výbor rozhodl, že navrhne, aby byl Dubový háj zapsán na seznam národních historických památek.“

Tím se vysvětlovalo, proč se po těch desetiletích, kdy byl hřbitov hanebně zanedbáván, najednou tolik spěchá.

Napadlo mě hned několik odpovědí, ale všechny jsem si je obezřele nechala pro sebe. Ani jsem nezačala vysvětlovat, jak složité je nechat zapsat hřbitov, třebaže je tak starý jako Dubový háj, na seznam národních historických míst. Camilla Ashbyová znala stejně dobře jako já přísná kritéria, která se vztahují na tyto případy, a věděla také, jak je obejít.

A proto jsem se usmála, kývla na souhlas a znovu ji ujistila, že nevyskytnou-li se další nepředvídané komplikace, dokončím projekt včas a v souladu s rozpočtem.

Naštěstí ji cinknutí telefonu upozornilo, že jí přišla textovka, a čtení zprávy ji na okamžik rozptýlilo. „Něco se stalo,“ řekla úsečně a hodila mobil zpátky do kabelky. „Musím se vrátit do kanceláře. Pověřím někoho ze svých podřízených, aby se s vámi spojil ohledně pravidelných hlášení o postupu prací.“

„To bude prima,“ zabručela jsem, ačkoliv jsem máloco nenáviděla víc, než když mi někdo nahlíží přes rameno.

Kvapně se podívala po Devlinovi, který pořád ještě telefonoval. „Povězte Johnovi, že se mu ozvu. A povězte mu… Že na něj spoléhám. On už bude vědět, co tím myslím.“

Sledovala jsem ji, jak chvátá pryč, a měla na sebe vztek, že jsem se od ní nechala zastrašit. Možná se mi lecčeho nedostává, ale co se týče mých profesionálních schopností, rozhodně mi nechybí sebevědomí, a to ani v případě pohřebiště tak zchátralého jako Dubový háj. Odstraňování nánosů let nezájmu se podobalo restaurování starého plátna. Vyžadovalo trpělivost, dovednost a nadšení takřka zběsilé.

Za ty dva roky, co jsem pracovala v oboru, jsem dřela jako mezek, abych si vybudovala bezvadnou reputaci. Moje vzdělání nemohl nikdo zpochybňovat, ale třebaže jsem se během dětství a dospívání naučila od otce o údržbě hřbitovů první poslední, občas proti mně pracoval můj věk a útlé portfolio odvedených zakázek.

Považovala jsem se za zapálenou řemeslnici, ale mimo to jsem se pohybovala i ve sféře podnikatelské, a proto jsem potřebovala dobrou vůli a vřelá doporučení, která mi snad dá Camilla Ashbyová, až bude projekt hotov. Spolkla jsem tudíž hněv a v duchu si udělala poznámku, že jí mám jednou týdně poslat zprávu, a to písemnou i obrazovou, aniž by mě o ni musela žádat.

Zatímco jsem čekala, až Devlin dotelefonuje, stála jsem k němu zády, ale opět jsem poznala, kdy se ke mně přiblížil. Chlupy na šíji se mi zježily, a když jsem se k němu otáčela, rukou jsem si jemné chmýří uhladila.

Otcův hlas mi šeptl varování: Slib mi, že už se s tím mužem nikdy neuvidíš.

Zhluboka jsem se nadechla a zcela vědomě jsem ho přerušila: Promiň, papá.

„Camilla už odešla?“ zeptal se mě Devlin.

Neuniklo mi, jak důvěrně se o ní zmiňuje. „Ano. Musela se vrátit do kanceláře. Mám vám říct, že se vám ozve a že… na vás spoléhá. Prý už budete vědět, co tím myslí.“

Pokrčil rameny, jako by pro něj ten vzkaz neměl žádný význam, ale kratičký záblesk podráždění, který jsem vycítila, jen polechtal mou zvědavost ohledně jeho vztahu ke Camille Ashbyové. Když o sobě navzájem mluvili, označovali se křestními jmény, což budilo dojem čehosi bližšího, než je náhodná známost. V tomto dojmu mě navíc utvrzoval útržek hovoru, který jsem náhodou vyslechla, i způsob, jak se Camilla dotýkala jeho paže. Byla sice starší než Devlin, ale ne o moc, a pro ženu tak přitažlivou jako Camilla věk jistě nehraje roli.

„Něco v nepořádku?“ otázal se.

„Cože? Ne… promiňte. Jen jsem se zasnila.“

Uvažovala jsem, zda si je vědom síly svého pohledu. Zda tuší, jak na mě působí. Snad mělo tohle být další varování… mluvím o faktu, že jsem od Devlina nedokázala odtrhnout oči. Jako by mě měl určitým způsobem ve své moci. Nemohla jsem mu to však klást za vinu – za svoje činy nesu zodpovědnost výhradně já sama. Tenhle výlet na hřbitov jsem nepodnikla kvůli Camille Ashbyové. Ona mi situaci jen usnadnila. I když jsem v životě neudělala nic tak lehkomyslného, dnes jsem sem přijela ochutnat zakázané ovoce.

Blížilo se k nám několik pátračů a já se snažila zklidnit si nervy tím, že jsem se soustředila na ně. „Jako byste hledali jehlu v kupce sena,“ zamumlala jsem. „Nespláchl vám déšť všechny fyzické důkazy, jako jsou otisky prstů a skvrny od krve?“ Přestože mi srdce bušilo až v krku, můj hlas zněl po všech těch letech sebekázně zcela normálně.

„Všechny ne. Něco vždycky zůstane. Jenom se po nich musíme dívat, dokud je nenajdeme.“

„A co když je nenajdete?“

Devlin se mi opět zadíval do očí a já ucítila, jak mnou prochvívá bytostný třes. „Pak ji budeme muset nechat, aby nás k vrahovi dovedla.“

„Ona?“

„Oběť. Když je člověk ochoten popřát nebožtíkovi sluchu, dozví se toho spoustu.“

Ironie jeho sdělení mě zaskočila. Náhle se mi vybavilo, jak ho duch dítěte tahá za kalhoty, tiskne se mu k noze a ze všech sil se snaží upoutat jeho pozornost. Co se mu holčička pokouší sdělit? A proč ji Devlin neposlouchá?

Přišla i za mnou, jenomže já měla dobrý důvod, proč ji odmítnout. Papá měl pravdu. Příliš dobře jsem věděla, jaké následky má porušení pravidel. Uznat existenci ducha té maličké znamenalo pozvat si ji do života a nabízet jí výživu pramenící z mého tepla a energie, dokud ze mě nezbude nic než slupka, která jen chodí a dýchá. Lhostejno, co ode mne chtěla – já jsem se musela chránit za každou cenu. Abych zůstala v bezpečí, musela jsem si držet odstup od Devlina a jeho duchů.

A přece jsem tam stála, očarovaná pouhou jeho blízkostí.

Otočil se a rozhlédl se po hřbitově; na chvíli se tak pohroužil do soustředění, že se zdálo, jako by na mou přítomnost zapomněl. Využila jsem příležitosti, abych si pečlivě prostudovala jeho profil: jela jsem očima podél linie čelisti a brady a prodlela na tom stinném, smyslném místečku pod plným spodním rtem, kde jinak dokonalý profil zohyzďovala vroubkovaná jizva. Z jakéhosi důvodu mě ta jediná nedokonalost hypnotizovala. Čím víc jsem se snažila odvrátit zrak, tím silněji mě vábila.

„Musím se vám k něčemu přiznat,“ řekla jsem.

Myslím, že mě nejdřív neslyšel, ale pak se ke mně obrátil a skoro neznatelně povytáhl jedno obočí.

„Když jsem sem dorazila, vyslechla jsem, jak si s doktorkou Ashbyovou povídáte o dalším těle, které se tu našlo.“

Jeho výraz se nezměnil, ale vycítila jsem jeho ostražitost – jako když zvíře větří skrytou hrozbu. „A co má být?“

„Kdy se to stalo?“

„Před mnoha lety,“ odpověděl neurčitě.

Jeho neochota jen rozdmýchala mou zvědavost. Sice to ještě nemohl vědět, ale když si něco umanu, moje vytrvalost občas hraničí s posedlostí.

„A vraha dopadli?“

„Ne.“

„Je možné, že spolu ty vraždy nějak souvisejí? Ptám se jen proto,“ dodala jsem kvapně, „že tady mám trávit spoustu času úplně sama. Drobet mě to znervózňuje. Přinejmenším.“

Upřeně na mě zíral; jeho výraz byl neproniknutelný a chování velmi odměřené. „Řekl bych, že po patnácti letech je souvislost dost málo pravděpodobná, ale stejně bych vám doporučil, abyste sem sama nechodila. I když tohle místo leží v katastru města, je poměrně odlehlé.“

„A příměstské hřbitovy, zejména ty, které se nacházejí mimo obvyklé trasy, bývají magnetem pro kriminální živly,“ pronesla jsem.

„Přesně tak. Nemáte nějakého spolupracovníka? Asistenta či někoho takového?“

„Na úklidové práce budu mít pomocníků spoustu. A do té doby si budu dávat pozor.“

Vypadalo to, jako by chtěl ještě něco říct, místo toho ale jen krátce přikývl a odvrátil se.

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Prosím.“ Zase to zaváhání. Zase ta maskovaná ostražitost.

„Průzkumem Dubového háje jsem strávila hodiny a hodiny, a přesto dnes slyším poprvé zmínku o nějaké další vraždě. Jak je to možné?“

„Snad jste nebádala na těch pravých místech.“

„O tom pochybuju. O každém hřbitově, který mám restaurovat, vždycky přečtu úplně všechno, co mi padne do rukou. Nejen okresní matriky a církevní záznamy. Hodně času věnuju i studiu archivů novin.“

„Jaký to má smysl?“

„Těžko se to vysvětluje, ale když se takhle hroužím do historie, získávám jedinečný náhled na dotyčné místo. Restaurování nespočívá jen ve škubání plevele a čištění náhrobních kamenů. Spočívá v celkové obnově.“

„Zdá se, že ke své práci přistupujete s velikou vášní.“

„Kdyby ne, měla bych si najít jiné zaměstnání. Copak pro vás tohle neplatí?“

Šlehl po mně očima a vzápětí se jeho pohled zatoulal, až mi z toho začalo být horko. „No, asi ano,“ broukl hlasem podobným chladivému hedvábí.

„Tak co to tělo?“ pobídla jsem ho.

Neochotně se vrátil k tématu. „Je jistý důvod, proč o tom v novinách nenajdete ani čárku.“

„Jaký důvod?“

„Jisté strany, včetně rodiny toho děvčete, vyvinuly soustředěné úsilí, aby celé vyšetřování vyšumělo.“

„Jak se jim to podařilo?“

„V tomhle městě jde pouze o to, čí je kdo známý. Zejména co se týče vyšších vrstev. Lidé zastávající nějaké mocenské a vlivné postavení mají sklon držet pohromadě.“ Jeho hlas prozrazoval dávné pohrdání a já jsem si vzpomněla na tetiččinu poznámku o Devlinech z jižní části Broad Street, o zámožné aristokratické rodině, jejíž kořeny sahaly až do dob založení města. Pokud je Devlin bratrancem ze „špatné“ čtvrti, vysvětlovalo by se tím jeho opovržení.

„V době, kdy k té vraždě došlo, byli šéf policie, starosta i vydavatel největšího místního deníku absolventy Emersonu,“ řekl. „Vražda na pozemku školy by velice poškodila pověst univerzity.“

Stiskla jsem si vnitřní část lokte, kde přistál komár – jediné místo, které jsem při postřiku repelentem vynechala. „Ale proč by se do těch krycích manévrů zapojovala rodina oběti?“

„Delacourtovi jsou charlestonská smetánka. Kdybyste věděla, jak to mezi městskou honorací chodí, pochopila byste, že skandálu je nutno se vyhnout za každou cenu. Já už toho viděl opravdu hodně, a přece mě občas šokuje, kam až tito lidé zacházejí, aby ochránili jméno rodiny.“

„Jsou ochotni ututlat i vraždu?“

„Jestliže ta vražda znamená ponížení a ostudu, pak ano. Afton Delacourtové bylo sedmnáct a ráda vytloukala večírky. Promiskuitní hledačka dobrodružství, která brala drogy a holdovala alkoholu, a podle toho, co se šuškalo, fušovala do okultismu. Zkrátka senzační materiál.“

Něco v jeho hlase, v tom obezřetném pohledu mi zrychlilo pulz. „Co myslíte tím, že fušovala do okultismu? Mluvíte o spiritistické tabulce nebo tak něco?“

„Bylo to poněkud temnější.“

„Temnější… v čem?“

Neodpověděl.

„Jak přesně zemřela?“ naléhala jsem na něj.

Promluvil velmi tiše. „Nechtějte znát podrobnosti. V tomhle byste mi radši měla věřit.“

Vzpomněla jsem si, jak uhnul očima, když jsem se ho toho prvního večera na hřbitově ptala na příčinu smrti. Nyní jsem přemítala, zda jeho nechuť odhalovat jisté aspekty obou vražd, staré i nové, je projevem profesionální diskrétnosti, anebo zda ten opatrný způsob, jak mi odpovídá na otázky, nějak souvisí s jeho výchovou a osobností jako takovou. Z toho, co jsem zatím viděla, vysvítalo, že je jaksi spjat s minulými generacemi, takže se možná staví do ochranitelské úlohy, jež přesahuje povinnosti policejního detektiva.

Zvláštní bylo, že mě tento staromódní postoj neurážel. Mám dojem, že svým způsobem zapadal do mých adolescentních fantazií, které v těch osamělých letech žily z jednotvárné stravy složené z Jany Eyrové a pana Rochestera či z Buffy a Angela.

Přesto ale nijak neumenšil moje odhodlání vydolovat z Devlina celou historii. Zřejmě to vycítil a k mému úžasu pokračoval i bez dalšího pobízení.

„Jak dalece jste obeznámená s tajnými spolky v univerzitních kampusech?“

„Vlastně vůbec. Slyšela jsem o společnosti Lebky a hnátů1. Vím, že takové organizace mají ve zvyku užívat spoustu smutečních zobrazení a že se jejich emblémy a symboly občas objevují na náhrobcích.“

„Jejich styl zobrazování je zcela účelový,“ řekl. „Většinou se ho užívá k navození ovzduší vážnosti a ohrožení.“

„Většinou?“

Navenek se jeho výraz nezměnil, ale v jeho obličeji jsem vycítila mírné napětí – skoro nepostřehnutelně mu ztuhla ústa a čelist. „Tajná společnost na Emersonu byla známá jakožto Řád rakve a spáru. V kampusu měla dlouhou tradici. Slib mlčenlivosti skládaly celé generace. Někteří se domnívají, že se Afton Delacourtová v době své smrti zapletla s nějakým Spárem, který ji vylákal sem na hřbitov a při jakémsi iniciačním rituálu ji zavraždil.“

Ve vánku, který se proplétal mezi starými duby, jsem cítila vlhkost. Připadalo mi to zlověstné – jako studený, hnilobně páchnoucí dotek mrtvoly. „Zavřeli ho?“

„Nikdo zvenčí nevěděl, o koho se jednalo, a nikdo z Řádu by druha nezradil. Loajalita se cení. Jen o maličko míň než mlčenlivost.“

„Vážně? A ta organizace pořád existuje?“

„Po vraždě ji univerzita veřejně odsoudila, ale spousta lidí věří, že místo aby se její členové rozprchli, zalezli hloub do podzemí a v kampusu stínově působí až dodneška.“

Nevím, zda jsem postřehla cosi v jeho hlase anebo se mi ta myšlenka vylíhla v hlavě nezávisle, ale najednou mi do sebe zapadly dva kousky skládačky. „Ti lidé, o kterých jste se předtím zmiňoval… policejní šéf, vydavatel novin, starosta… patřili mezi Spáry?“

„Jak jsem říkal, členství v Řádu je přísně střežené tajemství.“

„Ale smysl to dává, ne? Při té kamufláži nešlo o pověst Emersonovy univerzity, ale o ochranu dalšího Spáru.“ Jistota dodávala mému hlasu živost. „Teď začínám chápat, proč jste se včera dopoledne ukázal u mě doma a vyptával se na pohřební symboliku a zobrazení. Myslíte si, že ten, kdo spáchal tu novou vraždu, je nejspíš nějak spjatý s Řádem.“

Neměl možnost zareagovat. Někdo ho zavolal jménem a Devlin sebou škubl. „Tady jsem!“

„Něco jsme našli!“ houkl policista. „Tohle budeš chtít vidět!“

„Počkejte tu!“ utrousil přes rameno a spěšně se vydal po stezce.

Skutečně jsem čekala… asi půl minuty. Pak jsem podlehla nutkání vydat se za ním skrze změť náhrobků do staré sekce hřbitova.

Když jsem prošla předěl opatřený klenutým obloukem, přímo před sebou jsem zahlédla špičatou střechu. Bedfordské mauzoleum zde bylo nejstarší stavbou tohoto druhu; vzniklo v roce 1853, aby připomínalo skon Dorothey Prescottové Bedfordové a jejích potomků. Postaveno bylo v gotickém slohu a jeho střechu zdobila řada křížů. Na jedinečnosti mu dodával fakt, že hlavní prostor stavby byl vytesán v úbočí pahorku. Tady v oblasti jihokarolínské nížiny byl zvlněný terén anomálií a patřil k důvodům, proč mě Dubový háj tak zneklidňoval. Topografie byla zkrátka nějak v nepořádku.

Když jsem zašla hlouběji do šera, teplota znatelně poklesla. Světlu se stavěly do cesty pohupující se hřívy kučeravého mechu, což umožňovalo úponkům břečťanu polapit do osidel sochy a památníky, jež se už černaly lišejníkem. Kam se světlo přece jen prodralo, jako křišťály se na obrovitých filodendronech třpytily kapky vody. Člověk měl dojem, že vstoupil do srdce prapůvodního deštného pralesa.

Ztratila jsem Devlina z dohledu. Když jsem však došla na konec zarostlé stezky, uslyšela jsem jeho hlas. Někde napravo od mauzolea. Vymotala jsem se z plané vinné révy a zahlédla ho. Stál u skupiny mužů v propocených košilích a kalhotách od bláta. Shlukli se kolem hrobu označeného pamětní deskou.

Beze spěchu jsem k nim došla v očekávání, že se Devlin každou chvíli otočí a vykáže mě. On ale neřekl nic, ani když jsem se postavila vedle něj.

Zírala jsem dolů, do kropenatého světla, a hledala, co tak upoutává jejich pozornost.

Pak jsem to uviděla.

Ze suchého listí trčela jako předjarní krokus kostlivá ruka.

DESET

Do půlhodiny houfně přitáhli policisté v civilu i uniformách, a když se vynořili z přerostlého křoví, závodíce o to, kdo se dřív koukne na čerstvý objev, ostošest se oháněli po komárech a utírali si zpocené obličeje. Byli to profesionálové, takže zachovávali solidní odstup, zatímco ostatky ohledávala koronerka charlestonského okresu, drobné zrzavé dynamo jménem Regina Sparksová. Nikdy jsem nepoznala člověka, jemuž by jméno padlo tak přesně2. I když tato žena stála bez hnutí u hrobu, vyzařovala jakousi manickou energii, která byla v rozporu s jejím klidným chováním.

Ustoupila jsem do pozadí, odkud jsem mohla přihlížet, aniž bych se vyšetřovatelům pletla pod nohy. Po obsáhlé poradě s kýmsi z týmu ke mně přistoupil Devlin.

„Jste v pořádku?“

„Vzhledem k okolnostem ano.“ Zaváhala jsem, protože se mi nechtělo vyslovit myšlenky, jež se mi honily hlavou. „Tohle přece nemůže být náhoda, že? Co když jsou tu ještě další mrtvoly, které se zatím nenašly? Co když je tohle jen začátek něčeho…“ Snažila jsem se najít to pravé slovo. „Však víte, jak to myslím.“

Devlin se dál tvářil rezervovaně, ale pod tou slupkou jsem vycítila nervozitu, což mě nikterak nezbavilo strachu. „S takovými závěry bychom radši měli počkat, dokud nebudeme mít k dispozici všechna fakta. Teď bych vám chtěl položit několik otázek ohledně Dubového háje. Musím se o tomhle místě dozvědět co nejvíc a vy jste jediná, kdo mi může pomoci.“

Kývla jsem. Byla jsem vděčná, že můžu přispět něčím užitečným.

„Když přijmete takovouhle práci, co uděláte nejdřív ze všeho?“

Tou otázkou mě trochu zaskočil, ale odpověděla jsem bez váhání: „Celý hřbitov si projdu. Ještě než se pustím do fotografování.“

„Takže jste byla tady všude. I tamhle vzadu?“

„Ano, prošla jsem to tam. Ale když se minulý pátek zatáhlo, s focením jsem sotva začala.“

„Nepostřehla jste v některé sekci něco neobvyklého?“

Zabloudila jsem očima ke kosterním pozůstatkům. „Takového nic, to vás ujišťuju.“

„Mluvím spíš o náhrobcích, o kterých jsme si povídali včera – o těch, co jsou otočené směrem ven. Jsou tady ještě nějaké?“

„Na žádné si nevzpomínám.“

Zamračil se. „To byste si je nepamatovala?“

„Možná ne. Už jsem vám říkala, že takhle obrácený náhrobek vážně není nic tak zvláštního. To vám jen tak připadá teď, v dané situaci. V době, kdy jsem si hřbitov procházela, zabývala jsem se význačnějšími rysy Dubového háje.“

„Jako například…?“

„Sedm netknutých skříňových tumb s víkem, které se nasazuje do výřezů. Tumby tohoto typu jsou opravdu vzácné, a v Jižní Karolíně obzvlášť.“

„Co prosím… Jak jste to povídala?“

„Skříňová tumba s víkem ve výřezech – ten pojem přesně vystihuje, oč jde: je to horizontální hrob ve tvaru skříně. Do víka jsou vysekané výřezy, takže víko zapadne za vertikální kameny v hlavách a v nohách hrobu. Na podobné jsem narazila už jen v severovýchodní Georgii. A pak je tu samozřejmě Bedfordské mauzoleum.“ Obrátila jsem se a soustředěně si prohlížela věžičky a špice, které bylo skrze bujnou vegetaci sotva vidět. „Je vestavěné do úbočí pahorku. Tohle tady v nížině hned tak neuvidíte.“

„Ten pahorek je uměle navršený?“

„Určitě. Celá stavba je zarostlá plevelnou popínavkou kudzu, takže o konstrukci vám toho moc neřeknu. A vůbec, už jsem povídala, že je tu leccos, co upoutalo mou pozornost. Na další náhrobky obrácené směrem ven si nevzpomínám, ale být tady mohou. Chcete-li to vědět jistě, budeme si muset hřbitov znovu projít.“

„To není špatný nápad,“ řekl.

V té chvíli k nám došla Regina Sparksová a kulatý obličej se jí v horku leskl. Nadzdvihla si vlasy v týle a ovívala si krk druhou rukou. „Ovzduší je dneska žhavý jako na pánským striptýzu. A vlhkost vzduchu bude určitě skoro stoprocentní.“ S přátelským úsměvem si mě změřila. „Myslím, že se neznáme. Regina Sparksová.“

„Já jsem Amelia Grayová.“

„Slečna Grayová je ta odbornice na hřbitovy, o které jsem ti onehdy říkal,“ prohlásil Devlin.

Než stočila oči ke mně, chviličku jimi utkvěla na Devlinovi. Zdálo se mi, že ani ona není docela imunní vůči jeho přitažlivosti. „Nepřezdívají vám Hřbitovní královna?“

„Ano, ale jak to víte?“ Že zná mou přezdívku, mě potěšilo a zároveň uvedlo do rozpaků.

„Moje teta bydlí v Samaře v Georgii. Poslala mi video s tím vaším interview a vznášejícím se duchem.“ Poslední slovo pronesla se zřetelným nádechem ironie. „Byla to největší událost, co se tam za posledních čtyřicet roků stala. Teta o ní vykládala v jednom kuse.“

„Svět je malý,“ zamumlala jsem.

„Jen počkejte, až se dozví o tomhle! Nemáte u sebe pauzák s obkresleným náhrobkem nebo jiný kus papíru, kam byste se jí mohla podepsat?“

„Ehm… ne, bohužel. A vůbec, obkreslování náhrobků nedoporučuju. Při tomhle procesu se mohou náhrobní kameny poškodit.“

„Vážně? No, tak to je škoda. Teta by skákala radostí metr dvacet.“

„Pardon,“ vložil se do hovoru Devlin, „kdyby vás to moc neobtěžovalo, rád bych slyšel vaše první zhodnocení.“

„Co se týče Amelie?“ Regina na mě mrkla. „Hezká holka, obstojně fotogenická.“

„Mluvím o těch ostatcích,“ odtušil suše.

„Ach tak. Tuhej jako nikdo druhej.“

Regininy bonmoty byly na člověka Devlinova ražení trochu drsné. Byl pohroužený do práce a zatím jsem u něj zaznamenala jen náznak pousmání. Ale ti, koho pronásledují duchové, často bývají zachmuření. A sotva jim to můžeme zazlívat.

Regina si shrnula ofinu dozadu, takže vypadala komicky vyjeveně – pochybuji, že zrovna to měla v úmyslu. „Tady toho moc nenadělám. Ani nedokážu s jistotou určit, jestli máme před sebou nepřirozený pohřeb. Ta ruka vyhlíží setsakramentsky čistě: žádné svalstvo, žádné vazy, jen kost. Ať už je ten nebožák kdokoliv, leží tady spoustu let. Tolik o něm můžu říct.“

„O ní,“ pronesla jsem, čímž jsem si vysloužila dvojí povytažené obočí. „Jestli ty kosti pocházejí z původního pohřbu, pak jsou ostatky s vysokou pravděpodobností ženské.“

„Nepovídejte!“ Regina rozpleskla komára, takže jí na paži zbyla krvavá šmouha. Roztržitě si otřela ruku o džínsy. „To jsem tedy celá žádostivá, jak jste k tomuhle závěru došla. Nápis na kameni je nečitelný.“

„Když se podíváte na horní část náhrobku, rozeznáte květinový motiv… Růži, která skoro vždycky symbolizuje ženu. Poupě, květ plně rozvitý nebo něco mezi značí věk zesnulé. Poupě – dítě mladší dvanácti let. Růže zčásti rozvitá – dospívající dívka. A tak dále. Plně rozvitý květ s poupětem se občas užívá jako výraz pro dvojitý pohřeb: matky a dítěte. Na tomhle kameni jsem viděla jen jednu růži v plném květu.“

Regina se obrátila k Devlinovi: „No, zdá se, že ji nenazývají Hřbitovní královnou jen tak pro nic za nic.“

„Zjevně ne.“ Jeho oči schované ve stínu mi připadaly téměř černé. „Dokážete nám říct ještě něco?“

„Ano. A vzhledem k našemu předchozímu rozhovoru je to trochu shoda okolností. Když se podíváte pořádně, rozeznáte také obrys okřídlené figury. Nejde o umrlčí hlavu, ale o cheruba, což je v polovině devatenáctého století běžnější.“

„Teď jsem ztratila nit,“ řekla Regina a drbala si štípanec.

V kostce jsem jí to nastínila. „Lebka, tedy umrlčí hlava, se používala jako symbol pochmurnějších aspektů skonu, jako je smrtelnost či pokání, ale vyobrazení cherubů a podobných bytostí představuje nadějnější pohled na věc: duše v letu a odchod do nebe.“

„Duše v letu,“ pronesl zadumaně Devlin. „Jako pírko na tamtom druhém náhrobku?“

A bylo to tady! Spojení mezi tělem nalezeným včera večer a kosterními ostatky, které byly objeveny před slabou hodinou. Ani jeden z nás neřekl slovo, ale věděla jsem, že mysl nás obou se odebrala na totéž temné místo.

Regina těkala pohledem sem tam. „Co prosím?“

Devlin jí stručně shrnul náš předchozí rozhovor.

Naslouchala a přitom se melancholicky kabonila. „O tom, co se rylo do náhrobků, jsem nikdy dvakrát nehloubala, ale nejsou křídla a peříčka – ty nesmysly okolo duše v letu – na křesťanských hřbitovech celkem běžné?“

„Ne že by nebyly běžné,“ souhlasila jsem. „Zvlášť na hřbitově tak starém jako Dubový háj. Nová éra s sebou přináší nová zobrazení, ale určité symboly přetrvávají napořád. Jenom se vyvíjejí.“

Regina se obrátila zpět k Devlinovi. „Vy si doopravdy myslíte, že to nějak souvisí?“

„Nechci se ukvapit – počkáme a uvidíme. Na to, abychom ty symboly brali jinak než jako zajímavé postřehy, je zatím trochu brzo.“

„Zajímavé… Ano, to je to správné slovo!“ Vrhla na mě rychlý pohled. „Máte pro nás ještě něco?“

„Už jen tohle: pocházejí-li ty kosti z původního pohřbu, budete muset vyrozumět úřad státního archeologa. Ostatky starší sta let spadají pod jeho jurisdikci. Tento úřad zastává Temple Leeová. Jestli chcete, můžu tenhle telefonát vyřídit za vás.“

Regina pokrčila rameny. „Asi to nezaškodí. K exhumaci budeme potřebovat Shawa a já se budu muset spojit s nějakým entomologem, aby nám pomohl stanovit PMI.“

„Co je PMI?“

„Post mortem interval. Doba, která uplynula od smrti.“

„Já myslel, že Shaw je pořád ještě na Haiti,“ utrousil Devlin.

Regina vyškubla ze zadní kapsy mobil. „Zjistíme to snadno.“ Poodešla, aby mohla hovor vyřídit, takže mě opět nechala s Devlinem o samotě.

„Nemluvila o Ethanu Shawovi?“

Vypadal překvapeně. „Ano. U případů tohoto druhu ho zpravidla využíváme jakožto forenzního antropologa. Vy ho znáte?“

„Jednou jsem se s ním setkala přes jeho otce.“

„Toho lovce duchů?“

„Rupert Shaw je víc než jen lovec duchů. Vede jeden z nejuznávanějších ústavů pro parapsychologické studie v tomhle státě.“

„To tedy není nijak ohromující doporučení,“ odtušil Devlin. „Neříkejte mi, že téhle pošahané pseudovědě věříte!“

„Snažím se mít mysl otevřenou. Vy doktora Shawa znáte?“

„Naše cesty se už zkřížily.“

Cosi v jeho hlase mě zaujalo. „Po profesionální stránce?“

„Co se týče Ruperta Shawa, nejsem právě ideální zdroj informací. Myslím si, že v nejlepším případě je to cvok a v nejhorším šarlatán. Ačkoliv nemůžu říct, že by mě udivovalo, že si v tomhle městě dokázal udělat jméno. Výstředníky Charlestoňané odjakživa chovali v náramné úctě.“

„Zato vy ne.“

Přes tvář se mu mihl stín. „Já dvakrát nevěřím ničemu, co nevidím na vlastní oči.“

Cosi mi napovídalo, abych tohle téma nechala plavat, ale poslední dobou jsem zjevně nedychtila naslouchat varováním – niterným ani jiným. „A co třeba emoce? Strach, osamělost, zármutek. Anebo láska. Fakt, že něco nevidíte, ještě neznamená, že to není skutečné.“

Zkameněl a já zahlédla, jak se mu v očích cosi zamihotalo, temnota, která mě rozechvěla, ale ten mrak, jenž jím proplul, vzápětí zmizel.

„Ohledně Ruperta Shawa bych vám dal přátelskou radu. Nevím, jaké záležitosti jste s tímhle člověkem řešila, ale na vašem místě bych si v budoucnu dával pozor.“

„Oceňuji vaši starostlivost, ale pokud mi nemůžete poskytnout něco konkrétnějšího než nechuť vůči jeho profesi, nemám potřebu svůj názor ani vztah k doktoru Shawovi měnit. Ke mně se choval vždycky laskavě.“

„Nu, ať je tedy po vašem,“ zabručel.

Domnívala jsem se, že jsme tohle téma vyčerpali, ale on mě chytil za paži a zavedl mě hlouběji do stínů, kde nás nemohl nikdo slyšet. Stáli jsme tak blízko u sebe, že jsem z jeho obleku ucítila hřbitovní odér. Ne hnilobný zápach smrti, ale spíš smyslnou zemitost tajné zahrady.

Tohle není fér, pomyslela jsem si. Hřbitov je přece moje území, tak proč se zrovna mně najednou nedostává dechu? Proč cítím mravenčení v místech, kde mi jeho prsty obemykají paži?

Jako by vycítil můj neklid, pustil mě. „Předtím jste se mě ptala, jestli byl v případě vraždy Afton Delacourtové někdo uvězněn. Žádné obvinění formálně nikdy nepadlo, ale policie vyslýchala Ruperta Shawa.“

„Z jakých důvodů?“

„Býval profesorem na Emersonově univerzitě. Přednášel o dávných pohřebních obyčejích, primitivních rituálech souvisejících s pohřbíváním a tak podobně. Po Aftonině vraždě někteří z jeho studentů uvedli, že se účastnili seancí v jeho domě a v mauzoleu tady na hřbitově. Sdělili policii, že Shaw má jistou teorii o smrti, kterou velice touží dokázat.“

„Co je podstatou té teorie?“

„Podle něj se ve chvíli, kdy někdo umírá, otvírají jakési dveře či brána, které umožňují pozorovateli nahlédnout na druhou stranu. Čím pomalejší je smrt, tím déle zůstávají tyto dveře otevřené, takže člověk by mohl být dokonce schopen jimi projít a zase se vrátit.“

Hlavou mi probleskl otcův hlas: Jakmile se dveře otevřou… zavřít se nedají.

Poplašeně jsem na něho zírala. „Jak tahle teorie souvisí s Afton Delacourtovou?“

Nehnul brvou. „Vrah ji mučil takovým způsobem, že k ní smrt přicházela velmi pomalu.“

„To je sice strašné, ale sotva to dokazuje –“

„Její tělo našli v mauzoleu, kde Shaw údajně pořádal svoje seance.“

Na tohle jsem neměla odpověď. Náhle mi vyschlo v ústech.

„Netvrdím, že je vinen. Nic takového,“ dodal Devlin. „Jen si dávejte pozor. Moc se s ním ani s tou jeho ponurou institucí nezaplétejte.“

Od chvíle, kdy jsem poprvé spočinula očima na Johnu Devlinovi, ještě neuplynulo ani osmačtyřicet hodin, a přece ani jednomu z nás nepřipadal jeho všetečný zájem o moje osobní záležitosti nikterak zvláštní.

„Jak je možné, že o tom tolik víte?“ zeptala jsem se ho stísněně. „Říkal jste, že tehdy se vyšetřování ututlalo, a vůbec, vy jste příliš mladý, než abyste mohl být v ten čas u policie!“

„Mezi studenty Ruperta Shawa patřila moje manželka,“ pronesl tiše. A s těmito slovy se otočil na podpatku a rázoval pryč.

JEDENÁCT

Hlavou mi vířily miliony otázek – ohledně Devlinovy ženy, ohledně jeho duchů –, ale nechala jsem si je pro sebe, zatímco jsem ho sledovala, jak kráčí zpátky k Regině Sparksové. Možná jsem na tyto odpovědi dosud nebyla připravená. Možná jsem si dosud hýčkala bláhovou představu, že zůstane-li pro mě Devlin cizím člověkem, dokážu si od něj udržet odstup.

Samozřejmě, nic nemohlo být dál od pravdy, jelikož ať se dělo cokoliv, naše osudy byly vzájemně propletené. Jen jsme o tom ještě sami nevěděli.

Když jsem se vracela zpátky k autu, s trochou úsilí se mi podařilo obrátit myšlenky jinam. Nevěděla jsem, co si vybrat z informací, jež jsem se dozvěděla o Afton Delacourtové, ale už jsem se začínala obávat nejhoršího. Bylo mi jasné, že objev tří těl na témže hřbitově vzájemně nemůže nesouviset – časový odstup zde nehraje roli. Nicméně ukáže-li se, že kosterní ostatky pocházejí z původního hrobu, o poznání ochotněji bych se přidržela teorie, že nález dvou těl – Aftonina a oběti nedávné vraždy – je shoda okolností. Jak poukázal Devlin, patnáct let uplynuvších mezi těmi dvěma objevy, to je fůra času a opuštěný hřbitov není jakožto odkladiště mrtvol nic neobvyklého.

Jedinou jistotou, kterou jsem si z Devlinových odhalení vybrala, byla jeho nechuť vůči Rupertu Shawovi. Podle mého názoru se v něm pletl.

Já jsem se s doktorem Shawem setkala krátce po příjezdu do Charlestonu. Někdo mu poslal to video ze Samary a doktor Shaw se se mnou spojil přes můj blog. Od té doby jsme udržovali kontakt prostřednictvím e-mailů a občas jsme spolu zašli na večeři. Právě díky jednomu z jeho spolubadatelů jsem získala dům na Rutledge Avenue. Už proto jsem na Shawa měla – bez ohledu na Devlinovy postřehy – názor spíše příznivý.

Jakmile jsem vybředla z vysokého plevele a dostala se na silnici, pospíšila jsem si ke svému SUV pro mobil. Ležel mezi sedadlem a středovou konzolí, kam mi musel vypadnout z kapsy, když jsem se přezouvala.

Temple v kanceláři nebyla, a proto jsem jí v hlasové schránce nechala krátký vzkaz, kde jsem vysvětlila, oč jde, a požádala ji, ať mi co nejdřív zavolá zpátky.

Když jsem zabouchla dveře auta, všimla jsem si, že se o vozidlo parkující přede mnou opírá nějaký muž. Přestože bylo pod mrakem, měl na nose sluneční brýle a hlavu držel tak, že jsem mu neviděla přímo do obličeje. Ale stejně jsem ho ihned poznala: byl to ten člověk, jehož jsem potkala včera časně ráno na promenádě.

A teď se potlouká u Dubového háje!

Mrkla jsem na silnici, kde u hlídkového vozu mluvil do rádia uniformovaný policista. Občasné zapraskání statické elektřiny z přístroje mě ujistilo, že muž zákona stojí natolik blízko, aby mě slyšel křičet – tedy kdybych tu nutnost pocítila.

Když jsem došla před svoje auto, ten člověk mírně zvedl hlavu. „Amelia Grayová?“

Varovný zvonek v mé hlavě zacinkal. „Jak to, že znáte moje jméno?“

„Dočetl jsem se o vás v novinách,“ řekl. „Já jsem Tom Gerrity.“ Místo aby mi podal ruku, pohodlně se rozvalil po kapotě, přičemž si založil paže na hrudi a nohy zkřížil v kotnících. Vypadal, že je v naprosté pohodě, což se o mně říci nedalo.

„My se známe?“

„Ne, ale už jsem vás tady viděl.“

„Jako včera ráno na Baterii?“

Zablýskly se zuby. „Lichotí mi, že si mě pamatujete.“ Znovu jsem střelila pohledem po druhém policistovi. Stále mluvil do vysílačky. Určitě byl na doslech.

Cítila jsem na sobě Gerrityho pohled. Rozčilovalo mě, že se mu nemůžu podívat do očí. Ta část jeho tváře, kterou jsem viděla, byla velmi přitažlivá. Byl ještě hezčí než Devlin, ale nevládl jeho nebezpečným kouzlem, takže pokud šlo o pravidla, nepředstavoval žádnou hrozbu.

Mimochodem, osud má prazvláštní smysl pro humor: první muž, který ve mně roznítil jiskru tělesnosti, musí být pronásledován duchy!

Jenže teď jsem si tím nemohla lámat hlavu. Mě zase sledoval Tom Gerrity, a já musela zjistit proč.

„Co po mně chcete, pane Gerrity?“

„Přímo k věci,“ prohodil. „To se mi líbí. Co chci, slečno Grayová? Potřebuju spojku na místní policii.“

S nepokrytým podezřením jsem na něj zírala. „Spojku? Vy jste reportér? Čekáte ode mě, že vám budu potají předávat informace o vyšetřování? Na to zapomeňte!“

„Žádný reportér. A za informacemi se nehoním. Chci, abyste ode mě předala vzkaz Johnu Devlinovi.“

Pohodila jsem hlavou směrem k bráně. „Ještě je na hřbitově. Povězte mu to sám.“

„U brány stojí stráž. Nikdy by mě nepustila dovnitř.“

„Ale jestli máte informace –“

„Na tom nesejde. Pro charlestonskou policii jsem poslední dobou nežádoucí osoba.“

Odehnala jsem mouchu, která mi bzučela kolem obličeje. „Proč?“

„Řekněme, že policajti a soukromá očka spolu moc nekamarádí. Devlin by o setkání nestál a hovor ode mě zaboha nevezme. Potřebuju, abyste mi posloužila jako prostředník.“

„A proč bych to měla dělat?“

„Protože vím, kdo je oběť.“

To sdělení mě zastihlo nepřipravenou, takže jsem na něj zůstala civět s otevřenou pusou.

„Jmenovala se Hannah Fischerová,“ řekl. „Její matka mě požádala, abych ji našel.“

„Našel? Copak ona byla nezvěstná?“

Po celou tu dobu setrvával ve stejné pozici: paže na hrudi, zkřížené kotníky, hlavu na stranu. Uvažovala jsem, jak dokáže zůstat takhle bez hnutí.

„Minulý čtvrtek, den před tou velikou bouří, paní Fischerová přistihla Hannu, jak si u sebe v pokoji balí věci. Holka vypadala, jako by celé dny oka nezamhouřila a zjevně se ani nemyla. Bylo jasné, že se před někým skrývá, ale nechtěla prozradit, o koho jde. Nechtěla matku ohrozit. Žádala ji o peníze, aby mohla zmizet, a pořád opakovala, že tohle je jediný způsob, jak obě zůstanou v bezpečí. Paní Fischerová jí dala všechny peníze, co měla po ruce, a také klíčky od auta. Hannah utekla a já ji od té doby hledal. Ještě před dvěma dny byla stopa úplně vychladlá.“

„Jak víte tak jistě, že je to ona? V novinách žádný popis nebyl.“

Povytáhl jedno rameno. „Říkejme tomu předtucha, instinkt. Moje babička by vám vysvětlila, že je to dar. Řeknu vám jen tolik, že v těchto věcech se nikdy nemýlím. Nikdy. Proto mi přezdívají Prorok.“

Na šíji mi naskočila husí kůže. „Víte, kdo Hannu Fischerovou zabil?“

„To budete muset zjistit vy.“

„Doufám, že nemyslíte mě osobně.“

„Tělo Hanny Fischerové se v tom hrobě ocitlo z nějakého důvodu. Objevte ten důvod – objevíte vraha.“

„Já nejsem detektiv.“

„Ale znáte hřbitovy jako své boty. A právě tohle bude možná klíč.“

Ne že by mě ta představa uklidňovala.

Rozčilující zvuk mého telefonu mě vylekal, až jsem nadskočila. Váhavě jsem odvrátila zrak od Gerrityho, abych si zkontrolovala displej. Volala mi Temple.

„Tohle musím vzít,“ řekla jsem mu. „Mám Devlinovi vyřídit ještě něco?“

„Když Hannu viděli naposled, měla na sobě bílé letní šaty s červenými a žlutými kytičkami. Tohle mu můžete povědět.“

Přiložila jsem mobil k uchu a obešla svoje auto, aby Gerrity neslyšel, o čem se bavím s Temple.

„Díky, že voláš takhle brzo,“ řekla jsem jí.

„Zdá se, že máš v rukou pěkně horký brambor.“

„Jediné, co ti můžu říct s jistotou, je, že kvůli exhumaci bude porušený jeden hrob z doby před občanskou válkou. Myslela jsem si, že bys u toho ráda byla.“

„To jo, ale… vydrž vteřinu.“ Pronesla cosi nesrozumitelného a já v pozadí zaslechla šum vzrušených hlasů.

„Kde jsi?“ přeptala jsem se.

„Kousek od vás – na jednom z ostrovů. Vykopáváme tady pohřební mohylu. Zrovna jsme našli pár hodně zajímavých artefaktů, takže dneska už se na hřbitov těžko dostanu.“

„Tak zítra?“

„Vynasnažím se. Na koho se mám obrátit? Kdo to má na povel?“

„John Devlin z charlestonské policie, ale budou k tomu volat i forenzního antropologa jménem Ethan Shaw.“

„S Ethanem se znám. Jakmile si dáme pauzu, hned mu cinknu. Mezitím bys mě mohla pozvat dneska na večeři a vylíčit mi, v čem se zrovna hrabeš. Tedy kromě toho, že ses nechala zatáhnout do vyšetřování vraždy.“

Domluvily jsme si hodinu a místo a ukončily hovor. Když jsem zase obešla svoje auto, Tom Gerrity už před ním nestál.

Rozhlédla jsem se po silnici oběma směry, ale neviděla ho, a tak jsem se vydala zpátky ke hřbitovu. Už jsem byla v půli cesty k bráně, když vtom se mě zmocnil zvláštní pocit, že mě někdo sleduje.

Kvapně jsem se ohlédla; skoro jsem čekala, že na cestičce za sebou spatřím Gerrityho, ale nikdo tam nebyl. Kromě chumáče rozvířených semínek psárky na kraji lesa jsem nezaznamenala vůbec žádný pohyb. Chvilku jsem tenhle jev podobný sněhové kouli obdivovala a pak jsem zase vykročila.

Udělala jsem tucet kroků a ten pocit opět ožil.

S nastraženými smysly jsem úkosem zkoumala okolí. Pulz mi zrychlil výšleh pohybu na pravé straně mého periferního vidění.

Záměrně nedbale jsem se obrátila a těsně za první řadou stromů jsem cosi zahlédla: temnou postavu vznášející se na kraji lesa.

Silueta se pohybovala směrem ode mne, ale v momentě, kdy jsem se jí dotkla pohledem, vztyčila stínovou hlavu a začala se zvolna otáčet ke mně.

Vzduch znehybněl a já vycítila zaváhání, jako když zvíře odhaduje svou kořist. Pak se stonky plevele násilím rozestoupily, jako by si jimi neviditelná kosa prosekávala stezku rovnou ke mně.

Ať už to bylo cokoliv, mířilo to ke mně jako nákladní vlak a před sebou to hrnulo nepřirozený chlad, jaký jsem v životě nezakusila. Stála jsem tam bez dechu a bez pohybu, ochromená jako v nejhorších snech.

Když mi poryv ledového větru rozfoukal vlasy, ve vzduchu se zatočil blizard chmýří z bavlníku. Blížilo se to. Bylo to už tak blízko, že jsem na kůži cítila nadpřirozenou vlhkost, pořád jsem se však nedokázala ani hnout.

Vzápětí mi poskočilo srdce a vyslalo do krevního řečiště vlnu adrenalinu. Bleskem jsem se otočila a dala se do běhu.

Za sebou jsem neslyšela nic. Žádný dusot kroků. Žádné švihání větviček. Věděla jsem však, že to tam je, věděla jsem, že dlouho si před… před tou věcí, před tou temnou bytostí náskok neudržím.

A přece jsem se hnala dál.

Chvíli nato jsem se vynořila z plevele a uviděla Devlina. Byl sám, blížil se ke mně a já zareagovala čistě pudově: rozběhla jsem se mu do náručí. Sice jsem měla určitou setrvačnost, ale zachytil mě lehce a bez znatelného váhání.

Byl tak hřejivý, tak silný, tak… lidský! A tak krásně voněl! Neodtáhla jsem se, jak by se slušelo, ale naopak se zavrtala hlouběji do jeho objetí.

„Co se stalo?“

Nedostávalo se mi dechu, a tak jsem se jen bez hlesu třásla.

Sepjal kolem mne paže a já teď vnímala náznak ochranitelství, jež jsem u něj vycítila už předtím. Ještě chvíli mi nabízel útočiště na své hrudi, aby vzápětí poodstoupil a přidržel si mě na délku paží, pátraje očima v mé tváři.

„Povězte mi, co se stalo.“

Strach a šok ze mne vymáčkly odpověď bez dlouhých úvah. „Na kraji lesa jsem něco viděla.“

„Co to bylo? Nějaké zvíře?“

„Ne… stín.“ Bytost. Duch. Jeden z Jiných.

Upřeně na mě zíral. Vyvedlo ho to sice z míry, ale snažil se přiřknout mému blábolení nějaký význam. „Takže vy jste viděla něčí stín?“

Kdepak, to nebyl stín někoho, ale něčeho.

„Moc jsem to neviděla. Když mě to začalo honit, prostě jsem se otočila a pádila pryč.“

Sevřel mi paže. „Honit? Někdo vás pronásledoval?“

„Ano. Přinejmenším… ano.“

„Ale do tváře jste mu neviděla.“

„Ne, neviděla.“

Pohledem přejel stromy za mými zády. „Nejspíš to byl nějaký harant z univerzity, co se vás snažil vyděsit. Půjdu se tam kouknout.“

„Devline…“

Sama nevím, co jsem mu chtěla říci, ale slova mi zamrzla na rtech, když jsem mrkla přes jeho rameno, kde se objevilo tetelivé světlo.

Vteřinu nato propluli závojem do snášejícího se soumraku jeho duchové.

V lese Devlin nic nenašel. Nepřekvapilo mě to. Ta věc, kterou jsem zahlédla mezi stromy, neměla dostatečně mocnou podstatu, aby po sobě zanechávala otisky, ale sílu, tu tedy měla. Nic podobného jsem jaktěživa nepocítila.

Jenomže v té chvíli mě znepokojovalo něco jiného. Stáli jsme u mého auta a vedle Devlina se vznášeli jeho duchové. Chlad jejich přítomnosti mě stravoval. Nemohla jsem dělat nic jiného než se snažit, abych se neprozradila, a přitom se třást jako osika.

Dítě se mu drželo u boku a tisklo mu líčko k noze, zato žena tentokrát udělala výpad. Její smělost mě vylekala. Ledový oheň v jejích očích mě děsil. Samozřejmě jsem se na ni nedívala přímo, ale stejně jsem ji viděla. Byla to krasavice, exotická a smyslná. Dokonce i ve smrti měla její podstata sílu. Přímo hmatatelnou!

Devlin na mě shlížel ze své výšky. „Víte určitě, že jste to viděla?“ Dotkl se mé paže a mnou v tu ránu projel výboj. Vzduch okolo nás byl nabitý elektřinou, která mi polechtala všechna nervová zakončení.

Žena, kterou ten výron energie přilákal, se přesunula ke mně. V nápodobě Devlinova gesta mi položila ruku na paži. Na kůži mi dosud ulpívalo teplo dne, a když přízračná žena proplouvala kolem, přejela mi prsty po paži, aby si to teplo vychutnala. Cítila jsem její ruce ve vlasech, její dech v uchu. Rty na krku. Její dotyk studil jako nejchladnější šepot a mně se začalo zdát, že nejde jen o to, že by ji vábilo moje teplo. Ona si ze mě dělala legraci.

Stála za mnou, Devlin přede mnou. Strašlivější trojúhelník bych si snad nevymyslela. Abych byla schopna ignorovat laskání přízraku, stálo mě to veškerou sílu. Devlin mi něco říkal, ale já z toho neslyšela ani slovo.

Nyní jsem se na něj upřeně dívala; zaostřila jsem výhradně na něj. Jeho výraz se nezměnil. Devlin si vůbec neuvědomoval síly, které okolo nás proudily.

„Málem jsem vám něco zapomněla povědět,“ řekla jsem hlasem jen mírně zadýchaným. „Předtím jsem někoho potkala: soukromého detektiva jménem Tom Gerrity.“ Všechno se změnilo. Zatímco Devlinův výraz zpřísněl, přízračné ruce mi ve vlasech znehybněly. Žena se mu přesunula zpátky k boku a pak se i s dítětem rozplynula v pozadí, jako by je jeho náhlé napětí zapudilo.

„Co chtěl?“ Jeho slova zněla chladně a úsečně. Musela jsem znovu potlačit třes.

„Žádal mě, abych vám vyřídila vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“

Honem jsem mu vyklopila všechno, nač jsem si z rozhovoru s detektivem Gerritym dokázala vzpomenout, ale všimla jsem si, že už samotné Gerrityho jméno ho naštvalo.

„Povídal, že potřebuje prostředníka, protože na policii není vítaný,“ řekla jsem. „Co provedl?“

Na Devlinově čelisti zapulzoval sval. „Býval to polda. Ten případ se zvrtl a kvůli Gerritymu umřel jiný policajt.“

Měla jsem dojem, že tenhle příběh je podstatně složitější, ale od Devlina se zjevně víc nedozvím. Což bylo jen dobře. Nastal čas, abychom tenhle večer uzavřeli. Musela jsem pryč od něj i od jeho duchů. Pryč od Dubového háje a od té věci, která vyšla zpoza stromů. Přihodilo se toho požehnaně a já chtěla domů, do bezpečí, na zdravou půdu svého vlastního malého útočiště, abych se pokusila nějak si to všecko sesumírovat.

Jak jsem však odjížděla, přistihla jsem se, že se mi stýská po Devlinově dotyku. Prostydlá a oloupená jsem se rozpomínala na otcova pravidla a v duchu si je odříkávala.

DVANÁCT

Na večer jsme si s Temple domluvily sraz v Extázi, módním restaurantu sídlícím na Meeting Street v nádherné staré budově, kde kdysi bývala fara. Netušila jsem, zda je sama budova či půda pod ní posvěcená, ale každopádně tohle bylo jedno z mála míst v Charlestonu – třebaže kostelů zde měli habaděj –, kde jsem se cítila v klidu a bezpečí. A to jsem dnes večer potřebovala víc než kdy dřív.

Ze hřbitova jsem se jela domů vysprchovat a převléknout a pokoušela se nemyslet na tu věc, co vystoupila z lesa. Ani na Devlina a jeho duchy. Ráda bych věřila, že se na událostech dnešního dne podepsala moje fantazie, ale i po několika hodinách jsem měla dost pocuchané nervy.

Ani jako dítě jsem nikdy nezažila takovou hrůzu, jakou jsem cítila na stezce u hřbitova. Otec mi sice vštípil strach z duchů, ale zároveň mi poskytl nástroj, jak se před nimi chránit. Teď jsem si však nebyla jistá, že dodržování těchto pravidel postačí. Těžko hádat, co se to vlastně z lesa vynořilo, ale rozhodně jsem nic takového ještě nepoznala.

Jsou chladnější, silnější, hladovější než jakýkoliv tvor, jakého si umíš představit.

Při vzpomínce na otcovo varování jsem se rozklepala děsem a uvažovala jsem, jak to všechno spolu souvisí: Devlinovi duchové, další zjevení bytosti toho starce a nyní tenhle stínový tvor. A uprostřed všeho toho zmatku můj stále neodbytnější zájem o muže pronásledovaného duchy. Držet si od Devlina odstup mi nemělo činit potíže, avšak jeho přitažlivost jsem pociťovala, i když jsme byli každý jinde.

Pár bloků od restaurace jsem našla místo k parkování. Chvátala jsem po dosud rušných ulicích a čas od času mrkla přes rameno. Dnes jsem se musela obávat nejen nebezpečí z jiného světa. Dokud byl vrah na svobodě, nemínila jsem polevit v ostražitosti.

Větřík se utišil, a jak poklesl barometrický tlak a lapil město do těžké, vyčkávavé nehybnosti, zježily se mi vlasy. Ticho před bouří.

Když jsem dorazila, Temple už čekala u baru, ale přivedlo mě do rozpaků, když jsem zjistila, že přizvala i Ethana Shawa. Ne že by mi jeho společnost vadila. Po otci zdědil dost šarmu a charismatu, aby mohl u večeře zafungovat jako příjemný společník. Ale zatímco Rupert nabýval omšelého vzhledu stárnoucí filmové hvězdy, Ethan byl spíš typ kluka odvedle.

Jakmile nás obsluha usadila, dozvěděla jsem se, že on a Temple se znají ze studií na Emersonu. Umírala jsem touhou zjistit víc o vraždě Afton Delacourtové a vyslechnout klevety o Řádu rakve a spáru, ale jelikož v tomhle případu byl zjevně nějak zapletený Rupert, pomyslela jsem si, že nejlíp udělám, když počkám, dokud nebudeme s Temple o samotě. Povyprávěla jsem tudíž o objevu v Dubovém háji, tiše popíjela sauvignon a nechala ty dva, ať se chytí na vějičku.

Ze svého místa jsem měla skrze obloukové okno u našeho stolu výhled do zahrady. Těsně za fontánkou se v hlubokém stínu vznášel duch.

Z toho, co jsem rozeznávala, byl v čase smrti dost mladý; podle kaštanově hnědé sportovní bundy se zlatým W na hrudi a na rukávu jsem odhadla, že ještě chodil na střední školu. Měl svalnatou postavu, tlustý krk a širokou býčí tvář.

Stál s rozkročenýma nohama, s pažemi od těla – postoj agresivního lidoopa. Duchové mladých lidí, zejména dětí, mě vždycky dojímali, ale tenhle byl jiný. Z něj čišelo cosi krajně odpudivého, ba dokonce děsivého (i když si odmyslíme, že byl po smrti). Bez ohledu na to, čeho se kdo dopustí zaživa, aura většiny duchů bývá mlhavá a éterická, avšak u tohoto zjevení jsem nepostřehla sebemenší náznak půvabu či krásy. Tohoto ducha obklopovala tma, deformovaná nepřátelstvím a zlobou, a mně se pohled na něj hnusil.

Ledabyle jsem zvedla vinnou sklenku a odvrátila se od okna, přičemž jsem uvažovala, jestli nemá někde v restauraci hostitele.

Temple obratně nasměrovala konverzaci ke svému oblíbenému tématu, tedy ke své práci. Dnes večer vyhlížela v bílé bavlněné tunice a džínsech roztomile. Výstřih obšitý korálky dodával jednoduché blůzce bohémský šmrnc, který Temple slušel.

„Za dva roky jsem za Amelii ještě nenašla pořádnou náhradu,“ stěžovala si Ethanovi. „Amelia byla příšerná rejpalka. Osina v zadku. Jednou jsme stěhovali celý hřbitov a museli jsme zkopírovat všechno do posledního kamínku. Málem mě z ní tenkrát ranila mrtvice, ale teď bych si přála, abych měla v týmu dvě takové.“

„Lichometnice!“ obvinila jsem ji.

„Ne, to je pravda. V dnešní době na člověka s takovou pracovní morálkou prostě nenarazíš.“

„Hádám, že mě doma dobře vychovali.“

„Hádám, že asi jo.“ Usmála se.

„Táta mi říkal, že jsi získala smlouvu na Dubový háj. Gratuluju!“ Ethan pozdvihl skleničku s vínem.

„Děkuju ti, ale jak se doktor Shaw o té smlouvě dozvěděl? Měla jsem za to, že celou rekonstrukci chtějí držet pod pokličkou, dokud veřejně neodhalí výsledek.“

„Sedí ve výboru, který ten projekt nakonec odklepl.“

„Aha. Víte, vážím si toho, jak mi důvěřuje, ale jestli s tím dost rychle nepohnu, nevím, nevím, jestli ještě někdo bude stát o moje služby.“

„Tohle zdržení ti přece nikdo nemůže klást za vinu,“ řekl. „Výbor to pochopí.“

„Výbor možná. Ale doktorkou Ashbyovou bych si nebyla tak jistá.“

„Camillou Ashbyovou?“ Temple si výsměšně odfrkla.

Upřeně jsem se na ni zadívala přes stůl. „Odkud znáš doktorku Ashbyovou?“

„Camilla s námi chodila na Emerson,“ vysvětloval Ethan.

„Nějakou dobu jsme spolu bydlely.“ Temple si delikátně otřela rubínové rty ubrouskem. „Dokud se nepokusila mě zabít, byly jsme si velmi blízké.“

„Nepokusila se tě… cože?!“ Užasle jsem na ni zírala.

„Je to svatá pravda.“ Pokrčila rameny, jako by obvinění z pokusu o vraždu patřilo ke koloritu všedního dne. „Jednou v noci jsem se probudila a zjistila, že nade mnou stojí s nůžkami v ruce. Bylo mi celkem jasné, že se v duchu nezabývá výtvarnými technikami.“

„To je šílené! Proč by se tě snažila zabít?“ Nikdy jsem nezažila, že by Temple přeháněla, natož potom aby si cucala z prstu bláznivé historky, ale tohle obvinění bylo vážně trochu přitažené za vlasy. Co se týkalo útoku nůžkami, neuměla jsem si v této roli představit nikoho méně pravděpodobného než Camillu Ashbyovou – přinejmenším proto, že by se jí dozajista hnusilo to svinstvo, které by přitom nadělala.

„Obávám se, že tohle je dost nepěkná historka,“ řekla Temple a oči se jí ve světle svíček leskly. „Mám vám ji vyprávět?“

„Rozhodně!“ pronesl Ethan a ušklíbl se na mě.

„Dobrá. Stalo se to v předposledním ročníku,“ začala s rozmáchlým gestem. „Chodily jsme spolu předtím na pár přednášek, takže jsme se už znaly, ale pak se proti nám spikly vnější okolnosti a vhodily nás do stejné arény. Zjistily jsme, že máme leccos společného – obě jsme horovaly pro svobodu vyjádření a experimentování, a to jak v oblasti společenské, tak sexuální.“

„Už teď se mi ten příběh líbí,“ prohodil Ethan se zápalem.

„Takže abych nechodila kolem horké kaše, Camilla nebyla tak svobodomyslná, jak se tvářila. Byla to soutěživá, žárlivá a náramně pomstychtivá mrcha. Brala náš flirt děsně vážně –“

„Momentík, zpomal! Říkáš flirt?“ Ethan ji počastoval zraněným pohledem. „Proč přeskakuješ zrovna ty nejzajímavější detaily?“

„Máš snad fantazii, ne? Tak s ní pracuj,“ poradila mu Temple. „No zkrátka, když mě Camilla jednou večer načapala s klukem, věci nabraly spád. Rozmlátila mi počítač, roztrhala všechny šaty. Trousila o mně odporné lži. Snažila jsem se naše přátelství zachránit, ale po tom incidentu s nůžkami jsem práskla do bot. Neviděla jsem ji spoustu let, ale vzhledem k tomu, jaké má sklony, si neumím představit, že by se nějak zvlášť změnila.“

„Pořád se ovšem chová dost upjatě,“ přizvukoval Ethan.

Temple zvedla skleničku. „Člověka musí vyčerpávat, když po většinu života předstírá, že je něco, čím ve skutečnosti není. Když tajemství trvá dost dlouho, promění se v hrozné břemeno.“

Vzpomněla jsem si na otcova tajemství i na svá vlastní a na okamžik mě přepadla deprese.

„Proč by musela držet v tajnosti svou sexuální orientaci?“ otázala jsem se dost naivně. „Neumím si představit, že by se někdo zajímal o její osobní život.“

„Nelži si do kapsy, milá Pollyanno. Emerson je sice škola svobodných umění, ale členové správní rady a většina absolventů jsou pořád nesmírně konzervativní. A Camillina rodina obzvlášť, především její otec. Kdyby Camilla přiznala barvu, staříkovi by se nejspíš rozskočila hlava. Tedy ne že by to byla nějaká škoda,“ dodala Temple jedovatě.

Když jsem odpoledne viděla Camillu s Devlinem pospolu na hřbitově, ukvapeně jsem dospěla k mylnému závěru, že mezi sebou mají romantický vztah, a nesloužilo mi ke cti, že v mých pocitech nyní převládala úleva.

Pomyslela jsem na jeho ruku na mé paži a na duchovo laskání a otřásla jsem se. Ta příhoda na hřbitově mě vyvedla z míry v mnoha ohledech a z mnoha důvodů. Devlin by pro mě nemohl být nedotknutelnější, ani kdyby byl sám přízrakem. A přece jsem na něj nedokázala přestat myslet.

Náš stůl ztichl, když nám přinesli první chod: pro Ethana a Temple krabí polévku, pro mě salát z řepy a rukoly. Když se číšník vzdálil, znovu jsem spatřila toho ducha.

Zavrtával do mne ledový pohled tak sveřepě, až jsem se roztřásla zimou. Jenže na rozdíl od toho, jak ztřeštěně jsem se chovala v souvislosti s Devlinem, jsem se teď dokonale ovládala… dokud jsem nezaslechla zvuk tříštícího se skla.

Jednu děsivou chvíli jsem se domnívala, že duch nějak způsobil, že se rozbilo okno. Pak mi došlo, že ten zvuk pochází od našeho stolu: Templina sklenička praskla a roztříštila se o misku s polévkou. V šoku jsem civěla na karmín, který jí odkapával z prstů.

„Temple, tvoje ruka!“

„Ne, ruka je celá. To je jen víno, vidíš?“ Osušila si ji ubrouskem. „Nevím, co se to stalo. Ta sklenice se prostě… rozložila.“

Ethan se vymrštil a uháněl k ní kolem stolu. „Určitě? Ukaž, ať se můžu kouknout.“

„Nejsem pořezaná,“ trvala na svém a odstrčila židli. „Jen se zajdu omýt. Vy dva klidně jezte.“

Ještě než se stihla zvednout, už tu byli číšníci, aby utřeli kaluž a zametli rozbité sklo, což provedli tak diskrétně, že si té skrumáže všimli hosté jen u nejbližších stolů.

Vmžiku nám donesli jinou skleničku, znovu nalili víno a já jsem riskla další pohled z okna. Okno se začínalo mlžit. Sledovala jsem, jak svíce na stolech prskají, a přemítala, kam se poděl ten duch.

Od vedlejšího stolu se zdvihl nějaký muž a přistoupil k Ethanovi. Usoudila jsem, že je to kolega, a proto jsem jejich rozhovoru téměř nevěnovala pozornost, dokud jsem nepochytila svoje jméno. S úlekem jsem vzhlédla.

„Omlouvám se. Byla jsem duchem jinde.“

„Jen jsem si říkal, jestli znáš Daniela,“ pronesl Ethan. „Patří k nejvýtečnějším historikům v Jižní Karolíně.“

„I když jiní by to možná viděli jinak.“ Jeho úsměv působil melancholicky a trochu nejistě. „Daniel Meakin.“

„Amelia Grayová.“

„Potřebuješ-li se dozvědět něco o Charlestonu, Daniel je tvůj člověk,“ řekl Ethan.

„Budu si to pamatovat.“

Obrátil se k Meakinovi. „Amelia je svým způsobem taky historička. Je restaurátorkou hřbitovů.“

„Ale! No, to tedy máte zajímavou profesi.“ Meakin si pravou rukou pevně svíral levičku v rozpačitém gestu, které působilo, jako by se snažil potlačit nějaký nervový tik. „Hřbitovy miluju. Od mrtvých se toho člověk může spoustu naučit.“

Přesně tohle mi už říkal Devlin, ale ve zcela odlišných souvislostech.

„Jistě tě potěší, že si Amelii výbor najal, aby restaurovala Dubový háj.“ Ethan po mně vrhl kajícný pohled. „Promiň. Asi jsem prozradil víc, než jsem měl. Ale ve světle toho, co se stalo, už na tom nejspíš nezáleží.“

Přes Meakinovy ptačí rysy se mihl stín. „Příšerná záležitost! Já prostě nepochopím…“

„Ano, hrozná,“ přisvědčil Ethan. Vyměnili si pohled.

„Pracovala jste na hřbitově dlouho, než to tělo objevili?“ otázal se mě Meakin.

„Jen pár dní. Zrovna jsem se pustila do fotografování.“

Zavrtěl hlavou. „Taková škoda! Doufám, že budete moci v díle pokračovat, jen co se všechno vrátí do normálních kolejí. Ať už vedou kamkoliv,“ dodal s ironickým úsměvem. „Dubový háj byl Emersonu trnem v oku po řadu let. Neumím si představit, proč připustili, aby zůstával tak dlouho v tak dezolátním stavu. Hádám, že je to otázka financí.“

„Není to nic neobvyklého. Údržba hřbitova bývá nákladná a majitelé mají jiné priority. Jakmile se na opuštěném hřbitově zamknou brány, lidé mají sklon zapomínat, že vůbec existuje.“

„Ale teď jste tady, abyste mu zase vdechla život.“ Usmál se na mě tak široce, až se jeho drobné bílé zuby zaleskly ve světle svíčky. „Víte, Dubový háj je vlastně tvořen dvěma oddělenými pohřebišti. Starší oblast má řadu významných historických rysů. Mimo jiné dvě náhrobní tabulky, které tesali Binghamové.“ Binghamové byli slavná kamenická rodina

„Nejvíc mě fascinuje Bedfordské mauzoleum,“ řekla jsem mu. „Ale nějak se mi nepodařilo najít o něm dost historických pramenů.“

„Ach ano, Bedford,“ zamumlal a vyměnil si s Ethanem další pohled. „Velice rád bych si o tom později s vámi pohovořil, ale vidím, že chudáku Ethanovi už začínají nějak skelnatět oči.“

„Takže jindy.“

„Bude mi potěšením. Mám kancelář v budově humanitních věd, v prvním patře. Zastavte se kdykoliv!“

„Děkuji vám. Asi vás vezmu za slovo.“

„V to doufám. Mezitím… si nechte chutnat.“ Odcouval od našeho stolu, obrátil se a div nenarazil do Temple.

„Danieli!“

„Ahoj, Temple.“

Chvilku si spolu povídali a pak Temple zaujala svoje místo u stolu a otřásla se. „Divnej pavouk!“

„Daniel? Ba ne, není tak hrozný,“ opáčil Ethan. „Ale musím přiznat, že jak jde o jeho obor, má klapky na očích.“

„Nahání mi husí kůži. Nevěřím nikomu, kdo má takhle bledou pleť. Tedy pokud není po smrti.“ Temple roztřepla ve vzduchu čistý ubrousek. „Víte, že se pokusil spáchat sebevraždu?“

„Cože? Ale houby. On není ten typ.“ Ethan se na ni zaškaredil. „Jak jsi na to přišla?“

„Jednou jsem ho viděla vycházet z biologické laboratoře. Ještě si dopínal manžetu košile – nevšiml sis, že pořád nosí dlouhé rukávy? Dokonce i v létě. No a tak jsem zahlédla tu jizvu.“ Uhladila si ubrousek na klíně. „Asi bych o tom nebožákovi neměla mluvit tak krutě. Když se to vezme kolem a kolem, všichni jsme tak trochu podivíni. Ty, já, Camilla, Daniel. Možná že v Emersonu je něco ve vodě.“

„Možná jsi na to kápla,“ řekl Ethan a zamrkal. „Zdá se, že jediná normální osoba u stolu je Amelia.“

Ať už to znamená cokoliv.

„Když už mluvíme o podivínech,“ pronesla Temple, „není tohle John Devlin?“

Úsměv mi zmizel z tváře. Rychle jsem se ohlédla. „Kde?“

„Ne tak okatě,“ vyhubovala mi Temple. „Támhle v koutě.“

Seděl sám u zastrčeného stolu, který by všem ostatním umožnil splynout s dřevěným ostěním. Nikoliv však Devlinovi. I přes restauraci plnou lidí působil jeho magnetismus pozoruhodně silně.

Jen jsem o něj zavadila očima a otočila jsem se zpět k Temple. „Jak to, že Devlina znáš? Ba ne, neříkej mi to. Měla jsi s ním na Emersonu vášnivý románek.“ Žertovala jsem jen napůl.

„Ne že bych o to nestála,“ pronesla s vědoucím úsměvem. „Ale dokud byl na Emersonu, pohybovali jsme se každý v jiných kruzích. Když ses o něm předtím zmínila, jeho jméno jsem si nedokázala zařadit, ale jak teď vidím jeho obličej, rozpomínám se na něj. Seznámili jsme se před pár lety tady v Charlestonu. Přijela jsem prozkoumat nějaké lidské ostatky, které se našly na stavební parcele, a Devlin s parťákem vedli vyšetřování. Byl mladý a detektivem se stal teprve nedávno. Ten starší polda ho škádlil, že jeho první vražda není nic než pár zubů a sem tam obratel. Bylo to jen takové dobromyslné šprýmování. Potom se tam ukázala mladá žena – později jsem se dozvěděla, že to byla Devlinova manželka – a atmosféra se dočista změnila. Neumím to vysvětlit. Jako by nás opředla jakýmsi kouzlem. Všichni jsme byli jako očarovaní a ona si tu pozornost vychutnávala jako kotě misku čerstvé smetany.“

Přistihla jsem se, že se k ní dychtivě nakláním. Ostatně, pokud jsem se neměla ohlížet po Devlinovi, nic víc jsem vlastně ani dělat nemohla. Vskrytu jsem Temple vybízela, ať pokračuje, ale ušetřila mě námahy – koneckonců, byla to Temple.

„Devlin si s ní šel promluvit – netuším, jak vůbec zjistila, kde ho má hledat. A po celou tu dobu, co tam stáli, jsem z nich nedokázala spustit oči.“ Její prsty si hrály se zlatým řetízkem, který měla kolem krku. „Tvořili jednoznačně ten nejkrásnější pár, jaký jsem kdy viděla. A i když byli uprostřed divoké hádky, v tom, jak se na ni díval, bylo cosi tak prapůvodního a lačného… v tom, jak k sobě jejich těla podvědomě lnula, jako by je nemohlo nic na světě odloučit – čas, vzdálenost ani smrt.“

Zrychlil se mi dech a já cítila, jak se mi vzhůru po hrdle rozlévá ruměná záplava. Podlehla jsem pokušení a ohlédla se přes rameno.

Devlin můj pohled upřeně opětoval.

TŘINÁCT

„Jmenovala se Mariama,“ řekl Ethan tiše.

Temple a já jsme si vyměnily pohled. Když se obrátila opět k Ethanovi, povytáhla obočí. „To je ale nezvyklé jméno! A všimla jsem si, že o ní mluvíš v minulém čase.“ Kývl, ale nijak nám to neobjasnil. „Můj otec znal její rodinu a Mariamu přivedl na Emerson. Velmi chytrá dívka, ale zažívala dost krušné chvíle, když se snažila svoje osobní přesvědčení naroubovat na vědu.“

„A jaké bylo její osobní přesvědčení?“ tázala se Temple. „Směsice pověr a náboženské víry. Zčásti metodistická věrouka, zčásti čarodějnictví s příměsí vúdú. Její rodina měla kreolskou krev,“ řekl. „Atlantičtí kreolové3.“

„Čímž se vysvětluje ten její úchvatný vzhled a vlasy,“ broukla Temple.

O historii kreolů z pobřežních ostrovů ani o silné vazbě, jež je za éry otrokářství spojovala s takzvaným Rýžovým pobřežím, jsem toho moc nevěděla. Ještě před několika desetiletími se některé sekty v Jižní Karolíně a Georgii držely v takové společenské izolaci, že se určitá slova, jména, či dokonce písně v jejich jazyce daly vystopovat přímo k jejich kolébce – do Sierry Leone. K těmto africkým kořenům sahá i jejich víra v džoso, v čarodějnictví.

„Je zajímavé, že se zapletla zrovna s policejním detektivem,“ řekla Temple. „To tedy musel být pořádný kulturní střet.“

„Hlavně když vezmeš v potaz prostředí, odkud pochází on. Devlin vzešel ze stejného starého Charlestonu, který vyprodukoval Camillu Ashbyovou. Lidé s tímhle rodokmenem si nepořizují lesbické milenky ani kreolské manželky. Na tradice ovšem John nikdy moc nedbal. Černou ovcí rodiny byl už dávno předtím, než Mariama vstoupila na scénu.“

„No tak ven s tím!“ Temple si podepřela dlaní bradu.

„Nezírej na mě tak dychtivě,“ řekl Ethan. „Tenhle příběh není ani zdaleka tak dekadentní jako ten tvůj.“

„Věčná škoda!“

Ethan se zakřenil. „John se vzdal místa v rodinné právnické firmě a přihlásil se k policii. Možná vám to nepřipadá nijak světoborné, ale jeho rozhodnutí odporovalo staletým rodovým zvykům a očekáváním. Pochybuju, že ode dne, kdy John dostudoval policejní akademii, spolu on a jeho dědeček promluvili.“

Temple se zase opřela. „Jak to přijde, že toho o něm tolik víš? Je snad tvůj přítel?“

„Vlastně ano.“ Ethan se na ni usmál přes obroučku sklenice. „A vůbec, tohle je Charleston, zlatíčko. Každý se zná s každým.“

Nijak jsem to nekomentovala. Probírat Devlinův osobní život do takových intimních podrobností mi přišlo neuctivé. Jeho stůl byl sice dostatečně daleko a hosté v restauraci štěbetali o překot, takže jsem věděla, že nás Devlin neuslyší, ale stejně jsem při téhle debatě nebyla ve své kůži. Temple s Ethanem takové skrupule zjevně neměli. Byli jako dvě udrbané straky.

„Co se tedy stalo s jeho manželkou?“ ptala se Temple.

Ethanovi se zamžily oči. „Ta nehoda byla strašná. Její auto prorazilo zábradlí na mostě a sletělo do řeky. Uvázla uvnitř a utopila se.“

Vyvstal přede mnou obraz Devlinových duchů. Uslyšela jsem vlastní hlas, jak se táže: „Byla sama?“

„Ne, bohužel s ní byla jejich čtyřletá dcerka. Jejich smrt Johna málem odrovnala. Vzal si na oddělení půl roku volna a zkrátka se vypařil. Nikdo nevěděl, kam odjel, ale nakonec se začalo šuškat, že je v nějakém soukromém sanatoriu.“

„Nesmíš věřit všemu, co slyšíš,“ řekla Temple. „Ale tohle dodává té historce říz.“

Jejich hlasy zeslábly a vzduch kolem mě se rozvibroval elektřinou. Ráda bych věřila, že je to jen moje fantazie, ale stejně jsem to věděla: Devlinovi duchové byli nablízku. Neviděla jsem je, ale vnímala jsem jejich přítomnost. Snad čekali venku na zahradě s tím druhým duchem na svoje hostitele, aby mohli překročit bariéru, která je od nich dělila.

Kdybych si nedávala pozor, mohli by klidně čekat i na mne.

Odstrčila jsem židli a vstala. „Omluvíte mě? Musím si odskočit.“

Propletla jsem se přeplněnou restaurací, aniž jsem jedinkrát mrkla Devlinovým směrem. Na toaletách jsem si ošplíchla obličej studenou vodou a pak jsem v zrcadle studovala svůj obraz.

S tímhle šílením po Devlinovi musím skoncovat. Už tak jsem se díky jeho přitažlivosti dostala do ošemetné situace, ale ještě není pozdě. Ještě to mohu utnout. Zahrabat se do svého doupěte, dokud se i se svými duchy neodporoučí. Nechtělo to nic než trochu zdravého rozumu a spoustu pevné vůle. Za normálních okolností jsem disponovala obojím.

Otřela jsem si tvář, narovnala se a vyrazila z toalet.

V úzkém výklenku před nimi na mě čekal Devlin. Abych se dostala ke svému stolu, musela jsem se protáhnout okolo něj.

Zaváhala jsem a pak vykročila kupředu.

Opíral se ramenem o zeď, paže založené na prsou, a sledoval mě těma nejtmavšíma očima, do jakých jsem se kdy dívala. Oči kouzelníka, napadlo mě. Záhadné a hypnotizující.

V té chvíli jsem měla dojem, že je vlastně úplně fuk, co udělám, protože Devlina a mě už neodvolatelně spojily okolnosti. Ukrývají-li se vodítka směřující k vrahovi v náhrobní symbolice, budu nejspíš jedinou osobou, která je dokáže interpretovat. Devlin mě potřeboval a tohle vědomí mě vzrušovalo podstatně víc, než by mělo.

V úzké chodbě moc prostoru nebylo, a když do mě kdosi strčil, volky nevolky jsem se k Devlinovi přitiskla. V krátkém okamžiku tělesného kontaktu jsem ucítila vůni kolínské z jeho pokožky a závan whisky z jeho dechu. A ještě cosi: slaboučkou stopu pižma, které náleželo jedině Devlinovi.

Obličeje jsme měli těsně u sebe, naše rty dělilo jen pár centimetrů. Na moment se mi zdálo, že mě políbí, a přemýšlela jsem, jak zareagovat. Už samotná ta představa mi brala dech a já zamhouřila oči a představovala si tlak jeho úst na mých. Ucítila jsem jeho ruku na šíji, palec, který mi přejel po rtech; roztřásla jsem se do hloubi duše. Když jsem oči zase otevřela, Devlin se nehýbal. Všechno jsem si to vyfantazírovala a nevěděla jsem ani, zda mě teď opanovala úleva či hořká lítost.

Otřeseně jsem ucouvla – od něj i od svých představ. Ty magnetické oči mě sledovaly. Měla jsem velmi zvláštní pocit, že ať půjdu kamkoliv a udělám, cokoliv mě napadne, pořád na mně bude spočívat Devlinův pohled.

„Já myslel, že Ethana Shawa skoro neznáte,“ řekl.

Ten ledový tón definitivně zchladil mou rozpálenou představivost. Na tohle jsem nebyla připravená. „Prosím?“

„Setkala jste se s ním jen krátce, a to prostřednictvím jeho otce. Tohle jste mi aspoň říkala, ne?“

„Ano…“

„A přesto tady sedíte spolu.“

Ten nesouhlasný tón mě osvobodil od jeho kouzla a já se na Devlina zamračila. „Existuje snad důvod, proč bych nemohla povečeřet s Ethanem Shawem? A i když vám to může být jedno, pozvala ho sem Temple. Zdá se, že jsou s Ethanem staří kamarádi.“

„To je dobré vědět. Snad se tak aspoň vyhneme tahanicím nad těmi ostatky,“ odtušil.

„Snad.“

Že to ale bylo divné setkání! A jak přihlouplý rozhovor jsme vedli! Málem bych si myslela, že na mě žárlí. Jenomže to by znamenalo…

Rázně jsem tu zpola zformovanou myšlenku zahnala. Až sem zacházet nesmím. A už vůbec ne po dnešku. Po tom všem, co se chystalo a před čím mě varoval papá. Dveře se otevřely a něco strašlivého jimi prošlo. Od Devlina a jeho duchů jsem se musela držet co nejdál. Nesměla jsem připustit, aby se ty dveře pootevřely ještě víc.

A přece mě i pod hrozbou takového nebezpečí vábil tak silně a hypnoticky, že jsem se od něj nedokázala odtrhnout.

Klenutými dveřmi se z restaurace až k nám linula hudba. Její rytmus byl temný a těžký a ve mně se pohnulo cosi primitivního. Něco takového jsem ještě nepocítila.

Zvedla jsem zrak k Devlinově tváři a pátravě jsem si ho měřila. Neměl ponětí, jaký boj v mém nitru zuří. Neměl ponětí, jak ničivě pustoší můj klid mysli.

Jeho černé oči mě lákaly, a než jsem sebrala sílu, abych se nějak osvobodila, roztřásla jsem se. „Měla bych se vrátit.“

Udělal krok stranou, abych mohla projít, jenže já tam stála jako socha – nohy mi teď svazovala jen moje vlastní slabost.

Vtom k nám přistoupila Temple a položila mi ruku na paži. „Tak tady jsi! Už jsme si začínali myslet, že jsi nás opustila.“ Zvědavě se mi zadívala do obličeje, pak se otočila k Devlinovi a podala mu ruku. „Temple Leeová. Před nějakým časem jsme se potkali, ale hádám, že si na mě nepamatujete.“ Její tón naznačoval, že by si na ni samozřejmě pamatovat měl. Byla přece Temple Leeová!

Devlin se bezvýrazně usmál, takže mi blesklo hlavou, že si ji nedokáže zařadit. Nevěděla jsem, proč mě to tak pobavilo. „Rád vás zase vidím. Váš vzkaz jsem už dostal,“ řekl. „Čas exhumace jsme ještě nestanovili, ale dám vám vědět.“

„Díky!“ Chytila mě v podpaží. „My bychom se měly vrátit. Chudák Ethan si bude myslet, že jsme mu obě daly kvinde.“

Neřekla jsem nic, jen jsem kývla na souhlas. Svým způsobem se mi ulevilo, že se Temple ujala velení.

„Nemohla jsem si nevšimnout, že večeříte sám,“ řekla Devlinovi. „Nechtěl byste si k nám přisednout?“

Moje srdce na jeden takt vyskočilo z rytmu, zatímco jsem na Devlina zírala v naději, že odmítne. Večer v jeho společnosti, plynoucí ve zdvořilostní konverzaci, při níž bych nesměla nic prozradit… to bych v této chvíli nesnesla.

„Děkuji, ale dnes večer raději ne,“ pronesl. „Nebyl bych dobrým společníkem. Hlavou se mi honí spousta věcí.“ Přejel mě pohledem a já měla pocit, jako by se mi právě dostalo velmi důvěrného ocenění. Všechno ve mně ztuhlo a vzápětí se rozklepalo a pak se mi vybavila slova, jež Temple pronesla před několika minutami: V tom, jak se na ni díval, bylo cosi tak prapůvodního a lačného… v tom, jak k sobě jejich těla podvědomě lnula, jako by je nemohlo nic na světě odloučit – čas, vzdálenost ani smrt.

Když Ethan odešel, zapovídaly jsme se s Temple před restaurací. Drobně mžilo, ale ani jedné z nás vlhko nevadilo. Opřely jsme se o zeď, tváře obrácené k nebi.

„Vůni deště miluju,“ řekla s povzdechem. „Je tak osvěžující a čistá, a přitom se v ní tají květinový podtón. Ať si říká, kdo chce, co chce, pro mě je tohle město nejúžasnější na celém Jihu. Jestli je New Orleans půlnoc, Charleston je soumrak. Celý měkký a zamlžený a sladce vonící.“

„Jsi ty ale romantička!“ dobírala jsem si ji.

„Jen ve slabých chvílích. Anebo když mám v sobě moc vína.“

„Temple… můžu se tě na něco zeptat?“

„Hmm…,“ odvětila zasněně.

„Bylas na Emersonu, když zavraždili Afton Delacourtovou?“

Zvolna otevřela oči. „Jak ses dozvěděla o Afton Delacourtové?“

„Její tělo se našlo v Dubovém háji, že?“

„Kdo ti tohle pověděl? Kdo s tebou mluvil o Afton Delacourtové?“

Tvrdé ostří v jejím hlase mě překvapilo. „Když se chystám na restaurování, dělávám obsáhlý výzkum – copak už si nevzpomínáš?“

Nevyhlížela, že by ji to přesvědčilo. „Co chceš vědět?“

„Slyšela jsem, že policie vyslýchala Ruperta Shawa. Myslíš, že do toho byl nějak zapletený?“

„Jistěže ne! Celé to spískal někdo, kdo vůči doktoru Shawovi choval zášť. Udělal to cíleně, aby mu zničil pověst, a skoro se mu to podařilo. Víš, doktora Shawa požádali, aby z Emersonu odešel.“

„Pro něj i pro Ethana to muselo být náročné období.“

„To bylo pro nás všechny. V kampusu měl kdekdo nervy v kýblu. Mysleli jsme si, že vrah může být přímo mezi námi.“ Rychle koukla na hodinky a zamračila se.

„Neznalas někoho, kdo patřil do Řádu rakve a spáru?“

„Co má tohle být? Výslech? Proč se vyptáváš na něco, co se stalo před sto lety?“

„Stalo se to před patnácti lety a teď se na témže hřbitově našla další dvě těla. Snad bych uvěřila, že dvě mrtvoly jsou náhoda, ale tři? To už je určitý vzorec.“

„Kristepane, Amelie! Chceš mi přivolat noční můry? Než si úplně sama zalezu do postele, nemohly bychom se bavit o něčem příjemnějším?“

„O čem by ses radši bavila?“

„Ach, já nevím. Třeba o detektivu Devlinovi.“

Při pouhé zmínce o něm mi poskočil tep. „Co je s ním?“

Poťouchle po mně mrkla. „Netvař se jako neviňátko. Však já viděla, jak se na tebe dívá! A jak se díváš ty na něj. Co mezi sebou máte?“

„Nic. Sotva toho chlapa znám.“

„Snad abys to napravila. Mohla bys pochodit hůř, věř mi. Mnohem hůř. Takový chlapík by mohl ženě tvého ražení úžasně prospět.“

„Co tím chceš říct?“

„Až moc času trávíš ve společnosti mrtvých.“

„Od tebe to sedí!“

Pokrčila rameny. „Ano, jenže já si aspoň umím užít trochu legrace. Ty zas na druhou stranu nikdy neriskuješ. Vylez na chvíli z těch svých krchovů a uvolni se! Zkus občas žít trochu nebezpečně!“

„Myslíš, že Devlin je nebezpečný?“

„Ty snad ne?“

„Já o něm nic nevím.“

„To není pravda. Dneska večer jsme ti o něm pověděli fůru zajímavých věcí. Narodil se se stříbrnou lžičkou v puse. Odcizil se rodině. Oženil se s exotickou krasavicí, která tragicky zahynula. A možná pobýval v blázinci – anebo taky ne.“ Ve světle z ulice se jí roztančily oči. „Řekla bych, že tohle všechno Johna Devlina kvalifikuje jako nebezpečného muže. Vlastně rozkošně nebezpečného. Nezapomeň, že jsem ho viděla v akci!“

„Narážíš na tu příhodu s jeho manželkou?“

„To ti byl pohled, Amelie! Nikdy jsem se nepovažovala za voyeura, ale najednou jako bych na vteřinku zahlédla, jaký asi bude Devlin v posteli – přinejmenším v Mariamině posteli. Dominantní, výbušný… a naprosto neovladatelný.“

I když jsem se bránila, pulz se mi rozběhl. „Nevím, jestli to zní lákavě.“

„Po všech těch nanicovatých týpcích, se kterými jsi randila, asi ne.“

Pokrčila jsem rameny. Nehodlala jsem se nechat urazit. „Já mám ráda klidnější typy.“

„Zatím jo, ale nastal čas, aby sis drobet rozšířila obzory.“

Snažila jsem se zůstat netečná, ale nemohla jsem popřít, že mi Temple nasadila do mozku dost dráždivě představy.

Zvrátila hlavu dozadu. „Mariama! Už samo její jméno mě rozechvívá. Pořád vidím Devlina, jak se nad ní tyčí, temný a vzteklý, a tu její žádostivou reakci.“ Temple zavřela na jeden povzdech oči. „Tenkrát foukal lehký větřík. Opřel se jí do sukně a přilepil jí tu tenoučkou látku k tělu, takže bylo vidět obrys jejích stehen a její –“

„Umím si to představit.“ Náhle mě napadlo, kdepak asi Devlin zrovna teď je. Sám doma, anebo má jiný plán, co s načatým večerem?

„Umíš si představit, jak bude po těch letech celibátu nadržený?“

Šlehla jsem po Temple pohledem. „Z čeho soudíš, že žije v celibátu? Vážně pochybuju, že by od smrti své ženy zůstával úplně sám.“

„Nekaz mi radost! Nech mě chvíli prášit.“

„Co to znamená, prášit?“

„Vymýšlet si báchorku, která vyhovuje mým osobním potřebám.“

„Jak libo. Jen mě z toho prosím tě vynech.“

„Žádný strach! Ty nejsi můj typ. Jsi moc bledá a seriózní. Ačkoliv…“ Hlas jí zněžněl a vloudil se do něj uličnický tón. „Pod tou vanilkovou vůní jsem vždycky cítila špetku koření. Kdybys přišla do správných rukou…“

„Nech toho, prosím tě.“

„Máš pravdu. Kašli na mě. Po tom vínu jsem jako posedlá po lásce. Nebo po sexu. Už to téma uzavřu, ale musíš mi něco slíbit.“

„Pochybuju, že bych slib splnila. Na rozdíl od tebe jsem totiž střízlivá jako jeptiška.“

Ona však mluvila vážně. Mezi obočím jí rozkvetla ustaraná vráska a Temple mi položila ruku na paži. „S Devlinem si dávej bacha. Flirtuj s ním, vyspi se s ním, dělej s ním, co tě napadne, ale… dávej si bacha.“

„Co tím chceš říct?“

„Je v něm cosi… Neumím to vysvětlit. Muže, jako je on, už jsem poznala. Na povrchu železné sebeovládání, věčně ve střehu, ale za správných podmínek… se správnou ženou…“ Zmlkla a vrhla na mě rychlý pohled. „Víš, co se ti snažím povědět?“

„Asi ne.“

„Žena jako Mariama věděla, jak mačkat příslušná tlačítka. Udělala všechno, co bylo v její moci, aby se přestal kontrolovat, protože takhle z toho mohla sama vyváznout. Takhle nad ním získala vládu. Jenomže s tebou…“

„Co?“

„Řeklas to sama: máš ráda neškodné chlapy. A Devlin je pravý opak. Není to mužský pro tebe.“

„Před minutou jsi mi tvrdila, že právě takového muže potřebuju.“

„Na krátký flirt ano. Ale jako celoživotního druha ani náhodou. Vidím tě spíš vedle někoho, kdo se podobá Ethanovi.“

„Ethanovi? Jak tě zase tohle napadlo?“

„Beru ho jen jako příklad. Potřebuješ chlapa, který by –“

„Který by se o mě staral? Jen to ne! To je to poslední, po čem toužím.“

„Potřebuješ někoho, kdo bude vždycky klást tvoje zájmy nad své vlastní,“ umíněně pokračovala. „A John Devlin takový opravdu není.“

„Jak to víš?“

Usmála se. „Možná jsem pod obojí, ale chlapy znám. Co se týče Devlina, věř mi. Ušetříš si tím zlomené srdce.“

ČTRNÁCT

Když jsem se toho večera dostala domů, zamířila jsem rovnou do kanceláře, popadla laptop a sedla si s ním na pohovku, abych trošku zapátrala na internetu. Výzkum tvořil důležitou složku mé práce, a pokud jsem měla dost času, zpravidla jsem dokázala vyšťourat všechno, co jsem potřebovala. Jenomže dneska jsem ani po neobyčejně urputném brouzdání nenašla o Afton Delacourtové – živé ani mrtvé – vůbec nic. Co se týče vyřazení médií ze hry, měl tedy Devlin pravdu. Jako by po vraždě celý její život vymazali z povrchu zemského. Zato Rupert Shaw, to byl jiný případ. Hledání prostřednictvím Googlu mi vyneslo řadu odkazů, souvisejících většinou se Shawovou prací v Charlestonském ústavu pro parapsychologické studie. Články, které jsem si prohlédla, ho z valné části ukazovaly v příznivém světle jakožto učeného, byť poněkud excentrického džentlmena, který chová zjevnou náklonnost k paranormálním jevům. Což nikterak neodporovalo mému vlastnímu názoru na něj.

Nový zlomek informace jsem vytěžila z videorozhovoru, který jsem objevila na webových stránkách místních lovců duchů. Škála otázek kladených doktoru Shawovi sahala od strašidelných domů po zážitky lidí blízkých smrti, ale mou pozornost upoutal krátký neformální hovor na konci záznamu.

Reportér se pochvalně vyjádřil o prstenu, který nosil doktor Shaw na pravém malíčku. Toho prstenu jsem si sama všimla při našem prvním setkání: stříbro s onyxem, do něhož byl zasazen jakýsi ozdobný symbol. Doktor Shaw tehdy prohlásil, že je to rodinná památka, reportérovi však řekl, že mu prsten daroval kolega. Bylo docela dobře možné, že jsme mluvili o jiném šperku, ale já si to nemyslela. A považovala jsem to jen za drobnou kuriozitu.

Tak dál…

Stejně jako neblaze proslulý spolek Lebky a hnátů, činný na Yaleově univerzitě, i Řád rakve a spáru vznikl počátkem devatenáctého století a k jeho členům náleželo několik příslušníků jihokarolínské mocenské elity. V roce 1986 se změnila pravidla, podle nichž byl Řád výhradně mužskou společností, a od té doby do něj byly každý rok přijímány dvě nové členky.

Našla jsem odkazy na obskurní symboly, numerologii, tajné úkryty a utajované iniciační ceremoniály, ale o vraždě Afton Delacourtové nebyla na webu ani zmínka a o zániku organizace jen letmá noticka.

Potom jsem do vyhledávače zadala jméno Hanny Fischerové a vyběhl mi alespoň tucet odkazů, avšak jen jeden mě zavedl k ženě v okolí Charlestonu. A tato dáma nedávno oslavila devadesáté deváté narozeniny.

Když jsem se prve před Devlinem zmínila o Tomu Gerritym, nabyla jsem zřetelného dojmu, že je mezi nimi zlá krev. Jenomže jsem chtěla mít hřbitov co nejdřív za zády, a tak jsem tu záležitost nechala plavat. Teď jsem si přála, abych toho z Devlina vytáhla víc.

Mrkla jsem na obrazovku; prsty mi visely nad klávesnicí. Zbývalo poslední hledání.

Mariama Devlinová.

Už kvůli tomu, že jsem zadávala její jméno, jsem se cítila provinilá a mírně vyděšená, protože ať už jsem se snažila svůj zájem ospravedlnit jakkoliv, strkala jsem nos do Devlinových osobních záležitostí. Nebyla jsem o nic lepší než Ethan a Temple, kteří po způsobu supů hodujících na mrtvole u večeře lačně a škodolibě pitvali kousky Devlinova života.

Ale nechuť k tomu úkolu mě od něj neodstrašila.

První odkaz mě zavedl k novinovému článku o autonehodě. Popis odpovídal tomu, co líčil Ethan. Auto prorazilo zábradlí mostu kdesi na venkově a spadlo do řeky. Jediná věc, o níž se Ethan opomněl zmínit, bylo zoufalé volání na linku 911, které Mariama uskutečnila pouhých pár okamžiků před svou smrtí, kdy auto nabíralo stále více vody. Už jí muselo být jasné, že zachránci ani náhodou nedorazí včas. Poněvadž ji věznil bezpečnostní pás, nemohla osvobodit sebe ani svou čtyřletou dceru.

Když jsem zavřela oči, hlava mi klesla na opěradlo. Velmi snadno jsem si dokázala celou tu mrazivou scénu představit. Nejdřív nervy drásající zvuk nárazu. Blátivá říční voda přelévající se přes přední sklo. Auto, které se potápí v úhlu, z něhož se člověku dělá zle.

A potom tma, protože vůz dosedá na dno.

Nenechávej mě tu… Maminko, prosím…

Výkřiky byly tak skutečné, že jsem otevřela oči a honem se rozhlédla.

Byla jsem sama – jen se svým bušícím srdcem.

S rukou přitisknutou na hruď jsem třaslavě nabrala dech. Kolikrát se tato scéna odehrála v Devlinově zlém snu? Kolikrát se probudil a slyšel dceřino mučivé žadonění?

Není divu, že na to, aby se vypořádal se zármutkem, potřeboval čas. Tíha vší té viny, ta nekonečná co kdyby mu působila nesnesitelnou trýzeň.

I když svoje duchy neviděl, stále jeho trápení přiživovali. Rány se mu nezahojí, dokud ho budou duchové pronásledovat.

Chvíli trvalo, než jsem si trochu uspořádala myšlenky, ale pak jsem pokračovala ve čtení.

K autonehodě došlo ve vzdáleném cípu beaufortského okresu u města Hammond. Tragédie se odehrála, když Mariama s dcerkou jely navštívit příbuzné.

Článek ilustrovaly dvě fotografie: první zblízka zachycovala prolomené zábradlí, druhá se zaměřila na čumily, kteří se shromáždili na břehu řeky a čekali, až se vynoří potápěči

záchranáři.

Tváře v zástupu jsem si neprohlížela, protože jsem nechtěla najít tu Devlinovu. Nechtěla jsem vidět jeho oči v té pekelné chvíli.

Opustila jsem článek a klikla na další odkaz, jehož prostřednictvím jsem se dostala k nekrologům. Tady nebyly žádné fotografie, ale já už věděla, jak ty dvě vypadají – Mariama a čtyřletá Anjika.

Anjika.

K přízračnému dítěti, které jsem viděla u Devlinova boku a u mě na zahradě, se tohle jméno nějak nehodilo.

Začala jsem si ho opakovat nahlas a pak jsem o něm chvíli hloubala.

Pravidlo číslo čtyři: Nikdy, nikdy nepokoušej osud.

Rychle jsem sklapla a odložila počítač. Za jeden večer jsem se nabádala ažaž.

Schoulila jsem se na bok, opřela jsem si tvář o paži a zavřela oči. Hlavou mi táhlo tolik myšlenek a představ! Tolik nezodpovězených otázek…

Pořád jsem viděla Mariamu a Anjiku lapené v tom autě, jak ve chvíli, kdy se jim nad hlavami zavírá voda, lapají po dechu…

Představila jsem si, jak asi muselo být Devlinovi, když mu tu zprávu sdělili… jak se řítil na místo tragédie a modlil se, aby to dopadlo co nejlépe, a přitom se obával nejhoršího. A pak dlouhá cesta domů, kdy věděl, že až tam dojede, dům bude prázdný. Věděl, že už nikdy nevezme dcerku do náručí…

V duchu jsem viděla zpustošené tělo Afton Delacourtové v mauzoleu, kde Rupert Shaw údajně pořádal seance, a dumala jsem o jeho teorii, že se v čase smrti otevírají dveře, což člověku umožňuje projít na druhou stranu a zase zpět. Co když někdo prošel na druhou stranu v čase, kdy umírala Hannah Fischerová? Co když ta osoba při návratu přes závoj s sebou cosi přivedla? Cosi temného, páchnoucího a studeného jako to, co se vznášelo na kraji lesa…

Přemítala jsem o tom, jak Temple tvrdila, že Camilla Ashbyová ji chtěla napadnout nůžkami, i o její spekulaci, že se Meakin pokusil o sebevraždu, což vyvodila z jizvy na jeho zápěstí. A o tom, jak později venku před restaurací zaváhala, když měla mluvit o Aftonině vraždě a o Řádu rakve a spáru. Je možné, že k tomuhle spolku patřila? A co Ethan?

Hlavou mi dál a dál vířily otázky a nekonečné klubko tváří. Camilla Ashbyová. Ethan a Rupert Shawovi. Temple. Tom Gerrity. Daniel Meakin. Zmrzačená těla Afton Delacourtové a Hanny Fischerové. Nehmotné obličeje Mariamy a Anjiky.

A Devlin. Znovu a znovu Devlin.

Konečně se mě začala zmocňovat ospalost, ale vstát a přesunout se do ložnice mi připadalo jako hrozná námaha. Svaly mi začaly pocukávat, zatímco venku čechral lehký vánek listy trpasličí palmy. Ten uklidňující ševel…

V té měkké, mlhavé nicotě polospánku jsem plavala velice dlouho, až jsem boj s vyčerpáním vzdala. A potom se všechny tyhle chaotické myšlenky přetvořily v sen, sestávající z divných, nesouvislých obrazů.

Zase jsem se ocitla v Dubovém háji. Otálela jsem na nejspodnějším schodě Bedfordského mauzolea. Byla tam i Temple. Stála na schodech úplně nahoře a zvědavě nakukovala pootevřenými dveřmi dovnitř.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se jí.

Měla na sobě stejnou bílou tuniku jako u večeře, ale výšivka na ní byla podstatně exotičtější. Viděla jsem, že se jí u výstřihu blýská složitý vzor z granátů.

„Nikdy jsem nebyla žádný voyeur, ale nemůžu od nich odtrhnout oči,“ řekla mi.

„Od koho?“

Lišácky, dvojsmyslně se na mě usmála. „Pojď se kouknout sama. Úžasně ti to prospěje.“

Pomaloučku jsem vyšla po schodech nahoru a nahlédla do dveří. Místnost uvnitř byla zamlžená a osvětlená svíčkami. Jako bych se dívala přes závoj.

A pak jsem je uviděla…

Devlina a Mariamu…

Na tom, jak ve světle svic plála pokožka těch dvou kontrastně zbarvených těl, bylo cosi nádherného – a kolik temné erotiky vyzařovalo z Mariaminých dlouhých vlasů, které se jí houpaly na holých zádech, z obrysu plných ňader v Devlinových dlaních, z toho, jak se jejich těla pohybovala jakoby v nějakém prvotním rytmu…

Zatímco jsme tam s Temple stály a dívaly se, Mariama se rychle ohlédla přes rameno, oči přimhouřené, rty smyslně ohrnuté – výzva pokušitelky, výzva, která vzrušuje a deptá.

„Tady nemáme co dělat,“ řekla jsem a couvla.

„Nebuď tak vanilková, Sama víš, jak se ti líbí na ně koukat!“

Po schodech dolů mě provázel Mariamin jízlivý smích.

V zádech mě zamrazilo, a tak jsem se ohlédla. Koutkem oka jsem zachytila temný záblesk a divoce jsem se obrátila k útěku, cestu mi však zastoupilo dítě-duch.

Když Anjika zvedla ruku a pokynula mi, ať jdu za ní, chřípí mi naplnila vůně jasmínu. Chtěla jsem si vybavit otcova pravidla, jenomže to nešlo. A ani jsem nedokázala vzdorovat jejímu němému rozkazu.

Vedla mě od mauzolea do té části hřbitova, kde jsem nikdy nebyla. Kousek stranou jsem postřehla hlouček lidí u náhrobního kamene. Když mě zaslechli, všichni se otočili a já poznala jejich tváře: Camilla, Temple, Ethan, Daniel Meakin. I doktor Shaw. Se záhadným úsměvem o krok ustoupil, aby mi udělal místo v jejich kroužku.

Přistoupila jsem k nim a upřela zrak na zem. Chtěla jsem zjistit, co je tak zaujalo.

Neviděla jsem nic než prázdný hrob.

Pak jsem na zádech ucítila tlak a najednou jsem padala, padala do té tmavé, bezedné jámy.

Můj hrob…

Zalapala jsem po dechu a honem se na gauči posadila. Chvíli mi trvalo, než jsem se zorientovala, a ještě pár dalších momentů, než se utišil můj klopýtající pulz.

Zatímco jsem spala, v kanceláři se ochladilo. Po návratu z večeře jsem zapnula klimatizaci, protože v domě bylo horko a dusno. Než jsem usnula, nenapadlo mě nastavit termostat, takže v pokoji teď byla taková zima, až se zamlžila okna.

Sáhla jsem pro vlněnou deku, přehozenou přes spodní část gauče, a pak jsem začichala a ruka mi strnula ve vzduchu. Místností se linula vůně jasmínu – tak lehká a líbezná, jako by zde zbyla po mém snu.

Já jsem ale věděla, že je skutečná. Ona tu byla.

Přikryla jsem se a celá roztřesená jsem zůstala ležet ve tmě. Přes orosené okno jsem do zahrady neviděla, věděla jsem však, že Anjika je venku.

Do pracovny dopadalo světlo z kuchyně, které ozařovalo krůpěje sražené páry, stékající po skle.

Zatajila jsem dech a čekala…

Na zamženém skle se objevil obrazec, jako by ho z druhé strany kreslil neviditelný prst.

Srdíčko.

Jako to, které jsem na zahradě poskládala z oblázků a škeblí.

V jedné vteřině tam ten obrázek byl, a v další byl pryč, roztekl se do pramínků vody, zatímco se jasmínová vůně vytrácela.

I ona zmizela v mlze, ale mně bylo jasné, že se vrátí. Nenechá mě na pokoji, dokud nezjistím, co chce.

PATNÁCT

Někdy během noci se mrholení proměnilo v pořádný liják. Exhumaci bylo nutno odložit, dokud se počasí neumoudří a půda nevyschne natolik, aby se hlína dala prosít jemným sítem.

Protože jsem nemohla pracovat venku, zbytek dopoledne jsem strávila na Emersonu. Ještě bylo třeba identifikovat několik neoznačených hrobů u severní zdi a ironií osudu jsem naopak nemohla najít hroby náležící ke dvěma jménům ze staré rodinné bible, kterou jsem kdesi vyštrachala.

Sestavit mapu hřbitova tak starého jako Dubový háj je vždycky náročný úkol, který se podobá sestavování puzzle. Chybějící tabulky, ztracené záznamy, nečitelné náhrobní kameny, hroby zarostlé zelení – čas zkrátka napáchal škody na mrtvých i na živých.

Do svého úkolu jsem se tak zabrala, že jsem to škrábání zpočátku ani nepostřehla.

Pak jsem zdvihla hlavu a seděla úplně potichu. Říkala jsem si, zda to není myš, která si prohlodává cestu do jedné z archivovacích krabic.

Archiv ve sklepě knihovny Emersonu byl prostor protkaný temnými výklenky a ponurými chodbičkami, jež se táhly mezi řadami nacpaných regálů.

Normálně mi šero uzavřených místností nevadilo, ale neznámý zvuk ve mně vzbudil lehkou paniku. Byla jsem tam dole úplně sama. Stůl, kde jsem pracovala, byl otočený směrem k širokému schodišti, vedoucímu do přízemí. Od té doby, co jsem tam seděla, jsem nikoho neviděla sejít dolů.

To se mi jen zdálo, řekla jsem si v duchu. Archiv byl starý, plný zvuků a pachů minulosti – místo, kde člověku nebylo volně. Nijak se ale nelišil od spousty jiných sklepních archivů, kde jsem strávila nesčetné spokojené hodiny tím, že jsem se hrabala v životech lidí dávno mrtvých.

Pokrčila jsem rameny a vrátila se k práci.

Zvuk se ozval znovu – ostré zaškrábání, po němž následovala hlučná rána.

Na podlahu určitě spadla jedna z krabic. Myš tohle na svědomí nemá, tím jsem si byla jistá.

Když jsem našpicovala uši, po páteři se mi rozběhl strach.

Na konci jedné z chodeb se objevil stín, a než jsem si uvědomila, že je to nějaký člověk, a ne ta děsivá silueta, s níž jsem se setkala na cestě k Dubovému háji, zajíkla jsem se.

„Haló!“ křikla jsem.

„Haló!“ zazněla udivená odpověď. „Netušil jsem, že je tady dole ještě někdo jiný. Sedíte tu dlouho?“

„Dvě hodiny.“ Civěla jsem do šera. „Neviděla jsem vás scházet ze schodů.“

„Šel jsem po zadním schodišti. Asi proto jsme se minuli.“ To už mířil ke mně, ale já nepoznala jeho obličej ani hlas, dokud nebyl skoro u mého stolu. „Slečna Grayová, viďte? Daniel Meakin. Setkali jsme se v Extázi.“

„Ano, jistě. Ráda vás zase vidím, pane Meakine.“

„Jsem Daniel.“

Pokývla jsem hlavou. „Amelia.“

Přelétl pohledem složky a knihy se záznamy, jež se mi hromadily na stole. „Další kolo průzkumu Dubového háje?“

„Ano.“ Vysvětlila jsem mu tu zapeklitou věc týkající se hrobů beze jména a jmen bez hrobu.

„A z matrik se ozývá jen hrobové ticho, co?“

Usmála jsem se. „Jak jinak.“

„Nepasují k sobě navzájem?“

„Bohužel ne. Ale třeba bys mi to mohl pomoct rozlousknout. Vyrozuměla jsem, že vedle Dubového háje býval kostel.“

„Ano. A tomuhle kostelu vlastně patřila stará část hřbitova. Když budova podlehla zkáze, městští úředníci toho využili a přímo vedle starého farního hřbitova otevřeli hřbitov nový, který se víc podobal parku. Lidé časem zapomněli, kudy vede hranice, a oběma těm místům se začalo říkat Dubový háj.“

„Když starý kostel zbořili, co se stalo s matrikami? Nevíš, jestli se neztratily či nebyly zničené?“

„Možné to je. Spousta starých matričních knih shořela během občanské války anebo po ní. Některé z nich jsou možná tady – chybně založené nebo zařazené.“ Podmračeně se rozhlédl. „Stejně jako Dubový háj je i archiv po celá léta hanebně zanedbávaný. Systém potřebuje kompletní reorganizaci jako sůl!“

„Na tomhle se shodneme. Tady dole jsem strávila bezpočet hodin jen tím, že jsem se vrtala v těch starých škatulích.“

„Moje oblíbená kratochvíle,“ řekl s úsměvem.

„Moje taky.“

„Nevadí ti samota?“ zeptal se mě. „Spoustu lidí tohle místo deptá.“

„Mně nikdy nevadilo být sama.“ Osamělost byla moje stará kamarádka. „Jen bych si přála najít, co potřebuju.“

„Víš, v kanceláři mám pár knih o Dubovém háji. Podívám se, jestli by ti něco z toho nebylo k užitku.“

„Děkuju. To bych vážně ocenila!“

Po celou dobu, co jsme spolu rozmlouvali, si držel levé zápěstí křečovitě u boku, což mi připomnělo Templinu úvahu o jeho jizvě a možném sebevražedném pokusu.

Jako by mi četl myšlenky, natočil se bokem do stínů. „Měl bych tě nechat pracovat.“

„Ještě jedna věc, než odejdeš…“

Úslužně čekal.

„Včera u večeře se Temple s Ethanem zmínili, že jsi chodil na Emerson, zatímco oni byli v nižším ročníku. Zdá se, že jsi s univerzitou dlouho spjatý.“

„Občas mám dojem, že až příliš dlouho.“ A zase ten omluvný úsměv.

„Při výzkumu jsem narazila na odkaz na tajný spolek, který v kampusu existoval. Nazýval se Řád rakve a spáru. Nevíš o něm něco?“

Do odpovědi se mu zjevně dvakrát nechtělo. V očích mu zablikala nerozhodnost. „Sice o něm něco málo vím, ale myslím, že ti tyhle informace nepomohou přerušit to hrobové ticho.“

„Ne, to ne. Ale umění náhrobku obsahuje řadu symbolů a zobrazení, které souvisejí právě s tajnými spolky. Napadlo mě, že bych mohla v Dubovém háji na něco podobného narazit.“

„O symbolech ti nesmím říct nic. Nejsou tajné bezdůvodně. Povědět ale můžu, že Řád se v průběhu dvacátého století proměnil v organizaci, která se velice lišila od spolku založeného ve století devatenáctém. A dle mého názoru tento vývoj nebyl vždycky úspěšný.“

„Někde jsem se dočetla, že se v osmdesátých letech změnila nařízení v tom smyslu, aby se mohly přijímat i ženy.“

„Jedna z osvícenějších fází vývoje. Ačkoliv pojem osvícení je poněkud nesprávný, jestliže jím popisujeme organizaci, která je už ze samé své podstaty výlučná.“

„Chápu-li to správně, spolky tohoto druhu tě příliš nezajímají.“

Pokrčil rameny. „Mám problémy s elitářstvím obecně. Jsem spíš takový malý francouzský revolucionář.“

Tomu, jak hodnotil sám sebe, jsem se vskrytu uchichtla. Neuměla jsem si představit Daniela Meakina ani s kapesním nožem, natož pak před Bastilou s kordem a mušketou.

„Výlučnost členství v tajných spolcích má jeden jediný důvod,“ řekl. „Posílit a ochránit status quo. Za každou cenu.“

„Jak to myslíš, za každou cenu?“

„Přesně tak, jak to říkám.“

„Měl podle tebe Řád něco společného s vraždou Afton Delacourtové?“

Zdálo se mi, že ho ta otázka velice znervóznila. Ohlédl se směrem ke schodišti. „V určitých kruzích je tohle pořád nesmírně choulostivé téma. Myslím, že by bylo nejlepší nechat tu chudinku odpočívat v pokoji.“

„Jenomže když teď došlo k další vraždě, lidé začnou klást otázky,“ řekla jsem.

„Ty jsou záležitostí policie.“

„To jistě, ale –“

„Promiň, opravdu mě už musíš omluvit. Mám schůzku a už tak jdu pozdě…“

Najednou jako by nemohl v mé společnosti vydržet ani o vteřinu déle.

Jeho překotný ústup mi najednou připomněl, jak moje otázky týkající se vraždy Afton Delacourtové uťala Temple. I po patnácti letech je informační embargo zjevně v platnosti.

Sledovala jsem, jak Meakin mizí v chodbičce, a právě tehdy mi došlo, že jsme tam nebyli sami. Neměla jsem ponětí, jak dlouho se Camilla Ashbyová ve sklepení zdržovala ani proč o sobě nedala vědět. Stála ve stínech pod schody, takže mohla pohodlně vyslechnout celý náš hovor. Zahlédla jsem ji těsně předtím, nežli o krok couvla, a vzápětí jsem uslyšela klapnout dveře.

Dočista mě přešla chuť pobývat v archivu sama. Sklepení bylo příliš odlehlé. Posbírala jsem si věci a vyrazila na časný oběd.

Ukázalo se, že toho dne se už na Emerson nevrátím. Než přestalo v půli odpoledne konečně pršet, mířila jsem po mezistátní pobřežní dálnici číslo sedmnáct k okresu Beaufort.

Od chvíle, kdy jsem odešla z archivu, sváděla jsem boj s morbidním nutkáním: zoufale jsem toužila spatřit místo, kde zahynuly Mariama s Anjikou.

Tenhle impulz sice postrádal logiku, ale tu koneckonců nemělo ani srdíčko na mém oroseném okně, ani temná postava, jež se vynořila z lesa u Dubového háje. Byla jsem ostatně ženou, která vidí duchy. Od mých devíti let nemělo v mém životě logiku vůbec nic.

Snad bych měla nejdřív zajet domů a vyhrabat na zahradě za domem granátový prstýnek, jak mi radil papá, ale já to neudělala. Udržovat spojení s přízračným dítětem bylo jednoznačně nelogické, jenomže teď, když jsem věděla, kým ta holčička byla, nedokázala jsem se přimět, abych prsten hodila do řeky, kde utonula. Připadalo mi to příliš chladné – jako urážka jí i Devlina.

Jakmile jsem sjela ze sedmnáctky, cesta se začala komplikovat, a nemít v autě navigaci, asi bych se ve spletenci dvouproudových asfaltek a postranních silniček, které tuto venkovskou oblast křižovaly, ztratila jedna dvě. Nicméně před odjezdem z Charlestonu jsem pečlivě naprogramovala trasu a výkonný, komputerizovaný hlas mě dovedl rovnou na místo určení.

Zaparkovala jsem u kraje silnice, vystoupila a po mírném říčním břehu jsem došla k mostu.

Po celou dobu, co jsem tam byla, jsem zahlédla pouze jediné další auto, a když mě řidič míjel, stáhl okénko a zeptal se mě, jestli nepotřebuji pomoc. Poděkovala jsem mu, mávla na něj, ať jede klidně dál, a pokračovala v rozjímání o řece.

Hladina řeky se nacházela pouhých pár stop pod mostem. Pokud byla voda takhle vysoko, když Mariamin vůz přerazil zábradlí, asi poněkud utlumila dopad, ačkoliv to nakonec vyšlo nastejno.

Proč tenkrát ztratila nad autem vládu? uvažovala jsem. Jízdní pruhy byly úzké, takže možná prudce škubla volantem, aby se vyhnula protijedoucímu vozidlu, anebo jí do cesty třeba skočilo nějaké zvíře. Jestliže to na mostě klouzalo, její automobil mohl dostat smyk.

Všechno to byly bezúčelné spekulace. Co se tehdy stalo, se nikdo nikdy nedozví.

Obloha hrála došeda, vzduch těžkl vlhkostí a slanou vůní přílivových potoků. Všechno kolem bylo tiché a klidné.

Stála jsem tam velice dlouho, ale jejich přítomnost jsem nepocítila.

Nakonec jsem se vrátila k autu, v navigaci vymazala zadání a bez ohlédnutí přejela most.

Následující zastávkou byl hřbitov Chedathy, ležící několik mil severovýchodně od Hammondu, kam jsem jela po jednoproudové štěrkové silničce vinoucí se hustými řadami převislých dubů.

Z nekrologů jsem zjistila, kde jsou Mariama a Anjika pohřbené, ale své posedlé touze navštívit jejich hroby jsem nerozuměla o nic víc nežli nutkání uvidět osudný most. Věděla jsem jen to, že nebudu mít klid, dokud neuskutečním obojí.

Vstup na hřbitov byl označen zrezavělým kovovým obloukem, ale byl příliš úzký, než aby se dalo vjet dovnitř. Objela jsem tedy hřbitov zezadu a zaparkovala u příkopu plného černozelené vody.

Zdejší hroby byly staré a zdobené v kreolském stylu: hodiny nastavené na čas smrti, otřískané lampy, jež mají posvítit na cestu do posmrtného života, rozbitá keramika – džbány, mísy, hrnky, omáčníky –, která přeruší řetěz smrti. Rozlehlé části hřbitova pokrýval bílý písek jakožto ochrana proti bakulu, neúnavným duchům, zdržujícím se v našem světě, aby se pletli mezi živé.

Ocitla jsem se v zemi pověr, v zemi Boo Hag, stařeny, která podle otcových starých báchorek ovládala magii a čarodějnictví. Když padla noc, tato babizna opouštěla své tělo, a protože ji nic nepoutalo, potulovala se po kraji a vysávala z dechu svých obětí životní sílu. Nikdo ji neviděl, ale dotknout se jí člověk mohl. Na omak je teplá, říkal papá, a připomíná syrové maso.

„Takže nebyla duchem,“ poukázala jsem na to, co vyplývalo z logiky věci. „Dotyk ducha je studený a vlhký. Mám vždycky pocit, jako bych uvázla v hrobce.“

„Pst!“ varoval mě papá. „Ať tě matka neslyší mluvit o takových věcech!“

Coby poslušná dcera jsem zavřela pusu, ale trápilo mě, že tuto část svého života nemůžu s mamkou sdílet. Po každém setkání s duchem jsem ještě intenzivněji toužila po její teplé náruči, přála jsem si, aby mě k sobě pevně přivinula a uchránila mě před nebezpečenstvími, která za soumraku proplouvala kolem našich oken.

Jestliže moje kontakty s duchy změnily můj vztah s otcem, pak otcova pravidla vytvořila propast mezi mnou a matkou. Už nikdy mezi námi nemohlo být pouto, po jakém jsem prahla, neboť jsem před ní měla tajnosti.

Papá před ní také leccos skrýval a jeho tajemství se stala těžkým břemenem pro nás oba.

Mariamin a Anjičin hrob se nacházely v novější části hřbitova, poblíž vchodu. Uložili je do hlíny bok po boku pod zkroucené větve prastarého dubu.

Mariamin hrob se co do výzdoby podobal ostatním, zato místo Anjičina posledního odpočinku bylo okrášlené jen velmi střídmě: prostý náhrobní kámen a pár dolarů a mušliček roztroušených po písku.

Nejvíc ze všeho mě ale zasáhlo datum narození na tabulce. Dnes by byla oslavila narozeniny!

Klekla jsem si a holýma rukama jsem z hrobu odhrábla suché listí, načež se ukázalo srdce, které kdosi vysázel z lastur slávek.

Beze spěchu jsem ten obrys objela konečkem prstu a v duchu přitom viděla srdíčko nakreslené na svém oroseném okně.

Ze silnice ke mně dolehlo zaskřípání štěrku. Blížilo se auto. Čekala jsem, až přejede, jenomže ono zastavilo a vteřinu nato bouchly dveře.

Zvedla jsem se a rychle poodešla stranou. Neumím to vysvětlit, ale nechtěla jsem, aby mě u těch hrobů někdo zastihl. Protože nebyl čas vrátit se k autu, schovala jsem se za strom a jen doufala, že se příchozí nevydá tímhle směrem.

Choulila jsem se za mohutným kmenem a sledovala, jak návštěvník s nahrbenými rameny a svěšenou hlavou prochází pod obloukem vstupní brány. Ihned jsem ho poznala.

Byl to Devlin.

ŠESTNÁCT

Těsně za branou zvedl hlavu, a jako by vycítil mou přítomnost, zastavil se, aby mohl přelétnout hřbitov očima.

Pravdě se podobalo víc, že po těch letech u policie zachovával na opuštěných místech ostražitost. Ať už platilo jedno či druhé, ucukla jsem a přilepila se zády ke kůře stromu. Když jsem však neslyšela blížící se kroky, odvážila jsem se vykouknout znovu.

Stanul nad Mariaminým a Anjičiným hrobem. Byl ode mne odvrácený, takže jsem neviděla výraz jeho tváře, a byla jsem za to vděčná. Hnusilo se mi, že ho špehuju v tak soukromé chvíli, ale nedokázala jsem odvrátit oči. Anebo jsem snad ani nechtěla. Snad jsem přesvědčila samu sebe, že díky svému spojení s přízračným dítětem – a tedy i s ním – mám právo tady být.

Velice dlouho shlížel na Mariamin náhrobek, pak si klekl a cosi položil na Anjičin rov.

Na hřbitově vládlo hluboké ticho. Měla jsem dojem, že slyším Devlinův hlas.

Po chvíli se zvedl a odešel ze hřbitova. Zaslechla jsem, jak se venku zabouchly dveře jeho auta.

Počkala jsem, až zvuk motoru zmizí v dálce, a teprve pak jsem vylezla z úkrytu. Za to, že jsem tehdy ze hřbitova okamžitě neodešla a místo toho se vrátila ke hrobům, abych se podívala, co tam Devlin nechal, jsem se styděla – a později jsem toho trpce litovala.

Doprostřed srdíčka z mušlí položil miniaturní starožitnou panenku, která byla ručně malovaná a vyhlížela dost mrzutě, třebaže ji krášlilo krajkové paraplíčko, hedvábná sukýnka s honzíkem a střevíčky na přezku. Nic nádhernějšího jsem ještě neviděla.

Ta obětina pohnula čímsi hluboko ve mně. Pod víčky mě zaštípaly slzy a já se je snažila mrkáním rozehnat.

Pak jsem uslyšela hlas jemný jako ševel listí. Jméno…

„Shani…“

Chvíli jsem myslela, že se mi to zdálo, ale pak jsem zvedla zrak a zjistila, že už nejsem sama. Pod převislými větvemi stála stařena s asi desetiletou holčičkou a pozorovaly mne.

Neohrabaně jsem se postavila. „Dobrý –“

Žena zdvihla ruku a já umlkla.

Na sobě měla vybledlou červenou sukni, která se jí pleskala okolo kotníků, a zelenou košili zapnutou až ke krku. Vlasy měla šedivé a tuhé jako dráty, v týle sepnuté do volného drdolu.

Dívenka byla ztělesněním mládí: samá ruka, samá noha, ustřižené džínsy a citronově žlutá halenka, jež zdůrazňovala líbezný odstín její pleti. Hřívě divokých kudrn, rámujících andělský obličejík, dodávaly na půvabu světlezelené oči.

Tato studie kontrastů nemohla být poutavější, a přece se v ošlehané tváři stařeny netajilo o nic méně krásy a elegance nežli v dětském obličeji.

Obě byly bosé, ale zdálo se, že když kráčí ke hrobům, větvičky a borové šišky, jimiž byla zem posetá, je nijak neobtěžují.

Žena se zastavila mezi náhrobky a mumlala cosi, čemu jsem nerozuměla. Pak z kapsy vytáhla balíček, něco si nalila do dlaně a foukla. Než vítr rozesel lesknoucí se částečky po okolí, zahlédla jsem droboučký modrý záblesk.

Očima se vrátila ke mně a beze slova si mě prohlížela.

„Já jsem… Amelia,“ řekla jsem nakonec, protože už jsem to ticho nemohla vydržet.

Holčička přihopsala a zavěsila se do stařeny. „Já jsem Rhapsody. A tohle je moje bábi.“

„Rhapsody! To je ale hezké jméno!“ řekla jsem.

„Znamená to nadšený chvalozpěv. Stav povzneseného blaha.“ Načepýřila se jako páv, pak se shýbla a podrbala se pod kolenem. „Přišla jste sem kvůli Shaniným narozeninám?“

„Kdo je Shani?“

Ukázala na maličký náhrobek.

„Proč jí říkáš Shani? Na náhrobním kameni stojí Anjika.“

„Shani bylo její košíkové jméno.“

Vzpomněla jsem si, co jsem četla o kreolské tradici dvojího pojmenování. Při narození dostalo každé dítě úřední jméno spolu s důvěrnější přezdívkou, která se používala v rodinném kruhu. Tajným jménem dítě obdařili, když bylo ještě tak malé, že se vešlo do košíku na rýži.

Rhapsody si na prst namotala tmavou kučeru. „Moje košíkové jméno zní Sia, protože jsem prvorozené děvče.“

„Co znamená jméno Shani?“

Z prstů složila symbol. „Moje srdce.“

Podklesla mi kolena, jak mnou projel ochromující chlad, a znovu jsem si vzpomněla na srdíčko rýsující se na mém okně. Shani mi chtěla sdělit, kdo je. Prostřednictvím svého košíkového jména nás chtěla propojit, svázat…

Kolem bylo denní světlo – do soumraku, kdy se závoj ztenčí, zbývaly celé hodiny. Ale v této chvíli jsem cítila přítomnost ducha-dítěte tak silně, jako by mi stál po boku.

Rhapsody, která netušila, jaké emoce mnou zmítají, dál štěbetala o košíkových jménech u nich v rodině.

Babička ji štípla do ruky.

„Au! Co to kruci děláš?“

Zahrozila jí. „Koukej mlčet, ďouče! Já tě plácla kvůlivá komároj.“

Rhapsody ztichla, ale její našpulený ret toho namluvil ažaž.

„A nedělej na mě kyselej pysk, ju?“

„Ano, prosím.“

Mně stařena řekla panovačným tónem: „Alou s náma!“

„Co prosím?“

Rhapsody, jež mezitím zahnala rozmrzelost, ke mně přistoupila a chytila mě za ruku.

„Bábi chce, abyste šla s námi.“

„S vámi… a kam?“ Vůbec jsem si nebyla jistá, že se mi tahle představa zamlouvá.

„K ní domů.“ Pohodila hlavou směrem ke štěrkové silnici. „Je to kousek támhle dole.“

Její babička pronesla velmi rychle ještě cosi, ale já nepochytila ani slovo.

Rhapsody úslužně tlumočila: „Povídá, že jestli se chcete něco dozvědět o Shani, měla byste s námi radši jít. Já na vašem místě bych ji poslechla,“ dodala a šlehla po mně nedůvěřivým pohledem. „Bábi povídá, že bez její pomoci vám Shani nikdy nedá pokoj.“

Pozvání se najednou nedalo odolat.

Společně jsme kráčely po štěrkové cestě. Anebo by se spíš dalo říci, že Rhapsody mezi námi tančí – pohyby měla tak lehké a graciézní, až to málem vypadalo, že se vznáší.

Po celou dobu nepřetržitě švitořila o svém otci, který se vydal na jakýsi delší výlet do Afriky, o jejich domě v Atlantě, který je prý miliónkrát větší než babiččina stará chajda. Mají tam bazén a Rhapsody si může zvát kamarády, kdykoliv se jí zachce. Bábi prý nemá ani televizi, natož potom kabelovku nebo internet. Když si chce Rhapsody s kámoškami poklábosit, musí jít pěšky až do Hammondu a použít počítače v knihovně.

I když takhle reptala, působila šťastně a já vycítila, že mezi ní a její babičkou Essie vládne hluboká náklonnost.

Na konci cesty stála nevelká skupina domů pobitých překládanými prkny, kterou obklopovaly hromady pneumatik, vraky aut a směsice všelijakých rezavých strojů. Všechny stavby byly přízemní, vyzdvižené nad úroveň země soustavou dřevěných kůlů.

Když jsme míjely první dům, na bortící se verandě jsem zahlédla asi čtrnáctiletou dívku, která na nás upřeně civěla. Rhapsody na ni zamávala a starší děvče se zvedlo a odchvátalo dovnitř.

„To je Tay-Tay,“ vysvětlila mi Rhapsody. „Nemá ráda, když na ni takhle koukám.“

„Proč ne?“

„Bojí se mě.“

„Proč by se tě měla bát?“

„Bábi je kořenářka a já jsem jediná holka, co u nás v rodině zbyla,“ pravila tajuplně.

Essie si něco zamumlala pod vousy – předpokládala jsem, že je to výtka, kterou však Rhapsody ignorovala.

„Tay-Tay tvrdí, že jsem jí dala něco do pepsikoly, aby jí vypadaly vlasy, jenže já to nebyla. Ale kdybych chtěla, svedla bych to.“ Odhodila si bohaté vlasy z čela s veškerou domýšlivostí, jaké je desetileté děvče schopno – a v Rhapsodyině případě jí rozhodně nebylo málo.

„Jedno ďouče tady pude dneska večír na kutě bez večeře!“ varovala ji Essie.

„Promiň, bábi,“ řekla kajícně Rhapsody, ale když kopla kamínek směrem k domu, kde bydlela Tay-Tay, lišácky se na mě ušklíbla.

Když jsme procházely kolem sousedního domu, psisko uvázané na předním dvorku hrůzostrašně zavylo. Essie zdvihla ruku a pes v tu ránu zmlkl – stejně jako předtím já na hřbitově.

„Bábin dům je támhle.“ Rhapsody ukázala na malý bílý domeček na konci silnice. Díky pěkně opečované zahradě a čerstvě vypranému prádlu, jež se plácalo na šňůře, byl nejhezčím ze všech stavení široko daleko.

Vedly mě po betonových schodech, přes verandu s prkennou podlahou a modrým stropem – podle kreolské tradice nebeská barva odpuzuje vosy a duchy – a dál do úzké předsíně, která voněla po šalvěji a citronové verbeně. Postřehla jsem tři věci naráz: zrcadlo, které viselo vzadu na zdi, slaměné koště hned ve dveřích a podlouhlé lastury vyskládané na nevelké lavičce.

Essie odchvátala do kuchyně a nechala Rhapsody, ať mi ukáže útulný salonek, kde každičkou píď stolu zdobily ty nejkrásnější košíčky z vonné trávy, jaké jsem kdy viděla. Když jsem je pochválila, Rhapsody jen netečně pokrčila rameny. „Tyhle starý krámy? Bábi je furt plete.“ Znuděnější už být nemohla.

Mávla rukou směrem ke stěně s blednoucími portréty. „Tyhle lidi jsou moji příbuzní, ale na jejich jména se mě neptejte. Umřeli už dávno. Bábi říká, že my Goodwineovi máme ve zvyku umírat mladí. Tedy až na ni, řekla bych. Asi jsme prokletí nebo co.“

Sdělila mi, že bábi je ve skutečnosti její prababička. Rhapsodyin otec a Mariama byli bratranec a sestřenice z prvního kolene, ale spíš byli jako bratr se sestrou, protože je oba vychovala Essie.

„Co jsi tím myslela, když jsi říkala, že babička je kořenářka?“

„Že je čarodějnice,“ pronesla Rhapsody s týmž úskočným úsměvem, který jsem u ní zahlédla předtím. „A protože jsem jediná holka, co v rodině zbyla, stane se ze mě její pomocnice. Proto jsem přes léto tady. Abych se mohla začít učit kouzlit.“

„Sio! Drž už klapačku!“

Essie se přiblížila tak potichu, že jsme s Rhapsody nadskočily a honem se obrátily ke dveřím. Nesla tác se džbánem sladkého čaje, tři sklenice a talířek, kde ležely sezamové sušenky. Než jí některá z nás stihla nabídnout pomoc, Essie se otočila a zmizela v předsíňce. Chvíli nato jsem zaslechla zaskřípění dveří opatřených sítí proti hmyzu.

Rhapsody a já jsme ji následovaly na přední verandu, kde se mezitím uvelebila v prastaré rákosové houpací židli a nalévala nám do skleniček čaj, přičemž na chviličku ustala, aby mohla plácnout Rhapsody přes ruku, dychtivě se natahující po sušenkách.

Essie nabídla z talířku mně a já si jednu sušenku vzala, protože jsem měla pocit, že odmítnutím bych ji hrozně urazila. Kromě toho jsem měla sezamové sušenky ráda – prý člověku nosí štěstí.

Sedla jsem si na horní schůdek a Rhapsody se s kuráží uhnízdila na chatrném zábradlí. V čaji jsem ucítila med a citron a slaboučkou příchuť pomeranče. Čaj byl stejně sladký a lahodný, jaký připravovala moje matka.

Zatímco jsme s Rhapsody oždibovaly sušenky a upíjely čaj, Essie pozorovala oblohu. Slunce se konečně prodralo skrze mraky, a poněvadž se utišil vítr, teplota prudce stoupla. Přiložila jsem si chladnou skleničku k líci a uvažovala, jak přivést řeč na Shani.

Po chvíli mi v tom sirupovitém vedru začalo být nějak mdlo. Natáhla jsem se, abych odložila prázdnou sklenku na podnos, který měla Essie vedle židle, a když jsem se zase napřímila, veranda se se mnou začala točit. Zalapala jsem po dechu a hmátla po sloupku schodiště.

Rhapsody seskočila ze zábradlí a přičapla ke mně. Zadívala se mi do tváře: „Co se děje?“

„Mám závrať…“

Položila mi ruku na čelo. „Nevypadá moc dobře, bábi. Možná bys jí měla dát dávku Života věčnýho.“

Náhle jsem pocítila silné nutkání odtamtud utéct. Snažila jsem se vstát, jenomže veranda se roztočila ještě rychleji.

Rhapsody mi položila ruce na ramena a stlačila mě zase dolů, k prkenné podlaze.

SEDMNÁCT

Prodrala jsem se k vědomí skrze omračující bolest hlavy. Jen s ohromným úsilím se mi podařilo otevřít oči. Shlížely na mě rozmazané obličeje.

„Už přichází k sobě,“ řekl kdosi. Měla jsem dojem, že to je Rhapsody.

Snažila jsem se vstát, ale místo toho jsem se zabořila hloub do čehosi měkkého, co ztlumilo můj pád.

„Víš jistě, že ji viděla, bábi?“

„Jo, vidí ji, fakt, že jo.“

Poznala jsem Essiin hlas a bylo zajímavé, že teď jsem jí rozuměla úplně bez potíží. Těžko hádat, zda změnila způsob mluvy, anebo jsem si zvykla na slova poznamenaná kreolským nářečím.

„Umíš ji vyléčit?“

„I kdepak, dítě. Tohle ďouče nevykurýruje žádný koření. Je vočarovaná. Byla na vopačný straně. Překročila závoj a zasejc se vrátila, ale její duch teďkonc neví, kam patří.“

„Proto vidí Shani?“

„Hádám, že jo.“

Nastalo dlouhé ticho, během něhož jsem měla dojem pohybu – jako kdyby mi někdo zamával rukou před obličejem. Cítila jsem cosi sladkého, cosi štiplavého a pak vůbec nic.

„Co je špatně, bábi? Co vidíš?“

Další pauza. Další zvláštní pach.

„Pro tohle ďouče si někdo jde. Někdo, kdo má duši černočernou jako půlnoc. Někdo, kdo chodívá s nebožtíkama.“

Snažila jsem se jí zeptat, co tím myslí, ale nevypravila jsem ze sebe slovo. Jazyk jsem měla zbytnělý a nedokázala jsem rozhýbat rty.

Zavřely se mi oči a hlasy zeslábly.

Když jsem se probrala podruhé, byla jsem plně při smyslech, jen lehce pulzující bolest hlavy mi připomněla předchozí nevolnost.

Ihned jsem věděla, kde jsem: ležím v Essiině domě na lůžku v pokoji, který kdysi patřil Mariamě.

Vzepřela jsem se na loktech a kvapně se rozhlédla.

K tomu, aby byl tenhle prostor přecpaný, stačila mahagonová skříň v jednom rohu a železná postel v druhém. Ležela jsem na ručně vyrobené sešívané přikrývce se vzorem, který se nejspíš dochoval od dob Podzemní železnice4.

Jediným oknem jsem viděla denní světlo, ale sluneční zář už měla měkký, neostrý nádech pozdního odpoledne. Zvedla jsem se, našla svoje boty a s nimi v rukou jsem prošla mlčenlivým domem.

Essie na přední zahradě sešívala z dílů přikrývku, zatímco Rhapsody hrála na silnici fotbálek s nějakými dětmi. Sice byla menší a mladší než ostatní, měla jsem však pocit, že si svou pozici drží více než dobře.

Essie vzhlédla a přejela mě zběžným pohledem, načež se vrátila k práci.

„Dobrý?“

„Ano, děkuju vám. Nevím, co se to stalo.“

„Na vás, ďoučata z města, slunko ňák moc pálí.“

„Ba ne, tím to není. Já pracuju v horku pořád. Co bylo v tom čaji?“

„Nic špatnýho. Klohním si ho pro sebe.“

Nelze říct, že by mě to dvakrát utěšovalo.

„Vycucalo tě něco jinýho,“ řekla s vědoucím pohledem. Ihned jsem pomyslela na Devlina.

„Essie, můžeme si teď popovídat o Shani?“

Když protahovala jehlu tkaninou, ruce měla pevné. „To děcko nemá kouska klidu.“

„Proč?“

„Nechce vopustit svýho tatínka. Nedokáže ho nechat jít.“

Jak jsem se tak na ni dívala, hluboko v nitru mi cosi zahlodalo. Vzpomněla jsem si, jak jsem Devlinovy duchy spatřila poprvé – na to, jak Shani zřídkakdy opustila místo po jeho boku.

„Myslím, že on neví, že ji má nablízku,“ řekla jsem tiše.

„Von to ale ví.“ Essiina šedivá hlava se zdvihla a stařena si položila ruku na srdce. „Tady to ví.“

Zavřela jsem oči. „Co ode mě Shani chce?“

„Abys mu to povědíla.“

„To nemůžu.“

Essie do mne zabodla utrápené oči. „Možná eště né, ale ten den se blíží. Von se bude muset rozhodnout.“

„K čemu?“

„Musí volit mezi živejma a mrtvejma.“

Odvrátila jsem se a zadívala se přes zahrádku k silnici, kde si Rhapsody s kamarády ještě hráli s míčem. Byl to pozoruhodně normální pohled.

Essie vstala z houpací židle a uchopila mě za obě ruce, přičemž mi cosi vtiskla do dlaně.

Civěla jsem na maličký látkový sáček zavázaný modrou mašličkou. „Co to je?“

„Večer si to šoupni pod polštář. Vodhání to zlý duchy.“ Z kapsy zástěry vylovila balíček, který patrně obsahoval sušené byliny, a dala mi ho do druhé ruky. „Život věčnej. Léčí všecičko, co člověka žere.“

„Děkuju vám.“

Rukou naznačila, že mě vyhání. „A teď už hajdy! Doma má vo tebe někdo starost.“

Nikdo takový sice nebyl, ale já se s ní nepřela. Sedla jsem si na horní schod a nazula si boty. Když jsem se zvedla, Essie se neklidně podívala na oblohu.

„A mrskni sebou, ďouče. Slunko už málem zapadá.“

OSMNÁCT

Rhapsody s kamarády mě dovedli ke hřbitovu, ale dál než ke vchodu nešli. Sama jsem se procházela mezi skromnými náhrobky, u Mariamina a Shanina hrobu jsem zastavila a rychle se ohlédla. Rhapsody stála u silnice a zírala na mne. Cosi v jejím úzkostném pohledu mi připomnělo hovor mezi ní a Essie, který jsem vyslechla.

Pro tohle ďouče si někdo jde. Někdo, kdo má duši černočernou jako půlnoc. Někdo, kdo chodívá s nebožtíkama.

Dal se do mě mráz a udělalo se mi mdlo.

Vysmála jsem se sama sobě, že to beru tak doslovně. Přikládala jsem celé té záležitosti moc velkou váhu. Essie snad má schopnost léčit určité choroby svými kořínky a bobulemi a Životem věčným, neznamenalo to však, že má dar jasnozřivosti.

Stejně jsem ale přidala do kroku, abych byla ze hřbitova pryč, než slunce zapadne. Pravda, ještě viselo u korun stromů a vysílalo mezi dubové listy dlouhé pentle třpytu.

Času jsem tedy měla spoustu, ale už ve mně začínal rašit neklid, který chodíval ruku v ruce se soumrakem.

Dálkovým ovládáním jsem odemkla dveře auta, seběhla z mírného náspu a přes příkop skočila na silnici. Ale jak jsem se blížila ke svému SUV, moje nohy zpomalily a já v duchu zaklela.

Přední pneumatika u řidiče byla úplně prázdná. Na postranních cestách, po nichž jsem cestovala, tohle nebylo nic divného, takže jsem vždycky dbala na to, abych s sebou měla nahuštěnou rezervu a hever fungoval spolehlivě.

Potlačila jsem netrpělivost i stín paniky a se světlem v zádech jsem vytáhla potřebné nářadí a pustila se do práce.

Nejvíc mi pokaždé daly zabrat matice. Na uvolnění každé z nich jsem musela vynaložit hodně síly. Než jsem konečně auto vyheverovala a stáhla píchlou gumu, slunce zapadlo za koruny stromů.

Někde v lese za mnou zakvílela potáplice a při tom strašidelném zvuku mi po páteři přejel studený prst.

Zády k stromům jsem se cítila obnažená a zranitelná a co nejrychleji jsem se pustila do nasazování rezervy. Matice mi ve spěchu klouzaly v rukou. Pak jsem spustila hever dolů. Utáhla matice. Mrkla přes rameno.

Nikde nic.

Jenomže jsem znovu uslyšela potáplici. Tentokrát nasadila tremolo, což signalizuje rozrušení či strach, jak vždycky říkal papá.

Naházela jsem všechno dozadu do auta, vlezla za volant a vydala se zpátky touž cestou, jakou jsem předtím přijela.

Větve stromů po obou stranách štěrkové cesty se nad silnicí stýkaly, takže vytvářely neproniknutelný stan mokvající španělským mechem. Automaticky se mi rozsvítily reflektory a tu a tam jsem v podrostu zahlédla lesk ostražitých očí a podél příkopů cupitání drobného zvířectva.

Ačkoliv jsem se chtěla dostat od hřbitova a Essiiny výstrahy co nejrychleji, po hrbolaté silnici jsem jela opatrně. Jakmile jsem však dorazila k dálnici, dupla jsem na plyn. S každou mílí klesalo slunce níž a níž, a když sklouzlo až k mokřadům, zanechávajíce těsně nad stromy kus pozlaceného karmínu podobného chvostu komety, zahořelo plamenem.

Ujela jsem sotva pět mil, když se ozvalo zrádné žuchnutí.

Ale ne!

Ne, ne, ne. Ne!

Tohle přece nemůže být pravda! Další pneumatika! Ne tady. Ne teď!

Bojovala jsem s panikou a snažila se vyhodnotit situaci.

Mohla jsem pokračovat v jízdě a dostat se po téhle silnici co nejdál, než mi guma úplně spadne z ráfku. Anebo jsem to mohla otočit a zkusit se dostat do Hammondu, který ležel tak sedm osm mil opačným směrem.

Vzhledem ke zvuku pleskající gumy jsem zapochybovala, že bych dokázala vůbec někam dojet – ať už tím či oním směrem.

Kulhavě jsem zaparkovala u krajnice a zkontrolovala, jaký mám na telefonu signál. Na displeji chabě poblikávala jediná čárka.

Vystoupila jsem, vyškrábala se na kapotu a pak nahoru na střechu, kde jsem se s očima přilepenýma na mobil zvolna otáčela.

Světla válem ubývalo. Všude kolem mě naprosté ticho. Mlčenlivost soumraku. Ten okamžik na konci dne, kdy duchové vycházejí ven.

Další čárka!

Honem jsem zavolala na odtahovou službu, a dřív než signál zeslábl, podařilo se mi vysypat ze sebe instrukce. Neměla jsem ovšem ponětí, zda bude odtahový vůz k dispozici.

Stále jsem se otáčela v naději, že najdu silnější signál. Když jsem dokončila druhou otočku, zahlédla jsem těsně za řadou stromů zákmit pohybu.

Na šíji se mi zježily chlupy, ale navenek jsem nereagovala. Místo toho jsem opsala další kruh, přičemž jsem koutkem oka ostře sledovala les.

Viděla jsem, jak se to schovává v šeru.

Ať to bylo cokoliv, sledovalo mě to celou cestu až do beaufortského okresu. A nyní to dřepělo mezi stromy a dívalo se to na mě.

Nepohnula jsem se. Netroufla jsem si ani dýchat.

Nepodobalo se to žádnému zjevení, jaké jsem kdy potkala. Žádná aura, žádná nadpozemská lehkost. Ta věc byla temná a zatuchle vlhká, neměla víc podstaty než stín. Já jsem však její přítomnost cítila. Zlo, které vyzařovalo z lesa, bylo přímo hmatatelné.

Teď už se mi zježily i chloupky na pažích. Snažila jsem se dát si při slézání ze střechy auta na čas, ale uklouzly mi nohy a já skončila na zadnici, sjela po předním skle, odrazila se od kapoty a dopadla na všechny čtyři do prachu. Do těla se mi zasekl štěrk a sklo, ale já si té bodavé bolesti moc nevšímala. Vymrštila jsem se na nohy, skočila do vozu a zabouchla a zamkla dveře.

Jako by tohle mohlo tu věc zadržet!

Sáhla jsem do kapsy pro mobil, nahmatala amulet od Essie a stiskla ho v dlani.

Zavřenými okénky pronikl dovnitř smrdutý chlad. Obrátil se mi žaludek a srdce se mi rozbušilo ještě víc.

V okně na straně spolujezdce jsem uviděla záblesk.

V jedné chvíli tam byl, v další už ne.

Natočila jsem zrcátko a obhlédla zadní část auta; takřka jsem očekávala, že zjistím, jak na mě cosi upřeně zírá, ale neviděla jsem nic.

Ale přece… něco tam bylo…

Asi dvě stě metrů za mnou stálo u krajnice nějaké auto.

Chvilku jsem se radovala – než mi ovšem došlo, že jsem neslyšela motor ani neviděla světla.

Velice divné! A zlověstné.

Očima přilepenýma na zrcátko jsem se snažila zachytit pohyb.

Nic.

Ale tohle auto bylo přinejmenším skutečné a jeho řidič z masa a kostí.

Přelezla jsem přes opěradlo dozadu, drapla jsem nástrčný klíč, kterým jsem předtím utahovala matice, a vrátila se za volant. Znovu jsem upřela oči na zrcátko a zauvažovala, jestli bych neměla couvnout a požádat o pomoc.

Čekala jsem.

Než jsem konečně na obzoru zahlédla slabou záři, která se postupně zformovala do dvou světelných bodů, trvalo to celou věčnost.

Ty reflektory musel vidět i ten, kdo seděl v autě, protože jsem slyšela, jak nastartoval. V následujícím okamžiku se vozidlo rozlétlo po krajnici, až jsem si myslela, že mě chce řidič nabrat.

Zadržela jsem dech a připravila se na srážku, ale v posledním okamžiku stočil vůz na silnici a mihl se okolo mě – ani teď nesvítil. Nerozeznávala jsem nic víc než tmavou barvu a hranatý tvar jakéhosi novějšího modelu sedanu.

Když se blížilo to druhé auto, vystoupila jsem a celá rozklepaná zůstala vteřinu stát u příkopu. Děsila jsem se, že by řidič nemusel zastavit, a tak jsem se vrhla doprostřed silnice, ječela z plných plic a mávala rukama jako blázen.

Vozidlo zpomalilo, zabrzdilo a vzápětí se otevřely dveře. Uslyšela jsem zaskřípění podrážek na štěrku a jako zázrakem i svoje jméno.

„Amelie!“

Kolena se mi podlomila úlevou.

DEVATENÁCT

Devlin obešel auto a v té chvíli jsem uviděla jeho duchy. Nepřekvapilo mě to. Rychle se smrákalo a my se nacházeli uprostřed nicoty, daleko od posvěcené půdy.

Od setkání v Extázi jsem ho neviděla a hlavou mi teď blesklo všechno, co jsem se o něm dozvěděla. Opravdu pocházel z těch Devlinů a odcizil se dědečkovi, protože se rozhodl pro špatnou profesi a oženil s nevhodnou ženou? To o něm mnohé vypovídalo – o muži, jímž kdysi býval, než tragédie a zármutek způsobily, že byl pořád ve střehu.

Bylo to divné, ale čím víc jsem o něm věděla, tím se mi zdál vzdálenější. Což bylo vzhledem k okolnostem asi dobře. Od chvíle, kdy mi vstoupil do života, se toho přihodilo až moc. Jeho dítě-duch se objevilo u mě na zahradě, jeho mrtvá manželka si ze mě na hřbitově tropila šprťouchlata, snad jako varování se vrátil přízrak toho starce a otevřely se dveře, jež vpustily studenou, děsivou bytost, kterou jsem teď měla v patách.

Dobré bylo i to, že když jsem ho dnes večer prvně uviděla, udržela jsem na uzdě svoje rozrušení. Nejradši bych se mu vrhla do náruče jako tehdy v Dubovém háji, ale jeho duchové mě odradili. Už když ke mně Devlin vykročil, vnímala jsem jejich stravující chlad.

„Co se stalo?“ Jak zaostřoval na mou tvář, přimhouřil oči.

„Prázdná guma. Naštěstí jste měl zrovna cestu kolem. Nemáte ponětí, jak ráda vás vidím!“ Byla jsem na sebe pyšná, že mi v hlase nezaznívá nic víc než příslušná míra úlevy.

Rychle se rozhlédl. „Co tady děláte?“

Že bych zaslechla podezíravý tón?

„Přijela jsem se podívat na jeden hřbitov.“ Lež to nebyla, ale záměrně jsem to vyslovila tak, aby si ji mohl vyložit po svém. „A co vy tady?“

„Osobní záležitost.“ Jeho hlas byl prázdný jako moje pneumatika. „Máte rezervu?“

„Obutou. Píchla jsem podruhé – to jsem ale klikařka, co? Někde jsem musela posbírat dva hřebíky.“

Snad za to mohla moje fantazie, ale hrany v jeho obličeji mi připadaly drsnější než obvykle a kruhy pod očima mu ještě víc ztemněly. Pak jsem se rozpomněla na jeho výlet na hřbitov a na datum na maličkém náhrobku.

Odvrátila jsem oči, jelikož pohled na něj jsem nesnesla. Nesnesla jsem vzpomínku na Essiinu předpověď. Nedovedla jsem si ani představit okolnosti, za nichž bych mu dokázala povědět o duchovi jeho mrtvé dcery.

„Takže hned dvě prázdné gumy?“

„Ano. Už jsem zavolala odtahovku, ale signál pořád kolísal. Ani nevím, jestli operátorka slyšela instrukce. Kdybyste zrovna nejel kolem…“ Tentokrát mě zradil chvějící se hlas.

Obrátil se a pevně se na mě zadíval. „Tak co?“

„Snad nic. Kousek za mnou na krajnici parkovalo nějaké auto. Neslyšela jsem motor ani neviděla světla. Jenom tam tak… bylo. Jakmile se objevil váš vůz, řidič ujel. Vlastně jsem měla dojem, že se chvíli chystal do mě najet.“

„Tato část okresu je venkovská a chudobná. Je tu spousta drog, spousta zločinu.“

„Myslíte, že jsem bezděky natrefila na prodejce drog?“

„Nepřekvapilo by mě to.“ Mrkl na nástrčný klíč, který jsem dosud třímala v ruce. „Máte hever?“

„Ano, samozřejmě.“

„Tak tu pneumatiku sundáme. Znám v Hammondu jednoho chlapíka, který má autoservis. Možná ho přesvědčíme, aby nechal dílnu otevřenou, dokud obě ty gumy neopraví.“

„Děkuju vám.“

Přiklekl k autu, aby uvolnil matice. „V pohodě. Nehodlám vás tady jen tak nechat.“

„Já vím, ale…“ Očima jsem přejela okraj lesa a otřásla jsem se. „Vážně nemáte ponětí, jak jsem ráda, že vás vidím!“

Automechanik v Hammondu sice nezůstal vůči přesvědčování hluchý, leč zadarmo to nebylo. Lehčí o šedesát dolarů, zato se dvěma záplatovanými pneumatikami jsem nakonec vjela přes Ravenelův most do Charlestonu.

Devlin jel celou dobu za mnou a počkal u chodníku před mým domem, dokud jsem nezašla dovnitř. Chvátala jsem chodbou rozsvítit a pak jsem vykročila na verandu a mávla na něj, že může jet. Kdybych byla trochu společenštější, pozvala bych ho na skleničku nebo na šálek kávy. Dnes v noci by neměl zůstat sám. Jenomže moje chování stále ještě ovlivňovala ta dlouhá léta obezřetnosti a osamění, takže jsem tam jen stála a sledovala, jak odjíždí.

A abych pravdu řekla, trochu jsem se bála zůstat s Devlinem v domě o samotě. Zneklidňoval mě nejen ten zvláštní úbytek energie, který mě postihl, zatímco Devlin spal, ale vybavilo se mi ještě to, co Temple prohodila včera večer: Je v něm cosi… Neumím to vysvětlit. Muže, jako je on, už jsem poznala. Na povrchu železné sebeovládání, věcně ve střehu, ale za správných podmínek… se správnou ženou…

Co mě trápí nejvíc? hloubala jsem. Že by se Devlin se mnou přestal ovládat? Anebo… že by se naopak ovládat nepřestal?

Bláhové úvahy! Bylo tolik důležitějších věcí, jimiž bych se měla trápit.

Zamkla jsem přední vchod, zamířila rovnou do koupelny, osprchovala se a chystala se zalehnout. Po tom nepříjemném zážitku jsem netoužila po ničem jiném než po dlouhém spánku.

Jenomže mozek jsem vypnout nedokázala. Ve chvíli, kdy moje hlava dolehla na polštář, myšlenky se mi o překot rozběhly.

Neřekla jsem Devlinovi, co jsem viděla na kraji lesa – vlastně už dvakrát –, poněvadž mi nebylo jasné, jak bych to vysvětlovala. Co bych vlastně měla říci? Kvůli tomu, že jsem ve spojení s vámi a s vašimi duchy, prošlo skrze závoj cosi temného a já nevím, jestli mě dokáží ochránit otcova pravidla?

A pak mě děsila ještě jiná temnota: černý sedan, který spěšně odjel v okamžiku, kdy se na obzoru objevila světla reflektorů. Opravdu bych ráda věřila, že jsem náhodou narazila na nějakou ilegální činnost, jíž by se vysvětlovalo řidičovo zvláštní chování, ale do této teorie už začínala vyhlodávat díru pochybnost.

Vozidlo, které mě málem srazilo na parkovišti tehdy večer, kdy mi ukradli aktovku, to byl přece taky černý sedan.

Snažila jsem se samu sebe přesvědčit, že od chvíle, kdy jsem poslala ty fotografie Devlinovi, vrah nemá důvod se na mě zaměřovat, ale teď jsem se obávala, že…

Co když jsem viděla něco, o čem ani nevím?

Co když na těch snímcích bylo něco, třeba nějaký skrytý symbol, který dokážu vyložit jedině já?

Co když jsem opravdu klíčem k vraždě Hanny Fischerové?

Venku se zvedal vítr. Slyšela jsem harašení větví o zdi domu, vzdálené klinkání větrných zvonků na zahradě. Ležela jsem tam a třásla se, ačkoliv noc byla mírná a vlahá.

Vymotala jsem ruku z přikrývky a sáhla po Essiině amuletu, který ležel na nočním stolku. Váček páchl zatuchlinou, čehož jsem si předtím nevšimla. Skoro jsem ho odstrčila na kraj stolku, ale místo toho jsem ho nakonec zasunula pod polštář.

Vodhání to zlý duchy.

Doufala jsem, že měla pravdu.

Víčka se mi začala kmitavě zavírat a svaly se uvolnily.

Odplouvala jsem do hluboké dřímoty a už nevnímala, že zavrzala zahradní branka a sousedův pes zavyl. Zatímco jsem spala, oknem ložnice se na mě upíraly oči planoucí šílenstvím.

DVACET

Charlestonský ústav pro parapsychologické studie se nacházel ve slepé uličce uvnitř historické čtvrti. Kdysi tu bývala zchátralá zástavba hroutících se předválečných domů, ale nová vlna rozvoje tyto obstarožní unavené matrony nablýskala tak, že se opět zaskvěly ve svém dávném lesku.

Po této kosmetické operaci vykouklo na světlo boží pompézní korzo moderních nových firem – umělecké galerie, projekční kanceláře a starožitnictví –, které se roztančily v neuvěřitelném waltzu s tetovacími salony a obchody s pornofilmy, které této oblasti vévodily v posledních dvaceti letech.

Ze všech těch stařičkých domů-krasavic byla nejlíbeznější budova CÚPS: nadýchaný třípatrový dort z bělostných sloupů a rozkošných náměstíček, za nímž se ve vedlejší ulici skrývalo parkoviště. Vyhlédla jsem si místo ve stínu a nechala okna stažená na úzkou škvíru, aby do auta mohl proudit vzduch.

Když jsem se vracela k postrannímu vchodu, můj pohled upoutalo zablikání neonové ruky na domě přes ulici, kde si zřídila živnost podnikavá dáma jménem Madam Vsechnovím, která věštila z dlaně. Nad ironií osudu, který ji umístil přímo do sousedství vznešeného Charlestonského ústavu pro parapsychologické studie, jsem se od srdce zasmála.

V ústavu jsem už byla, takže jsem věděla, jak to zde chodí. Zazvonila jsem u vchodu, počkala, až mě pustí dovnitř, a pak jsem se z dusného dopoledního vedra přenesla do chladné oblýskané elegance křišťálových lustrů a brokátových tapet. Někde v domě cinkaly stojací hodiny, což jen umocňovalo dojem, že jsem se vrátila zpátky v čase.

Mladá žena, která mě přišla uvítat, sice neměla krinolínu, ale jinak to byla Jižanka skrznaskrz: zlaté vlasy, zlatá pleť, přátelský úsměv. Svému vzhledu dodala na dramatičnosti tím, že si modré oči orámovala výraznými stíny a navěsila na sebe stříbrné prsteny a řetízky, které se s exotickým půvabem klimbaly sem tam.

Při mé poslední návštěvě tady ještě nebyla, ale moje jméno poznala. Doprovodila mě halou k řadě posuvných dveří, jedny otevřela a ohlásila mě. Vzápětí mi pokynula, ať jdu dál.

Na rozdíl od ostatních prostor domu byla pracovna Ruperta Shawa vybavená všehochutí ošuntělého vyřazeného nábytku a hlučnou klimatizací, jež udržovala teplotu někde v rozmezí horka a mrazu, podle toho, kde člověk zrovna seděl.

Co se místnosti nedostalo stran elegance, to bohatě vynahradil výhled do útulné zahrady za domem, olbřímí mramorový krb a knihy – stovky a stovky knih napěchovaných do dřevěných polic, kupících se na podlaze, zabírajících každý čtvereční centimetr desky stolu. Staré tlustospisy v kožené vazbě, které zaváněly plísní a vědomostmi věků, se tulily k brožovaným románům s oslíma ušima.

Byla to místnost, kde bych se cítila velmi pohodlně, kdybych si ovšem mohla seřídit klimatizaci.

Když jsem vešla, doktor Shaw se zvedl a šel mě políbit na obě tváře, načež mi pokynul, ať se posadím do koženého křesla naproti jeho stolu. Na sobě měl obvyklé ošoupané flanelové kalhoty, vestu pepita a bleděmodrou košili, která mu šla k očím a k impozantní helmici bílých vlasů. Byl vyšší než Ethan, hubenější a měl graciézní držení těla, které vzdor obnošenému šatstvu svědčilo o životě v nadbytku.

Když jsem se usadila proti němu, upomněla jsem se na naše první setkání. Někdo mu poslal video ze Samary a on se se mnou spojil prostřednictvím mého blogu, načež mě přesvědčil, abych si přijela prohlédnout ústav. Potom mě spolu se svou odbornou asistentkou vyvedl na večeři. Právě ukončila studium a nedávno přijala učitelské místo v zámoří, takže potřebovala pronajmout svůj byt na Rutledge Avenue. Protože jsem se zrovna chystala přestěhovat do Charlestonu a hledala jsem vhodné ubytování, požádala jsem ji, zda bych si její byt nemohla prohlédnout. V momentě, kdy jsem vkročila do dveří, mi bylo jasné, že právě sem patřím. Týden nato jsem se nastěhovala, a když se asistentka rozhodla, že už se na konci trimestru nevrátí, zabalila jsem do krabic veškerý její osobní majetek, uskladnila ho ve sklepě a podepsala s majitelem vlastní nájemní smlouvu. Od té doby jsem tam bydlela v dokonalé harmonii, dokud… dokud se u mě na zahradě neobjevilo Devlinovo přízračné dítě.

Tohle však nebyl důvod mé dnešní návštěvy.

Poté, co jsme si vyměnili pár zdvořilůstek, doktor Shaw si sepjal prsty pod bradou a zvědavě si mě změřil. „Takže co pro vás dnes mohu udělat? Váš telefonát zněl poněkud záhadně.“

„Doufám, že vám dokážu poskytnout hodnověrné vysvětlení… respektive vůbec nějaké vysvětlení pro to, co jsem před nedávnem viděla…“ Umlkla jsem, protože jsem si nebyla jistá, jak pokračovat. O duchách se mi vyprávět nechtělo. O tom, co vídám, jsem se až do rozhovoru s Essie jakživa nebavila s nikým jiným než s otcem. Na mlčenlivost a schopnost zachovat tajemství se sice nevztahovalo žádné konkrétní pravidlo, ale rozumělo se to jaksi samo sebou.

Jenomže ta nová bytost, kterou jsem pozorovala, náležela do úplně jiné kategorie. Něco podobného jsem nikdy neviděla a netušila jsem, jak se mám před ní chránit.

Ve snaze trochu se uvolnit jsem si v křesle udělala pohodlí. Začít otevřeně rozprávět o paranormálním jevu nebylo snadné, třebaže byl mým protějškem člověk typu doktora Shawa. Měla jsem pocit, že se příliš odhaluji a také vystavuji posměchu.

„To, že pracuju na hřbitově Dubový háj, přece víte, že? Ethan mi říkal, že jste seděl ve výboru, který mi ten kontrakt odsouhlasil. Ráda bych vám za to poděkovala.“

Odmítavě mávl jedním prstem. „Vaše práce se chválí sama.“

„Přesto jsem vám vděčná za důvěru.“

Naklonil hlavu na stranu a trpělivě vyčkával, až mu objasním pravý účel návštěvy.

„Určitě jste také slyšel o tom, že v jednom z hrobů našli oběť vraždy. Psali to v novinách a hlásili v televizi…“

Stále nic neříkal. Napadlo mě, zda stejně jako já uvažuje o jiné oběti vraždy, která byla před patnácti lety objevena na témže hřbitově. Ve věci vraždy Afton Delacourtové ho vyslýchala policie a podle Temple ho vyhodili z Emersonu kvůli jistým drbům, které s tím zločinem souvisely.

Třebaže jsem tohle všechno věděla, nebála jsem se být s ním o samotě, snad proto, že se naše přátelství zrodilo dřív, než jsem se o té vraždě vůbec dozvěděla. Měla jsem dost času vytvořit si vlastní názor ještě předtím, než ho stačily poskvrnit události z minula, takže můj původní dojem, že mám před sebou kultivovaného, lehce výstředního, uhlazeného vědce, se nezměnil. Zkrátka jsem si neuměla představit, že by se Rupert Shaw zapletl do vraždy, notabene že by byl schopen někoho zamordovat tak brutálně, jak naznačil Devlin.

Jeho modré oči mě nepřestávaly zamyšleně zkoumat.

S určitým úsilím jsem zkrotila roztoulané myšlenky a soustředila se. „Předevčírem jsem v Dubovém háji viděla něco, co si neumím vysvětlit. Těsně před západem slunce jsem šla sama po cestě k bráně, když vtom jsem koutkem oka cosi zahlédla. Bylo to jako silueta nebo stín vznášející se na okraji lesa. Když jsem se zastavila, že se na to podívám, ta věc se ke mně začala blížit takovým tempem, že mi bylo jasné, že to nemůže být člověk. Nikdy se mě to nedotklo, ale cítila jsem ten strašný chlad, tu páchnoucí vlhkost. Páchnoucí není to pravé slovo, poněvadž to by naznačovalo čichový vjem. Jenomže tam nic nezavánělo. A přece jsem měla jednoznačný dojem čehosi nečistého, jakési… hniloby.“ Odmlčela jsem se, abych mohla pozorovat, jak se tváří. „Včera jsem to viděla znovu. Nacházela jsem se asi pět mil od jednoho hřbitova v okrese Beaufort, když jsem píchla. Postřehla jsem tu… věc, tu siluetu… mezi stromy a pak ještě u okna auta. V jedné chvíli to tam bylo, v další už ne.“

„Říkáte, že v obou případech nastával soumrak a vy jste tu temnou postavu uviděla na kraji lesa?“

Přisvědčila jsem. Na mezimístě a v mezičase.

„A pokaždé jste to zahlédla koutkem oka?“

„Má tohle nějaký význam?“

„Možná ano.“ Otočil se i se židlí a upřeně se zahleděl do zahrady. „Napadá mě, jestli jste se nesetkala s tím, co někteří lidé označují jako stínovou bytost. Beztvarou hmotu, která se umí přetransformovat do lidské podoby.“

„Myslíte… ducha?“

„Ne. Jedná se o tvora jiného druhu. Skoro každý, kdo někdy viděl zjevení ducha, popisuje bytost mlhavou či jakoby tvořenou párou, ale jasně se podobající člověku – daly se rozeznat její šaty a rysy obličeje. Stínové bytosti jsou… inu, zkrátka jako stín a často je provází pocit zlovolnosti, což některé vědce vede k úvaze, že tyto entity jsou v podstatě démonické.“

„Démonické?“ Do nervových zakončení se mi zabodly ledové jehličky strachu. Jaké dveře jsem to otevřela?

Doktor Shaw sáhl pro svazek ležící na stole a zalistoval jím. „Tady.“ Podal mi knihu. „Nevyhlížela ta vaše bytost takhle nějak?“

Zírala jsem na zobrazení temného tvora s lidskou postavou a rudýma planoucíma očima. „S těma očima nevím…“ Studovala jsem obrázek ještě chvíli. „Hádám, že určitá podobnost tu je…“

„Ale z pohledu do zpětného zrcátka ho nedokážete přesně popsat, protože jste na to moc neviděla.“

„Máte asi pravdu…“ Vycítila jsem, že míří k něčemu konkrétnímu. „Co si myslíte vy?“

„Můžu vám nabídnout dvě možná vysvětlení.“

„Nádavkem k té démonické bytosti? Jsem jedno ucho!“

„Stínový tvor, jehož jste viděla, by mohl být fyzickým zpodobněním egregoru.“

„Nemám tušení, oč jde.“

„Egregor je produktem kolektivní mysli, který někdy vzniká v důsledku události, při níž se rozvinul krajní fyzický či emocionální stres.“

Jako je třeba vražda? pomyslela jsem si.

„Nejlépe ho lze popsat jako psychickou entitu skupiny. Myšlenkovou formu, jež vzniká, když se lidé záměrně sejdou za společným cílem. Některá mystická bratrstva a organizace se naučily egregory vytvářet prostřednictvím ceremonie a rituálu. Nebezpečí tkví v tom, že egregor může získat větší moc, než jakou má součet jeho jednotlivých částí.“

„A tohle je fakt?“ Něco podobného jsem jaktěživa neslyšela.

Pokrčil rameny. „Já osobně jsem žádného neviděl, ale jak už jsem řekl, je to možné vysvětlení.“

„Řekl jste, že existují i další.“

„Najdou se tací, kdo věří, že stínové bytosti lze vyvolat pouze prostřednictvím černé magie.“

Okamžitě jsem si vzpomněla na Essiin amulet, který jsem měla v kapse.

Doktor Shaw si složil paže na stůl. „Já bohužel nevěřím, že by se některá z těchto teorií vztahovala k tomu, co jste viděla.“

„Opravdu? Jak si to tedy vysvětlujete?“

Mávl rukou. „Optická iluze.“

Zůstala jsem na něj užasle civět. „Chcete naznačit, že jsem vlastně neviděla nic?“

„Znáte pojem pareidolie? To je stav, kdy si mozek interpretuje náhodné vzorce světla a stínu jakožto formy jemu známější, například jako lidskou postavu. K takovým nesprávným interpretacím dochází zpravidla v případě obrazů viděných periferní oblastí oka za horších světelných podmínek. Třeba za soumraku.“

Zamračila jsem se. „Vy tedy soudíte, že jsem si ty siluety jen představovala?“

„Ne. V obou případech jste viděla cosi velmi reálného. Ale ne to, co jste vnímala.“

Opřela jsem se v křesle. „Musím říct, že mě trochu překvapuje, že takové vysvětlení slyším zrovna od vás.“

Jeho úsměv se mi zdál unavený. „Také vám ho předkládám velmi nerad. Ale z celých těch stovek, či snad tisíců psychických a paranormálních jevů, které jsem během let prostudoval, zůstává jen hrstka těch, jež nemají vědecké či logické vysvětlení.“

Napadlo mě, co by si asi myslel o té přehlídce duchů, které jsem během let viděla já.

Vytáhla jsem z kapsy amulet od Essie a poslala mu ho po desce stolu. „Viděl jste někdy něco podobného?“

Vzal ten pytlíček, obrátil ho v prstech a vzápětí si ho přistrčil k nosu a očichal. „Prach a skořice,“ zamumlal. „V západní Africe tomu říkají sebeh nebo gris-gris. Užívají to jako ochranu proti zlým duchům. Kde jste k němu přišla?“

„Dala mi ho žena, která o sobě tvrdí, že je kořenářka. Potkala jsem ji na hřbitově Chedathy v beaufortském okrese.“

Vzhlédl ke mně. „Předtím, anebo potom, co jste viděla tu stínovou bytost?“

„Předtím. U ní doma jsem zažila opravdu zvláštní příhodu. Myslím, že mi dala něco do čaje.“ Vylovila jsem ještě balíček s bylinkami a podala mu ho. „Tomuhle říká Život věčný.“

„Tohle tady v okolí roste odedávna. Lístky pocházejí z jedné byliny příbuzné sedmikrásce. Když se kouří, mohou mít opojné účinky, takže v Jižní Karolíně jsou dnes nelegální.“ Zdvihl si balíček k nosu a zhluboka se nadechl. „Prý se tím léčí rýma. V podstatě neškodné.“

„Neškodné? Ztratila jsem vědomí.“

„Po tomhle těžko. Tenhle čaj jsem sám pil, a nijak mi neublížil. Vlastně mi přišel docela povzbuzující. Asi jako injekce vitaminu B12.“

„Pak mi tedy musela přidat do čaje něco jiného. Anebo to bylo v těch sušenkách… až na to, že ona i její vnučka jedly ze stejné várky a pily ze stejného džbánu. Takže nevím, co se stalo, ale bylo to dost neskutečné. Jako sen. Slyšela jsem, jak o mně říkají dočista bizarní věci.“

Zvedl ke mně oči, jež byly neobyčejně ostražité. „Co třeba?“

„Prý jsem byla na druhé straně a můj duch teď neví, kam patří.“

„Zajímavé!“ Zamyšleně ohmatával gris-gris. „Ocitla jste se někdy blízko smrti?“

„Ne.“

„Ani jako dítě?“

„O ničem nevím.“

„Co ještě povídala?“

„Že si pro mě někdo jde. Někdo s temnou duší, kdo chodívá s mrtvými. Pak mi dala ten amulet – mám si ho dát pod polštář, abych zahnala zlé duchy.“

Vrátil mi amulet a já ho opět strčila do kapsy.

„Samosebou je možné, že udělala to, z čeho ji podezíráte – podstrčila vám nějaký mírný halucinogen. Možné je také, že jste zažila jev známý jakožto hypnagogie, tedy spánek v bdělém stavu. Je zajímavé, že tím by se daly vysvětlit i ty vaše stínové bytosti. Člověk může bdít a uvědomovat si svoje okolí, ale zároveň se nachází ve snovém stavu, kdy podvědomá mysl přenáší určité podněty, které se dají interpretovat jako pohybující se stíny, či dokonce cizí hlasy. Tento stav bývá často provázen velice temnými pocity – hrůzou či stihomamem – a vysvětlují se jím mnohé paranormální zážitky, včetně duchů a únosů mimozemšťany.“

Když jsem si cpala balíček Života věčného do tašky, žalostně jsem se na doktora Shawa usmála a zvedla se z křesla.

„Takže jsme zase u těch logických vysvětlení.“

„Věřte mi, strašně rád bych se mýlil. Nic by mě nepotěšilo víc.“ Vstal od stolu, aby se se mnou rozloučil. „Právě případy, které uspokojivě objasnit nelze, představují jediný důvod, proč se den za dnem, rok za rokem takhle plahočím. Parapsychologie je obor studia, jenž umí člověka velice zklamat, a často mu přináší osamění.“

Když mi u dveří podal ruku, znovu jsem si všimla prstenu s onyxem, který měl na malíčku. „Váš prsten mě stále fascinuje,“ řekla jsem. „Tenhle symbol je velmi neobvyklý, a přesto mám dojem, jako bych ho už někde viděla. Snad na nějakém náhrobku.“

„Je to možné, řekl bych. Jeho původ neznám. Kdysi mě upoutal na bleším trhu a od té doby ho nosím.“

Na bleším trhu!

Nad tímhle sdělením jsem mírně zavrtěla hlavou. „Ještě jednou vám děkuju za pomoc.“

„Zažijete-li další událost tohoto druhu, ihned mi zavolejte. Vždycky existuje šance, že se mýlím a že vás skutečně navštívilo démonické zjevení,“ pronesl s nadějí v hlase.

DVACET JEDNA

Domů jsem se od ústavu vydala oklikou a u tržiště na Starém městě jsem beznadějně uvázla v zácpě. Tržiště je noční můrou každého motoristy, zato hotovým turistickým rájem, kde si u venkovních i krytých stánků může člověk koupit suvenýry všeho druhu, od triček přes košíčky z vonné trávy, anebo si nechá uplést afrocopánky.

Zaklíněná mezi cyklotaxi a rezavou toyotou jsem se šinula po Church Street a nechávala svůj zrak bloudit až ke hřbitovu u kostela svatého Filipa, k němuž patří jedna z nejstarších a nejzdobnějších bran z tepaného železa, jaké jsou ve městě k vidění, a též dvakrát exhumované tělo Johna C. Calhouna. Zdejší náhrobky byly ve vynikajícím stavu, údržba bezchybná, ale nejvíc mě na Svatém Filipu fascinovalo to neobvyklé uspořádání: dva oddělené hřbitovy, nazývané „Přítel“ a „Cizinec“ – pro farníky narozené v Charlestonu a pro ty odjinud.

Říkalo se, že na hřbitově straší mladá žena truchlící pro své mrtvě narozené dítě. Během posledních let nahlásilo několik turistů i místních, že ji spatřili, a její přízračné zjevení údajně zachytil na film minimálně jeden profesionální fotograf, ale já osobně jsem z ní při žádné z návštěv u Svatého Filipa nezahlédla ani stín.

Cyklotaxi ještě zpomalilo, takže už se plazilo jako šnek, zatímco jeho vzrušení pasažéři fotili ostošest. Byla jsem stále netrpělivější; užuž jsem chtěla být doma, kde bych mohla strávit zbytek dne jen ve společnosti Googlu.

Egregorové, stínové bytosti, pareidolie – doktor Shaw naservíroval mému mozku pár exotických soust, a tak jsem potřebovala provést průzkum.

Svými teoriemi o optické iluzi a snech v bdělém stavu mě nepřesvědčil, protože jsem lépe než kdo jiný věděla, že logiku je občas nutno brát s rezervou. Avšak jeho vysvětlení bylo rozhodně přijatelnější než představa, že si pro mě přichází jakási temná entita.

Tohle všechno se mi honilo hlavou, zatímco jsem bubnovala prsty o volant a čekala, až se zase hneme z místa. Jak jsme tak popojížděli ulicí, náhodou jsem vykoukla z postranního okénka přesně ve chvíli, kdy u nevelké rybí restaurace, jež se honosila krytou terasou a pár tropickými rostlinami, vystoupil ze svého auta Devlin.

Ještě před pár dny jsme se vůbec neznali, a teď ho najednou potkávám všude, kam se vrtnu… Bylo to divné, radostné a zneklidňující.

Po celý život jsem se cvičila v tom, abych nereagovala na podněty a nechovala se impulzivně. Bylo pro mě tudíž zcela netypické, že jsem odbočila do zákazu vjezdu, objela blok a se skřípavou fanfárou odletujícího štěrku prudce zabrzdila na parkovišti u restaurace. Mezitím už se Devlin usadil na verandě, a když jsem přistoupila k jeho stolu, zvedl oči od jídelního lístku.

„Doufám, že se nezlobíte,“ řekla jsem s lehkostí a sebevědomím puberťačky, která konverzuje se svou první láskou. „Viděla jsem, že tady zastavujete, a napadlo mě, jestli bych s vámi nemohla prohodit pár slov.“

„Posaďte se.“ Jeho výraz byl naprosto neutrální. Nedokázala jsem odhadnout, zda ho můj vpád naštval, potěšil anebo nechal v klidu.

Číšnice se přišla zeptat, budu-li chtít jídelní lístek. „Ach ne, díky. Pro mě jen ledový čaj.“

Devlin povytáhl obočí. „Copak vy nejíte?“

„Nejsem tady, abych vás rušila při jídle. Myslela jsem, že bychom si mohli popovídat, než vám přinesou oběd.“

„Jak je libo.“ A vysypal ze sebe objednávku: talíř krevet, kukuřičné krokety a pivo Palmetto Amber.

Zatímco hovořil s číšnicí, využila jsem příležitosti, abych si prostudovala jeho profil. Nos, brada, linie čelisti… stinné místečko pod spodním rtem… tohle všechno už mi bylo velice povědomé. Dokonce už jsem si zvykala i na jeho jizvu a dnes mi ten tmavý vryp nepřipadal ani tak jako vada na kráse, ale spíš jako zajímavé tajemství.

Bílá košile působila oproti jeho snědé pleti trochu drsně, což u mě vyvolalo vzpomínku na sen, kde jsem obdivovala barevný kontrast jeho a Mariaminy kůže.

Napadlo mě, co si asi při pohledu na mě myslí. Dokáže prokouknout mou odměřenost, fasádu rozumné dívky? Vycítil to hnutí temné vášně, která je mi cizí i zapovězená?

Zatímco jsem se nechávala unést fantazií, něco řekl, a já se začervenala. „Omlouvám se. Myšlenky se mi nějak zatoulaly.“

„Ano, vypadala jste nějak zamyšleně.“ Zapátral pohledem v mé tváři. „Něco v nepořádku?“

Na jeho jizvu jsem si zvykla, ale hebký témbr jeho tlumeného hlasu mě stále ještě vyváděl z míry.

„Jenom jsem vám chtěla ještě jednou poděkovat za to, jak jste mi včera večer přispěchal na pomoc.“

„Neděkujte mi. Vy byste přece pro mě udělala totéž.“

„Ano, já vím. Ale kdybyste se tam neobjevil, asi bych tam bloudila do noci.“ Obrazy, jež mi bleskly hlavou, ze mě slouply masku předstírané lehkosti a já se i v tom odpoledním horku zachvěla. „Mohlo se stát cokoliv.“

„Nakonec by přijel odtahový vůz.“

„Snad ano. Jenže to už by mohlo být příliš pozdě.“ Když se na mě upřeně zadíval, tmavé vlasy mu pročísl proud vzduchu ze stropního ventilátoru. Devlinův výraz se nikdy neměnil, ale v jeho očích jsem zahlédla jiskřičku čehosi, co jsem nedokázala rozšifrovat. „Mluvíte o tom autě?“

„Ano. O černém sedanu, který parkoval za mnou a vyrazil pryč jako střela, když řidič uviděl reflektory vašeho vozu. Když mi tehdy večer ukradli aktovku, taky mě přece málem srazil černý sedan.“

„Víte, kolik černých sedanů brázdí Jižní Karolínu?“

„Stovky, tisíce…“ Pokrčila jsem rameny. „Ale stejně si myslím, že je to divné.“

Chystal se mi odpovědět; poněvadž se však objevila číšnice s nápoji, odmlčel se. Sledovala jsem, jak si nalévá pivo do namražené sklenice. Pohledem jsem zavadila o jeho ruce: tak graciézní! Tak pevné!

Seděli jsme u zábradlí, kde nás od pouličního provozu oddělovaly keře obsypané karmínovými květy. Vánek rozčechrával jejich trsy a uvolnil spršku růžových okvětních lístků, jež nám napadaly na stůl a mně do klína. Když jsem sklonila hlavu, abych je smetla na zem, Devlin se natáhl přes stůl a vytáhl mi kvítek z vlasů.

Při jeho dotyku jsem ztuhla. Zatajila jsem dech. Bála jsem se zvednout zrak.

A pak to pominulo.

Pohodlně se posadil, v dlani svíral sklenici s pivem a zjevně ho vůbec nevzrušovala ohnivá bouře, kterou vznítil.

„Co jste povídala?“ Mluvil sice ledabylým tónem, ale v jeho očích byl plamen, žhavý lesk, který usvědčoval ze lži jeho netečnost, a já viděla, jak soustředěně vydechuje, jako by se snažil posílit svou obezřetnost.

Nevěděla jsem, co si o tom myslet, ale představa, že se zřejmě musí přemáhat, aby se v mé společnosti ovládal, mě vzrušila. Byla i trochu děsivá, ale hlavně vzrušující.

Polkla jsem. „Mluvili jsme o tom černém sedanu.“ Roztržitě jsem kroužila brčkem ve sklenici a pokoušela se vzpomenout, nač jsem myslela předtím. „Začínám si myslet, jestli jsem na hřbitově třeba neviděla něco, o čem ani sama nevím. Anebo je na jednom ze snímků z Dubového háje cosi, co jsme ještě nenašli.“ Odmlčela jsem se; nyní jsem ve vánku vycítila tmu, předzvěst bouřkových mračen v dáli. „Co když má Tom Gerrity pravdu? Co když jsou klíčem k nalezení vraha moje znalosti hřbitovů?“

Devlin si právě zvedal k ústům sklenici, ale teď jí bouchl o stůl. Pohled mu zpřísněl a já jsem si náhle vzpomněla, co mi o tomhle soukromém očku říkal: kvůli Gerritymu se případ zvrtl a zemřel jiný policajt.

Není divu, že mu pouhá zmínka o tom člověku hne žlučí.

„Jakmile začnete brát slova Toma Gerrityho vážně, říkáte si o malér,“ řekl.

„Měl s Hannou Fischerovou pravdu?“

Devlin odvrátil zrak a v očích mu blýskl hněv.

„Měl, viďte?“ naléhala jsem.

„Ano, měl pravdu. Dnes dopoledne paní Fischerová tělo identifikovala.“ To přiznání ho zjevně velice hnětlo.

„Chudák paní! Muselo to pro ni být těžké. Neumím si představit tu hrůzu, jakou prožívá člověk nad svým mrtvým dítětem…“ Strnula jsem.

Vztek v Devlinových očích vystřídal kalný třpyt čehosi příliš tragického, než aby se mi o tom chtělo hloubat, příliš bolestného, než abych na to dokázala klidně hledět. Vyprchávala z něj vitalita a tvář jako by mu zmrtvěla – náhle se podobala vystřihovánce z kartonu. Napadlo mě, že kdybychom takhle seděli dost dlouho, nejspíš by z něj odtekla i nejposlednější kapka života.

Už teď mu kruhy pod očima ztemněly, propadliny pod lícními kostmi se prohloubily. Sám vypadal jako duch: bledý, vyzáblý, neživotný.

Otřeseně jsem odvrátila oči.

Chvíli trvalo, než jsme byli schopni znovu nastolit zdání normality.

„Paní Fischerová přijela na stanici a my s ní sepsali výpověď,“ pronesl konečně Devlin napjatým hlasem.

Přikývla jsem. „Mohl jste si s ní promluvit?“

„Ano.“ Uchopil pivo a přes obroučku sklenice se mi podíval do očí. Dalo to práci, ale neucukla jsem.

„Potvrdila Gerrityho příběh?“

„Z valné části ano. Skutečně si ho najala, aby Hannu našel. Podle toho, co paní Fischerová říkala, měla už nějaký čas podezření, že její dcera navázala vztah s někým, kdo ji zneužívá. Patrně další z řady podobných vztahů – začalo to jejím otcem.“

„Takže podezřelým je člověk, se kterým chodila, je to tak? Pověděla vám paní Fischerová, o koho jde?“

„Jeho jméno se nedozvěděla. Domů ho Hannah nikdy nepřivedla, ani o něm nemluvila. Věděla, že by se ji matka ‚pokoušela zachránit‘, jak tomu říkala.“

„No, moc toho tedy nemáte, že?“

„Náhodou je toho dost. Podařilo se mi ho vystopovat s pomocí Hanniných kamarádek. Ten člověk má perfektní alibi.“

„Jak moc perfektní?“

„Během kritické doby byl v base. Je to mizera a nepochybuju o tom, že Hannah byla natolik vyděšená, aby se od něj pokusila utéct. Ale zabít ji nemohl.“

„Takže jsme tam, kde jsme byli. A protože se z Gerrityho historky dalo leccos vytěžit,“ řekla jsem pomalu, „nemyslíte, že je záhodno věřit i tomu, co povídal mně?“

Devlin vzdychl. „Nerad bych vás do toho zatahoval ještě víc. A kromě toho, co se týče toho hřbitova, Gerrity jen hádal. Jasnovidec není. Dokonce ani jako polda nebyl žádný lumen.“

„V tomhle směru bych s vámi nesouhlasila. Vlastně se zmínil, že si o něm jeho babička myslí, že má dar. Proto mu prý říkají Prorok –“

Devlinova ruka se vymrštila a sevřela tu mou tak zprudka, až jsem v šoku zmlkla, zatímco on se ke mně naklonil přes stůl. „Chtěl, abyste mi tohle pověděla?“

Jeho výraz teď rozhodně nebyl prázdný. Oči se mu vražedně leskly a oživovaly jeho tvář tak, jak jsem to dosud nikdy neviděla.

„Cože? Ne. Výslovně ne. Jen jsem usoudila, že všechno, co mi řekl, je součást toho vzkazu.“

„O tomhle jste mi onehdy v Dubovém háji nic neřekla.“

„Vypadlo mi to z paměti.“ Vymanila jsem se z jeho sevření. „Copak na tom tak záleží? Vždyť je to jen přezdívka, ne?“

„Ano, je to přezdívka, ale ne jeho. Použil ji, protože věděl, že mi to dojde.“

„V jakém smyslu?“

„To není důležité.“ Vypadal však, že má co dělat, aby udržel svoje emoce na uzdě. Tohle tedy byla další stránka jeho osobnosti, kterou jsem dosud neznala. Ta stránka, co se vymyká kontrole.

Zachvěla jsem se.

„Když o něm mluvíte, cítím z vás hrozný vztek. Co vlastně provedl?“

„To je mezi námi dvěma.“ Jeho tmavé oči zkoumaly okolní provoz. „Tohle téma bych rád uzavřel. Chcete si promluvit ještě o něčem jiném?“

„Ano. Mohli bychom se na minutku vrátit k Hanně? Chápu, že mi můžete prozradit jen něco, že jsou určité meze, ale pokud vrah jezdí v černém sedanu, asi jsem v pěkném průšvihu. Něco bych se tedy ráda dozvěděla.“

„Například?“

„Jak zemřela.“

Když zvažoval, co všechno mi má povědět, váhal jen chviličku. „Na exsangvinaci. Víte, co to znamená?“

„Že v podstatě vykrvácela.“

„V podstatě ano.“

„Jak to myslíte?“

„Konkrétní fakta vám nesdělím. Jsou věci, které opravdu vědět nepotřebujete.“ Když jsem začala protestovat, ztlumil hlas. „Jsou věci, které vědět nechcete.“

Ucítila jsem, jak mě rozechvívá děs. „Jaká byla příčina smrti v případě Afton Delacourtové?“

„Nevím.“

„Povídal jste ale, že umírala takovým způsobem, že konec přicházel dlouho.“

„Takhle jsem to slyšel. Tenkrát jsem u policie nebyl. Byl jsem odkázaný na klevety – stejně jako ostatní.“

„Jenže teď u policie jste. Nemůžete se podívat do spisu a zjistit to?“

„Ten spis je zapečetěný. Bez soudního příkazu se ho nikdo nesmí dotknout.“

„Je tohle normální?“

„Dělává se to v případech, kdy jde o nezletilce.“

„Domníváte se, že je tenhle spis zapečetěný právě z tohoto důvodu, anebo proto, že si někdo mocný nepřeje, aby ty informace vyšly najevo? Říkal jste, že jistí mocní lidé vyvinuli značné úsilí, aby se vyšetřování ututlalo. A ten spolek, o kterém jste mi vyprávěl, Řád rakve a spáru… Pokud za Aftoninu smrt nesou zodpovědnost jeho členové, je možné, že dnes zastávají významné postavení. Pořád se to motá v kruhu. Nekonečná kamufláž!“

„Právě proto skupiny jako Řád takhle fungují: členové se musejí navzájem chránit. Když padne jeden, padnou všichni.“

„Jak byste tedy vůbec mohl něco dokázat? Házejí vám klacky pod nohy.“

Rychle se rozhlédl; najednou byl nesvůj. „Ale my jsme stejně pokročili. Není nám známo, že by se někdo z Řádu dopustil nějaké nekalosti. Šuškalo se ledacos, dost zneklidňující řeči se mimo jiné šířily i o Rupertu Shawovi.“

„Co se týče doktora Shawa…“ Smetla jsem ze stolu další okvětní lístek. „Jen bych ráda podotkla, že si nemyslím, že by něco provedl. Neumím si představit, že by měl něco společného s vraždou toho děvčete. Prostě neumím. Ale…“ Vzhlédla jsem. „Je tu něco, co mě… ne snad trápí, ale spíš mate.“

„Poslouchám.“

„Má takový prsten. Velmi nezvyklý a zdobný. Stříbro a onyx, řekla bych, a na kameni je nějaký emblém. Nevím, čeho je to symbol, ale připadá mi povědomý. Myslím, že už jsem ho někde viděla. A vůbec… opravdu divné je, jak Shaw pořád mění historku o tom, kde ho získal. Když jsem si prstenu všimla prvně, Shaw tvrdil, že je to rodinná památka. Někomu jinému zas řekl, že se jedná o dárek od kolegy. Dneska ráno mi pověděl, že si ho koupil na bleším trhu. Připadám si jako blázen, že se o tom vůbec zmiňuju, poněvadž jsem si jistá, že o nic nejde. Ale mám-li mluvit pravdu a nic než pravdu, prostě jsem to ze sebe potřebovala dostat.“

„Potřebujete snad ze sebe dostat ještě něco?“ Pronesl to tak hebce, že jsem skryté ostří v jeho hlase téměř nepostřehla.

„Ach ne. To už je všechno.“

Záměrně odstrčil sklenici stranou a opřel se pažemi o stůl. „A co třeba vaše návštěva u Essie? Proč jste mi po pravdě neřekla, že jste se s ní včera setkala?“

Z plic mi unikl všechen vzduch. Chvíli jsem na něj jen civěla s otevřenou pusou – trapné ticho. Pak jsem se začala chvatně – a neméně trapně – ospravedlňovat. „Neměla jsem to v plánu. Nejela jsem tam za ní. Ani jsem o ní nevěděla. Potkaly jsme se na hřbitově…“ Při pohledu na jeho obličej jsem zmlkla. „Promiňte. Měla jsem vám to říct.“

Oči měl velmi temné, velmi chladné, velmi nesmiřitelné. „Až budete mít příště dotazy ohledně mého soukromého života, navrhoval bych, abyste nejednala za mými zády a radši se mě zeptala rovnou.“

DVACET DVA

Devlinův hněv mě tvrdě zasáhl. Odjakživa jsem špatně snášela něčí nelibost a nenaučila jsem se pouštět kritiku jedním uchem tam a druhým ven. Občas mě napadalo, zda moje bezmála posedlá potřeba působit ostatním radost nějak nesouvisí s faktem, že jsem adoptovaná. Anebo zda tímhle způsobem nekompenzuji otcova pravidla a matčinu melancholii.

Ať už byl důvod jakýkoliv, věděla jsem, že kdybych teď jela domů, po celý den budu mít mrzutou náladu, a tak jsem odpoledne zavolala Temple a pozvala ji na skleničku.

Vybraly jsme podnik na nábřeží. Když jsem dorazila, Temple už seděla na vyvýšené verandě a pozorovala připlouvající plachetnice.

„Tady jsi!“ řekla, když jsem se posadila proti ní.

„Jdu pozdě?“

„Kdepak. Já přišla moc brzo.“ Pozvedla svůj drink – nebezpečně vyhlížející koktejl ve vysoké namražené sklenici – a usrkla. „Potom, co jsem deset dní dělala chůvu v nižších ročnících, tohle potřebuju víc než ty. Ačkoliv…“ Laškovně nachýlila hlavu. „Fakt mi připadáš drobet uhnaná.“

„Léto na slunném Jihu. Co bys čekala?“

„Hmm… To je fakt. Jenže kvůli horku se obvykle nečervenáš.“

„Já bych to nazvala půvabným ruměncem.“

Pokynula číšníkovi, ale přitom ze mě nespouštěla oči.

„Co je?“ zeptala jsem se.

Pokrčila rameny. „Jsi nějak jiná. Nedokážu určit, v čem přesně.“ Počkala, dokud si neobjednám, pak se ke mně naklonila. „Nespíš s Devlinem?“

„Vždyť ho sotva znám! A po dnešku,“ prohodila jsem trochu nevrle, „se možnost, že by k něčemu takovému došlo, od posledně ještě zmenšila.“

„Co se stalo?“

„Udělala jsem blbost.“ Přejela jsem si rukou po čele. „Skoro se ti to stydím říct.“

Zapíchla loket do stolu a se sklenicí v ruce vyčkávala.

„Včera jsem jela do Beaufortu k hrobům jeho manželky a dcery.“ Rychle jsem zvedla oči, aby mi neušla její reakce.

Povytáhla obočí. „A to proč?“

„Sama nevím. Asi ze zvědavosti. A tam jsem se potkala s Mariaminou babičkou – mimochodem, je to kořenářka – a s holčičkou jménem Rhapsody, která je dcerou Mariamina bratrance. No a jedna z nich musela Devlinovi povědět, že jsem tam byla, a on se teď vzteká, že jsem strkala nos do jeho soukromí, a mně je strašně trapně.“

„Jestli jsi chlapovi v životě neprovedla nic horšího, evidentně jsi ještě nebyla zamilovaná,“ řekla Temple a pokrčila rameny. „Pořád ale nechápu, proč jsi jela k těm hrobům. Čeho jsi tím chtěla dosáhnout?“

„Ničeho. Jen jsem chtěla vidět, kde jsou pochované.“

„A Devlin se teď na tebe zlobí.“ Chvíli o tom hloubala. „Co s tím hodláš dělat?“

„Nejspíš počkám, až se to přežene.“

„Fatalistický přístup! Tomu já moc nefandím.“

Vzdychla jsem si. „Co bys tedy udělala ty?“

„Setsakramentsky bych se snažila, aby na Mariamu zapomněl – alespoň na jednu noc. Jenže to bych udělala já. Ale obávám se, že na tebe by to bylo kapku silný kafe.“

Její špičkování se nějak míjelo účinkem. „Já přece nechci, aby na Mariamu zapomínal. Proč bych si to měla přát?“ Pomyslela jsem na setkání s Mariaminým duchem a zachvěla se.

Temple se na mě podívala přes obroučky brýlí. „Řekla jsem na jednu noc.“

Číšník mi donesl drink a já jsem této příležitosti hbitě využila, abych změnila téma. „A vůbec, jak ses sem dostala tak rychle? Už jsi asi byla ve městě, ne?“

„Ano. Zapíchli jsme to dneska brzo a další dva dny nemám na práci nic jiného než se flinkat u bazénu a slunit se. No, vlastně musím založit zprávu a oklasifikovat horu testů.“ Opravdu vypadala uvolněně a v haleně hořčičné barvy s vyšívanými květy dost exoticky. Ve srovnání s ní se mi moje přiléhavé džínsy a tílko zdály trochu moc krotké. A trochu moc vanilkové.

„Kdy se vracíš do Columbie?“

„Nejdřív se podívám na tu tvou kostru. A když už je řeč o Devlinovi, volal mi. Exhumaci přeložil na zítřek.“

„Ano, já vím. Ethan Shaw mi nechal vzkaz v hlasové schránce.“

„Máš tedy v plánu tam jít?“

Nezaslechla jsem v jejím hlase náznak nesouhlasu? Anebo jsem byla po Devlinově pokárání maličko přecitlivělá? „Nevím, proč bych tam nešla. Figuruju v té záležitosti od samého počátku. Což je další důvod, proč jsem se s tebou dnes chtěla sejít. Snažila jsem se vyčenichat něco o vraždě Afton Delacourtové, ale na internetu ani v archivech novin nic není.“

Uvolněná nálada z ní vyprchala; Temple se posadila zpříma a zadívala se na vodu. Tmavé kudrny na její šíji a vějíře listů trpasličí palmy, jež visely přes zábradlí, čechral větřík. „Proč jsi touhle vraždou tak posedlá?“

„Nenazývala bych to posedlostí,“ řekla jsem trochu omluvně. „Ale ta věc mě zajímá. Na hřbitově, kde trávím fůru času o samotě, se našly dvě nebo tři oběti. Myslím, že můj zájem je vcelku pochopitelný.“

„Asi ano. Ale obě přece víme, co se tady děje, ne? Ty si něco kompenzuješ. Do tvého opatrnického malého světa se vloudilo cosi vzrušujícího, a tys po tom hrábla oběma rukama.“

„Takhle to není!“ Ale napadlo mě, zda můj důrazný odpor nepramení zčásti z toho, že trefila hřebíček na hlavičku. „A vůbec, měla jsem dojem, že podle tebe potřebuju vzrušení jako sůl.“

„Nemyslela jsem to tak, že by ses měla míchat do vyšetřování vraždy.“

Zírala jsem na ni přes stůl. „Proč tě řeči o Afton Delacourtové tak štvou?“

„Neštvou. Stalo se to dávno a já nechápu, proč by měl člověk křísit pradávnou historii.“

„Co jsi to za archeoložku?“

Ironicky se usmála; zdálo se, že se trochu uvolnila. „Povedená smeč! Vím, že to bude znít divně, ale ono mi to připadá nějak… vlezlé. Snad bychom tu chudinku měli nechat na pokoji.“

„Zvláštní, že to říkáš. Daniel Meakin to onehdy komentoval prakticky stejně.“

„Meakin?“ Pohrdavěji už to pronést nešlo. „Kdes ho potkala?“

„V archivu na univerzitě.“

„To sedí! Hádám, že tam tráví většinu času. Je jako krtek.“

„Ten den jsem tam dole viděla i Camillu. Myslím, že nás špehovala.“

„To by jí bylo podobné. Camilla měla vždycky sklon čenichat. Nenáviděla jsem, jak se mi v mé nepřítomnosti věčně hrabala ve věcech.“

„Opravdu jsi s ní něco měla? Anebo sis tehdy jen utahovala z Ethana?“

„Camilla a já jsme rozhodně měly svoje chvilky. Ale ta ženská má v sobě cosi temného. Nutí ji to podléhat impulzům, počínat si zhoubně. Přesně takovou temnotu má v sobě Meakin – jeho zase dohnala k pokusu o sebevraždu.“

„Vážně si myslíš, že se chtěl zabít?“

Ometla si z haleny neviditelné smítko. „Zkusím ti to říct takhle: jizva, kterou jsem viděla na jeho zápěstí, to nebyl obyčejný šrám. Byla tlustá, vystouplá, živá a hnusná. Taková ti zůstane po hlubokém řezu. Nedivím se, že se to snaží zakrývat.“

„Když jste studovali na Emersonu, znali jste se dobře?“

„Vlastně ani ne. Měli jsme pár společných přednášek, ale nijak jsme se nekamarádili.“ Opět začínala být netrpělivá. „Proč se vyptáváš na Daniela Meakina? Já myslela, že chceš mluvit o Afton.“

„To chci. Pověz mi všecko, co můžeš.“

Pokrčila rameny. „Nejvíc mi z té doby v paměti utkvělo, jak jsme byli všichni vyděšení, když se našlo její tělo.“

„My?“

„Skupinka mých kamarádů. Tam na hřbitov chodil pařit kdekdo – každý, koho jsem znala, se tam někdy mihnul. Na Emersonu to byl takový vstupní rituál. A když jsme slyšeli, že tam zabili tuhle holku, pěkně nás to vystrašilo.“

„Tys Afton znala?“

„Jen podle pověsti, která ji provázela. Byla to bohatá, rozmazlená vytloukačka mejdanů, která si žila jako v bavlnce. Tedy než ji zavraždili.“

Vůbec jsem si nebyla jistá, že tu ironii používá záměrně. Mluvit s Temple bylo náročné. „Kde jste se seznámily? Ona přece na Emersonu nestudovala, že?“

„Randil s ní kdejakej frajer z kampusu. Anebo to aspoň tvrdili.“

„Mluvilo se po vraždě hodně o tom, že měla pletky s někým z Řádu rakve a spáru?“

„Něco se proslýchalo.“

„Znalas nějaké Spáry?“

„Možná ano, ale sama jsem to nevěděla.“

„Takže nikdo nic neprozradil?“

„O Spárech? Ani náhodou.“

„Ale Emerson je malý. Muselas přece někoho podezírat.“

„Spekulovalo se vždycky. Mezi holkama, co jsem znala, by se považovalo za bravurní kousek vyspat se s nějakým Spárem a pak mu dát kopačky. Anebo jí.“

„Donesly se k tobě někdy klepy o nějaké okultní činnosti?“

„Na takové žvásty jsme všichni kašlali.“

Ožila jsem. „Takže klepy byly!“

„Všechny ty tajné iniciace, půlnoční orgie, dionýsovské rituály… Nic než vlhké sny bandy kluků ze spolku.“

„Chodilas někdy s někým z nich?“

Zaškaredila se. „Proč mám pocit, že někam míříš?“

Zaváhala jsem, protože jí číšník zrovna nesl další drink. „Napadlo mě, že bys mohla mít o Spárech interní znalosti.“

„Už jsem ti řekla, že nemám!“

„Já vím, ale tehdy u večeře ses zmínila, že v nižším ročníku byla Camilla tvoje spolubydlící. Povídalas, že vás svedly dohromady okolnosti. A já jsem se nedávno dočetla, že pravidla Řádu se změnila, aby se daly přijímat i ženy. Z každého nižšího ročníku dvě. Takže jsem si zkrátka myslela, že –“

„Že já jsem Spár?“ Tiše se uchechtla. „To by byl ale neočekávaný zvrat, co? Hlavně kdybych chodila s Afton.“

Ztuhla jsem. Na pletky s Afton jsem nepomyslela.

„Než se zeptáš, odpovídám ne,“ pronesla bezvýrazně.

„Neptala bych se. A nápad, že bys mohla být Spár, nepovažuju za tak přitažený za vlasy. Hádám, žes patřila k těm, které verbovali: chytrá, ambiciózní, přitažlivá.“

„A chudá. Na Emersonu jsem byla na plné stipendium. Velké těžce smazatelné minus!“ Zamíchala pitím ve sklenici. „Ne že by na tom záleželo. Nikdy jsem nebyla družný typ, neměla jsem žádné vzory k následování a veškeré ceremonie a rituály se mi hnusí. Snad právě proto jsem odpadlá katolička.“

Ale jednoznačně to nezamítla, napadlo mě.

„Když už je řeč o ceremoniích a rituálech, neslyšelas náhodou o něčem, čemu se říká egregor?“

„Egre-… co?“

„Egregor. Myšlenkové zhmotnění. Fyzické zpodobnění kolektivního myšlení. Některé tajné společnosti vytvářejí egregory právě prostřednictvím ceremonií a rituálů.“

Přimhouřila oči. „Kde jsi k těmhle blábolům přišla?“

„Dneska jsem byla u Ruperta Shawa.“

„Aha! Tak teď už mi to začíná dávat smysl.“

„Co?“

„Ty. A tyhle otázky.“

Pokrčila jsem rameny.

„Hele, s Rupertem se znám spoustu let. Na Emersonu byl mým nejoblíbenějším profesorem a považuju ho za jednoho z posledních opravdových jižanských džentlmenů. Ale upřímně: za ta léta mu začalo trochu šplouchat na maják.“

„Mně přijde úplně v pořádku.“

Usmála se. „Tohle je jeden z jeho talentů. Chová se tak mile a realisticky a rozumně, že ti dojde, jak mu ty jeho řeči baštíš, až v momentě, kdy se přistihneš, že se ohlížíš přes rameno, jestli za tebou nestojí bubák.“

Na to, abych se dívala po bubácích, jsem nepotřebovala Ruperta Shawa.

„Už dlouho je dost labilní,“ řekla. „Jsem si jistá, že právě proto požádal na Emersonu o uvolnění.“

„Myslela jsem, žes povídala, že ho vyhodili kvůli nějakým nepodloženým drbům.“

„Možná že ty drby byly nepodložené, a já opravdu věřím, že mu někdo chtěl zničit reputaci. Jenže nic z toho by se neujalo, nebýt Rupertova chování z předchozí doby.“

„Tím myslíš seance, které pořádal s některými svými studenty?“

„Nešlo jen o seance.“ S neklidným výrazem odvrátila zrak. „Až posedle se zajímal o smrt. Vždycky jsem si říkala, jestli to nějak nesouvisí se skonem jeho manželky. Stonala dlouho. Snad celé roky. Možná ho z rovnováhy nějak vyšinula bolest, kterou prožíval při pohledu na její utrpení, a pocit viny, že vlastně čeká, až mu žena zemře. Nevím. Jak jsem řekla, patřil k mým nejoblíbenějším profesorům, ale nepřekvapilo mě, že se natrvalo usídlil ve cvokhausu. Chci říct v tom svém směšném institutu.“

„S doktorem Shawem jsem strávila hodně času a přijde mi, že až na občasný výpadek paměti mu to myslí jasně a je dokonale v obraze,“ řekla jsem. „Vůbec se mi nezdá vyšinutý.“

„To se nevylučuje. I člověk, který je doopravdy nemocný, to dokáže chvilku maskovat.“ Její úsměv ztvrdl. „Pak se jednou v noci probudíš a zjistíš, že nad tebou stojí s nůžkami v ruce.“

Večer jsem si opět strčila pod polštář amulet od Essie. Netušila jsem, zda váček obsahuje kromě prachu a skořice – placeba babky kořenářky – ještě něco jiného, ale když jsem ho měla po ruce, cítila jsem se lépe.

Opřela jsem se v posteli o pelest, otevřela si laptop a pustila se do pátrání. Jak jsem tak letmo pročítala jeden článek o stínových bytostech a egregorech za druhým, uvědomila jsem si, že ve mně celý večer hlodá cosi, co řekla Temple. Což bylo pro naše rozhovory typické: význam nějakého sdělení jsem pochopila až později.

Stonala dlouho. Snad celé roky. Možná ho z rovnováhy nějak vyšinula bolest, kterou prožíval při pohledu na její utrpení, a pocit viny, že vlastně čeká, až mu žena zemře.

Předtím mi souvislost nedošla, ale nyní jsem si uvědomila, proč ve mně Templina úvaha budí takovou tíseň. Odkazovala totiž k teorii doktora Shawa o smrti – a k otcovu varování o Jiných. Když někdo zemře, dveře se otevřou, což umožňuje pozorovateli nakouknout na druhou stranu. Čím pomalejší smrt je, tím déle zůstanou dveře otevřené, takže by tam člověk mohl dokonce projít a pak se opět vrátit.

Co když se doktor Shaw pokusil otevřít dveře na druhou stranu tak, že zavraždil Afton Delacourtovou? Co když tak zoufale toužil navázat kontakt se svou mrtvou manželkou?

Pokusila jsem se tu surovou, neopodstatněnou myšlenku vytěsnit z hlavy, jenomže záludné semínko už padlo na úrodnou půdu a já cítila, jak se mě zmocňuje chlad pramenící z čehosi temného.

Poslechni mě, Amelie! Existují bytosti, které jsi nikdy předtím neviděla. Síly, o nichž si ani netroufnu mluvit. Jsou chladnější, silnější, hladovější než jakýkoliv tvor, jakého si umíš představit.

Vsedě jsem obhlédla každou škvíru, co jich v ložnici bylo. Samozřejmě jsem byla sama – společnost mi dělaly jen noční zvuky bytu. Praskající prkna v podlaze. Vzduch hučící ve ventilátoru. Kroky mého souseda o patro výš.

Stočila jsem pohled ke stropu.

Macon Dawes nebyl skoro nikdy doma, takže mě překvapilo, že ho tam slyším zrovna teď. Při pomyšlení, že tak blízko je další teplé tělo, se mi svým způsobem ulevilo.

Vyklouzla jsem z lůžka, potichoučku došla k oknu a vyhlédla ven. Zahradní zeď mi sice blokovala výhled na příjezdovou cestu, ale současně chránila moje soukromí – nebylo ke mně vidět z ulice ani z oken sousedních domů. Zavírat okenice jsem se nikdy neobtěžovala. Dnes jsem je zavřela velmi pečlivě a pak jsem se vrátila do postele.

Když jsem se zavrtala do peřin, myšlenky se mi opět zatoulaly k doktoru Shawovi.

Vzpomněla jsem si, jak nečekaně ostře se mě zeptal, jestli jsem někdy byla blízko smrti. Vybavilo se mi, jak se mu oči zaleskly… zvědavostí? Posedlostí?

Z posedlosti přece obvinila Temple mě.

Vidíš, jak snadno se dají překroutit něčí úmysly?

Pracovala jsem jen s informacemi, které jsem znala z doslechu. Doktor Shaw byl neškodný introvert se zajímavou profesí. Totéž by se dalo říct i o mně.

Je načase hnout se z místa.

Měla bych se před spaním naladit na nějaké příjemnější myšlenky. A pro jednou nebudu dumat o Devlinovi.

Hrobničení byl o pro mě vždycky vítanou kratochvílí, ačkoliv teď se z mého blogu stal i výnosný podnik. Tvorba solidního a zajímavého obsahu byla podnětná a časově náročná, ale večer jsem většinou beztak nemívala na práci nic lepšího.

Musela jsem upravit komentáře ke svému poslednímu příspěvku (Otráven manželkou a chicagským travičem: Neobvyklé epitafy), a jak jsem tak reakce třídila, začala jsem se uvolňovat. Když jsem mohla sdílet svou vášeň s tafofily a on

line známými z celého světa, byla jsem ve svém živlu. V kyberprostoru jsem se nemusela ohlížet přes rameno, jestli za mnou nestojí duch.

V půli stránky mě upoutal jeden anonymní příspěvek. Ne proto, že odesílatel neuvedl jméno ani přezdívku – to bylo celkem běžné. Zajímavé bylo, že jsem poznala ten epitaf:

Nad němým rovem pláče hvězda bledá

To děcko mrtvé, leč snící zachránit se nedá

Šlo o nápis z hrobu, kde bylo zakopané tělo Hanny Fischerové.

Podivné! A dost zneklidňující.

Odlepila jsem oči od obrazovky a znova propátrala svůj pokoj. Stále sama. Teď však v domě vládlo naprosté ticho. Vzduch se v té chvíli nehýbal a kroky v prvním patře umlkly. Macon Dawes se konečně uložil ke spánku.

Vrátila jsem se k epitafu.

Tenhle komentář se objevil na webu před pár hodinami, dlouho poté, co jsem se přihlásila naposled. Ráda bych věřila, že je to jen nahodilý příspěvek, jedna z těch bizarních náhod, ale tohle už na mě bylo trochu moc.

Kdo o tom epitafu ještě věděl?

Samozřejmě Devlin.

A vrah…

Vyškubla jsem telefon ze stojánku, našla v adresáři Devlinovo číslo, a než jsem si to stihla rozmyslet, vytočila jsem ho. Hovor spadl rovnou do hlasové schránky, a tak jsem nechala krátký vzkaz.

Už v okamžiku, kdy jsem zavěsila, jsem svého impulzivního jednání litovala. Co když ten příspěvek skutečně nebyl nic než zvláštní náhoda?

A vůbec, co by Devlin dnes v noci asi tak podnikl? Každý, kdo má elementární znalosti internetu, umí používat proxy server. A každý, kdo má co skrývat – třeba vraždu –, by si nepochybně zařídil přístup na síť z veřejného počítače v knihovně nebo informačním centru.

A navíc tenhle epitaf mohla vidět spousta lidí: Regina Sparksová. Camilla Ashbyová. Všichni policajti a technici z místa činu, co se vyskytovali na hřbitově ten večer, kdy tělo vykopávali, a pak i při pátrání.

Pomyslela jsem na tvrzení Toma Gerrityho, že klíčem k řešení by mohly být moje vědomosti. Představoval snad ten epitaf nějaký vzkaz?

Zatímco jsem čekala, až mi Devlin zavolá zpátky, otevřela jsem si složku se snímky z Dubového háje a začala přepečlivě zkoumat stovky fotografií, které jsem udělala toho dne, kdy Hannu Fischerovou viděla její matka naposled naživu. Práce to byla otravná, a navíc i obtížná, protože jsem netušila, co vlastně hledám.

Po půlhodině jsem to ještě nenašla.

A Devlin ne a ne zavolat.

Mrkla jsem na hodinky: za osm minut půl dvanácté. Bylo ještě brzo. Třeba se zdržel u jiného případu. Charleston byl malé město, kde se nedostávalo policistů, zato počet vražd znepokojivě rostl. Detektiv z oddělení vražd má službu v jednom kuse.

Otevřela jsem složku dokumentů týkajících se Dubového háje a začetla se do svých poznámek.

Za pět minut dvanáct. Devlin pořád nic. Pořád žádné vodítko.

Zvedla jsem se a bosky šla do kuchyně pro sklenici vody. Když jsem stála u dřezu a pila, zrak mi zabloudil k hodinám nad sporákem. Dost divné, že mi Devlin nezavolal…

Vydala jsem se do ztemnělé kanceláře, které jsem se vyhýbala od té doby, kdy se mi na okně objevilo srdíčko. Noc byla jasná a klidná. Měsíc prosvěcující větve stromů zaléval zahradu opálovým jasem. Myslela jsem na prstýnek, jejž jsem tam zahrabala, a na panenku, kterou Devlin nechal na dcerčině hrobě. Jak dlouho se pídil po tak vytříbené obětině?

V nejvzdálenějším koutě zahrady se něco pohnulo. Když jsem uskočila od okna, srdce mi bušilo rychleji.

Nebyla to ona. Nebylo to nic. Jen náhodný vzorec stínu a světla. Pareidolie.

Vrátila jsem se do postele a pokračovala v hledání. Krátce po jedné telefon konečně zazvonil a já ho dychtivě popadla. „Haló!“

„Amelie?“ Vyslovil mé jméno nesmírně zdvořile. Nesmírně jižansky. Nesmírně rezervovaně.

Se zachvěním jsem zalezla pod přikrývku. „Ano.“

Tu jsem v pozadí něco zaslechla – tichou otázku pronesenou ženským hlasem, po níž následovala Devlinova přidušená odpověď.

Pak znovu promluvil do telefonu. „Omlouvám se. Jste tam ještě?“

Srdce mi začalo vyťukávat do žeber velmi bolestivý rytmus. Nebyl sám. Měl u sebe nějakou ženu. „Ano, jsem tady.“

„Co se stalo? Ten váš vzkaz byl moc krátký.“

„Já vím…“ Umlkla jsem. Prsty jsem křečovitě svírala deku. Takový trapas! „Myslela jsem, že jsem na něco přišla, ale… Snad jsem se ukvapila. Klidně to může počkat do rána.“

„Víte jistě, že –“

„Ano, vím. Probereme to zítra.“

Zavěsila jsem tak rychle, jak jen to šlo. Část mé bytosti doufala, že ještě zavolá, ale už se neozval. To ticho z telefonu mě ohlušovalo.

Padla jsem hlavou na polštář a zavřela oči. Bylo zvláštní, jak jsem se tím nechala rozhodit. Devlina jsem sotva znala. Nic pro mě neznamenal. Nic pro mě znamenat nesměl.

A přece jsem nedokázala přestat myslet na ten tichý hlas v pozadí. Nedokázala jsem přestat myslet na Essiino prohlášení, že se Devlin bude muset jednoho dne rozhodnout. A to brzy.

DVACET TŘI

Devlina jsem neviděla ani s ním nemluvila až do příštího dne, kdy jsme se sešli u exhumace a měli čas jen na pár kvapných vět. Vysvětlila jsem mu situaci kolem epitafu, který mi někdo poslal na blog, a on souhlasil, že se situace vyvíjí poněkud zvláštně, ale těžko se asi jedná o čerstvou stopu.

„Pochybuji, že by to dostatečně opravňovalo soudní příkaz ohledně přístupu k ISP, a klidně se vsadím, že uživatel stejně použil anonymní server. Tyhle informace si nelze soudně vyžádat, protože se neuchovávají. Anebo to aspoň poskytovatelé tvrdí.“

„Myslím si totéž.“

„Rád bych si však s vámi znovu prošel ty snímky z Dubového háje. Myslím, že byste mohla mít pravdu. Třeba jste na některé z těch fotek zachytila něco, co nám zatím ušlo. Musíme se tomu chvíli věnovat.“

„Jistě. Kdykoliv se vám to hodí.“ Zdálo se, že už se na mě nezlobí, z čehož jsem měla radost. Neubránila jsem se ale pomyšlení, zda zlepšení jeho nálady nějak nesouvisí se společností, kterou měl včera večer.

Dnes byl oblečený ležérněji než obvykle: džínsy, bavlněná košile s rukávy vyhrnutými nad lokty a lehký svetr, který si v tom horku svlékl, takže bylo vidět závěsné pouzdro a v něm pistoli.

Opatrně jsem od zbraně odvrátila oči, ale i tak mě přímo hypnotizovala. Jak skvěle se hodila k muži, jehož Temple vykreslila jako nebezpečného!

„Postarám se, aby v okolí vašeho domu posílili hlídky.“

„Takže si přece jen myslíte, že mi ten epitaf poslal vrah?“ vyhrkla jsem poplašeně.

Oči měl přivřené, jako by se usilovně snažil zamaskovat znepokojení. „Jsem toho názoru, že je pořád lepší hrát na jistotu než později litovat.“

Za daných okolností mě tato fráze dvakrát neuklidnila.

Začal se scházet nevelký dav a Devlin si šel promluvit s jedním detektivem. Přesunula jsem se do stínu a sledovala, jak Ethan na hrob rozkládá vzorový rastr. Potom se spolu s Temple pustili do práce s lopatkami, jimiž z kostry odstraňovali hlínu, zatímco jeho asistentka obsluhovala drátěnou síť, přes kterou se hlína prosévala, a Regina Sparksová pilně fotografovala.

V jedné chvíli si se mnou přišla popovídat. Ryšavá ofina se jí v tom vedru lepila k čelu, v podpaží měla na tričku koláče potu. „To zas máme dneska horko, co?“

„Jako v pekle.“

„Dost špatný den na vykopávání lidských ostatků.“

„A jsou snad na tohle i dobré dny?“

Zazubila se. „Já už jsem viděla snad všechno, co se dá s tělem udělat – a některé věci si ani nechtějte představit –, ale tahle záležitost mi nahání husí kůži.“

„Exhumace? To mě překvapuje.“

„Vím.“ Za řeči si pohrávala s fotoaparátem. „Je to zvláštní, když je tělo čerstvé – jako onehdy večer –, tolik mi to nevadí. Ale vykopávat někoho, koho sem pochovali jeho milovaní… za koho se modlili a truchlili… prostě si myslím, že je to špatnost.“

„Takže máte radši co do činění s obětí vraždy než s tělem, které bylo oficiálně pohřbeno?“

„Já říkala, že je to zvláštní.“ Po očku si mě měřila. „Zdá se, že vy to celé berete s nadhledem. Už jste někdy u exhumace byla?“

„Ano. Když jsem pracovala pro státní archeologický úřad, jednou jsme stěhovali celé pohřebiště.“

„Kolik bylo těl?“

„Celé tucty. Jedna z rakví byla z litiny a měla tvar egyptského sarkofágu. Uchovala se v dokonalém stavu a vážila tunu. Nikdy jsem nic takového neviděla.“

„Otevřeli jste ji?“

„Ne. To by nebyl dobrý nápad. V devatenáctém století balzamovači experimentovali se spoustou neobvyklých látek včetně arzeniku.“

„No, ty jsou jako dělané k tomu, aby z nich v rakvi vznikla fajnová polívka, co?“ Tohle byla narážka na viskózní černou tekutinu, kterou lze občas najít v pohřebních schránkách.

To, jak jsme tam stály ve stínu a ledabyle konverzovaly o něčem tak chmurném, působilo poněkud neskutečně, ale vzhledem k situaci jsme zvolily téma dost příhodné. Můj zrak se opět zatoulal k Ethanovi a Temple. Slunce pralo přímo do nich, a proto se mi z místa, kde jsem stála, jevili jako pouhé siluety, jako dva pochmurní ženci s lopatkami a slunečními brýlemi.

Lebka už byla vykopaná a civěla přímo na mě – upřený pohled prázdných očních důlků mrazil i za bílého dne.

Policisté shromáždění kolem hrobu si tlumeně povídali anebo exhumaci mlčky sledovali. Slyšela jsem, jak se někdo zasmál, a rychle se ohlédla přes rameno. Nikdo. Byl to nanejvýš podivný vjem.

„Devlin nad vámi zjevně bdí,“ poznamenala Regina.

„Cože?“ Užasle jsem se k ní otočila.

Pohodila hlavou jeho směrem. „Furt sem kouká.“

Nepodívala jsem se po něm, ale chtělo to pořádně silnou vůli. „Jak jste to poznala? Vždyť má brýle proti slunci!“

„Ale jo, poznala jsem to. Vždycky to poznám.“ Pozorovala mě s nakloněnou hlavou. „Nebyla byste první, která by podlehla jeho šarmu, víte? Devlin patří k mužům, kteří nám ženám tuze důrazně připomínají, jak nám tikají biologické hodiny. Hádám, že za tím budou feromony.“

„Pracujete s ním dlouho?“ Snažila jsem se, aby to znělo nedbale.

„Dost dlouho, abych věděla, že na prolomení té jeho skořápky bude zapotřebí ženy daleko silnější, než jsem já.“

„Znala jste jeho manželku?“

Zvědavě si mě změřila. „Jednou jsem se s ní setkala. Stačilo to.“

„Jak to myslíte?“

„Těžko se to vysvětluje. Ona se na vás tak dívala… jako by o vás ledacos věděla, i když jste se zrovna seznámily. Zvláštní ženská! Nádherná… ale zvláštní.“

Vzpomněla jsem si na Mariaminy přízračné ruce v mých vlasech, na dotyk jejích studených rtů na šíji, a zachvěla jsem se. Co věděla o mně?

Na rty se mi užuž drala spousta otázek, ale nechtěla jsem, aby to působilo moc nápadně, a tak jsem nechala celou věc plavat. Po chvíli mě Regina opustila a já znovu obrátila pozornost k výkopu. Pro Temple jsem pracovala dostatečně dlouho, abych věděla, že pátrá po důkazech pohřebních příprav: úlomcích vykládání rakve a cárech tkanin, lnoucích ke kostem, hřebíčcích nebo špendlících, jimiž byla látka uchycená, a v hrobech tak starých, jako byl tenhle, se objevovaly i měděné centy, které se nebožtíkovi pokládaly na oči.

Ethan pátral po důkazech o něco příšernějších: po měkké či mumifikované tkáni, svalstvu, šlachách, po stopách hmyzu, po barvě kostí a zápachu rozkladu.

Tam, kde jsem stála, ke mně žádné pachy nedoléhaly.

V takovém parném dni jsem za to byla opravdu vděčná.

Pozdě odpoledne odkryli zčásti netknutou kostru spolu se zuby, cáry oblečení a nějakými šperky. Celý nález byl uložen do pytle na mrtvoly, v němž měl být převezen do Ethanovy laboratoře.

Jakmile ostatky odvezli, zástup se začal rozcházet. Temple a já jsme ještě zůstaly, abychom hrob prohlédly a udělaly inventuru škod. Pak se vytratila i Temple, takže když jsem otvírala batoh a tahala z něj nástroje příslušející mému řemeslu, byla jsem sama.

Štětcem s jemným vlasem a dřevěnou škrabkou jsem z náhrobní tabulky odstranila co nejvíc mechu a lišejníku, aniž bych křehký kámen poškodila. Pak jsem nastavila zrcadlo tak, aby odráželo světlo, a upravovala úhel, dokud se mi nepodařilo rozluštit symbol a epitaf:

Jak záhy zvadla tato růže svěží!

O smutky pozemské lehčí

teď ve věčném spánku leží.

Přečetla jsem si ho a pak ještě jednou, pomaleji. Cítila jsem, jak na mě s každým slovem víc a víc doléhá cosi zlověstného.

Rukama třesoucíma se chvatem a vzrušením jsem vytáhla mobil, přihlásila se na internet a otevřela svůj blog, kde jsem rychle projížděla komentáře.

A ono to tam bylo! Na webu se tenhle příspěvek objevil pár minut po prvním epitafu. Zkontrolovala jsem všechny ostatní anonymní komentáře, pak jsem se odhlásila a odložila telefon.

Pročetla jsem si ty verše potřetí a chloupky na šíji se mi ježily.

Nápis na zaneřáděném náhrobku sice zůstával po celá desetiletí neviditelný, ale pokud by ho člověk v určitém úhlu nasvítil, znaky by skrze vrstvu špíny vykoukly. Bylo na tom něco přízračného.

Jenomže kdo o tomhle ví?

Ten, kdo má zájem o hřbitovy. Restaurátor hřbitovů jako já. Tafofil, jako jsou ti, co posílají příspěvky na můj blog. Možná archeolog.

Anebo zoufalec hledající dveře na druhou stranu.

Všechny tyto myšlenky mi bleskly hlavou ve vteřině mezi dvěma údery srdce.

Zatímco jsem tam stála a dívala se, světlo se změnilo a epitaf zmizel.

DVACET ČTYŘI

Devlina jsem našla u Bedfordského mauzolea. Stál ke mně zády a zdál se mi tak pohroužený v myšlenkách, až jsem měla dojem, že si mého příchodu ani nevšiml. Ale pak se otočil jako na obrtlíku, a kdybych nebyla tak zběhlá ve skrývání šoku a strachu, nejspíš bych leknutím nadskočila.

„To jsem jen já,“ pronesla jsem chabě.

„Síla zvyku.“ Pohledem sklouzl za mě, jako by se ujišťoval, že se k němu nepokouší připlížit nikdo jiný.

Uvažovala jsem, jestli se chová tak ostražitě v důsledku svého zaměstnání, anebo je v jakési rovině schopen vycítit svoje duchy. Vnímal někdy chlad jejich dechu? Dotyky jejich větrných rukou? Štípnutí přízračného polibku?

Když se obrátil zpět k mauzoleu, důkladně jsem si ho prostudovala a při pohledu na jeho profil moje myšlenky zalétly k onomu tichému hlasu, který jsem včera v noci slyšela v pozadí. Hloubala jsem, kdo to byl, jak ta žena vypadá a jak dobře se s ní Devlin zná.

Vyrovnala se Mariamě?

Za svou malichernou žárlivost jsem se trochu styděla. Mezi zdmi tohoto hřbitova byly objeveny dvě oběti vraždy a já jsem se právě stala svědkem exhumace těla, z něhož se klidně mohla vyklubat oběť třetí. Devlinův soukromý život by mě měl trápit ze všeho nejméně.

„Něco jsem našla,“ řekla jsem a on se s povytaženým obočím ke mně obrátil.

„Oč jde?“

„Nápis na náhrobku, který jsme právě vykopali.“ Odhodila jsem z čela pramínek vlasů, který se mi uvolnil z ohonu. „Když všichni odešli, rozhodla jsem se zkontrolovat epitaf.“

„Ale tabulky na tomhle náhrobku jsou nečitelné,“ řekl. „Už jsme o tom mluvili s Reginou Sparksovou. Jak se vám podařilo ten epitaf rozluštit?“

„Pomocí zrcadla, které odráží světlo. Nejlépe funguje zrcadlo vysoké, ale dnes ho s sebou nemám, a tak jsem si na to vzala o něco menší. Podstatou triku je úhel dopadu světla. Když člověk světlo nasměruje diagonálně přes povrch náhrobku, vrhne stín na vrypy v tabulce, takže se nápis dá snáz přečíst.“

„To je dost chytré!“

„Ano, ale můj vynález to není. Tenhle trik zkrátka patří k našemu řemeslu. Otec mě ho naučil už dávno. Při práci na náhrobcích vám to ušetří spoustu potu a slz. Ani se kamene nemusíte dotknout…“ Zarazila jsem se. „Promiňte, už zase žvaním.“

Devět z deseti lidí by se mnou vřele souhlasilo a vybídlo mě, ať jdu k jádru věci. Devlin nikoliv. Ten pouze řekl: „Pokračujte,“ a pak mi dál visel na rtech, jako by jaktěživ nepotkal zajímavější stvoření. Samozřejmě jsme oba věděli, že to není pravda.

„Jde o to,“ uzavřela jsem, „že epitaf z toho náhrobku se objevil v komentáři na mém blogu přesně jako ten předchozí.“

Odehnal mouchu. „Kdy?“

„Kdy byl na blogu uveřejněn? Chviličku po tom prvním. Zdálo se mi, že tu báseň poznávám, a tak jsem si to přes telefon ověřila.“

„Zase anonym?“

„Ano. Jsem si ale jistá, že jde o stejného odesílatele.“

Odložila jsem batoh na zem a zmenšila vzdálenost mezi námi dvěma – stoupla jsem si vedle něj na nejspodnější schod mauzolea. Tiše vyčkával a soustředěně mě sledoval, dokud jsem oči neodvrátila jako první. Poté, co jsme spolu strávili tolik času, by mi mělo být v jeho přítomnosti volněji. Ale nebylo, a byla jsem za to ráda. Nikdy bych si neměla dovolit zapomenout na Devlinovy duchy či brát na lehkou váhu otcovo varování. Neztrácela jsem ze zřetele fakt, že Devlin pro mě představuje fyzickou i mentální hrozbu.

A přece jsem i teď vnímala jeho přitažlivost. I teď mi oči ulpívaly na jeho rtech a hlavou se mi honilo, jaké by to bylo, kdybych ho políbila. Nic takového jsem v životě nepocítila. Ve filmech se tohle říká běžně, ale pro mě to byla čirá skutečnost. Temple měla pravdu: pořád jsem hledala jen muže, kteří neohrožovali otcova pravidla ani klid mé duše. Až do onoho večera, kdy z mlhy vykročil John Devlin, jsem žila ve svém malém světě, uzavřená před realitou a živená vlastními fantaziemi.

Střelil po mně pohledem a mě napadlo, zda se mi ve tváři nezračí něco z mých pocitů. Kvapně jsem se odvrátila.

„Co mi ještě můžete povědět o tom nápisu?“ řekl.

„Neměli bychom se zajímat jen o samotný nápis. Jak už jsem říkala, písmena lze přečíst jen za určitých podmínek. Chce to správný úhel světla. Jde o to, že… Kdo jiný tenhle nápis mohl znát?“

Bystře se na mě podíval; přesně chápal, jak to myslím. „A co archivy? Neuvádějí se epitafy v psaných záznamech?“

„Někdy ano. Spolu s popisem a rozměry náhrobku. Ale stejně: člověk by musel vědět, kam se kouknout. A v tomhle případě chybí spousta záznamů z původního hřbitova. Předpokládám ale, že někdo mohl o jednu ze starých církevních knih náhodou zakopnout. Jednu konkrétní jsem hledala v archivu, ale mají tam nepořádek. V záznamech je chaos.“

„Kdo by k nim mohl mít přístup?“

„Studenti, fakulta… A samosebou i někdo jako já, kdo má zvláštní povolení.“

Zamyšleně si mě změřil. „Chápu-li to správně, už jste tam nějaký čas strávila.“

„Ano. A že ho bylo docela dost!“

„Viděla jste tam dole někdy někoho?“

„Jistě. Lidé přicházejí a odcházejí v jednom kuse. Poslední, s kým jsem se tam setkala, byl Daniel Meakin, ten historik. Ne, počkat – tohle beru zpátky: poslední osobou, kterou jsem tam dole viděla, byla Camilla Ashbyová.“ Vysvětlila jsem mu, jak jsem Camillu zahlédla pod schodištěm těsně potom, co jsem mluvila s Meakinem.

„Měla jsem velice zvláštní pocit, že nás špehovala, ale sama nevím proč. Camilla s Meakinem jsou kolegové. Znáte ho?“

„Vím, o koho se jedná,“ řekl Devlin, když opět soustředil pozornost na mauzoleum. „Co byste mi mohla povědět o tomhle místě?“

„O mauzoleu? Moc toho nebude. S informacemi, co jsem o něm dokázala najít, to není valné. Vím jen, že je nejstarší stavbou tohoto typu zde na hřbitově a v roce 1853 ho zbudovala rodina Bedfordových, která věnovala půdu Emersonově univerzitě. Jedná se o gotickou architekturu. Nádherná oslava zániku a melancholie. Na viktoriánském Jihu se truchlení stalo čímsi na způsob umělecké formy, ačkoliv anglickým bratránkům se pochopitelně nic nevyrovná.“

„Byla jste uvnitř?“

„Nakoukla jsem tam dveřmi. Mauzoleum je v příšerném stavu, všude graffiti a odpadky. Prach, pavučiny – nač si vzpomenete. Hrobku zničili vandalové už před lety a ostatky jsou dávno pryč.“

Při těch slovech se otočil. „Cože? Někdo sebral těla?“

Pokrčila jsem rameny. „A co s tím naděláte? Vylupování hrobů je starodávná profese. Na hřbitovech jako Dubový háj dřív v noci hlídkovaly ozbrojené stráže, aby zabránily medikům krást čerstvá těla, která potřebovali pro pitevnu. Kšeftování s těly je dodnes výnosný kšeft.“

„Příjemné pomyšlení!“ Devlin šlápl na nejnižší schod. „Jak postupujete při restaurování místa, které je v takovém stavu?“

„Oškrábu graffiti, vyklidím svinstvo, znovu zapečetím samotnou kryptu. Je to fůra dřiny. A to převážně manuální.“ Zadívala jsem se na své mozoly. „A je velmi smutné, že bez těl nebude restaurování vlastně nikdy dokončené.“ Zdvihla jsem k Devlinovi oči. Začínalo ve mně klíčit nepříjemné podezření. „Tělo Afton Delacourtové se našlo tady?“

„Ano.“

„Proč jste mi to neřekl dřív?“

„Sám jsem to nevěděl. Protože nemám přístup ke složce, musel jsem vystopovat detektiva, který řídil vyšetřování.“

„Ještě slouží u policie?“

„Před pěti lety šel do penze. Bydlí u jezera Marion v calhounském okrese. Nakonec se mi podařilo tu adresu získat prostřednictvím jeho sestry, která dosud pracuje pro město. Nejdřív se se mnou nechtěl setkat… Dokud jsem mu nepověděl o Hanně Fischerové.“

„Co říkal?“ dychtivě jsem se otázala. „Poskytl vám nějaké vodítko?“

Devlin se obratně vyhnul mým nováčkovským dotazům i zvídavému pohledu. „Tady se pohybujeme po velmi nejisté půdě. O tomhle případu bych vám neměl říkat vůbec nic. Rozjíždí se to dost rychle…“ Roztržitě si přejel palcem po bradě.

„Jak to myslíte?“

Pokrčil rameny – bylo to zvláštně výmluvné gesto, které jako by vyjadřovalo všechno a zároveň vůbec nic. „Lidé na vysokých místech už začínají tahat za provázky.“

„Kamufláž?“

„Říkejme tomu zájem z nejvyšších pater. Jde o to, že… v tomhle případě musíme udělat průlom, a to honem, než tohle vyšetřování přihrají někam výš. Ať už je důvod jakýkoliv, na tenhle hřbitov kdosi odkládá těla. I když to velmi nerad přiznávám, Gerrity by mohl mít pravdu. Jestli nám vrah nechává vodítka v podobě náhrobních symbolů či epitafů, možná jste jediná, kdo jeho vzkaz dokáže rozluštit. Už jsem vás do toho zatáhl ažaž. A nehodlám vás do toho zaplétat ještě víc, dokud se nedozvíme, co přesně řešíme.“

Zničehonic mi srdce napumpovalo do žil ledovou vodu. „A co přesně řešíme? Co vám ten detektiv sdělil o vraždě Afton Delacourtové?“

„Například jak zemřela. S jednoznačnými podrobnostmi.“ Hlas měl klidný, ale podbarvený emocí, kterou jsem neuměla jasně pojmenovat.

Při pohledu na jeho obličej se ve mně zadrhl dech. „Jak zemřela?“

„Na exsangvinaci.“

V mém nitru se klubalo cosi bezútěšného a mrazivého: hrůza, strach a snad ještě stín vzrušení. „Přesně jako Hannah Fischerová.“

„Ano. Přesně jako Hannah Fischerová…“

Odmlčel se takovým způsobem, že jsem se neubránila myšlence, zda v tom není něco víc. Svrběly mě prsty – nejradši bych ho chytila za paži a obrátila k sobě, abych mu mohla pohlédnout do očí, prostudovat jeho výraz. Jenomže sahat na něj, to by nebyl nejšťastnější nápad. I když připouštím, že jsem po tom toužila.

„Co vám ještě řekl?“ zeptala jsem se.

„Na těle Afton Delacourtové se našly stopy po ligaturách. Jak mi je popsal, vypadaly jako ty, co jsme našli u Hanny Fischerové.“

„Stopy po ligaturách? Obě dívky tedy byly svázané?“

Zaváhal. Těžko říci, oč se jednalo, ale rozhodně se mi to zdráhal povědět.

„To je v pořádku. Chci to vědět,“ řekla jsem mu.

Velmi dlouho se mi díval do očí – tak dlouho, až jsem se rozechvěla, jako by na mě foukal ledový vítr. „Nohy měly v železech a byly zavěšené hlavou dolů.“

Chvíli mi trvalo, než jsem tenhle strohý popis zpracovala. Pak jsem se na něj zděšeně zadívala. „Zavěšené za nohy… jako maso na háku?“

„Zavěšené za nohy a odkrvené,“ pravil zasmušile.

Projel mnou nával nevolnosti. Bylo mi horko a zároveň zima. Po zádech mi stékal čúrkem pot, ale nedokázala jsem zarazit třes. Mozkem se mi honily nejhnusnější, nejkrvavější obrazy. Mrtvoly, z nichž kape krev, mrtvoly zavěšené na hácích v balírně masa.

Snažila jsem se tu představu zapudit a spolu s ní i mžitky, které mi pluly před očima. „Co je to za stvůru? Kdo je schopen něčeho takového?“

Devlin měl klidný hlas a tvář bez výrazu, ale to, co jsem uviděla v jeho očích, mě vylekalo. „Já osobně bych hádal, že je to lovec.“

DVACET PĚT

Na to jsem nedokázala nic říci. Chlad, který mě obešel, byl pronikavější než duchův dotyk.

Devlin soucitně sledoval, jak se snažím ovládnout. „Jste v pořádku?“

Kývla jsem, zvedla zrak k nebi a pokoušela se soustředit na malý obláček, který prosvěcovalo slunce. Byl zářivý a éterický a připomněl mi jednoho z tančících andělíčků na Růžovém vrchu.

Znovu jsem se třaslavě nadechla, ještě jednou jsem přikývla, čímž jsem chtěla uklidnit nejen Devlina, ale i sebe. „Jsem v pohodě.“

Což samozřejmě nebyla pravda. Jak bych mohla být, když jsem se možná ocitla v hledáčku sadistického šílence?

Uvažovala jsem o epitafech, které mi poslal na blog – vzkazy, anebo varování?

Uvažovala jsem o tom černém sedanu – shoda okolností, anebo mě pronásleduje?

„Nač myslíte?“ zeptal se mě Devlin.

„Jaké to je, být lovnou zvěří.“

Velice dlouho na mě ze své výšky shlížel. Měla jsem dojem, že mi chce poskytnout trochu útěchy – snad mě vezme za ruku, popleská po rameni anebo si mě přitáhne do náručí (v to poslední jsem upřímně doufala). Nic z toho neudělal, ale v očích měl najednou divoký svit, který mě rozechvěl. Znamenal, že lovec se sám brzy stane lovnou zvěří.

Možná moje touha neměla s útěchou nic společného.

„Víte, nemusíte se v tomhle angažovat. Klidně se hned teď seberte, jeďte domů a nechce tohle všecko plavat,“ řekl Devlin. „Nemáte tady žádné povinnosti.“

„A co když jsem tehdy něco doopravdy viděla? Co když jsou klíčem k řešení doopravdy moje znalosti? Sám jste říkal, že v tomhle případě potřebujete průlom, než se to celé ututlá.“

„Tohle přesně jsem neřekl.“

Pokrčila jsem rameny. „Daleko od pravdy nejsem. Umím číst mezi řádky.“

„Zdá se.“

„Smím se vás na něco zeptat?“

„Ano, ale o moc víc vám toho nepovím.“

„Včera jste říkal, že až budu mít dotaz ohledně vašeho soukromého života, mám se zeptat rovnou. A proto se ptám.“

Vycítila jsem jeho ostražitost, ale přisvědčil. „Jak zní otázka?“

„Jde o studenty, kteří se přihlásili po Aftonině smrti. O ty, co promluvili o seancích doktora Shawa a jeho teorii týkající se smrti.“

„Co je s nimi?“

Odmlčela jsem se, poněvadž jsem přemítala, jak to nejlépe vyjádřit. Rozhodla jsem se pro brutální přímost. „Patřila k nim i vaše manželka?“

„Tehdy mou manželkou nebyla. Ale mám-li vám odpovědět na otázku, skutečně navštívila jednu ze Shawových seancí. Příliš ji to vylekalo, než aby tam šla znovu.“

„Co se stalo?“

„To, oč se Shaw pokoušel, se jí ošklivilo. Podle jejího přesvědčení se totiž moc člověka po smrti neumenšuje. Zlý či náhlý skon někdy způsobuje, že se rozzlobený duch, který takovou mocí vládne, může plést do života živým. V některých případech je dokonce schopen si je zotročit. A vyhlídka na to, že by se mrtvý dal přivést zpět, ji vyděsila.“

Tragická ironie tohoto prohlášení mi sotva docházela.

„Byla nesmírně pověrčivá,“ řekl Devlin. „Mívala u sebe amulety, aby jí nosily štěstí, všechny dveře a okna v domě natřela namodro, aby odehnala zlé duchy. Považoval jsem to za okouzlující… zpočátku…“

Vybavil se mi amulet pod mým polštářem a vnímala jsem chlad kamínku, který jsem nosila na krku. A napadlo mě, co by asi Devlin říkal na pravidla, jež jsem po celý život dodržovala.

Považoval jsem to za okouzlující… zpočátku…

„Jdu dovnitř,“ řekl znenadání.

„Do mauzolea? Po takové době tam nemohl zůstat žádný důkaz.“ Pak jsem si uvědomila, že jeho záměr nejspíš nemá nic společného s vraždou Afton Delacourtové, zato ve všech ohledech souvisí s jeho manželkou. „Neměla bych počkat venku?“

„Jen pokud se příliš bojíte jít dovnitř.“

„Vůbec se nebojím. Byla jsem ve spoustě mauzoleí. Žádné z nich ve mně nikdy nebudilo obavy, a i kdyby, těžko bych se jim v rámci svého povolání vyhnula.“

„To je velmi rozumný náhled. Někdy mě překvapujete.“

„Vážně?“

Zaváhal. „Neberte to nijak ve zlém, ale ty fotky u vás v kanceláři mi o vás hodně prozradily,“ řekl. „Vsadím krk, že se cítíte bezpečněji na těch svých hřbitovech než ve městě, ve společnosti lidí.“

„Celkem slušný odhad,“ připustila jsem.

Kývl na souhlas. „Zdá se mi, že jste si za těmito zdmi vytvořila vlastní svět, a přece někdy umíte být ohromně praktická.“

Ano, praktická žena, která s řediteli institutů pro parapsychologické vědy konzultuje problematiku stínových bytostí a egregorů. Která se do písmene drží pravidel svého otce, aby se duchové, kteří za soumraku proplouvají skrze závoj, na ni nemohli přilepit a vysávat z ní životní sílu.

„Když už mluvíme o praktických věcech,“ řekla jsem, když jsem za ním stoupala po schodišti, „na místech tohoto druhu se s oblibou zdržují chřestýši. Uvnitř si dejte pozor, kam strkáte ruku.“

„Budu to mít na paměti.“ Otevřel rozpadlé dveře a vkročil dovnitř.

Rozbitými okny sem šikmo dopadaly sluneční paprsky pozdního odpoledne a osvětlovaly husté závěsy z pavučin, visící od stropu a v každém koutě. Kromě toho tu něco páchlo – něco zemitého a dávného.

Těsně za dveřmi jsem se zastavila a hbitě se rozhlédla: nic se neplazilo pryč, žádné výmluvné chřestění se neozývalo. Ulevilo se mi.

Okny se dovnitř vplazily popínavé rostliny a vřesovec, cihlovou podlahu pokrýval mechový koberec. Všude ležely vrstvy prachu. Zauvažovala jsem, zda tady během posledních patnácti roků, co uplynuly od chvíle, kdy se nalezlo tělo Afton Delacourtové, vůbec někdo byl.

„Kde ji našli?“ V naprostém tichu mauzolea můj hlas zazněl drsně a vlezle.

„Na zemi. Asi tady, řekl bych.“ Devlinův byl naopak hebký jako hedvábí.

Mrkla jsem na podlahu. Krvavé skvrny se dávno vsákly do rozdrolených cihel a malty.

„Kdo ji objevil?“ zeptala jsem se a odehnala mouchu, která mi bzučela okolo hlavy.

„Tenkrát tady pracoval správce. Při údržbě se zjevně dvakrát nepřetrhl. Měl za úkol odhánět ty, kdo by sem chtěli vstoupit neoprávněně, tedy hlavně mládež, která lezla přes zeď a dělala si tady mejdany. Zahlédl tady tělo. Dveře byly dokořán, svítilo sem slunce…“

Právě jako teď, napadlo mě.

„Byl správce podezřelý?“

„Vyslýchali ho, ale byl to už starý člověk. Pár neděl po nálezu těla zemřel na infarkt.“

„Šok, nebo shoda okolností?“

„Asi trochu od obojího, řekl bych.“

Popošla jsem k zadní stěně, kdy se schrány na rakve dochovaly v lepším stavu. Otřela jsem trochu špíny a začala si pročítat sloupec jmen – Dorothea Prescottová Bedfordová, Mary Bedfordová Abbottová, Alice Bedfordová Rhamesová, Eliza Bedfordová Thorpeová – a pomalu jsem se skláněla níž a níž, dokud jsem nedřepěla před nejspodnější schránou, kde kdysi přebývaly ostatky Dorotheiny nejmladší dcery, Virginie Bedfordové, která zemřela pouhých několik týdnů před svou matkou.

Den se níží…

Stíny mizí…

Okovy se otvírají

A teď spánek požehnaný

Nad nápisem se skvěl symbol zlomeného řetězu, který visí z ruky bez těla. Zlomený řetěz – zlomená rodina.

Znovu jsem si přečetla poslední dva verše epitafu:

Okovy se otvírají

A teď spánek požehnaný

Dole na kovové tabulce byl ještě další symbol. Abych si ho mohla prohlédnout, musela jsem sklonit hlavu málem až k podlaze. Tři vlčí máky svázané stuhou – symbol věčného spánku.

Opět jsem se vrátila k básni a přitom jsem si z obličeje roztržitě odehnala mouchu. Přistála v rohu tabulky a vklouzla do praskliny ve dvířkách schránky. S odporem jsem pozorovala, jak tam za ní leze druhá. Pak třetí a čtvrtá…

Ucukla jsem a začala si mávat rukama kolem hlavy.

Devlin si toho všiml a přistoupil ke mně. „Jste v pořádku?“

„Nenávidím mouchy.“

„Co prosím?“

„Copak je nevidíte? Musejí jich tu být desítky.“

Klekl si vedle mě a já ukázala na tabulku, kam usedlo několik much. Jedna za druhou zalézaly do pukliny.

„Odkud se tu berou?“ zeptala jsem se a přitom nepřestávala odhánět hmyz.

„Nebo spíš kam mají namířeno…,“ zamumlal Devlin. Sáhl si přitom do kapsy pro zavírací nůž. Zasunul čepel pod okraj schrány a vypáčil dvířka. Pak se schýlil až k podlaze, aby nahlédl do pohřební komory.

„Vidíte něco? Tělo tam být nemůže.“ Jeho odpovědi jsem se skoro bála.

„Tělo žádné, ale mám dojem, že vidím něco ještě o kus dál. Potřebuju baterku.“

„V tašce jednu mám.“ Vyhrabala jsem se na nohy. „Počkejte, skočím pro ni.“

Venku už se slunce nížilo a rozlévalo karmín skrze stromy a po památnících. Ve vzduchu jsem cítila bahniska a borovice a zimolez a také pach, jenž se vznášel nad každým hřbitovem: lehoučký odér smrtelnosti.

Venku bylo ticho, ačkoliv jsem měla dojem, že v dálce slyším hlasy. Snad to byli policisté, kteří procházeli zvenčí za hřbitovní zdí, a klábosili o tom, co viděli, a přemítali o chmurném úkolu, jaký pro ně představuje vražda.

Seběhla jsem po schodech, a když jsem se shýbla pro batoh, přísahala bych, že na mě někdo upírá pohled. Pomaloučku jsem se napřímila a otočila. Nic! Jen zívající dveře mauzolea.

Popadla jsem ruksak za popruhy a chvátala dovnitř, zpátky za Devlinem.

Napůl vězel ve schráně na rakev. Z jeho těla od kolen nahoru jsem neviděla nic.

„Co to vyvádíte?“ otázala jsem se poplašeně.

Vyplazil se pozpátku ven a oprašoval si košili. Na řasách mu ulpěla pavučina, a tak jsem natáhla ruku, abych ji odstranila. Určitě jsem ho vylekala, protože mě reflexivně chytil za ruku – automatická reakce na nečekaný pohyb.

„Promiňte. Máte…“ Ukázala jsem prstem. „Na řase.“

Hned to vlákénko smetl; v šedavém světle vypadaly jeho oči nevyzpytatelně. „Našla jste baterku?“

„Jistě. Tady ji mám.“ Tato příhoda mě maličko vyvedla z míry, a když jsem se hrabala v batohu ve snaze najít některou ze dvou baterek, které mívám pořád při ruce, připadala jsem si nemotorně a trapně.

Devlin baterku rozsvítil, na stěně vyzkoušel, jak silně svítí, a vzápětí si lehl na zem a posvítil do pohřební schrány.

I já jsem se shýbla a nakoukla do otvoru.

„Vidíte to?“ zeptal se mě Devlin.

Zašilhala jsem tam. „Co?“

„Až támhle vzadu.“ V hlase mu zazněl náznak napětí – vzrušením bych to asi nenazývala.

Nešikovně jsem sebou plácla na břicho. „Co bych měla vidět?“

„V zadní stěně chybí pár cihel. A když do té díry posvítím, není tam nic než prázdný prostor.“

„Tím myslíte…“

„Že tam se ztrácejí ty mouchy. Za tou zdí musí být chodba nebo komora.“

Teď začalo vzrušení ovládat i mě. „O soustavě chodeb pod starými hřbitovy jsem už slyšela. Některé z nich využívala Podzemní železnice při ukrývání uprchlých otroků. Uvědomujete si, co by tohle mohlo znamenat? Přesně takový objev potřebuje Camilla Ashbyová, aby dostala Dubový háj na Národní seznam památek!“

„S oslavami bych ještě počkal,“ odtušil suše. „Třeba to není nic jiného než velká díra ve zdi. Zjistit se to ale dá jen jediným způsobem.“

Hlavou napřed se vplazil do schrány. Zmizela mu tam ramena, pak trup, potom stehna, lýtka a chodidla, zatímco já jsem horečně hledala v batohu náhradní baterku.

„Vidíte něco?“

Jeho hlas ke mně dolehl dost přidušeně. „Asi o dvacet stop níž je nějaká místnost nebo komora.“ Vysunul se zase ven; tmavé vlasy mu pod nánosem pavučin skoro zbělely. Tentokrát jsem ovšem měla víc rozumu, než abych je z něj začala obírat. „Je to strašně úzké. Neprotáhnu se tam rameny, ale myslím, že díra vede do té komory zhruba ve výši stropu.“

„Já jsem menší. Snad bych na to viděla líp.“

Vypadal skepticky. „Nevím, jestli je to dobrý nápad. Tam vevnitř je dost těsno. Když si uvědomíte, kde vlastně jste, nahání to husí kůži.“

„Vám možná. Jenže já nejsem jen restaurátorka hřbitovů, ale taky archeoložka. Pro takovéhle věci my archeologové přímo žijeme.“

Povytáhl obočí a ukázal na otvor. „Račte si posloužit…“

Zkontrolovala jsem si baterku, naposledy se podívala na Devlina a ochotně, ba dokonce s nadšením jsem se vplazila do schrány na rakev.

Když jsem se píď po pídi drala vpřed, do rukou se mi zařezávala drolící se malta a já si záhy začala přát, abych si byla vzala k srdci radu tety Lynrose ohledně rukavic.

Dolezla jsem k ústí otvoru a posvítila si do moře lesknoucí se běloby. Tolik pavučin jsem jaktěživa neviděla. Napadlo mě, jak dlouho se tam asi střádaly.

Balancujíc na jedné ruce jsem se nadzdvihla a druhou jsem i s hlavou vystrčila z díry, abych mohla namířit světlo dolů. Přejížděla jsem jím sem tam po cihlových zdech a po ještě hustěji utkaných pavučinových rubáších v koutě.

„Vidíte něco?“ křikl za mnou Devlin.

Když jsem se ve snaze odpovědět ohlédla, koutkem oka jsem zahlédla odlesk čehosi kovového.

Pokusila jsem se natočit světlo tím směrem, ale příliš silně jsem se opřela o stěnu. Jak se malta rozdrolila, cihly se uvolnily a já na ně tvrdě dopadla bradou.

Při nárazu jsem upustila baterku a v příští vteřině už jsem slyšela, jak se baterka tříští o tvrdou podlahu komory.

„Co to bylo?“ tázal se Devlin poplašeně.

Než jsem mu stihla odpovědět, cihly pode mnou povolily a já se zřítila dolů.

DVACET ŠEST

Nejsem mrtvá? Ležela jsem s roztaženými údy v naprosté tmě, omráčená, bez dechu, s chutí krve v ústech.

„Amelie!“

Mlhou ke mně pronikl Devlinův hlas. S námahou jsem se posadila; třela jsem si temeno a s náramnou opatrností zkoušela, zda mi slouží ruce a nohy.

„Amelie, slyšíte mě?“

„Ano. Ano! Jsem tady dole!“ řekla jsem rozčileně a vcelku zbytečně. „Nic nevidím. Je tu tma jako v pytli.“

„Jste celá? Nezranila jste se?“

Zavrtěla jsem hlavou, abych setřásla pavučiny. A pro změnu ještě další pavučiny.

„Myslím, že jsem v pořádku.“ Zvolna jsem se zvedla na nohy, přičemž jsem si začínala uvědomovat pálící dlaně a kolena a zhmožděninu na pravém boku. A pronikavou bolest ve spodní části lebky A kovovou chuť krve, poněvadž jsem se kousla do jazyka.

Hmátla jsem do kapsy pro mobil. Tím bych si mohla trochu posvítit, jenomže jsem ho nechala v batohu. Potmě jsem se potácela kupředu, až jsem se dotkla zdi. Byla studená a vlhká, trochu slizká. Zhnuseně jsem ucukla.

Když se mi vyjasnilo v hlavě a smysly mi začaly normálně fungovat, zmocnila se mě panika. Co je tohle za místo? A jak se odsud, u všech rohatých, dostanu?

Zvedla jsem hlavu a zadívala se do světla Devlinovy baterky. Blikalo nade mnou, pročesávalo prostor kolem a pak se ke mně vrátilo.

„Určitě jste v pořádku?“ křikl dolů.

„Ano. Nic zlomeného nemám.“ Zadržela jsem dech, abych zklidnila nervy. Vzduch čpěl zatuchlinou jako plesnivý sklep. „Dostanete mě odsud?“

„Ano. Ale budete muset mít chvíli strpení, než zavolám o pomoc. Chviličku vydržte, ano?“

Světlo na okamžik zmizelo.

„Počkejte!“

Devlin se znovu objevil nad okrajem schrány. „Musím vyřídit ten hovor. Přivolat sem pár lidí…“

„Já vím. Jenom…“

„Hodím vám dolů baterku. Hlavně ji chyťte!“

Přesunula jsem se na patřičné místo.

„Až řeknu tři. Raz… dva… tři…“

Světlo padalo na mě, přičemž paprsek mířil nahoru. Na okamžik hrozilo, že se mi baterka vysmekne, ale nakonec jsem to kovové pouzdro pevně sevřela v dlani.

„Hned jsem zpátky,“ houkl dolů Devlin. „Chvíli strpení!“

Pryč byl celou věčnost.

Ale protože jsem měla baterku a ulevilo se mi, že jsem se vyhnula vážnému zranění, znovu jsem pocítila něco z původního vzrušení. Obrátila jsem se a začala světelným kuželem pročesávat prostor, abych si udělala přehled o okolí. Další cihlové zdi. Další cihlové podlahy. Pavučiny blyštící se jako cukrová vata v každém koutě.

Na stěně proti ústí díry, kterou jsem se dostala dovnitř, byly namalované rozměrné symboly. Uviděla jsem kotvu, kompas, polámané kolo. Všechno to byly symboly běžně se vyskytující na náhrobních kamenech.

Pod těmito obrazy se nacházel další otvor, dost velký, aby se jím mohl proplazit člověk. Napadlo mě, jestli nevede do nějaké chodby a nakonec ke svobodě.

Jak jsem do té díry namířila světlo, po podlaze cosi přeběhlo a ztratilo se to nad okrajem cihel.

Uskočila jsem. Chvíli jsem ztěžka oddechovala.

Krysa. Jenom krysa.

Odstoupila jsem od díry a zaměřila světlo zase na symboly. Jen Bůh ví, jak byly staré a kolik let uplynulo od chvíle, kdy se na ně díval někdo jiný.

Objev to byl sice zajímavý, ale tohle místo už na mě začínalo působit. Zející otvor mě znepokojoval – a nijak to nesouviselo s tou krysou. Jestli tato cesta vede ke svobodě, může rovněž dovést někoho sem, do téhle komory. Ke mně. Cítila jsem se jako snadný cíl.

Pevným krokem jsem couvala od otvoru a světelným paprskem propátrávala zbytek komory, ale nyní jsem strnula, jelikož jsem nohama drcla do něčeho, co se pohnulo a přitom zvonivě zaskřípělo. Zprudka jsem se obrátila a střelila po té věci světlem z baterky, načež jsem si vydechla úlevou. Kdosi postavil doprostřed místnosti skládací kovovou židli.

Divné místo pro židli, napadlo mě. A vzápětí se zrodila další myšlenka: co když to není tak dávno, co byl tady dole někdo jiný?

Co z toho sedadla asi tak viděl?

Stoupla jsem si za židli a přejela světlem po zdi před ní. Nebylo tam nic.

Beze spěchu jsem paprskem šmejdila po horní části stěny a po stropě. Komoru podepíraly staré dřevěné trámy, a jak světlo pronikalo do temnoty, spatřila jsem další kovový záblesk.

Mířila jsem baterkou na strop, dokud jsem si neuvědomila, nač se to dívám. Ze stropního nosníku visela soustava řetězů a kladek. Na koncích řetězů byla připojena železná pouta.

Okovy se otvírají… A teď spánek požehnaný.

„Devline!“

Žádná odpověď.

„Johne!“

Zaslechla jsem šátravý zvuk, pak jeho hlas. „Co se děje?“

„Dohlédnete až sem?“ Přejela jsem světlem sem tam po řetězech, pak ho zamířila na kladku.

„Odsud ne, nevidím. Co tam máte?“

Zadržela jsem dech. „Od stropu visí řetězy s pouty. Kladka. Ještě nějaké zařízení.“

Řekl něco, čemu jsem nerozuměla.

Jen jsem dlouze zírala na ta pouta. „On je vodí sem, že?“ Třes v mém hlase mi byl nesmírně protivný, ale ten pohled by otřásl i silnějším člověkem, než jsem já. „Ano, určitě je vodí sem.“

Devlin musel vycítit, že mi povolují nervy. A komu ne? Konejšivým hlasem pronesl: „Teď tam není. Tam dole s vámi nikdo není. Jste v bezpečí.“

Kromě zběsilého tlukotu vlastního srdce jsem nedokázala vnímat vůbec nic. „Musím se odsud dostat.“

„Dostaneme vás ven, ani se nenadějete. Pěkně zhluboka se nadechněte a snažte se uvolnit. Jste přece archeoložka, ne? Pro takovéhle věci vy archeologové přímo žijete.“

„Já už ne.“

„Zachovejte klid. Všechno bude v pořádku.“

Uposlechla jsem jeho rady a zhluboka se nadechla. „Jenom… hlavně mě tady nenechávejte samotnou, ano?“

„Nikam nejdu,“ řekl. „V této chvíli jste mýma očima. Povězte mi, co vidíte.“

Bylo mi jasné, že se mě pokouší rozptýlit, a oceňovala jsem jeho dobře míněnou snahu natolik, že jsem se rozhodla hrát tu hru s ním. „Podlahy a zdi jsou z cihel. Podpůrné trámy ze dřeva.“ Pomaloučku jsem se otáčela na místě. „Ve stěně, na kterou se díváte, je otvor. Myslím, že vede do chodby.“ Další cesta ven, další cesta dovnitř. Otřásla jsem se. „Na jednu zeď někdo namaloval symboly.“

„Jaké symboly?“

„Jde o umění náhrobku. Myslím, že se jich v dobách Podzemní železnice užívalo stejným způsobem jako vzorů na sešívaných přikrývkách a textů písní. Zlomené kolo znamenalo zemi, kotva moře…“

„Co dál?“

„Nevěřil byste, jak husté jsou některé pavučiny.“ Namířila jsem světlo baterky na oblast, kterou jsem ještě musela prozkoumat. „V rozích vypadají jako bavlněná gáza, ale zprostředka téhle komory je někdo odstranil.“

Paprsek pronikl skrze vlákna do nejtemnějších koutů místnosti. Ucítila jsem něco na paži a natáhla jsem ji před sebe: po rameni mi špacíroval pavouk jako pěst.

Byla jsem vyděšená a nervy jsem měla napjaté k prasknutí, takže zatímco jsem ho divoce setřásala, ječela jsem jako siréna. Ucouvla jsem; klopýtla jsem přitom o židli a zapotácela se. Baterka dopadla na cihlovou podlahu a zhasla.

Když se okolo mě rozhostila chladná tma, zatajila jsem dech. Pak se ozvalo hlasité žuchnutí a já se vmžiku otočila.

„Amelie?“ pronesl tiše Devlin.

Byl v komůrce se mnou. Když zaslechl můj křik, prostě skočil o dvacet stop níž do naprosté tmy.

To mě podrž!

„Jsem tady.“ Snad mi jen pracovala fantazie, ale přísahala bych, že cítím teplo, které vyzařuje z jeho těla a vábí mě k sobě jako magnet. S rozpřaženými pažemi jsem k němu zamířila. Když jsme se dotkli jeden druhého, položil mi ruce na ramena a sklonil tvář k mé.

„Jste v pořádku? Co se stalo?“

„Zjistila jsem, že mi po ruce leze pavouk, a popadla mě panika.“ Už jsem reagovala na jeho blízkost. „Nezmínila jsem se náhodou, že trpím lehkou arachnofobií?“

„A přesto jste považovala za dobrý nápad plazit se mezi pletenci pavučin?“

„Normálně to mívám pod kontrolou,“ řekla jsem. „Ale když vidím tyhle velikánské chlupaté obludy, ztrácím hlavu.“

Chvilku mlčel. „Když jste vykřikla…“

To lehké zaváhání v jeho hlase mi zrychlilo pulz. Domníval se, že jsem v nebezpečí, a ihned mi spěchal na pomoc, aniž se ohlížel na vlastní život či nebezpečí úrazu. Tohle byla… prostě síla.

Ano, měl to také v popisu práce, jenomže já jsem se rozhodla, že takhle se na to dívat nebudu. První závěr, k němuž jsem dospěla, víc souzněl s mými romantickými představami.

„Upustila jsem baterku,“ řekla jsem, protože jsem něco říct musela, ale s tím, co se mi doopravdy honilo hlavou, jsem se mu svěřit nemohla.

„Rozbila se?“

„Myslím, že ne. Slyšela jsem, jak se odkutálela někam támhle.“ To mu ovšem moc nepomohlo, protože neviděl, kam ukazuju.

Zaslechla jsem křísnutí a pak se mezi námi roztančil plamínek. V poblikávajícím světle mi Devlinův obličej připadal bledý a trochu démonický. Nic krásnějšího jsem v životě neviděla.

Civěl na mě skrze stíny. „Určitě jste v pořádku?“

„Ano, je mi dobře. Jen jsem ztratila nervy. Byla to pitomost.“

„Zas taková pitomost to nebyla. Tady.“ Rychle se rozhlédl. „Kam jste tu baterku upustila?“

„Někam támhle.“

„Už ji vidím.“ Shýbl se pro ni a pak mi podal zapalovač. „Nate, podržte to!“

Poslechla jsem ho. Zvedla jsem plamínek nad hlavu. Odšrouboval na baterce sklo, utáhl žárovku a vzápětí zase kryt zacvakl. Několikrát si baterkou klepl o dlaň a světlo se opět rozzářilo.

Pustila jsem škrtátko a nechala plamínek zhasnout; pak jsem zapalovač podala zpět Devlinovi. Byl bohatě zdobený, těžký a z toho, co jsem zahlédla, se mi zdálo, že je dost starý. „Nevěděla jsem, že se takové ještě používají.“

„Patřil otci. Spoustu let ho s sebou nosím.“

„Pro štěstí?“

„Na památku,“ řekl. „Víc v tom nehledejte.“

Když si však zapalovač strkal do kapsy, upamatovala jsem se na amulety, které u sebe podle jeho slov nosívala pro štěstí Mariama, a na kamínek, jenž se mi houpal na krku. Každý z nás měl svoje gris-gris, svoje placebo. Dokonce i Devlin, ať už to přiznával, anebo ne.

Držel baterku ve výši ramen, a zatímco zkoumal naše dočasné vězení, jezdil světelným paprskem sem tam. Světlo kroužilo kolem symbolů na zdi, po koutech zarostlých pavučinami a nakonec utkvělo na řetězech. Po celou dobu jsem ho sledovala očima.

Devlin vykročil tím směrem a zastavil se pod místem, kde byla na dřevěném trámu u stropu upevněna kladka. Přejížděl světlem po provazech, dokud nenarazil na konec omotaný okolo kovového bodce, který trčel z cihlové zdi. Pouta byla přivařená k řetězům, které pro změnu visely na jakémsi zařízení, jež se dalo vytahovat a spouštět dolů pomocí kladky.

Devlin provaz rozvázal. Řetězy spadly, a když o cihlovou podlážku zadrnčelo jakési kovové vahadlo, nadskočila jsem.

Když Devlin zařízení kladkou zase vytáhl a uvázal ho, jak bylo, hlavou se mi honily příšerné obrazy. Pak šel prozkoumat podlahu pod řetězy. Z místa, kde jsem stála, se mi cihly jevily o něco tmavší. Zatímco jsem pozorovala, jak přidřepává a prstem se dotýká země, zvedal se mi žaludek. Opět vstal a pokračoval v pátrání.

Ticho se táhlo celou věčnost.

„K čemu podle vás používal tu židli?“ zeptala jsem se nakonec. „Myslíte, že tam seděl a… sledoval je?“

„Ano. Anebo do ní usadil publikum,“ odtušil Devlin tak věcným tónem, až mi krev v žilách ztuhla v led.

Pátral baterkou po stěnách a já se otáčela spolu s ním. Pavučiny byly místy tak husté, vlákna tak těsně spletená, že jimi světlo nemohlo proniknout.

Devlin zaklel a já uviděla, jak sebou jeho ruka škubla. Nejdřív jsem myslela, že zahlédl dalšího obřího pavouka… ba co hůř: že zahlédl vraha. Světlo však vyšplhalo po zdi málem ke stropu. A já to přes pavučinový kokon uviděla také.

V nejtemnějším rohu byla ke zdi připoutaná lidská kostra.

DVACET SEDM

Kostra byla připoutaná za zápěstí, ne za kotníky, jak mi to Devlin popsal předtím. Měla jsem dojem, že tento fakt má svůj význam, ale byla jsem v té chvíli natolik otřesená, že jsem se tomu ani nesnažila porozumět.

Skrze pavučiny toho jinak moc vidět nebylo. Kousky oděvu. Chomáče vlasů lnoucí k lebce.

„Vypadá, že je tady dole spoustu let.“ Devlin světlem jezdil sem tam, aby lépe viděl. „Divím se, že ještě drží takhle pohromadě. Možná je tam víc vaziva a tkáně, než kolik odsud vidíme.“ Nasál vzduch. „Ale zápach tu není.“ Vytáhl telefon a zkontroloval displej. „A signál taky ne. Pošleme sem dolů forenzní tým. A vytáhneme z nory Shawa.“ Mluvil tiše, ale v komoře se jeho hlas zlověstně rozléhal.

Zůstala jsem potichu velice dlouho. Měla jsem pocit, že prostě nedokážu promluvit. Obávala jsem se, že jakmile otevřu ústa, dám se do křiku.

Devlin přejel baterkou po místnosti. „Rád bych věděl, kam se ztratily všechny ty mouchy.“

Po mouchách jsem ani nevzdechla. Teď jsem na něj konsternovaně civěla. „Nemyslíte si snad, že někde tady je ještě další tělo, viďte, že ne? Anebo někdo, kdo ještě žije… Někdo…“ Někdo, komu trvá umírání velmi dlouho.

Před týdnem bych si takové zvěrstvo ani neuměla představit. Když jsem nyní zírala do díry v cihlové stěně, do té temné, hrozivé brány, cítila jsem odpornou jistotu.

„Budu tam muset vlézt a zjistit, jak se věci mají,“ řekl Devlin a mně blesklo hlavou, že v jeho hlase rozeznávám náznak hrozby.

„Hned teď?“ Nechtělo se mi ani pomyslet na to, co za tím zejícím průzorem leží.

„Pokud existuje sebemenší naděje, že by tady dole mohl ještě někdo být, pak odpovídám ano. Hned teď.“

„Ale… neměli bychom alespoň počkat na posily? Povídal jste, že pomoc je tu co nevidět.“

„Možná by to nebylo dost brzo. Někdy rozhoduje i pouhá minuta.“ Klidný tón, jímž ta slova pronášel, ve mně vyvolal představu jeho manželky a dcery uvězněných v potápějícím se autě. „Musím zjistit, co tam je.“ Jeho hlas byl pevný, rozhodný. Nikdo mu to nevymluví.

„Pak jdu taky,“ opáčila jsem, ačkoliv ve skutečnosti mě poháněl spíše strach než altruismus. Nehodlala jsem v té komnatě hrůz zůstat sama. Ať už se za tou zdí nachází cokoliv, já to risknu. S Devlinem ano.

Myslela jsem si, že bude mít námitky, a byla jsem připravena trvat na svém, jenomže Devlin vzápětí zalétl pohledem nahoru, k těm řetězům, a přisvědčil. „Hádám, že to bude nejlepší.“

Namířil světlo do otvoru a prolezl jím. Já ho následovala.

Na druhé straně se prostor otevřel do výšky natolik, že jsme se mohli napřímit. I zde byly stěny cihlové a kluzké slizem. Když Devlin namířil světelným kuželem přímo před sebe, neviděla jsem nic než nekonečnou chodbu.

Prostor byl tak úzký, že jsme museli pochodovat za sebou. Když jsem se ohlédla, za mými zády byla naprostá tma.

„Uvažovala jsem o načasování toho všeho,“ řekla jsem tiše, když jsem se sunula chodbou za ním. „Hannina matka řekla, že naposled viděla dceru živou minulý čtvrtek. Jestli bylo Hannino tělo zakopáno někdy poté, co jsem v pátek ve čtyři ze hřbitova odešla, a předtím, než o půlnoci vypukla bouře, pak Hanna mohla být tady dole, zatímco já jsem si nahoře fotila náhrobky. Mohla jsem chodit přímo nad místem, kde ji věšel. Kdybych něco slyšela… něco viděla, mohla jsem zavolat policii –“

Devlin mrkl přes rameno. Obličej měl zasmušilý, zahalený stínem. „Nechte toho. Nemohla jste udělat vůbec nic.“

„Vím, ale když na to myslím, bolí mě to.“

„Na tomhle světě je spousta věcí, které bolí,“ řekl. „Nemusíte si sypat popel na hlavu kvůli něčemu, co neovlivníte.“

Napadlo mě, zda se vlastní radou dokáže řídit, anebo zda o půlnoci, když spánek ne a ne přijít a po boku mu setrvávají jeho duchové, ještě hrává tyhle hrozné hry na co kdyby.

Zatímco jsme se plahočili chodbou, umlkli jsme. Zdálo se mi, že se nám půda pod nohama svažuje, ale jistá jsem si být nemohla. Tohle klaustrofobní vězení a černočerná tma za námi mi trochu mátly orientační smysl.

A všude další pavučiny! Neuměla jsem si představit, kolika pavouků bylo k jejich utkání během těch let zapotřebí.

„Cítím je ve vlasech,“ řekla jsem a otřásla se.

„Koho?“

„Pavouky. Jsou všude. Musí jich být tisíce. Miliony…“

„Nemyslete na to.“

„Nemůžu si pomoct. Víte, proč trpím arachnofobií? Když mi bylo deset, kousla mě černá vdova.“

„Když mi bylo dvanáct, uštkl mě ploskolebec5.“

„Dobrá, zvítězil jste.“ Prohrábla jsem si vlasy ve snaze vytřást nevítané návštěvníky.

„Já netušil, že je to soutěž,“ řekl Devlin. „Nemohli bychom porovnat, kdo má lepší jizvu?“

I když to byl z jeho strany celkem slabý pokus vylepšit nám náladu, ocenila jsem ho. „Kde jste byl, když vás ten had uštkl?“

„Dědeček má v horách srub. Když jsem byl kluk, každé léto jsme tam nahoře týden pobyli. Měl jsem staré kolo, které jsem si tam nechával, abych mohl jezdit po stezkách. Jednou pozdě odpoledne ležel přes takovou stezku had. Včas jsem si ho nevšiml a přejel ho. Tělo se vpletlo do paprsků kola, a když jsem se ho snažil uvolnit a šťouchl do něj nohou, had zaútočil. Zakousl se mi do holeně přímo přes džínsy.“

„Bylo to zlé?“

„Ne tak zlé, jak byste myslela. Dědeček měl ve srubu protijed. Píchl mi ho a dal mi nějaká antibiotika na infekci.“

Chystala jsem se zeptat, jestli byl jeho dědeček lékař, ale pak jsem si vzpomněla, jak Ethan říkal, že Devlin pochází z dlouhé rodové linie právníků. Vlastně byl černou ovcí rodiny, protože se nedržel tradice.

„Copak jste nemusel do nemocnice?“

„Ne. Podle dědečka člověku trocha utrpení utuží charakter. Pár dnů mi bylo dost mizerně, ale pak to přešlo. Ta vaše černá vdova byla nejspíš podstatně horší.“

„Ale my přece nesoutěžíme.“

„To je fakt. Kam jste to schytala?“

„Do ruky. Přesouvala jsem starý náhrobek a zničila domov jí i jejím dětem. Jednoznačně moje chyba.“

„Na hřbitovech jste strávila hodně času, co?“

„Je to moje práce.“

„I když jste byla malá?“

„Víceméně ano. Otec dělal správce hřbitovů. Měl jich na starost několik, ale já jsem měla nejradši ten, co ležel u našeho domu: Růžový vrch. Slyšel jste o něm někdy? Rostou kolem něj stovky růžových keřů. Některé z nich jsou přes sto let staré. Popínají se po stromech a visí z větví. V létě tam bývá vůně přímo nebeská. Když jsem byla holka, strašně ráda jsem si tam hrála.“

„Hrála jste si na hřbitově?“

„Proč ne? Byl tam klid. A hřbitov byl nádherný – dokonalé malé království!“

„Vy jste velice zvláštní žena.“

„Já myslela, že jsem praktická.“

„Zvláštní, ohromující a praktická.“

Srdce mi poskočilo. Jeho popis se mi nesmírně líbil, přestože jsem měla dojem, že tohle není jeho styl. Z jakéhosi důvodu mi přišla na mysl Rhapsody. Zvláštní, ohromující a praktická. Dívka, která umí hrát kopanou a čarovat.

Vytrvalé světlo baterky před námi neodhalilo nic než další cihlové zdi a další tmu. Šli jsme sice jen pár minut, ale od vstupu do chodby, jímž jsme museli prolézt, jsme už zjevně urazili pořádný kus cesty. Uvažovala jsem, zda už dorazila pomoc. Devlin jim jistě řekl, že jsem uvízla v podzemní komoře, ale jak se dozvědí, že nás mají hledat tady? Touhle dobou jsme už byli tak daleko, že jsem zapochybovala, zda by nás vůbec slyšeli, i kdybychom začali křičet.

Devlin zastavil tak náhle, až jsem mu málem narazila do zad.

„Co se děje?“

„Další průchod.“ Namířil světlo šikmo ke spodní části stěny po naší pravé ruce. Některé z cihel kdosi vytahal, takže vznikla díra natolik veliká, aby se jí dalo proplazit.

Klekl si před ni a posvítil dovnitř.

„Je to další chodba?“ Moje otázka se odrazila od stěn a vrátila se mi.

„Vypadá to tak.“ Odmlčel se, stále zíraje do tmy. „Cítím plíseň a hnilobu. Tohle místo je staré.“

„K čemu se podle vás původně používalo?“ Stála jsem ve tmě, paže pevně ovinuté kolem trupu. Vzduch byl vlhce zatuchlý. Jako dotyk ducha. „Než tyhle chodby vykopali, určitě to trvalo mnoho let.“

„Možná tady předtím, než byl vybudován hřbitov, stával starý plantážnický dům. Ty chodby mohly tvořit součást sklepního systému. V podzemí někdy bývala obydlí otroků.“

Obydlí otroků! Tím by se možná vysvětloval ten temný příkrov, který halí Dubový háj.

Zvedla jsem zrak. Nahoře už se určitě smrákalo.

„Nebylo tohle místo zaplavené, když se řeka rozvodnila?“ zeptala jsem se.

„Snad právě proto je to tu samá plíseň a sliz.“

Nervózně jsem se rozhlédla. „Jak tohle místo podle vás našel?“

„Staré záznamy, listiny. Anebo o ně zakopl náhodou jako my.“

„Pořád říkáme on.“

„Vrazi-predátoři bývají většinou muži.“ Devlin se napřímil.

Kývla jsem hlavou směrem k průlezu. „Půjdeme tam?“

„Ne. Myslím, že bychom měli zůstat v původní chodbě. Otočit to můžeme vždycky. Šel bych dál.“

Znovu jsme vykročili.

„Tohle místo mi připomíná sen, který se mi vracel, když jsem byla malá,“ řekla jsem a srovnala s ním krok. Snažila jsem se nepřečnívat světelný kužel. „Bylo to děsivé. Tak mě to traumatizovalo, až byste si mohl myslet, že jsem se někdy v reálném životě ztratila v chodbě či jeskyni, ale tam, kde jsem vyrůstala, jsme nic takového neměli.“

„Třeba ta chodba představovala trauma jiného druhu.“

„Možná ano. Na jednom konci jsem viděla slaboučké světýlko a na druhém konci nic než tmu. Vždycky jsem vykročila ke světlu, ale vzápětí mě něco začalo nutit, abych se obrátila a šla do tmy, a přitom mě to zase táhlo ke světlu. Opakovalo se to pořád dokola: pár kroků jedním směrem, pak čelem vzad, pár kroků opačným směrem. Horší tahanici si neumíte představit!“

„Byla jste sama?“

„Ano. Až na… jednou za čas jsem slýchala ženský hlas. Ta žena mluvila šeptem. Nikdy jsem nerozeznala, co říká, ale pořád jsem špicovala uši a doufala, že mi poví, kudy se mám dát, jenomže ona mi to nikdy neřekla. A když jsem se zastavila na delší dobu, ze stěn vyrašily ruce.“

„Ruce?“

Otřásla jsem se. „Tucty rukou. Bledé a nenechavé. Věděla jsem, že jestli se jim podaří mě chytit, zatáhnou mě na temné místo, které je daleko hroznější než to, co na mě čeká na obou koncích té chodby. A tak jsem znovu vykročila. Pár kroků ke světlu. Čelem vzad. Pár kroků do tmy.“

„Došla jste někdy na konec?“

„Nikdy. Probudila jsem se s hrozným pocitem, že jsem se ztratila a nemám ponětí, kde jsem ani kde bych být měla.“

„Tohle zní jako zážitek, který lidé mívají, když se ocitnou blízko smrti,“ řekl Devlin. „Ne že bych na tyhle žvásty věřil, ale popis vašeho snu se tomu v mnohém podobá. Ovšem až na ty ruce,“ dodal. „To je novinka.“

„Ty ruce byly ze všeho nejhorší.“

Posvítil baterkou na zdi. „Vidíte? Žádné ruce.“

„Díky.“ Klopýtla jsem o roh uvolněné cihly, a abych neupadla, opřela jsem se Devlinovi dlaní o záda. Honem jsem se zase odtáhla. „Měl jste taky někdy zlý sen, který by se vracel?“

„Ano.“ Odmlčel se. „A pak se probudím a uvědomím si, že je to skutečnost.“

Ticho se táhlo donekonečna.

DVACET OSM

Tou dobou jsme už pronikli daleko do chodby. Na návrat bylo pozdě. V zádech jsem cítila chlad a představovala jsem si, že mám za sebou ducha, který se plíží skrze stíny, baží po mé energii, saje mi z těla teplo.

Prudce jsem se otočila, srdce v krku. „Neslyšel jste nic?“

„Ne.“ I Devlin se obrátil a přejel světlem chodbu.

Zahlédla jsem lesk korálkových očí a cupot drobných nožek. Jen krysa.

Drali jsme se kupředu. Už se mi dýchalo lehčeji, protože jsem věděla, že zvuk za mnou nebyl nic jiného než škrábání hlodavčích drápků o cihly. A zvláštní bylo, jak se mi ulevilo, když jsem Devlinovi pověděla o svém snu – osvobodilo mě to od hrůzy z dětství, která mě celé roky pronásledovala. Stal se z něj můj důvěrník. S touhle noční můrou jsem se jakživa nikomu nesvěřila. Hrozila jsem se, co tohle vypovídá o mých citech vůči němu.

Udržovali jsme stejnoměrné tempo, ale teď jsem zpomalila a zadívala se stranou, protože do ticha pronikl další zvuk. Zastavila jsem, udělala krok a pak se rychle podívala přes rameno.

„Tam vzadu něco je.“

Devlin skoro ani nezpomalil. „Další krysa.“

„Ne, tohle není krysa. Poslouchejte!“

Nic než ticho.

Pak se to ozvalo znovu: kradmý šouravý krok. Na šíji se mi zježily chloupky.

„Tam! Copak to neslyšíte?“

Devlin se rychle otočil a temnotu roztálo světlo. „Hlavně zachovejte klid.“

„Já jsem klidná,“ přehlušila jsem zběsilý tlukot srdce. „Co si myslíte, že to je?“

„Nevím.“

Duch to nebyl. Bylo to cosi velmi skutečného, cosi pevného a živého.

Devlin si přehodil baterku do levé ruky a pravou vytáhl z pouzdra pistoli. Bez ustání pročesával světelným paprskem tmu.

„Jděte přede mě,“ řekl a podal mi baterku.

„On je tam vzadu, viďte?“ šeptla jsem.

„Pokračujte v chůzi.“

Nyní jsme šli úplně potichu. Jakmile ten zvuk zeslábl, moje nervy se uklidnily a já si všimla, že začínáme stoupat. A zrovna když jsem doufala, že to znamená, že už brzo zahlédneme konec chodby, dostali jsme se do slepé uličky.

Před námi byla jen pevná cihlová zeď.

Představa, že uděláme čelem vzad a vydáme se zpátky, směrem k tomu zvuku, ke komnatě hrůz, už na mě byla příliš. Emocionálně jsem byla vyčerpaná. Vycucaná. Měla jsem chuť sebou praštit na zem a brečet jako želva.

„Támhle,“ řekl Devlin a přidržel mi ruku s baterkou dolů a nalevo.

Další průchod. Další cesta ven.

Vzal si ode mě baterku a posvítil do díry.

„Je to cesta ven?“ ptala jsem se nervózně.

„Myslím, že ano. Pojďte.“ Šel první a na druhé straně na mě počkal.

Ocitli jsme se v kruhové komoře, která v průměru měřila asi pět stop. Do stěny byly zapuštěny kovové schůdky a mě se na chvilku zmocnila euforie, dokud jsem si neuvědomila, že tyhle schody nikam nevedou. Nahoře nebyl žádný otvor. Jen naprostá tma.

„Myslím, že jsme ve staré studni nebo v cisterně,“ řekl Devlin. Jak se jeho hlas odrážel od oblých stěn, zněl kovově.

„Jak se dostaneme ven?“

„Nahoře musí být poklop nebo něco takového.“ Na okamžik podržel světlo šikmo vzhůru, pak mi podal baterku i svou pistoli.

„Umíte zacházet se zbraní?“

„Ne, vlastně ne.“

„Pojistka je odjištěná. Kdyby touhle dírou něco přišlo, namiřte na to a stiskněte kohoutek. Nehloubejte o tom – zkrátka to udělejte.“

Kývla jsem.

„Světlo si nechte,“ řekl. „Na mě pozor dávat nemusíte. Hlídejte ten otvor.“

„Dobrá.“

Vyzkoušel, zda žebřík unese jeho váhu. Jak stoupal vzhůru, jeho kroky zvonily o příčle. Za pár vteřin byl dvacet stop nade mnou. Slyšela jsem cvaknutí zapalovače a funění, jak se Devlin snažil nadzdvihnout poklop. Odolala jsem pokušení dívat se nahoru.

„Jde to otevřít?“

„Jsou to dvířka. Vidím panty a kliku, ale zvenčí na nich leží něco těžkého. Dokážu s nimi pohnout, ale otevřu jen na štěrbinu.“

Zatímco jsem v jedné ruce svírala zbraň a ve druhé baterku, nespouštěla jsem oči z průlezu. Chviličku bych přísahala, že –

Bylo to tady! Ten vytrvalý šouravý krok, jako by někdo zvolna postupoval chodbou a kradl se přitom co nejopatrněji, aby neprozradil svou polohu.

„Jde sem,“ šeptla jsem.

Můj hlas se donesl až nahoru. Stupně zařinčely, jak Devlin rychle sestupoval. Chopil se zbraně a baterky a přejel světelným kuželem žebřík.

„Vylezte nahoru. Podařilo se mi dvířka o kus vzepřít. Zkuste, jestli se tudy dokážete protáhnout.“

„A co vy?“

„Tak už jděte! Půjdu hned za vámi.“

Když jsem ale začala stoupat po žebříku, vrhla jsem pohled přes rameno a zjistila, že světlo mizí v díře.

„Devline!“

Žádná odpověď.

Byla jsem rozpolcená: mám jít nahoru, anebo se vrátit dolů? Mučivá nerozhodnost se podobala mé dávné noční můře. Když Devlin konečně prolezl otvorem zpátky, ještě jsem visela v půli žebříku.

Neřekl ani slovo, jen počkal, až vylezu nahoru, a pak se vydal za mnou.

Protáhla jsem se škvírou. Lokty a kolena jsem si odírala o drsné cihly. Jakmile jsem byla venku, napjala jsem všechny síly, abych odstrčila z dvířek balvan a otevřela je.

Devlin vylezl ze studně a oba jsme se rozhlédli po okolí. Ocitli jsme někde v lese, za branami hřbitova.

Ještě nebyla tma. Obzor na západě zářil. Na východě vyšel nad koruny stromů měsíc. V listí ševelil vánek a já ucítila uprostřed soumraku jasmín.

Devlin mě vzal za ruku a vykročili jsme chladnoucím šerem, zatímco za našimi zády proklouzli závojem jeho duchové.

DVACET DEVĚT

Než jsem ze hřbitova odešla, hemžilo se to tam policajty. Kriminalističtí technici sestoupili do komory a malá armáda policistů pročesávala chodby. Usoudila jsem, že Devlin bude mít pár hodin co dělat, a tak mě udivilo, když se ještě téhož večera objevil u mých dveří.

Už jsem byla doma dost dlouho, abych se stihla vysprchovat a připravit si lehkou večeři, ačkoliv jsem se nakonec dokázala přimět jen k tomu, abych snědla trochu salátu. To, co jsem viděla v té komoře, jsem si nedovedla vymazat z paměti, a měla jsem neblahé tušení, že potrvá celé dny, ne-li týdny, než budu zase v klidu spát celou noc.

Devlin si s sebou přinesl laptop, takže jsme si mohli projít snímky z Dubového háje společně. Domnívala jsem se, že dospěl k témuž závěru jako já: živá či mrtvá Hannah Fischerová byla v té komoře, zatímco já jsem nahoře fotografovala náhrobky. V podezření, že je vrah přesvědčen, že jsem na těch snímcích zachytila něco usvědčujícího, mě utvrdila krádež mé aktovky.

Ale jak se dozvěděl, že mám fotky v aktovce? Pokud… pokud je ovšem neviděl na vlastní oči.

Toho dne, kdy objevili tělo, jsem strávila odpoledne v Emersonu, jednak nahoře v hlavní knihovně, jednak ve sklepním archivu. Zatímco jsem se hrabala v krabicích se záznamy a listovala databází, aktovku jsem několikrát nechala na delší dobu bez dozoru. Jestli byla otevřená, snímky mohl vidět kdekdo. Což by znamenalo, že někdy během dne jsem se pohybovala v blízkosti vraha. Je možné, že jsme o sebe zavadili ramenem anebo spolu zdvořile konverzovali. Z toho pomyšlení se mi teď – vzhledem k objevu, při němž se nám tak strašlivě jasně vyjevil účel těch řetězů a kladek – dělalo nanic.

Než Devlin přijel, sestavila jsem si přehlednou tabulku všeho, co jsme věděli o místě pohřbu každé z obětí, počínaje Hannou Fischerovou.

Na náhrobním kameni bylo kromě květinových motivů vyryto letící pírko a poetický epitaf:

Nad němým rovem pláče hvězda bledá

To děcko mrtvé, leč snící zachránit se nedá

Kámen na hrobě, kde vykopali neidentifikované ostatky, obsahoval jedinou růži v plném květu, symbol okřídlené duše a nápis:

Jak záhy zvadla tato růže svěží!

O smutky pozemské lehčí

teď ve věčném spánku leží.

Protože tělo Afton Delacourtové zůstalo ležet na podlaze mauzolea, místo aby ho vrah zakopal, neměla jsem k dispozici žádnou ukázku umění náhrobku ani epitaf, s nimiž by se daly novější objevy porovnat, ale napadlo mě, že důležité vodítko by mohly představovat symboly a nápis na schráně na rakev, které nás dovedly do skryté komory. Přetržený řetěz se sice od motivu letící duše na předchozích dvou náhrobcích dost lišil, ale verše mě zaujaly:

Den se níží…

Stíny mizí…

Okovy se otvírají

A teď spánek požehnaný

Když jsem se tabulkou probírala a podtrhávala přitom slova pírko, okřídlená duše, přetržený řetěz a okovy, rozechvělo mě vzrušení. Tom Gerrity měl možná pravdu. Odpověď byla zde, civěla mi přímo do očí – jen kdybych si vrahův vzkaz uměla správně vyložit!

Kolik času uplyne, než se pochlubí další obětí? uvažovala jsem.

„Co se děje?“ zeptal se Devlin.

Jeho hlas, který zazněl do ticha, mě polekal. Bezmála jsem zapomněla, že tam Devlin je, což mě překvapilo. „Jen jsem tu tak seděla a probírala se těmi epitafy a symboly a napadlo mě, že Tom Gerrity měl pravdu. V tomhle je zakódovaný nějaký vzkaz, ale já ho neumím rozšifrovat.“ Odmlčela jsem se. „Našel jste něco?“

„Bohužel ne.“ Znělo to zklamaně – týž pocit jsem měla i já.

„Víte, co mi vrtá hlavou? Jak se vrah dozvěděl o těch chodbách.“

„Jak už jsem říkal: staré záznamy, listiny. Nebo náhoda.“ Zdvihl ke mně oči. „Povím vám, co vrtá hlavou mně: způsob, jakým byla ta kostra připoutaná.“

„Protože vybočuje ze vzorce?“

„Ano, přesně tak.“

„Kdy vám dá Ethan vědět?“

„Brzo. Zapracuje na tom přednostně. Teď může aspoň porovnat všechny anomálie a podrobnosti, které najde na téhle kostře, s ostatky, jež jsme vykopali z hrobu.“

Na chvíli jsme oba ztichli, protože jsme se soustředili na snímky z Dubového háje.

Pak jsem si vzpomněla, že jsem mu chtěla povědět ještě něco. „Pamatujete se, jak jsem se zmiňovala o tom, že jsem v emersonském archivu viděla Daniela Meakina? Tehdy jsem se ho ptala, jestli se ze starého kostela, který byl kdysi spojený s Dubovým hájem, třeba neztratila matrika. Řekl mi, že spousta záznamů byla zničena během občanské války nebo po ní, ale rovněž se zmínil o tom, že některé mohou být jen chybně zařazené, protože tam dole je ukrutný binec. A v tomto ohledu měl pravdu. Bez obtíží by se dal odstranit libovolný záznam či kniha, kde se o těch chodbách píše, a nikdo by je nepostrádal.“

„Nezmiňoval se v souvislosti s tímhle pozemkem ještě o něčem jiném? Myslím kromě kostela.“

„Ne. O tom jsme se taky bavili. Řekl mi, že v pracovně má pár starých knih, které o Dubovém háji pojednávají. Prý mi vyhledá nějaké informace. Ale od té doby jsem ho neviděla.“

Devlin přitakal. „Promluvím si s ním.“

„Myslím, že je to dobrý nápad. Jestli existuje někdo, kdo by věděl, zda na místě dnešního hřbitova bylo před kostelem ještě něco jiného, je to Meakin.“ Zaváhala jsem, protože mi blesklo hlavou ještě cosi. „Tohle asi s ničím nesouvisí, ale Temple mi sdělila, že se Meakin kdysi pokusil o sebevraždu.“

Devlin vzhlédl.

„Vím, že jsou to jen klevety, ale Temple prý zahlédla na jeho zápěstí dost ohavnou jizvu. A Meakin si opravdu levačku šetří. Až s ním budete mluvit, pochopíte, co tím myslím. Drží levou ruku v podivném úhlu, jako by ho ta jizva pořád nějak obtěžovala anebo jako by si až příliš jasně uvědomoval, oč se pokusil.“

„Vždycky býval tak trochu podivín,“ řekl Devlin.

Udiveně jsem naklonila hlavu. „Vy se s ním znáte? Když jste mi to povídal, usoudila jsem, že jste obeznámený s jeho prací.“

„Byl na škole o pár ročníků výš.“

„Na jaké škole? Na Emersonu? Vy jste také chodil na Emerson?“

Když v mém hlase zaslechl vyčítavý tón, zamračil se. „Nějaký problém?“

„Ne… Problém žádný, ale proč jste se mi o tom nezmínil dřív?“

Pokrčil rameny. „O svém osobním životě nemluvím, pokud to není důležité.“

Civěla jsem na svou tabulku a hloubala, jestli bude mou následující otázku považovat za důležitou, anebo jen za vlezlou. „Se svou manželkou jste se seznámil na Emersonu?“ Skoro jsem řekla s Mariamou, ale udržela jsem jazyk za zuby, poněvadž Devlin ji ani jednou nenazval jménem. Další zvláštnost!

Zaváhal. „Ano.“

„Znal jste doktora Shawa?“

„Shawa znal v kampusu každý. Záhadná postava – přinejmenším.“

„Byl jste někdy na jeho seanci?“

„Umím marnit čas příjemnějším způsobem.“

Tolik opovržení od člověka, jehož pronásledují duchové!

„Znal jste někoho ze Spárů?“

Sklapl laptop. „Dnes večer jste opravdu samá otázka.“

„Omlouvám se.“

„V detektivní práci se asi cítíte jako ryba ve vodě.“

Nebylo mi jasné, jestli to myslí jako poklonu, ale rozhodla jsem se, že to tak budu brát. „Svým způsobem se moc neliší od mého povolání. A záhady mám ráda. Proto se tak zajímám o Řád rakve a spáru. Copak jste si nevšiml, že o něm nikdo nechce mluvit?“

Vydal neurčité zamručení, které jsem si nedokázala nijak vyložit.

Koutkem oka jsem potají pátrala v jeho obličeji. „Předtím jste říkal, že lidé na vysokých postech začínají tahat za provázky. Myslíte si, že to nějak souvisí s Řádem? Mají vliv už po řadu generací a nikomu se evidentně nechce jít s nimi do konfliktu. Že by se snažili semknout řady, aby ochránili někoho ze svého středu?“

Devlin si přejel rukou po tváři; přestože před chvílí ještě vypadal uvolněně, teď se zdálo, že je k smrti vyčerpaný. „Nevím. Postřehl jsem jisté známky manipulace, ale nevím, odkud vítr vane.“

„Ututlat to přece nemůžou, nebo ano?“

„Ne. Po tom, co jsme našli dnes, už ne. Ale můžou to mít pod kontrolou tím způsobem, že na případ nasadí vlastní vyšetřovatele.“

„Ale vždyť je to váš případ!“

„Svatá pravda. A já nemám v úmyslu vzdát ho bez boje.“

Pohled v jeho očích mě mírně vylekal. „Co vám můžou provést, pokud nebudete spolupracovat?“

„Nic,“ opáčil. „Mně se na kobylku nedostanou.“

Devlinovo sebejisté prohlášení mi ještě doznívalo v uších, když jsem se zvedla a šla do kuchyně uvařit čaj. Při vaření vody a chystání hrnečků jsem si dávala na čas, poněvadž jsem si chtěla náš rozhovor zpětně promyslet. Měla jsem pocit, že jsem se o Devlinovi dozvěděla pár důležitých věcí. Obzvlášť zajímavé bylo zjištění, že studoval na Emersonu, a pořád mi připadalo divné, že se o tom nezmínil ani při jedné z četných příležitostí, kdy jsme diskutovali o vraždě Afton Delacourtové. Ale kdo ví – možná ohledně svého soukromého života opravdu zachovává nejvyšší diskrétnost.

Donesla jsem čaj do své kanceláře, jen abych zjistila, že Devlin leží natažený na kanapi a spí.

Sedla jsem si za stůl a vrátila se ke snímkům, ale čím déle jsem se již známými symboly a epitafy probírala, tím více moje nadšení pro tenhle úkol pohasínalo. Začínala jsem se cítit divně – slabost v kolenou, nepříjemné prázdno v žaludku. Stejné příznaky jsem měla i posledně, když Devlin usnul u mě v pracovně.

Řekla jsem si, že tentokrát se k němu nebudu přibližovat. Nechám ho prostě spát, a až se vzbudí, buď budeme pokračovat v hovoru o případu, anebo Devlin odjede domů. A tím to hasne.

Nebudu se k němu přibližovat.

Ale samozřejmě jsem se k němu přiblížila. Nedokázala jsem se udržet. Stála jsem nad ním a předem se obrňovala proti tomu náporu, proti tomu tlaku, který mi vyrazí dech z hrudi, ale když pak přišel, stejně mě dobyl ztečí. Nohy se mi podlomily a já ztěžka klesla na pohovku vedle Devlina.

Rázem otevřel oči. Napjatě na mě zíral, ale měla jsem zvláštní pocit, že mě vlastně nevidí. Že asi ještě není úplně vzhůru.

Po tváři mu přelétl výraz nesnesitelného žalu – mihl se tak rychle, že jsem si ani nebyla jistá, zda jsem ho viděla. Pak jsem se však upamatovala, co mi odpoledne říkal o svých zlých snech. A pak se probudím a uvědomím si, že je to skutečnost.

Posadil se a rozhlédl kolem. „Co se stalo?“

„Nic. Probírali jsme se fotkami Dubového háje a vy jste usnul.“

Opřel se o opěradlo gauče a rukou si protřel oči. „Co to se mnou tenhle dům dělá?“ zamumlal.

„Domem to není – je to vámi,“ řekla jsem mu. „Máte za sebou dlouhý den. Já taky. I já se cítím trochu unavená.“

Zakabonil se. „Jak dlouho jsem byl v limbu?“

„Půl hodiny. Možná tři čtvrtě.“ Napadlo mě, že asi přemítá, proč sedím vedle něj. Honem jsem ze zadní části pohovky stáhla vlněnou deku. „Myslela jsem si, že je vám zima.“

Když jsem ho přikrývala, jeho ruka pevně uchopila mou. Věděla jsem, že bych se měla z toho sevření vymanit. Příliv a odliv energie proudící mezi námi mi působil závrať, ale já se přesto nepohnula.

„Jako bych spal celé hodiny.“ Jeho hlava spočívala na zadní opěrce, ale oči ze mě nespouštěl. Pár okamžiků jsme rozpačitě mlčeli a já zauvažovala, že se zvednu a vrátím ke stolu. Jenomže jeho ruka dosud svírala tu mou. Nemohla jsem se vyprostit ze sevření, aniž by to působilo trapně.

„Po kom vás pojmenovali?“ zeptal se zničehonic.

Zůstala jsem na něj užasle hledět. „Neznám nikoho, kdo by se tak jmenoval.“

„K vašemu jménu se tedy neváže žádný příběh?“

„To by měl?“

„Napadlo mě, že to bude rodinné jméno. Ale hodí se k vám. Je drobet staromódní.“

To mě trochu dopálilo. „Na mém jméně ani na mně není nic staromódního!“

Blesklo mu v očích. „Nemyslel jsem to jako urážku. I já jsem staromódní. Takhle nás prostě tady dole vychovávají. Jsme obtěžkaní tradicemi, neseme na hřbetě jho všelijakých očekávání. A všechna ta zatracená pravidla!“

„O pravidlech něco vím,“ řekla jsem. „Ani netušíte, kolik toho vím!“

Ruka mu sklouzla z mého zápěstí a pak propletl prsty s mými. Víc už mě šokovat nemohl a já jen uvažovala, jestli cítí, jak se třesu.

„Neměl bych tu být,“ řekl s povzdechem. Zvedl naše spojené ruce a bedlivě je studoval, jako by se ze způsobu, jak byly naše prsty propletené, snažil vyčíst nějaké prchavé poselství.

„Proč ne?“ Věděla jsem, proč by tu neměl být, ale umírala jsem touhou slyšet jeho vysvětlení. „Nejsem zas tak staromódní, abych nemohla být ve vlastním bytě sama s mužem.“

„Takhle jsem to nemyslel. Chtěl jsem říct… neměl bych tu být. S vámi.“ To zájmeno lehce zdůraznil. „Děsíte mě.“

„Opravdu?“

Ztichl. „Občas mě přimějete, abych zapomněl.“

Srdce mi bušilo tak silně, až jsem si říkala, že mi snad vyskočí z hrudi. „Je to tak zlé?“

„Nevím. Funguju takhle tak dlouho… Nejsem si jistý, jestli jsem připravený nechat to plavat.“

„Pak byste to dělat neměl.“

Potom vyslovil moje jméno. Nic než to. Amelie. Ale válel ho zvolna na jazyku po způsobu nefalšovaných charlestonských aristokratů, protahoval slabiky s elegantní, panovačnou intonací, kterou podbarvoval úpadek, požitkářství a tajemství toho druhu, jež mohou kvasit jedině v nejhlubších stínech Jihu.

Vzal do dlaní můj obličej a přitáhl si mě blíž; velice dlouho se mi díval do očí. Myslela jsem, že mě chce políbit, a v očekávání jsem zavřela oči. Místo toho mi palcem zvolna přejel po spodním rtu přesně tak, jak jsem si to vyfantazírovala v restauraci. Polibek to nebyl – tohle gesto by se sotva dalo považovat za polaskání –, ale za celý život se mnou ještě nikdo neprovedl nic tak smyslného. Jako by mi toho večera četl myšlenky a vybíral si z nich moje nejniternější přání a tužby.

Přitáhl si mě k sobě, objal mě a mlčky jsme tam leželi, dokud opět neusnul. Pod dlaní jsem cítila pravidelný tlukot jeho srdce. Jak spal, byl stále silnější – a já jsem slábla.

A přece jsem se ani nehnula.

Zůstala jsem v Devlinově náručí, dokud vůně jasmínu v mé kanceláři nezačala být nesnesitelná.

Pak jsem se zvedla a došla k oknu podívat se na ni. Shani se pomaloučku houpala na houpačce, dlouhé vlásky jí čechral vánek.

Tentokrát nepřišla sama. Na samém okraji stínů stála Mariama. Výsměšný pohled neupírala na svou dcerku, ale na mě.

Těsně před svítáním jsem slyšela Devlina odcházet. Šla jsem si předtím lehnout úplně oblečená a teď jsem vyklouzla zpod přikrývek a chvátala k oknu u předního vchodu, abych se podívala, jak odjíždí. Když otevřel dveře a vykročil na chodník, v šedivém světle se objevily Mariama se Shani. Vykročil přes ulici ke svému autu a po každém boku mu plul jeden z jeho duchů. Poodstoupila jsem od okna, ale Mariama věděla, že tam jsem. A stejně jako Shani i ona mi chtěla dát najevo, že to ví.

Znovu už jsem ven nevyhlédla, ale poznala jsem, že Devlin odjel. Čím víc narůstala vzdálenost mezi námi, tím jsem si připadala silnější, a začínalo mi být jasné, že před duchy mě tenhle dům, toto posvěcené útočiště sice ochrání, avšak před Devlinem mě ochránit nedokáže.

TŘICET

Dopoledne jsem z domu vyrazila osprchovaná, převlečená a opět jsem překypovala cílevědomostí. Mou první zastávkou byl Charlestonský ústav pro parapsychologické studie, a když jsem mířila k postrannímu vchodu, napadlo mě, že stejně kvalitních informací by se mi mohlo dostat naproti přes ulici, u Madam Všechnovím. Poslední návštěva u doktora Shawa mi poskytla víc otázek než odpovědí.

U vchodu mě pozdravila stejná blondýna ověšená stříbrnými cetkami a uvedla mě chodbou do kanceláře doktora Shawa, načež za mnou diskrétně zavřela posuvné dveře.

Světlo, jež se sem linulo okny ze zahrady, mě oslňovalo, takže jsem musela zamrkat a zaostřit. Doktor Shaw nebyl za stolem, ale stál na protější straně místnosti v hlubokých stínech a probíral se objemným, v kůži vázaným foliantem. Všimla jsem si ho teprve ve chvíli, kdy knihu nedbale odhodil, z police vyškubl další a takřka horečně v ní začal listovat.

Jeho vzhled mě nesmírně udivil. Vždycky jsem v jeho ošuntělém oblečení nalézala jistý roztržitý šarm, ale teď vypadal jako vandrák, košili a kalhoty měl tak zmačkané, že v nich určitě spal. A oslňující přílbice bílých vlasů, tedy jediná sféra osobní toalety, jíž zpravidla věnoval značnou pozornost, byla dnes zplihlá a bez života.

Okamžik jsem mlčky stála. Nebyla jsem si jistá, zda vůbec postřehl, že tam jsem. Odkašlala jsem si, přešlápla z nohy na nohu, leč jeho pozornost nemohlo od úkolu – listování už ve třetí knize – odvrátit naprosto nic. Bylo nabíledni, že něco hledá, a neméně zjevný byl i fakt, že zlaté zrnko, po němž se tak usilovně pídí, zůstává zoufale nedosažitelné.

„Už se nemusíte vrtět,“ řekl, aniž vzhlédl. „Vím o vás.“

„Nejdu nevhod? Ale já předtím volala!“

„Ne, to je v pořádku. Obávám se, že mám dnes dost náročné dopoledne.“

„Mohla bych vám s něčím pomoct? V průzkumech jsem poměrně zběhlá.“

Zvedl oči od knihy, chabě se pousmál, pak odhodil další svazek. „Využít vaší pomoci bych mohl jen obtížně, protože ani sám nevím, co vlastně hledám.“

„Ten pocit znám.“

Došel ke mně, a když na něj dopadlo světlo od okna, uvědomila jsem si, že můj první dojem z něho byl povrchní: zmačkané šaty a rozcuchaná kštice jen dokreslovaly situaci. Vůbec nevypadal dobře. Jeho pleť nabyla nepříjemného nažloutlého odstínu, oči měl uslzené a podlité krví. Napadlo mě, jestli si od našeho posledního setkání vůbec zdříml.

Když ztěžka dosedl za psací stůl, ta tam byla i jeho obvyklá elegance. Ukázal na křeslo, ať se posadím, a já postřehla, že se mu maličko třese ruka, čehož jsem si dosud nikdy nevšimla.

„Co vás sem přivádí tak časně? Smím doufat, že jste dostala příležitost lépe si prohlédnout svého stínového muže?“ Usmál se téměř ztrápeně, jako by mu činilo potíže vymáčknout ze sebe třebas jen náznak bodrosti, jíž mě většinou častoval.

„Vlastně ne. Jsem tady z jiného důvodu. Kvůli jiné… události.“

Světlo teď na něj dopadlo nemilosrdně a odhalilo kůži napjatou na kostech tak těsně, až jsem nabyla dojmu, že rozprávím s mrtvolou. Vzápětí na židli změnil polohu a iluze naštěstí odezněla.

Odkašlala jsem si a v duchu si říkala, jestli jsem neudělala chybu, když jsem sem tak vtrhla. Doktor Shaw byl zjevně rozčilený a čímsi zaměstnaný, ale už jsem se nemohla jen tak zvednout a bez vysvětlení se odporoučet.

Ty skelné oči na mně stále ulpívaly v očekávání, co ze mě vypadne.

Znovu jsem si odkašlala. „Přemýšlím o tom, jestli je možné, aby mohla lidská bytost podvědomě odčerpávat energii bytosti jiné. Nemluvím o emocionální energii – mám na mysli energii fyzickou.“

„Nejsem si jist, zda se ty dvě dají od sebe oddělit,“ řekl. „Koneckonců, emocionální zdraví dokáže zásadním způsobem ovlivnit to tělesné, že? A naopak.“

„Ano, samozřejmě.“

„Domnívám se však, že vím, nač se ptáte, a odpověď zní… možná ano. Je vám znám pojem psychický upír?“

„O tomhle jsem už slyšela.“

„Co se týče psychických upírů, existuje dvojí pojetí. Jedna škola ho považuje za paranormální entitu přebývající v takové osobě, která odnímá psychickou energii ostatním. Kdežto druhá škola soudí, že se jedná o společenský parazitismus. Lidé s různými poruchami osobnosti či jedinci, kteří se nacházejí v emocionálně či duchovně oslabeném stavu, mohou ovlivňovat ostatní až do té míry, že když od nich odejdou, dotyčný má pocit fyzické vyčerpanosti a emocionální únavy, ba dokonce vážné deprese.“

Vzpomněla jsem si, co Ethan říkal o emocionálním rozpoložení, v němž se Devlin ocitl po nehodě, a o klevetách, podle nichž pobyl v jakémsi sanatoriu. Jestli ho emocionálně i fyzicky vyčerpal zármutek a jeho duchové, je možné, že podvědomě hledá způsob, jak energii doplnit.

„Jak se to dá zarazit?“ zeptala jsem se.

„Nejjednodušší, nejúčinnější způsob je prostě se takovému jedinci vyhnout. Odstřihněte ho od svého života.“ Ve vzduchu naznačil prudké seknutí.

„A když to není možné?“

„Můžete se pokusit té osobě postavit, ačkoliv nevím, jestli to k něčemu bude. Když k tomu dojde…“ Zíral na mě přes stůl očima tak podlitýma krví, až se skoro zdálo, že ve slunečním světle rudě žhnou. „Já se zrovna nacházím v podobné situaci.“

„Sužuje vás psychický upír?“ otázala jsem se překvapeně.

„Je to ještě horší. Ne že by mi někdo odčerpával energii – jde o moje životní dílo.“

„Cože? Někdo vám krade vaše dílo?“

Bezmocně mávl rukou. „Poznámky, výzkumy za celá léta… vysával je tak pomaloučku, že jsem si toho nevšiml, dokud nebylo pozdě. Teď má všechno, co potřebuje.“

Rychle jsem se nadechla – tón strachu v jeho hlase mě polekal. „Co máte na mysli?“

Než odpověděl, trvalo to dlouho. „Velice se obávám, že vrahem té mladé ženy je někdo přímo v našem středu. Někdo, kdo je obratný, mazaný a nenápadný. Někdo, koho bychom nikdy nepodezírali…“

Ruka mi vylétla k hrdlu, kde se mi málem bolestně roztepal pulz. „Vy tedy říkáte, že víte, kdo ten vrah je?“

Zdálo se, že se zarazil, a pak nepatrně mávl rukou s prstenem. Oči mi opět uvízly na záblesku stříbrného znaku. Ten symbol už jsem někde viděla. Určitě… ale kde?

„Je to jen hypotéza,“ řekl. „Nevím o tom nic víc, než co jsem si přečetl v novinách.“

Moc jsem mu nevěřila. „Nemluvil jste o té své hypotéze s Ethanem? Anebo nezmínil jste se mu o tom, že vám ukradli dokumenty?“

„S Ethanem? Kdepak, se synem jsem o ničem podobném nemluvil,“ pronesl a hlas se mu přitom divně zadrhl. Pak se i se židlí otočil k oknu a zádumčivé se zahleděl do zahrady.

Vyplížila jsem se jako myška.

Devlin mi nechal v hlasové schránce vzkaz. Měla jsem na něj počkat u Dubového háje, abychom mohli jít na hřbitov společně. Cestou jsem se stavila na Emersonu v knihovně, kde jsem ještě chtěla rychle nakouknout do archivu.

Když jsem pospíchala přes park v kampusu, v jednom kuse jsem se ohlížela, protože mi nešlo z mysli záhadné varování doktora Shawa, že vrahem může být někdo z našeho středu, někdo, koho podezíráme nejméně. Zlověstná a hrozivá mi připadala dokonce i ozvěna vlastních kroků na kamenném schodišti.

Ve sklepním archivu jsem už strávila tolik času, že jsem přesně věděla, kde se uchovávají složky a záznamy týkající se Dubového háje. Tvrzení doktora Shawa, že mu někdo odcizil jakési dokumenty, mě znovu přimělo k úvaze ohledně kostelní matriky, po níž jsem pátrala.

Když jsem si klekla a prstem jela po řadě nálepek na krabicích, padl na mě stín. Tak mě to vylekalo, že jsem se zhoupla na patách a skoro ztratila rovnováhu.

„Jsi v pořádku?“ optal se mě starostlivě Daniel Meakin. „Nechtěl jsem tě vyděsit. Myslel jsem, že jsi slyšela moje kroky.“

Neslyšela jsem nic.

Přiklekl ke mně, a když levou rukou sáhl po jedné z krabic, aby se sám trochu vzpamatoval, rukáv se mu vyhrnul nad zápěstí a já uviděla jizvu. Ale nebyla to jen tak nějaká jizva – spíš série hrbolatých šrámů, jež se vzájemně protínaly. Nešlo o jediný sebevražedný pokus. Bylo jich mnoho.

Honem jsem odvrátila zrak. Ve sklepě bylo tak šero, že jsem mohla doufat, že si nevšiml, jak jsem hrůzou pootevřela ústa a vytřeštila oči.

Po chvíli změnil pozici, ruku spustil a jizvy mu opět zakryl rukáv.

„Stále ještě pátráš po jménech, která patří k těm neoznačeným hrobům?“ zeptal se.

„Ano. Nepřestávám doufat, že narazím na další záznamy anebo že se objeví ta matrika, co se ztratila z kostela.“

„Chápu,“ řekl. „Tyhle krabice jsem určitě prohrabal snad padesátkrát, ale pořád sem do sklepa chodím v naději, že vyštrachám nějaký nepolapitelný střípek informace, případně učiním nečekaný objev. Je to jako honba za pokladem.“

„Návyková záležitost,“ podotkla jsem.

Rozzářil se. „Ano, přesně tak!“ Obrátil se zpět ke krabicím a přelétl je pohledem. „Je to náhoda, že jsme se tu dnes dopoledne potkali. I já jsem dnes přišel nahlédnout do záznamů o Dubovém háji.“

„Opravdu? A proč?“

„Ráno se se mnou spojil policejní detektiv. Zdá se, že má nějaké dotazy ohledně historie hřbitova. Moc mi toho neřekl, jen to, že by se tu rád dnes odpoledne stavil, ale naznačil cosi, co mě zaujalo. Ptal se, jestli předtím, než byl na tomto pozemku zřízen hřbitov, zde nebyly ještě jiné budovy.“

„A byly?“

„Ne… o žádných aspoň nevím.“

Vycítila jsem jeho zaváhání. „Ty bys to přece věděl, ne? Povídal jsi, žes veškeré zdejší záznamy prošel mockrát.“

„Ano, ale záznamy nejsou kompletní. Jak už jsem se onehdy zmínil, spousta starých dokumentů byla zničena za války nebo po ní.“

„Mohl bys mi o tom pozemku říct něco, co třeba není obecně známo?“

„Nic konkrétního. Ale vždycky jsem byl přesvědčen, že Emersonovu univerzitu vystavěli na místě starého plantážnického domu Bedfordových. Původní dům koncem osmnáctého století shořel a já byl přesvědčen, že na jeho místě jednoduše vystavěli novou budovu. Ale jak mi detektiv Devlin položil tu otázku ohledně Dubového háje, napadlo mě, jestli nestál původní plantážnický dům právě tam.“

„Nenašla by se nějaká zmínka v okresních pozemkových knihách?“

„Pokud je někdo záměrně odstranil, tak těžko.“

Vzhlédla jsem k němu. „Proč by to někdo dělal?“

Nervózně se ohlédl přes rameno. „Aby ochránil všechno, co detektiv Devlin na hřbitově objevil.“

Moje srdce vypadlo z rytmu. „Mluvíš o tom, že někdo svévolně vymazává informace v okresních záznamech, v církevních matrikách, v univerzitním archivu…?“

„Pokud má člověk dost peněz a vlivu, může nechat zmizet cokoliv,“ pronesl tiše.

„To je velice zajímavý závěr,“ řekla jsem.

Znovu se nenápadně ohlédl a trochu se ke mně naklonil. „Po našem posledním rozhovoru jsem trochu zapátral v záležitosti Řádu rakve a spáru. O spojení Řádu s Dubovým hájem se mluvilo dávno před vraždou Afton Delacourtové.“

„Domníváš se, že záznamy zničil někdo z té organizace?“

„Snad to udělali kolektivně. Nevím. Z mé strany jde o čirou spekulaci, ale… Objevil jsem něco, co tě podle mého názoru bude zajímat.“

„Ano?“

„Chtělas vědět, jestli můžete na náhrobcích natrefit na některý z jejich symbolů. Tady je jediný symbol, který jsem byl schopen dát se Řádem do souvislosti.“ Z kapsy vytáhl papír, položil ho přede mě na zem a uhladil.

Znak sestával z hada ovinutého kolem pařátu.

Dlouho, předlouho jsem na kresbu zírala a bála se zvednout oči, protože jsem věděla, že by mě můj výraz prozradil.

Tenhle symbol byl věrným obrazem znaku, jenž se skvěl na prstenu doktora Shawa. A teprve teď mi došlo, kde jsem ho předtím viděla: na medailonu, který nosil na krku Devlin.

TŘICET JEDNA

Ten objev mnou otřásl. Devlin byl členem Řádu rakve a spáru, tajného spolku, který byl zapleten do vraždy Afton Delacourtové!

Ne že bych na vteřinu věřila, že by v tom měl prsty on osobně.

Vybavila se mi však vzpomínka na rozhovor mezi Devlinem a Camillou Ashbyovou, který jsem potají vyslechla. Camilla neoblomně trvala na tom, že nález těla Hanny Fischerové v Dubovém háji nesmí být spojován s Emersonem ani s tou první vraždou. Očekávala snad od Devlina, že ať už objeví jakoukoliv souvislost s univerzitou, ututlá ji, protože patřil ke Spárům?

Členství v Řádu se na Emersonu nabízelo pouze elitě, těm studentům, kteří pocházeli z privilegovaných vrstev jako Devlin. Když studoval na Emersonu, členové Řádu z mnoha důvodů předpokládali, že se jednoho dne stane hybnou silou a výkonným činitelem vlivné právnické firmy, kterou vlastnila a provozovala jeho rodina. Pro společnost nepochybně představoval slíbené dědictví ověnčené dlouhou devlinovskou tradicí. Není divu, že řekl, že se mu na kobylku nedostanou – byl přece jedním z nich.

Když jsem dorazila k Dubovému háji, nedostala jsem šanci podrobit ho výslechu. Bylo tam příliš husto. Nad zemí i v podzemí se policisté přímo rojili. I Devlin strávil většinu dopoledne v chodbách. Chodila jsem po hřbitově sama, pátrala po známkách toho, že by se zde nedávno kopalo, hledala jsem porušené hroby, nápovědu ukrytou v zobrazeních a epitafech. Stejně jako doktor Shaw jsem ani já netušila, po čem se pídím, ale měla jsem pocit, že uvidím-li to, rozhodně to poznám. Přinejmenším jsem v to doufala.

V poledne jsem byla z vedra úplně vyřízená. Slunce nad hlavou krutě pálilo a já jsem se po nočním setkání s Devlinem dosud cítila zesláblá. Na sobě jsem měla normální výstroj: pevné boty, tílko a volné kalhoty. Veliké kapsy u kalhot sice představovaly šikovné úložné prostory pro moje nástroje, ale že by byly sexy, to se říct nedalo. Vlasy jsem měla přilepené k hlavě a líčením ani opalovacím krémem jsem se nezatěžovala – bláhová chyba, protože už nyní jsem cítila, jak mě pálí tváře.

Zato Devlin, který se vynořil z chodeb obrostlých pavučinami, vypadal odpočatě, vlastně až podezřele svěže. Zatímco ke mně mířil, odjinud se přiblížil Ethan Shaw a jejich cesty se proťaly přímo přede mnou. Na rozdíl od Devlina vyhlížel Ethan po průzkumu podzemí dost opotřebovaně. Cestou si z rukávů ometal prach a pavučiny.

Ti dva muži se od sebe nemohli lišit víc: Devlin s černými vlasy, pronikavýma očima a zádumčivým chováním a Ethan, hnědé vlasy vyšisované od slunce, mírný úsměv a oříškové oči se zlatými skvrnkami.

Noc a den, pomyslela jsem si, a z jakéhosi důvodu ve mně tohle podobenství vyvolalo tíseň.

„Už se chystám do laboratoře,“ pronesl Ethan. „Ale kdybys měl chvíli, rád bych si s tebou promluvil o těch ostatcích, co jsme včera vykopali.“

Byla jsem v lehce trapné situaci. Nevěděla jsem, jestli nemám vycouvat, aby si mohli popovídat v soukromí, anebo jestli mám zůstat a vyslechnout, o čem musí Ethan Devlina zpravit.

Zdálo se, že ani jednomu z nich moje přítomnost nevadí, a proto jsem se rozhodla zůstat.

„Jedná se o ženu, bělošku, něco přes dvacet,“ říkal Ethan. „Výška zhruba metr sedmdesát dva, váha šedesát kilo. Plus minus.“

„Interval post mortem?“ zeptal se Devlin.

„Od smrti uplynulo pět až deset let. Podle mě spíš deset.“

Devlin se zamračil. „Byla tedy v hlíně dlouho.“

„Normálně by to identifikaci výrazně znesnadňovalo, jenže v tomhle případě máme k dispozici spoustu zubařských zásahů, jichž se lze chytit, a také rozsáhlá předsmrtná zranění.“

„Jak dlouho před smrtí k nim došlo?“

„Pár měsíců. Nalomená žebra a klíční kost, zlomené obratle, pánev a pravá stehenní kost. Odhaduji, že měla vážnou nehodu, snad v autě. Léčila se, ale hádal bych, že trpěla chronickými bolestmi a čekala ji rehabilitace, která by trvala spoustu měsíců, ne-li let.“

„Tím se podstatně zužuje pole pátrání,“ řekl Devlin. „Už jsme ji zanesli do systému. Měla by to být jen otázka času.“

Devlinovi zazvonil telefon, a zatímco jsem sledovala, jak odchází, v duchu jsem počítala. Afton Delacourtovou zavraždili před patnácti lety. Ostatky, vykopané včera, byly v zemi pět až deset let. Hannah Fischerová byla mrtvá pouhých několik dní. Uvažovala jsem, jestli se nám rýsuje další vzorec, anebo jestli teprve musíme najít všechna těla.

„Jsi v pohodě?“ otázal se Ethan a já se vytrhla ze zasnění.

„Jsem jen unavená.“

Pečlivě si mě prohlédl. „Připadáš mi krapet rozrušená. Nenaložila sis toho na hřbet až příliš?“

„Ne. Jsem v pořádku. Proč se ptáš?“

„Slyšel jsem, že tu skrytou místnost a chodby jsi objevila ty s Devlinem. I tu kostru,“ doplnil zachmuřeně. „To může člověku pěkně pocuchat nervy.“

„Jo, trochu traumatizující to bylo,“ připustila jsem.

„Spalas v noci vůbec?“

Pomyslela jsem na Devlina, jak mírumilovně dřímal v mé pracovně, zatímco já jsem plně oblečená ležela v posteli, zírala do stropu a dumala o všem možném.

„Moc jsem toho nenaspala.“

„A dneska jsi tu zas! Vidím aspoň půltucet poldů, co tu jen tak lelkují, a přitom by klidně mohli obcházet hřbitov.“

„Já znám terén a vím, co hledám. Svým způsobem.“

Pokrčil rameny. „Dobrá. Ale kdybys potřebovala pauzu, udělej si ji. John se štve jako blázen, ale to ještě neznamená, že ty musíš taky.“

Vrhla jsem kvapný pohled přes rameno. Devlin poodešel po jednom chodníčku a byl bezpečně z doslechu. „Znáš se s ním dlouho?“

„Ano. Chvílemi se zdá trochu zachmuřený, ale vždycky takový nebýval. Takhle ho změnila ta nehoda. Myslím, že se z toho asi nikdy nevzpamatuje.“

„Chápu. Vždyť přišel o celou rodinu!“

Ethan si vzdychl. „Není to jen zármutkem. Užírá ho pocit viny.“

Neklidně jsem se rozhlédla. „Asi bychom o tomhle neměli mluvit.“

„Jsi na omylu, Amelie. Zrovna ty bys to měla slyšet.“

„Mohl by se vrátit.“

Ethan se obrátil směrem k cestičce. „Kdyby se vracel, uvidím ho.“

„A stejně mi to připadá jako dotěrnost.“

„Ani mně z toho není dobře po těle. Do toho, co s Johnem máte mezi sebou, mi nic není. Oba jste dospělí, a tím by to pro mě mělo hasnout. Ale ty mi připadáš jako milá holka a John jako by byl z rodiny.“

Udiveně jsem po něm bleskla očima. „Neměla jsem ponětí, že jste si tak blízcí.“

„Už nejsme,“ řekl Ethan. „Po té nehodě vymazal ze svého života většinu přátel. Myslím, že se chtěl zbavit všech, kdo mu připomínali minulost. Ale bývaly doby, kdy jsme já, on a Mariama byli nerozluční. Šel jsem Shani za kmotra.“

„Já… Tohle jsem nevěděla. Mrzí mě to.“

Kývl. V očích mu tkvěl neradostný výraz. „Když Johnovi volali, že došlo k té nehodě, byl jsem zrovna s ním. Všichni společně jsme toho dne byli u nich doma. Mariama plánovala grilování. Těšila se na to celý týden a pak Johna neočekávaně odvolali do práce. Hašteřili se předtím celý den, ale ten telefonát zafungoval jako rozbuška.“

„Rozbuška čeho?“

Zaváhal. „Mariama byla vášnivá, impulzivní žena. Nevyzpytatelnost tvořila součást jejího kouzla a myslím, že právě tohle byl jeden z důvodů, proč se do ní John zamiloval až po uši. Byla úplně jiná než on. Ale uměla také žárlit, byla mstivá a majetnická, i pokud šlo o jeho práci. Věděla, co na něj platí a co ne, a náramně ji to bavilo. Toho dne řekla pár ohavností, o kterých věděla, že ho spolehlivě vyvedou z míry.“

„A vyvedly?“

Prohrábl si rukou vlasy a odvrátil zrak. „Ano. Ta hádka nabrala na obrátkách. Samozřejmě se nezvrhla ve fyzické útoky, byla to jen slova vyřčená ve vzteku, která už se nikdy nedala vzít zpátky. Nejhorší na tom bylo, že všechno slyšela Shani. Vzpomínám si, jak Johna tahala za nohavici, aby upoutala jeho pozornost. Myslím, že se ho snažila uchlácholit, jenomže on byl v té chvíli příliš rozzlobený… příliš bez sebe, než aby si toho všímal. Shani stála u okna a mávala mu na rozloučenou. Tehdy ji viděl naposled živou.“

Vzpomněla jsem si, jak teď malý duch pevně visí Devlinovi na noze, a chtělo se mi plakat.

„Neumím si to ani představit,“ řekla jsem tiše.

„A kdo umí? Jsem si jistý, že John by dal život za to, aby tenhle okamžik mohl vrátit. Kdyby mohl ještě jednou, naposled vzít Shani do náruče…“

Tohle už na mě bylo moc. Nechtěla jsem, aby pokračoval, a přece už jsem v tom smutném příběhu vězela příliš hluboko. Musela jsem ho vyslechnout až do konce.

„Když v práci skončil, zavolal mi a šli jsme na panáka. Potřeboval se vypovídat. V jedné chvíli se mu Mariama pokusila zavolat na mobil. Uviděl na displeji její jméno a nevšímal si toho. Později zjistil, že vytočila jeho číslo pár vteřin poté, co se dovolala na linku 911. Její auto sletělo z mostu a Mariama uvízla v pásech. Byly uvězněny v potápějícím se voze – ona a Shani. Mariama nejspíš věděla, že pomoc nestihne dorazit včas. Nejspíš Johnovi telefonovala proto, aby se spolu mohli rozloučit. A on to nezvedl.“

Omotala jsem si paže kolem břicha a chvěla se jako osika.

„S tímhle tedy John žije,“ řekl Ethan. „Tohle nosí s sebou, kam se vrtne. Obávám se, že mu v životě nezbývá moc prostoru pro cokoliv jiného.“

„Chceš říct pro mě.“

Ethanův pohled byl mírný. „Jen jsem si myslel, že bys to měla vědět.“

Ethanovo odhalení mnou škaredě otřáslo a po zbytek dne jsem se Devlinovi vyhýbala. Prostě jsem se s ním nedokázala setkat tváří v tvář. Po tomhle všem to nešlo. Neuměla jsem si představit, čím si prošel. Ani jsem si to představovat nechtěla. A on to měl beztak všechno vepsané v očích, v obličeji – a také o tom vypovídala přítomnost jeho duchů, kteří k němu přirostli.

Než jsem dojela domů, usoudila jsem, že mému duševnímu rozpoložení velice prospěje, když se pro změnu ponořím do světských povinností, jako je praní a žehlení a nákup potravin. Když jsem se z obchodu vrátila, připravila jsem si sklenici ledového čaje a odnesla si ji na terasu za domem, kde jsem se mohla uvelebit a těšit se z pohledu do zahrady.

Svlačce už dávno zvadly, ale růžové nocenky u domu byly úplně rozvité a rojily se v nich včely a kolibříci. Dobrouzdala jsem až na konec zahrady, chvilku poseděla na houpačce, kde jsem viděla Shanina ducha, a pak jsem se shýbla k hromádce, označující místo, kam jsem zahrabala její prstýnek. Nevím, co jsem čekala, že najdu, ale hlína byla neporušená, srdíčko vypadalo přesně tak, jak jsem ho nechala.

Ještě víc než Shanina návštěva mě rozrušil vpád Mariamy. Pokusila jsem se vytěsnit ten obraz přízračných očí z hlavy a soustředit se na skvostnou vůni vzlínající z pivoněk.

Když jsem se sklonila k jednomu z květů, všimla jsem si, že venkovní dveře do sklepa jsou pootevřené.

To bylo divné.

Tenhle vchod zůstával pořád zamčený, přestože jsme ve sklepě neskladovali nic cenného. Když se dům rozdělil na dva samostatné byty, dveře vedoucí do sklepa zevnitř se spolu s dveřmi nahoře na schodišti začaly zavírat na zástrčku.

Představa vetřelce mě děsila i za bílého dne, obzvlášť vzhledem k tomu, co se událo v posledních dnech. Telefon jsem si nechala uvnitř. Kdybych se rozhodla volat policii, musela bych zajít do domu, ale nerada bych se ukvapila. Bylo možné, že jen špatně zapadl zámek, takže když se do dveří opřel vítr, otevřel je.

Přistoupila jsem natolik blízko, abych mohla nakouknout na schodiště. Uvnitř jsem uviděla světlo a zaslechla sérii žuchnutí a bouchanců, jak někdo tahal sem tam skladovací krabice.

Pak se dveře otevřely a já ucouvla na zahradu.

Chvíli nato vyšel po schodech na denní světlo Macon Dawes s černým kufrem v ruce. Když mě zahlédl stát na zahradě, zastavil se a mávl na mě.

„Ahoj!“

„Ahoj.“ Tiskla jsem si ruku na srdce. „K smrti jste mě vylekal. Já myslela, že se tam někdo vloupal.“

„Ne, to jsem byl jen já. Hledal jsem tohle!“ Zvedl zavazadlo. „Omlouvám se, že jsem vás polekal. Hádám, že byste nečekala, že mě tady v tuhle denní dobu potkáte. Nebo vlastně v kteroukoliv dobu. V minulých týdnech jsem se tu míhal jako fantom.“

„V nemocnici máte náročný rozvrh, co?“

„Přímo vražedný,“ zašklebil se. „Právě jsem přišel ze směny, která trvala dvaasedmdesát hodin.“

„Nechápu, jak to můžete vydržet.“

„Kofein a zoufalství. Nakupilo se mi tolik dluhů, že teď už nemůžu vzít zpátečku.“

Kývla jsem hlavou směrem ke kufru. „Jedete někam?“

„Jo. Mám celé dva týdny volna a kámoš mě nechá bydlet v jejich domě na Sullivanově ostrově. Nemám v plánu nic jiného než spát a jíst. A pít. A spát.“

„Zdá se, že právě tohle potřebujete.“ Vzhledem k tomu, že jsme se vzájemně sotva znali, byla tato zdvořilostní konverzace poněkud rozpačitá. Macon Dawes mi vždycky trochu naháněl strach, ačkoliv sama nevím proč. Nevěděla jsem o něm skoro nic, jen tolik, že je student medicíny, který maká jako šroub, a tichý soused. Fantom, jak sám řekl.

„Nemohla byste mi dohlédnout na byt, zatímco budu pryč? Žádný malér ovšem nečekám,“ dodal se širokým úsměvem. „V téhle čtvrti je takový klid, že člověku div neodumře mozek.“

„Jasně, to není problém.“

„Díky. Až se vrátím, připomeňte mi, že u mě máte panáka!“

A odrázoval po vnějším schodišti do patra, zatímco já jsem v hlavě přemílala nejnovější vývoj událostí. Na panáka s Maconem Dawesem?

Napadlo mě, zdali se mi vesmír nepokouší něco sdělit.

Do půl desáté bylo nádobí umyté, prádlo poskládané, prach z nábytku utřený, dřevěné podlahy zametené, a já měla pořád před sebou noc stejně nekonečnou jako chodby pod hřbitovem Dubový háj.

Osamělost byla moje stará kamarádka, ale dnes večer se mi tohle kamarádství stalo přítěží. Nechtěla jsem být sama, a neměla jsem jedinou lidskou duši, které bych mohla zavolat. Mou nejbližší přítelkyní byla Temple, ale náš vztah se stále pohyboval spíše v relacích nadřízená-podřízená, nespojoval dvě osoby sobě rovné. A o jejím osobním životě jsem toho vlastně věděla pramálo – občasné veselé klábosení u večeře nebo u skleničky se vcelku nepočítá.

Bylo mi dvacet sedm let a nikdy jsem neměla nejlepší kamarádku, nikdy jsem neměla opravdického důvěrníka a nikdy jsem se nezamilovala. Od mých devíti let mě od živých izolovali mrtví. Od chvíle, kdy jsem je spatřila poprvé, se můj život navždy změnil. Stejně jako otec jsem se naučila se svým tajemstvím žít, samotu jsem dokonce začala i vítat, ale občas nastal případ – jako dnes večer –, kdy jsem se neubránila úvahám, zda na mě za tím závojem nečeká šílenství.

Ale osamělost, s níž jsem žila já, se nedala srovnávat s opuštěností, které musel Devlin čelit pokaždé, když vstoupil do svého prázdného domu. Nechtěla jsem přemítat o jeho tragédii nebo o krutosti osudu, který mi do života přivedl právě toho jediného chlapa, který bude navždy truchlit pro jinou. Od začátku bylo nad slunce jasnější, že Devlin není mužský pro mě, a přesto jsem si vedle sebe nedovedla představit nikoho jiného.

Toulala jsem se domem jako duch, plula jsem z místnosti do místnosti a donekonečna po čemsi pátrala. Řekla jsem si, že počítač bych zapínat neměla. Potřebovala jsem se na chviličku odpojit. Čím dál víc jsem začínala spoléhat na společnost cizích lidí beze jména, bez tváře. Ale už po půlhodině jsem byla zachumlaná v posteli s laptopem na kolenou. Proklikala jsem se rovnou na svůj blog a zkontrolovala sekci s komentáři. Ani ne před hodinou mi někdo poslal nový příspěvek:

Klidný život, v smrti klid.

Spi už, drahá – můžeš snít.

Naše tajemství jsou v bezpečí.

Byla jsem si prakticky jista, že ty verše pocházejí z jedné staré básně, ale kromě toho jsem je dnes viděla vytesané do kamene v Dubovém háji.

Chvějící se rukou jsem uchopila telefon a vytočila Devlinovo číslo.

TŘICET DVA

Bylo pozdě a na hřbitově vládl klid. Armáda vyšetřovatelů odtáhla z chodeb a cestiček a u přední brány po sobě zanechala dvě hlídky. Tito uniformovaní policisté nás následovali dovnitř a já je vedla chmurným labyrintem náhrobků a památníků na severní straně hřbitova, kde se v měsíčním svitu lesklo sedm skříňových tumb.

Namířila jsem baterku na prostřední z nich a posvítila na epitaf a symbol vytesaný do víka. Nad jménem zesnulé a daty narození a úmrtí byl jeden tulipán, tedy láska a vášeň, a motýl coby duše v letu.

„On je osvobozuje,“ pronesla jsem tiše.

Devlin zdvihl hlavu a přes tumbu se na mě zahleděl.

„Symboly jsou pořád stejné: pírko, okřídlená hlava a teď motýl. Duše v letu. Nejde však o to, že on pouští na svobodu jejich duše – osvobozuje ty dívky z pozemských okovů.“ Mrkla jsem na kámen. „Matka Hanny Fischerové řekla, že její dcera má za sebou řadu vztahů, v nichž ji její protějšek zneužíval, otcem počínaje. Totožnost svého posledního přítele držela v tajnosti, protože věděla, že by se ji matka pokoušela zachránit. Vzpomínáte si na epitaf na náhrobku, pod nímž byla zahrabaná? Nad němým rovem pláče hvězda bledá, to děcko mrtvé, leč snící zachránit se nedá“

Devlin na mě mlčky upřeně zíral.

„Ty ostatky, které byly vykopány včera… Ethan povídal, že před smrtí měla ta žena hroznou nehodu. Její zranění byla natolik vážná, že patrně trpěla chronickými bolestmi a čekaly ji celé měsíce, nebo dokonce roky léčení. Jak záhy zvadla tato růže svěží! O smutky pozemské lehčí teď ve věčném spánku leží. Pozemské smutky. Tělesná bolest. A teď tady máme tento.“

Všichni čtyři jsme upírali zrak na tumbu. Devlin a já jsme stáli z jedné strany, policisté naproti nám.

Přečetla jsem epitaf nahlas: „Klidný život, v smrti klid. Spi už, drahá – můžeš snít. Naše tajemství jsou v bezpečí.“

„Sakra, naskakuje mi z toho husí kůže,“ zabručel jeden z policistů.

Zhluboka jsem se nadechla, zatímco jsem oči nespouštěla ze symbolu. „Víko se bude muset z nástrčných zářezů sundat kolmo.“

„Nepotřebujeme k něčemu takovému soudní příkaz?“ optal se nervózně druhý policista.

„Skříňové tumby se stavěly proto, aby ošálily vykradače hrobů. Tělo, tedy alespoň to původní, které se zde pohřbívalo, spočívá hluboko v hlíně. Zdvihneme-li víko, klid ostatků nijak nenarušíme.“

„Odpovědnost beru na sebe,“ řekl Devlin a já měla dojem, že v měsíčním světle vidím záblesk jeho stříbrného medailonu. „Pusťme se do toho!“

Víko nadzdvihli jen o několik palců a z tumby se vyvalil smrad. Potlačila jsem nevolnost a přetáhla si přes nos a ústa košili. Policajti sténali pod vahou víka a pod náporem pachu rozkladu.

„Trochu výš!“ nabádal je Devlin, když si klekal, aby posvítil dovnitř. Vzápětí si na ústa a na nos přimáčkl hřbet ruky. „Kristepane…“

Když víko pomaloučku vyklouzlo ze zářezů, zahlédla jsem uvnitř bledou tvář. Patřila Camille Ashbyové.

Když se mnou Devlin vyrazil k mému autu, tmu žíhal vír policejních světel. Devlin mi řekl, že zajistí, aby jel někdo za mnou domů a po celou noc hlídal. Poděkovala jsem mu a pak už jsme celou cestu k silnici mlčeli.

Znovu se zdálo, že si v Dubovém háji dal sraz celý charlestonský policejní sbor. Museli jsme potkat alespoň půl tuctu policistů, brouzdajících se vysokým plevelem. Když jsme se vynořili na silnici, u obrubníku zrovna zastavila koronerova dodávka a z ní vystoupila Regina Sparksová. Ve tmě se kolem nás jen mihla.

„Co se bude dít dál?“ Bude nutno provést další pátrání, což znamená, že pravděpodobně dojde k znesvěcení dalších hrobů, ale posvátnost Dubového háje už byla poskvrněna dávno. Na tomto hřbitově číhalo zlo už mnoho let. „Proč mě děsí pocit, že než bude po všem, rozcupujeme tohle místo na kousky?“

„Uděláme všechno pro to, abychom ochránili hroby,“ řekl Devlin. „Hádal bych ale, že najdeme ještě další těla.“ Další těla. Další epitafy. Zmocnila se mě ochromující hrůza.

Devlin na mě zamyšleně shlédl. „Myslím, že zítra byste se sem vracet neměla. Jeďte domů a trochu si odpočiňte. Hoďte to na chvíli za hlavu.“

„Hodit za hlavu? A jak asi? Ten vrah komunikuje mým prostřednictvím. Jestli mi pošle na blog další epitaf, mám ho snad ignorovat?“

„Samozřejmě že ne. Chci, abyste mi zavolala. Ale volejte mně – nikomu jinému.“

Když se mu v měsíčním světle zablesklo v očích, rozechvěla jsem se. Stříbrný řetízek na jeho krku jsem neviděla, ale věděla jsem, že tam je i s medailonem. Se symbolem, který ho chrání a povyšuje nad zákon – přinejmenším v Charlestonu.

„Tohle vyšetřování je dost choulostivá záležitost,“ řekl. „Fůra politiků, fůra lidí, co na někoho ukazují prstem. A po Camillině vraždě to bude ještě horší. Její rodina má značný vliv. Budou chtít znát odpovědi.“

„To je dobře. Tentokrát se to snad nezamete pod koberec.“

„Tak jednoduché to není. Už jsem vám říkal, že o tenhle případ mají zájem nejvyšší místa. S takovými lidmi si není radno zahrávat. Dokonce ani nechcete, aby znali vaše jméno.“

„Co jsou zač, ti takoví lidé?“

„Ti, kdo mají moc. Bohatí a privilegovaní. Lidé, kteří mají v tomhle městě hlavní slovo.“

Copak ty k nim nepatříš? zeptala bych se s chutí.

Najednou mi vyschlo v puse. „Nepokusí se mě do toho zaplést, co myslíte?“

„To se nestane.“ Vyslovil to smrtelně vážně. „Ale stejně si myslím, že byste si měla dát na chvíli pohov. Udržovat si odstup.“

Chystala jsem se ho zeptat, jak si mám držet odstup, když na mě podle všeho čeká za nejbližším rohem černý sedan, ale pak mě napadlo, zda ještě vůbec mluví o vyšetřování. Možná to myslí tak, že bych si měla udržovat odstup… od něj.

„Pokud si to přejete…“

„Ne že bych neoceňoval vaši pomoc.“ Natáhl se přese mě, aby mi otevřel dveře auta.

Jak jsem se ocitla tak blízko u něj, zacloumalo to se mnou. Nezeslábla jsem, jako když spal u mě doma – byl to jiný pocit. Tajuplná výměna energie. Sunula jsem se k němu blíž, dokud jsem neucítila jeho kolínskou a tu mocnou esenci jeho samotného.

Feromony, jak to nazvala Regina Sparksová. Ať už to bylo cokoliv, dočista mě to uchvacovalo.

A to jsem zrovna odešla od hrobu Camilly Ashbyové! Co to vypovídalo o mně? O mé sebekontrole?

Devlin se nadechl. Když promluvil, zdálo se mi, že to zní maličko přiškrceně, a zauvažovala jsem, co to říká o jeho sebekontrole. „Jeďte domů, Amelie. Odpočiňte si trochu.“

Zvuk mého jména na jeho rtech jsem milovala. Ta jakoby ospalá mluva se mnou dělala divy. Chtěla jsem, aby to řekl znovu, a tentokrát šeptem, přímo mně do ucha.

Zavřela jsem oči a ve fantazii se zatoulala do vzdálenějších končin.

„Kdybyste mě potřebovala, zavolejte,“ řekl. Ucítila jsem ve vlasech jeho dech a proběhla mnou vlna lehkého vzrušení. Zvedla jsem oči k jeho tváři a on můj pohled opětoval. „Dobrou noc… Amelie.“

Šeptem to sice nebylo a do ucha také ne, ale stejně to bylo zatraceně blízko.

Vzdychla jsem: „Dobrou noc.“

Teprve pořádný kus od hřbitova jsem si cosi uvědomila. Kam se poděli jeho duchové?

TŘICET TŘI

Že by zmizeli?

Uvažovala jsem o tom celou cestu domů. Nikdy jsem osobně neznala nikoho, koho by duchové pronásledovali – ačkoliv neznámých lidí sužovaných duchy jsem viděla spoustu –, takže jsem neměla tušení, jestli je možné zbavit se ducha nadobro. Papá vždycky říkal, že jakmile se bytost na člověka přilepí, jeho život už nikdy nebude patřit pouze jemu. Zdálo se mi však pravděpodobné, že duch se může přestěhovat, třeba k jinému hostiteli, či dokonce do jiné říše.

Poutá-li Mariamina a Shanina ducha k Devlinovi provinilost, co by se stalo, kdyby tenhle pocit začal slábnout? Co by se stalo, kdyby se Devlin přestěhoval jinam?

Vzpomněla jsem si, co mi řekla Essie. Devlin se bude muset v brzké době rozhodnout mezi živými a mrtvými. Co když už se rozhodl?

A stejně je to možná jen toužebné přání.

Snažila jsem se pustit takové myšlenky z hlavy a vůbec se jimi nezabývat. Camilla Ashbyová byla zavražděna a k té tumbě mě poslal její vrah. Ať už ho k tomu vedl jakýkoliv důvod, rozhodl se komunikovat mým prostřednictvím a představa, že sloužím šílenci jakožto informační kanál, mě nanejvýš znepokojovala.

Devlin mi jasně vyložil, že už si nepřeje, abych se v tomhle případu nějak angažovala, ale vrah má možná jiné představy. Zrovna jsem o tom hloubala, když vtom u dveří zazněl zvonek. Vykoukla jsem postranním oknem a šokovalo mě, když jsem na přední verandě uviděla Devlina. Měla jsem za to, že na hřbitově bude v jednom kole ještě pěkných pár hodin.

Zavedla jsem ho do kanceláře, protože jsem nevěděla, co s ním jiného. Stejně jako já se od chvíle, kdy jsme se rozloučili u Dubového háje, vysprchoval a převlékl – bezpochyby se snažil smýt ze sebe hnilobný pach typický pro rozklad lidského těla, který mu ulpíval v chřípí. Když za mnou kráčel ztemnělým domem, necítila jsem nic než mátovou vůni mýdla a kořennější tóny jeho kolínské. S povzdechem jsem je nabrala do plic. Zaujali jsme svá obvyklá místa: já jsem si sedla za stůl a on na pohovku. Bylo mi jasné, že má něco na srdci, ale zdálo se, že nijak nechvátá. Protože jsem si vypěstovala nechuť k dlouhým mlčenlivým prodlevám v jeho společnosti a nedokázala jsem myslet na nic jiného, zeptala jsem se ho na Camillu: „Mohl byste mi povědět, jaká měla zranění?“

„Byla ubodaná, ale její zranění se lišila od těch, co měly na těle ostatní oběti. Tohle byla rychlá vražda. Žádné stopy po poutech. Podle řezných ran na rukou to vypadá, že se s vervou bránila.“

„Proč ji nespoutal jako ty ostatní?“

„Možná ho něco vyrušilo anebo neměl čas,“ řekl Devlin. „Anebo si s námi hraje. Vytvoří vzorec a potom ho záměrně porušuje. Afton Delacourtová byla zavražděna před patnácti lety. V hrobě jsme objevili ostatky, které tam odpočívaly pět až deset roků. A teď během několika dnů hned dva mordy!“

„A kostra v té komoře, kterou připoutal za zápěstí,“ řekla jsem.

„Správně.“ Devlin si hrábl rukou do vlasů. „Ten hajzl už mi začíná lézt na nervy.“

Ten pocit marnosti jsem měla také. „Přemýšlím, kdy se dostal ke Camille. Naposledy jsem ji viděla v archivu na Emersonu.“

„Nejúčinnější způsob, jak vypočítat čas smrti, je najít osobu, která Camillu viděla naživu jako poslední. Možná jste to vy.“ Ve světle lampy vyhlížel unaveně. „Když jsme ji našli, byla mrtvá minimálně dvacet čtyři hodin. Moudřejší budeme po pitvě.“

„Vzpomínám si, že se toho dne, kdy jsme ji viděli v Dubovém háji, něco stalo: dostala textovku a zničehonic odjela. Třeba jí psal vrah. Jestli najdete její mobil, mohli byste podle té textovky vystopovat odesílatele.“

„Telefon ani nepotřebujeme. Stačí zkontrolovat výpisy operátora.“

„Jasně, to mě mělo hned napadnout,“ zamumlala jsem.

„Zato mě vůbec nenapadlo, jaký význam mají ty epitafy. Ty symboly – no ano! Jakmile jste mi vyložila ten obraz duše v letu, najednou to přímo bilo do očí. Ale pro každou ze svých obětí nápis pečlivě vybíral. Tohle všechno víme jen díky vám.“

„Ale stejně netuším, kam nás to zavede.“

„Je to užitečné. Tyhle epitafy a symboly jsou důležité prvky, co se týče objasnění jeho motivace.“

„Že by měl motiv? Zařízení, co jsme našli tam v komoře, to, jak ty ženy mučil…“ Otřásla jsem se. „Zdá se mi, že zabíjí pro radost.“

„Nemyslím, že by vraždil čistě kvůli vzrušení, ale fakt, že obětem bere život, mu nepochybně určitou rozkoš přináší. Vezmu-li v potaz tu symboliku a epitafy, mám dojem, že si nejspíš přisoudil roli osvoboditele či anděla milosrdenství, čímž kompenzuje činy, o kterých sám ví, že jsou špatné.“

„Copak z milosrdenství nezabíjejí převážně ženy?“

„Většinou ano, ale neplatí to vždycky. A nevysvětluje to způsob, jakým byla zabita Camilla.“

„Věděl jste, že je lesba?“

Pokrčil rameny. „Tyhle klevety jsem slýchal řadu let, ale nikdy jsem tomu nevěnoval pozornost.“

„Podle Temple se Camilla ke své sexuální orientaci nikdy nepřiznala, poněvadž by z toho měla jen samé potíže – jednak na Emersonu, jednak v rodině.“

Hloubavě se zamračil. „Kam tím míříte? Myslíte si, že ji zabila milenka?“

„Ten epitaf mi jen připadá hodně osobní: Klidný život, v smrti klid. Spi už, drahá – můžeš snít. Naše tajemství jsou v bezpečí.“

Rozhodně jsme měly svoje chvilky. Copak právě takhle Temple nezhodnotila svůj flirt s Camillou?

„Jenomže ten nápis nebyl psaný pro Camillu,“ připomněl mi Devlin. „Ta tumba je stará více než sto padesát let. Tím ovšem neříkám, že se vrah nějak nedozvěděl o Camillině osobním životě – její smrt možná považoval za osvobození od břemene tajemství.“

„Zjevně jste přesvědčený, že vrahem je muž,“ řekla jsem.

„Už jsem povídal, že vrazi-predátoři bývají většinou muži. Fakt, že přesvědčil sám sebe, že ty vraždy lze ospravedlnit, ještě neznamená, že svoje oběti nesleduje.“

Hlavou mi táhly temné výjevy. „Jak tedy zjistíme, kdo je jeho dalším cílem?“

„Pokusíme se ty vraždy dát do souvislosti. Čím delší je mezi nimi časová prodleva, tím hůř se spojitosti nacházejí, takže logicky bychom měli začít posledními dvěma oběťmi – Camillou a Hannou Fischerovou.“

Pohrávala jsem si se sponkou na papíry; sama jsem nevěděla, jestli se mi chce nahlas vyslovit jisté příšerné podezření. „Myslíte, že Camilla mohla být někde v těch chodbách, když jsme tam chodili my dva?“ Zdvihla jsem k němu oči. „Nikdy jsme nezjistili, kam mají ty mouchy namířeno.“

Z výrazu jeho tváře jsem vyčetla, že uvažoval o tomtéž. „Ani ne za hodinu byla po celém hřbitově i v těch chodbách celá hejna policajtů. Neexistuje způsob, jak by ji odtamtud dostal a strčil ji do tumby, aniž by ho někdo zpozoroval.“

„Pokud odtamtud nevede ještě jiná cesta. Třeba chodba do jiného mauzolea. Mohl tam vyčkat, dokud všichni neodejdou, a pak ji vyvléct nahoru. Kdyby už byl uvnitř, za hřbitovní zdí, hlídka u brány by ho neviděla.“

„I kdyby se mu podařilo dostat tělo bez pomoci nahoru, víko tumby už by sám neuzvedl.“

„Copak by nepotřeboval pomoc při dopravě těla z chodby?“

„Možná ne. Zdá se, že má určité znalosti, co se týče kladek. V rozumném časovém horizontu by to zvládl pomocí provazu a silné větve stromu.“

„Ale ta židle, kterou jsme objevili v komoře…“

„Ano,“ řekl tiše. „Ta židle.“

Náznak, že by vrahové mohli být dva – a jeden z nich voyeur –, byl poněkud těžko stravitelný. Vyskočila jsem zpoza stolu. „Uvařím čaj.“ Jako by trocha heřmánku nebo darjeelingu mohla odehnat obludné představy, které náš rozhovor vyvolal.

Když jsem zapínala rychlovarnou konvici, chystala hrnky a zalévala sáčky s čajem, dávala jsem si na čas. Byla jsem na rozpacích: proč sem vlastně Devlin dnes večer přijel, když předtím trval na tom, abych si od vyšetřování a snad i od něj samotného udržovala odstup? Sotva jsem s námahou přesvědčila samu sebe, že má asi pravdu… a on se objeví u mých dveří! Kolik otcových pravidel jsem porušila už jen tím, že jsem si ho pustila do bytu?

Směla jsem doufat, že tohle nějak souvisí s nepřítomností jeho duchů?

Když jsem konečně donesla čaj do pracovny, víceméně jsem očekávala, že ho najdu, jak spí na pohovce. Místo toho stál u okna a zíral do noci. Zjevně byl tak zabraný do myšlenek, že se mi ho nechtělo vytrhovat ze soustředění, a tak jsem postavila hrnky s čajem na stůl a mlčky se vplížila k oknu vedle něho.

Závoj chomáčovitých mraků, zakrývající měsíc, se postupně protrhával, až se zahrada zaskvěla v bílém světle. Měsíční zahrada, jak se říká. Když jsem ji jednou v noci náhodou objevila, dočista mě ten obraz okouzlil. Ve dne stříbřité listoví zůstává ve stínu větších, barevnějších rostlin, zato za svitu měsíce se ukáže v plné kráse. Kdysi dávno – v čase před Devlinem, před vraždami – bych tam venku dokázala prosedět sama celé hodiny se zavřenýma očima, nasávala bych směsici vůní květin s názvy tak romantickými jako zahrada sama: krvácející srdéčka, pomněnky, měsíční květy, tymián, bílý oleandr.

Bylo to dokonalé prostředí pro Devlinovy duchy, ale zahrada dnes v noci zela prázdnotou. Ani stín se nehnul.

Devlin mi připadal vyčerpaný a unavený, ale když se ke mně obrátil, v jeho očích jsem zahlédla jiskru, která snad značila touhu.

„Proč jste sem dnes večer chodil?“ zeptala jsem se ho tiše. „Předtím jste říkal, ať si od vyšetřování udržuju odstup.“

„A myslel jsem to vážně.“

„Tak proč jste tady?“

„Protože se nedokážu udržet.“

Tehdy mě poprvé napadlo, že v tom možná nejsem sama. Devlin vnímal mou přitažlivost stejně silně, jako jsem já vnímala tu jeho.

Vědomí, že jsem podle něj okouzlující, by mělo posílit mou sebedůvěru, ale místo toho jsem se cítila ještě zranitelnější. Co ode mě očekává? Já přece nejsem žádná exotická svůdkyně. Jsem jen restaurátorka hřbitovů s rukama samy mozol, obdařená schopností vidět duchy.

Natáhl ruku a klouby mi přejel po líci. „Vy o tom vážně nevíte, co?“

Nakrátko jsem zavřela oči a vychutnávala si teplo jeho kůže na své. „Vím ledacos. Občas bych vás asi dost překvapila.“

„To mě zajímá,“ řekl. Ve světle lampy jsem zahlédla stín jeho úsměvu. Rukou mi zajel až k vlasům a kolem prstu si omotal jeden volný pramínek. „Pořád nosíte vlasy do ohonu?“

Při té otázce jsem zůstala bez dechu. Bylo to tak nečekané – tak důvěrné. „Nemám ráda, když mi při práci překážejí.“

„Teď nepracujete.“

Mariama měla nádherné dlouhé vlasy. Představila jsem si, jak se jí tehdy ve snu ty černé kudrny houpaly na zádech, a zachvěla jsem se. Byl snad tohle důvod, proč Devlin chtěl, abych si vlasy rozpustila? Aby nás mohl porovnat?

Tak dost! Takhle uvažovat jsem nemohla, nesměla jsem v každém jeho slově hledat skryté významy. Dnes večer sem přišel z vlastní svobodné vůle. Aby viděl mě. Ne ducha své mrtvé manželky.

„Ráda je nosím takhle nahoru,“ řekla jsem. „A jsou to moje vlasy.“

„Ano, to jsou. A v tomhle světle se třpytí jako čisté zlato,“ řekl. „A taky hezky voní.“

„Copak je cítíte i na dálku?“

„Samosebou.“

Uchopil mě za ruku a jemně mě k sobě přitáhl. Ani vteřinu jsem nevzdorovala, místo toho jsem zavřela oči a naklonila se k němu.

Cítila jsem, jak se chvěje. Pak sklonil hlavu a naše rty se dotkly. Projel mnou příval energie. Zapotácela jsem se a on si mě přitáhl blíž. Když mě políbil náruživěji, ovinula jsem mu paže kolem krku a takhle to pokračovalo dál a dál – nic podobného jsem nikdy nezažila. Vnímala jsem, jak mezi námi proudí elektrický náboj. Vzdouval se a ustupoval jako příliv a odliv na otevřeném moři a rozněcoval moje smysly tím víc, čím slabší byl můj odpor.

Nechtěla jsem ten polibek ukončit, ale věděla jsem, že musím, protože vteřinu od vteřiny ze mě stále víc vyprchávala síla. Devlin mě doslova vdechoval do sebe.

Najednou se odtáhl; působil trochu otřeseně. „Nevím, co se to děje.“

„Jak to myslíš?“ Hlas se mi klepal. I já jsem byla otřesená.

Opřel se mi čelem o čelo. „Je to zvláštní, ale když jsem s tebou, občas cítím jejich přítomnost tak intenzivně, jako by byly přímo vedle mě. A přesto… když jsem s tebou, vnímám, jak se mi vzdalují. Nedává to smysl. Je to jako ta tahanice, o které se ti zdávalo.“ Vysvětlovat mi to nemusel. Věděla jsem, že mluví o duchách. Jenomže pro něj to byly vzpomínky.

Přivinul si mě k sobě a já si opřela tvář o jeho hruď tak, abych viděla ven do zahrady.

A přece tam byli, ti jeho duchové. Anebo je přivolal zpět. Vypluli ze stínů – sotva víc než třpytivé průsvitné obrazy.

Shani zamířila rovnou k houpačce, mírně klouzala sem tam, a já jsem měla dojem, že slyším, jak se z jejích přízračných rtíků line jakási nadpozemská písnička.

Mariama mě sledovala žhnoucím zrakem fantoma.

I přes okno jsem cítila, jakou moc ty oči mají – byly chladné, nevyzpytatelné a svůdné.

V pokoji se ochladilo, ačkoliv mě ještě hřála Devlinova náruč. Po oroseném okně se začínaly rozlézat droboučké čárky. Uhranutě jsem pozorovala, jak se prohlubují stále víc a víc, a když mi konečně došlo, že ty trhlinky nebrázdí vrstvu sražené páry, ale samotné okenní sklo, bylo už málem pozdě. Jako by někdo – či něco – přiložil z protější strany na okno ruku a zatlačil směrem dovnitř. Jako by to sklo tlačil na nás.

I když jsem uslyšela zapraštění, reagovala jsem pomalu. Snažila jsem se uskočit, avšak Devlin mě držel pevně, jako by nesnesl pomyšlení, že mě musí pustit. Jako by mě pustit nemohl.

Opřela jsem se mu rukama o prsa a odstrčila ho takovou silou, až zavrávoral dozadu. Nějak se mu podařilo chytit mě za ruku, a než se na nás vysypalo okno, stáhl mě s sebou k zemi. Dopadla jsem na něj a cítila přitom, jak se mi do zad zapichují tisíce špendlíků.

TŘICET ČTYŘI

Suchá větev stromu se ulomila a prorazila okno. Přestože dnes v noci nefoukal vítr. Přestože jsem ty praskliny viděla dřív, než se sklo roztříštilo.

Existovalo však jediné logické vysvětlení.

Ta neobvyklá nehoda na Devlina zjevně zapůsobila jako budíček. Jakmile mi pomohl vytáhnout ze sklepa kus překližky a přibít ho přes rozbité okno, najednou chvátal, už aby byl pryč. A od toho večera jsem ho bezmála dva týdny neviděla ani neslyšela.

Usoudila jsem, že je to tak dobře. Ta nehoda byla varováním i pro mě, ponurou připomínkou strašlivých následků, vyplývajících z toho, že jsem porušila otcova pravidla. Létající střepiny mohly Devlina i mě vážně zranit, či dokonce zabít. Říkala jsem si, že pokud jsem vyvázla jen s několika škrábanci na zádech, měla jsem ohromnou kliku.

Načasování nehody mě děsilo, ale jestli jsem se domnívala, že by Mariama mohla nějak zařídit tu zlomenou větev, snad jsem ji drobet přeceňovala. Během všech těch let, kdy jsem vídala duchy, jsem zatím nikdy nezažila, že by se bytost z jiného světa projevila fyzicky; jedinou výjimkou byl granátový prstýnek, který mi Shani nechala na zahradě – anebo taky ne.

Jenomže… tohle byl duch Mariamy Goodwineové Devlinové. Duch ženy, která znala ledacos. Věci temné. Věci čarodějné. Ženy, která věřila, že moc člověka smrt neumenšuje. Že duch rozhněvaný násilným skonem dokáže svou sílu užít k tomu, aby zasahoval do života živých. A v některých případech si je dokonce zotročil.

Po rozmluvě s Essie jsem si byla jistá, že se Shanin duch nedokáže přemístit jinam, protože nechce opustit otce. Ale teď vyšlo najevo, že právě Mariama je ta, kdo otálí, neboť uvázla mezi dcerou a manželem, jehož nechce opustit. Temple měla asi pravdu: spojení Devlina s Mariamou bylo z rodu těch, které nic nerozdělí – ani čas, ani vzdálenost, ani smrt.

Tehdy po večeři s Temple jsem jela domů a o Devlinovi a Mariamě se mi zdálo. A později se mi o nich zdálo znovu. Ty vize začínaly pokaždé stejně: Temple stojící mezi otevřenými dveřmi na mě naléhá, ať jdu k ní. Uvnitř víří mlha, poblikává světlo svic, duní primitivní bubnování, které pohání divoký rytmus dvojice. A pak se Mariama ohlíží přes rameno a já zjišťuji, že zírám do očí sama sobě.

Posedlá jsem nebyla, ale velice jsem se obávala, že už na hraně posedlosti balancuji.

Dobré bylo, že se v této chvíli vmísila do děje realita. Vzhledem k tomu, že se restaurování Dubového háje odkládalo na neurčito, okolnosti finančního rázu mě přinutily přijmout zakázku na nový projekt. Ačkoliv mě bavilo fušovat do vyšetřování – no ano, dnes to můžu klidně přiznat –, už jsem nemohla ignorovat tenčící se bankovní konto.

Další vývoj případu jsem pilně sledovala on-line a prostřednictvím novin, takže jsem věděla, že identifikovali ostatky vykopané z druhého hrobu. Oběť se jmenovala Jane Riceová a pracovala jako sestra na pohotovosti ve fakultní nemocnici Severokarolínské univerzity. Byla svobodná, žila sama a podle všech zpráv se jednalo o soucitnou mladou ženu, která zmizela jednoho večera před devíti lety cestou do práce, a od té doby o ní už nikdy nikdo neslyšel.

Všechny tyto informace jsem si založila do složky týkající se Dubového háje.

Teď, když už jsem měla dostatečný odstup od vyšetřování i od Devlina, mi všechno, co se stalo, připadalo trochu neskutečné. Někde venku sice pořád ještě pobíhal vrah, ale na blogu jsem už nenacházela žádné podezřelé komentáře ani jsem nepostřehla, že by v okolí číhal černý sedan. Jak dny plynuly, začala jsem se trochu uvolňovat, protože to doopravdy jinak nešlo. Policie nemohla hlídat můj dům dvacet čtyři hodin denně a já se zase nemohla skrývat před světem navždycky.

A tak jsem se musela hnout z místa.

Posledních několik dní jsem pracovala na hřbitůvku asi čtyřicet mil severně od Charlestonu. Byl to obyčejný venkovský hřbitov s prostými náhrobky a oplocenými rovy. Stromy zde už byly prořezané, takže propouštěly spoustu slunečního světla, a osobní předměty a dárky na památku od rodiny – panenky, hračky, zarámované fotografie a laciné šperky –, jež zdobily hroby, se mi zdály dojemné a okouzlující.

Panenky mi připomněly tu, kterou nechal Devlin na Shanině hrobě.

Jednou pozdě odpoledne jsem zrovna o té panence a o Devlinovi – přemýšlela, když vtom jsem v zádech ucítila chlad a došlo mi, že mě někdo sleduje.

Sice se ještě nesmrákalo, ale s obavou jsem propátrala okolí periferním viděním. Když jsem na kraji lesa nespatřila žádný pohyb, žádnou sunoucí se temnou postavu, zdvihla jsem hlavu a obhlédla krajinu.

Konečně jsem ho zahlédla v nejhlubším stínu pod rozložitým dubem. Jak jsem se na něj přes náhrobní kameny dívala, sevřela mě ledová předtucha.

Odložila jsem kartáč, stáhla si rukavice a vykročila směrem k němu.

Vyhlížel nachlup stejně, jako když jsme se potkali naposled: hezký, ve střehu, oči skryté pod slunečními brýlemi.

Byla jsem sice nervózní, ale hrůza mnou necloumala, i když jsme tu byli široko daleko sami a nejbližší dům ležel alespoň míli odsud. Zdálo se však, že Devlin je přesvědčený, že Tom Gerrity vrahem není, a já Devlinovu úsudku důvěřovala. Nedůvěřovala jsem však Tomovi Gerritymu. Bylo na něm cosi, z čeho se mi svíral žaludek a ježily se chloupky na šíji. Něco po mně chtěl. A já měla pocit, že než objevím jeho skutečný motiv, chvíli to ještě potrvá.

Došla jsem k němu a zakabonila se: „Co tu děláte?“

„Jdu za vámi.“

Rychle jsem se rozhlédla. „Nikde nevidím auto. Jak jste se sem dostal?“

„Od hlavní silnice jsem šel sem nahoru pěšky. Na té ceduli na bráně stojí, že sem nesmí žádná vozidla. Protože jsem bývalý polda, nerad bych porušoval zákon.“

Proč jsem mu nevěřila?

Zastínila jsem si oči dlaní a podívala se směrem k silnici. Těsně u brány jsem uviděla, jak se slunce odráží od chromu. Zabodla jsem pohled opět do Gerrityho. „Jak jste věděl, kde mě hledat?“

„Na svém blogu jste uveřejnila snímky. Poznal jsem tohle místo. Znám někoho, kdo je tady pochovaný.“

Užuž jsem se ho na to začala vyptávat, pak mě napadlo něco jiného. Jak dlouho navštěvuje můj blog? Má členství či nějakou přezdívku?

Přejel hřbitov pohledem. „Už bylo načase, aby to tu nechali poklidit.“

„Vy tedy znáte někoho, kdo je tady pochovaný?“

„Jednoho poldu. Zabili ho, když konal svou povinnost. Jeho vražda nebyla nikdy vyřešená.“

Vzpomněla jsem si, co povídal Devlin: že kvůli Gerritymu zemřel jiný policajt.

„Kdybyste mi sdělil jeho jméno, věnovala bych se jeho hrobu zvlášť pečlivě.“

„Fremont,“ řekl. „Robert Fremont.“

To jméno způsobilo, že jsem se zachvěla – byla to slaboučká ozvěna déj? vu, která mě přiměla k úvaze, zda jsem se o jeho smrti nedozvěděla z novin.

Vycítila jsem, že se na mě Gerrity dívá, vycítila jsem, že se mezi námi něco změnilo. Neuměla jsem to vysvětlit, ale bylo to, jako by se neprostupná stěna mezi námi zhroutila. A já si nebyla dvakrát jistá, zdali je to dobré.

„Co ode mě chcete?“ zeptala jsem se tiše.

„Pomoc.“

„Proč zrovna ode mě?“

„Nikdo jiný mi pomoci nemůže, Amelie.“

Znovu jsem se zachvěla a odvrátila zrak. „Jestli jde o Devlina –“

„Ne. Jde o Ethana Shawa.“

Užasle jsem povytáhla obočí. „O Ethana?“

„Musím zjistit, co ví o té kostře, kterou jste našli v komoře pod Dubovým hájem.“

„Proč si s ním nejdete promluvit sám?“

„Nebude mě chtít vidět.“

Založila jsem si paže na hrudi. „Tohle mi neříkejte! Mezi vámi dvěma je zlá krev, co?“

Pokrčil rameny. „Zlá krev ne. Ale z určitého důvodu mě k sobě nepustí.“

„Mě teprve ne! Co vás vede k závěru, že mi Ethan něco poví?“

„A co vás vede k závěru, že vám nic nepoví?“

Unaveně jsem si povzdychla. „Tohle je směšné! Proč vám na té kostře vůbec záleží? Já myslela, že jste pracoval pro matku Hanny Fischerové. A když se teď Hannino tělo našlo, proč se o tenhle případ ještě zajímáte?“

„Zajímám se o spravedlnost,“ řekl. „A hodlám jí dosáhnout. Tak či onak.“

V hlavě se mi rozezněl výstražný signál. „O čem to mluvíte?“

„Zkrátka a dobře, zajděte za Ethanem Shawem. Tam to všechno je.“

„Co tam je? Hej!“

Hlavou se mi honily miliony otázek, ale třebaže Gerrity odcházel, zpátky jsem ho nevolala. Spíš jsem si jen přála, aby už byl pryč a ty svoje neblahé předtuchy si vzal s sebou.

Jenomže černý stín, který na mne Gerrity vrhl, přetrvával ještě dlouho poté, co jsem toho člověka viděla mizet za branou.

TŘICET PĚT

I když jsem se chtěla za Ethanem zastavit hned odpoledne, sešlo z toho. Cestou domů mi volala teta Lynrose a sdělila mi, že matku právě přijali do fakultní nemocnice Severokarolínské univerzity – právě tam, kde pracovala Jane Riceová, jedna z obětí. Když Jane před devíti lety zmizela, měla namířeno zrovna tam.

Zmíněné dvě události spolu sice nijak nesouvisely, ale ta shoda okolností jen přiživila paniku, jež ve mně tou dobou pomalu začínala hlodat.

Po krátké zastávce doma, kde jsem se osprchovala a převlékla, jsem zamířila rovnou na Rutledge Avenue, našla tam příhodné parkovací místo a pak se vydala k mamutí budově z cihel a skla, kde sídlila hlavní nemocniční budova.

Když jsem konečně vypátrala to správné křídlo a podlaží, u matky byl zrovna doktor, takže jsem musela počkat v hale s tetou, která mi odmítala cokoliv říci, což mě dohánělo k šílenství.

„Bude v pořádku,“ ujišťovala mě Lynrose, když jsme posedávaly na kraji lavice. „Ale povědět ti to musí sama.“

Než nás konečně pustili dovnitř, propracovala jsem se do stavu, kdy jsem viděla všechno skrznaskrz černě. Ve skutečnosti však matka vypadala lépe než při našem posledním setkání. Měla pěknou barvu a připadala mi silná a čilá. Šla jsem ji obejmout a políbit a pak jsem se usadila na okraj lůžka. Lynrose si k posteli přitáhla židli a všechny tři jsme chviličku zůstaly sedět, zatímco ticho významně houstlo.

Nechtěla jsem z ní odpovědi páčit, ale už jsem to mlčení nedokázala déle snášet: „Mamko –“

„Mám rakovinu,“ řekla a mně se v tu ránu zalily oči slzami.

Vzala jsem ji za ruku a pevně ji stiskla.

„Je to rakovina prsu,“ řekla. „Tu bulku objevili při posledním vyšetření na mamografu.“

„Podle doktora se to dá úplně vyléčit,“ dodala Lynrose. „Říkal, že jsou všechny důvody k optimismu.“

„Takhle přesně to neřekl,“ opravila ji mamka. „Říkal, že prognóza je slušná, ale nádor je v pokročilém stadiu a jedná se o druh, který se rychle šíří. Takže musíme nasadit agresivní léčbu a na to, jakou mám šanci, hledět realisticky.“

Měla jsem pocit, jako by mě kdosi praštil pěstí do prsou a surově mi zmáčkl srdce. S námahou jsem polkla a snažila se svoje pocity ovládnout. „Co budeme dělat? Jaký další krok bude následovat?“

„Hned ráno půjdu na operaci.“

„Tak brzo?“

Popleskala mě po ruce. „Kdepak brzo… Nějakou chvíli už to vím.“

„Jak dlouho?“ Pak mi to došlo. „Tak proto jsi o svých narozeninách přijela do Charlestonu! Už jsi to věděla. Proč jsi mi to neřekla?“

„Vždyť jsme si to tak nádherně užívaly! Nechtěla jsem to kazit. A potom… Nechtěla jsem, aby ses to dozvěděla dřív, než to bude bezpodmínečně nutné.“

„Proč? Mohla jsem být s tebou.“ Cítila jsem se jejím mlčením trochu zrazená.

„Měla jsem u sebe Lyn. Hezky se o mě starala.“

„Starat jsem se o tebe měla já.“

„Stejně bys nic nezmohla. A mělas svou práci.“

„Ale stejně –“

„Amelie…“ Teta Lynrose zavrtěla hlavou a já umlkla. Civěla jsem skoro vztekle z okna, kde nad řekou Ashley zapadalo slunce. Ten výjev mi přišel až nesnesitelně symbolický.

„Předpokládám, že za dva dny budu doma,“ řekla matka stroze. „Budou ze mě trčet všelijaké hadičky a drény… spousta nepříjemných věcí. Nechci, aby ses kvůli tomu trápila. A samozřejmě chemoterapie…“

Nechtělo se mi věřit, jak klidně o tom dokáže mluvit. Vždycky jsem matku považovala za osobu křehkou, ale její pragmatismus tváří v tvář takové zničující diagnóze mě ohromoval. Měla před sebou důležitou operaci a mnoho týdnů chemoterapie, a ona se zajímá hlavně o to, abych se nemusela trápit kvůli hadičkám a drénům!

Lynrose se až dosud držela udatně, ale teď začala poplakávat do plátěného kapesníčku.

„Lyn, pro Boha živého!“ štěkla na ni matka.

„Já vím, já vím, ocelové magnólie a tak. Ale co tvoje vlasy, Etto? Přijdeš o všechny ty nádherné vlasy!“

„Jsou to jen vlasy!“ odsekla rázně matka. „Třeba mi pak narostou kudrnaté. Po těch létech, kdy jsem nastrkala fůru peněz do trvalé, by to přece bylo terno!“

Zadržela jsem slzy, natřásla jí polštáře, do skleničky nalila vodu, a protože pak už nebylo jak zaměstnat ruce, musela jsem jí položit nevyhnutelnou otázku: „Kde je papá?“

„Tvůj papá je muž, a proto je v takovéhle situaci k ničemu,“ pronesla teta, která – kam až mi paměť sahala – jakživa neměla s žádným mužem vážný vztah, natož pak aby byla za někoho vdaná.

„Už tady byl,“ řekla matka. „Poslala jsem ho na vzduch. Nesnáší uzavřené prostory.“

„Vážně? To jsem nevěděla.“

„O svém otci nevíš spoustu věcí,“ řekla a v hlase jí zazněl náznak čehosi, co mě přinutilo zvednout oči a studovat její tvář.

„Etto, myslím, že teď není čas na –“

„Pst, Lyn! Tohle je mezi mnou a mou dcerou. Existuje možnost, že se po té operaci třeba neproberu.“ Zvedla ruku, zatímco my s tetou jsme divoce protestovaly. „Možnost sice slabá, ale stejně… něco musíš o Calebovi vědět…“

Lynrose semkla rty a vytáhla si pletení. Skláněla se nad prací, ale já věděla, že nás pozoruje skrze řasy. A vnímala jsem napětí, které se z ní ve vlnách line.

„Mamko, oč jde?“ zeptala jsem se tlumeně. Ví snad matka o duchách? uvažovala jsem. Ví, jak je to se mnou?

Zaváhala a poprvé od chvíle, kdy jsem sem přišla, jsem v její ocelové slupce uviděla puklinu, zahlédla jsem v ní zase stopy po té jemné, melancholické ženě, která si mě vzala za vlastní, pečovala o mě a milovala mě. A přitom nikdy nedovolila, abych ji doopravdy poznala.

V tichu cinkaly tetiny jehlice. Napadlo mě, jestli skutečně dělá hladce a obrace, anebo to jen předstírá.

„Tvůj otec…“

Naklonila jsem se k ní. Myslím, že tetička za mnou také. „Ano?“

„Tvůj otec…“ Její oči zamžikaly. Pohledem sklouzla za moje záda, a když jsem se ohlédla, uviděla jsem ho ve dveřích. Okamžik tam už stál, obličej ošlehaný a unavený, a pak se beze slova otočil a vytratil se do chodby.

Honem jsem se zas obrátila k matce. „Proč papá nešel dovnitř?“

„Hádám, že nám chce dopřát chvíli soukromí.“

„Když to takhle říkáš, zní to hrozně osudově. Nech toho, prosím tě,“ žadonila jsem. Hlavou mi bleskla vzpomínka na Devlina, který okamžik loučení propásl.

„Takhle jsem to nemyslela.“

„Mamko, pověz mi o papá!“

Vyměnila si s tetou kvapný pohled.

„Tvůj papá je komplikovaný člověk s komplikovanou minulostí,“ řekla Lynrose. „Snad bude nejlepší nechat to, jak to je.“

„S komplikovanou minulostí?“ Obrátila jsem se zase k matce. „Co to znamená?“

V jejím obličeji jsem viděla zápas, niterný boj, při němž se sama sebe ptá, do jaké míry je ochotná se mi svěřit. Zavřela oči a vzdychla. „Jediné, co opravdu potřebuješ vědět, je, že tě papá miluje. Miluje tě víc než cokoliv na světě – včetně mne.“

Tohle ale původně vůbec nechtěla říci. Znala jsem ji natolik dobře, že tohle mi bylo jasné.

„Mamko –“

„Už jsem unavená. Myslím, že si chviličku zdřímnu.“

„To bude nejlepší,“ zamumlala Lynrose.

Nechtěla jsem riskovat, že bych mohla matku v předvečer operace rozčílit, a nakousnuté téma jsem tudíž opustila. Po chvíli jsem se zvedla a vyplížila se z pokoje; matka s tetou si spolu šuškaly, tak jako kdysi dávno u nás na přední verandě.

Když jsem vyšla na chodbu, papá nebyl v dohledu.

Z nemocnice matku propustili po dvou dnech a já jsem ji odvezla domů do Trinity, abych u ní zůstala, dokud mě s tetou nepřemluvily, abych se zase vrátila do Charlestonu.

„Musíš udržovat v chodu firmu a nevidím jediný důvod, proč bys měla přijít na buben, když já mám volného času, že nevím, co si s ním počít,“ trvala na svém Lynrose a moje matka jí přizvukovala.

Když jsem u nich trávila poslední večer, papá odešel hned po večeři a já se s ním šla na Růžový vrch rozloučit. Byl u andílků a čekal, až jim v teplé záři zapadajícího slunce ožijí kamenné tváře.

Když chvíle tohoto prchavého oživení pominula, otočil se a pohledem sklouzl kolem mě k bráně. Věděla jsem, že hledá toho ducha. Poněvadž se soumrak blížil, jeho obavy měly své opodstatnění.

„Viděl jsi ho od té doby, papá?“

„Vídám ho poslední dobou stále častěji.“

Při těch slovech by se ve mně krve nedořezal. „Co chce?“

Papá se obrátil a lesk slz na jeho tváři mě šokoval tak, že jsem umlkla. Nikdy jsem nezažila, že by projevil emoce. Podobně jako já i on žil převážně vlastním niterným životem.

Vzápětí mi to došlo. Ruka mi vylétla k ústům. „Papá… Nemyslíš si přece, že… že si přišel pro mamku?“

Zavřel oči a otřásl se. „Kéž bych to věděl, dítě! Kéž bych to věděl!“

Jízda domů do Charlestonu byla dlouhá a osamělá. Cestou jsem si kontrolovala vzkazy v telefonu. Jeden byl od Ethana Shawa, jeden od Temple. Od Devlina žádný.

Ethan mě pozval na malé páteční shromáždění v Charlestonském ústavu pro parapsychologické studie, kde měla proběhnout oslava sedmdesátin jeho otce.

Když jsem vstupovala do setmělého domu, neubránila jsem se úvaze, jestli tu moje matka o svých příštích narozeninách ještě bude.

TŘICET ŠEST

Toho dne, kdy se měla konat narozeninová oslava doktora Shawa, jsem se ráno probudila apatická – nějak jsem nebyla ve své kůži. Uvažovala jsem, jestli na mě něco leze, anebo jestli si takhle vybírá daň všechen ten strach o matku. Po pár hodinách dřiny na hřbitově se mi podlamovala kolena a třásla jsem se únavou.

V půli odpoledne jsem s prací skončila a doma jsem si dopřála horkou vanu a čaj. Ani jedno nepomohlo. Když jsem si z lékárničky brala lahvičku vitaminu C a ibuprofenu, vzadu ve skříňce jsem si všimla Essiina balíčku se Životem věčným.

Léčí všecičko, co člověka žere, povídala Essie. Podle doktora Shawa tato směs obsahovala léčivé byliny a měla týž účinek jako vitaminová injekce. Přesně to by mi předepsal lékař. Neočekávala jsem, že by tyhle bylinky dělaly zázraky, ale tomu, že přírodní prostředky, které máme kolem sebe celé věky, mají léčebné vlastnosti, jsem upřímně věřila.

Z lístků jsem uvařila čaj a odnesla si ho do postele. Opřená o pelest jsem zkusmo usrkla. Čaj chutnal sladce a zároveň ostře. Vůbec nebyl špatný. Vypila jsem půl hrnku, zbytek odložila a zachumlala se pod deku, kde jsem ihned usnula.

Když jsem zas procitla, cítila jsem se mnohem lépe. Buď zabral Život věčný, anebo jsem víc než co jiného potřebovala dlouhý spánek beze snů.

Venku se setmělo a vzduch se ochladil. Chvilku jsem jen tak ležela, a když jsem dopila čaj, nyní už jen vlažný, kochala jsem se pocitem znovunabyté pohody. Pak jsem vylezla z postele, oblékla černé koktejlky a se zpožděním dorazila do Charlestonského ústavu pro parapsychologické studie – koneckonců chodit pozdě je prý v módě.

Budova se koupala ve světle, všechny dveře byly otevřené do vlahé noci. Na chviličku jako bych zahlédla, jak tato velkolepá předválečná stavba vyhlížela za dnů své slávy. Kdybych zamhouřila oči, skoro bych slyšela tlumenou melodii houslí a šustění krinolín o taneční parket.

U postranního vchodu mě dovnitř pustila zase ta blondýnka, jež vzápětí zmizela v chodbě i s mým dárkem – replikou sady ručně malovaných tarotových karet, kterou si v patnáctém století objednali milánský vévoda Visconti a jeho následovník Sforza. Jakmile jsem vstoupila do místnosti plné lidí, které jsem v životě neviděla, nejradši bych se otočila na podpatku a ztratila se stejnou cestou, kudy jsem přišla. Pak jsem ale na protější straně místnosti zahlédla Temple, jak s někým konverzuje. Všimla si mě a nadšeně zamávala.

„Nevěděla jsem, že tu budeš,“ řekla jsem, když jsem se k ní prodrala davem. „To jsi jela až sem kvůli večírku?“

„Beztak jsem měla v Charlestonu něco k vyřizování.“ Z nejbližšího podnosu sebrala sklenku šampaňského a podala mi ji. Od exhumace jsem ji neviděla. V rafinovaných stříbrných šatech, jež se ve světle blyštěly jako rtuť, vypadala dnes večer úplně jinak.

Její společník se ke mně otočil a já poznala Daniela Meakina.

„Vzpomínáš si na Daniela?“ utrousila Temple a ani se příliš nesnažila zakrýt opovržení v hlase.

„Samozřejmě. Ráda tě zase vidím.“

„Já tebe taky,“ pronesl se vřelým úsměvem. „Poslední dobou se v archivu moc nepotkáváme.“

„Teď tam nic nepotřebuju, protože moje práce v Dubovém hájí je zatím odložená na neurčito. Přesunula jsem se na jiný hřbitov.“

Zamračil se. „To je ale věčná škoda! Od té obnovy jsem si hodně sliboval. Nemáš představu, kdy se k ní budeš moci vrátit?“

Než jsem stihla odpovědět, Temple mi stiskla paži. „Už jsi byla pozdravit Ruperta?“

„Já… teprve jsem přišla.“ Věděla to, poněvadž mě viděla vcházet do dveří.

Zavěsila se do mě a nenápadně mě vlekla pryč. „Opravdu bychom ho měly najít a pogratulovat mu. Myslím, že jsem ho viděla jít do kanceláře. Omluvíte nás, Danieli?“

„Ach… samozřejmě.“ Když jsme odcházely, vyhlížel trochu ztraceně.

„Já už myslela, že se ho nikdy nezbavím,“ mumlala Temple. „Jakmile jsem sem vkročila, přilepil se na mě jako klíště.“

„Pst! Uslyší tě.“

„To je mi srdečně fuk. Naskakuje mi z něj husí kůže.“

„Tohle už jsi říkala.“ Kradmo jsem se ohlédla. „Připadá mi svým způsobem milý. Všimla sis někdy, jak drží levou ruku? Ty jizvy ho musejí v jednom kuse otravovat.“

„Jizvy?“ Zamyšleně se po mně podívala. „Takže jich má víc?“

„Viděla jsem je jednou v archivu, když se mu vyhrnul rukáv od košile. Táhnou se křížem krážem přes žílu, jako by to zkusil mockrát, ale nikdy nezařízl natolik hluboko, aby se mu to podařilo. Když tak o tom přemýšlím, přijde mi to fakt smutné. Copak on nemá rodinu?“

„O prostředí, ze kterého pochází, toho moc nevím. Mám dojem, že se kdysi někdo zmínil, že Daniel je na Emersonu díky laskavosti jakéhosi bohatého příbuzného. To víš, Danielovi jsem nikdy moc pozornosti nevěnovala. Patří k lidem, co tak nějak splývají s pozadím.“

Jako já, pomyslela jsem si.

„Jak je možné, že ses na Emersonu neznala s Mariamou?“ zeptala jsem se. „Neumím si představit, že by zrovna ona splývala s pozadím. A pro Devlina to platí jakbysmet.“

„Devlin studoval na Emersonu? Tak to musel být mladší. Se studenty z nižších ročníků jsem se moc nestýkala. A vůbec jsem se dost držela v kroužku lidí, kteří měli stejné zájmy.“

„Jako byla Camilla?“

Na okamžik zavřela oči. „Pořád tomu nemůžu uvěřit. Sice jsme mezi sebou měly neshody, ale nikdy jsem jí nic takového nepřála.“

„Kdy jsi ji viděla naposledy?“

Vrhla na mě rozmrzelý pohled. „Ale no tak, nech toho! Dneska večer žádný výslech nebude. Tohle je mejdan! A jestli ti to nevadí, já osobně se na to, co se stalo chudince Camille, snažím nemyslet. Protože pokud se to stalo jí…“ Zmlkla a viditelně se otřásla.

Zastavily jsme se na konci chodby, kde se nacházela pracovna doktora Shawa. Škvírou v zatahovacích dveřích k nám doléhaly zvuky roztrpčené hádky, takže jsme se s Temple na sebe podívaly. Než jsme stihly zatroubit k ústupu, dveře popojely a otevřely se. Vypochodoval z nich Ethan, a když nás uviděl, strnul jako přimražený.

„Nevěděl jsem, že tady někdo je.“

„Zrovna jsme přišly,“ řekla Temple přívětivě.

V očích se mu mihla úleva. Zjevně se s otcem hádali – a stejně zjevné bylo, že si nepřál, aby to někdo slyšel.

„Přišly jsme popřát Rupertovi k narozeninám,“ dodala Temple.

Ethan nám pokynul, ať jdeme dál. „Třeba ho přesvědčíte, aby vylezl z doupěte a připojil se k oslavě,“ pronesl trochu podrážděně. „Co se té oslavy týče, je nedůtklivý jako malé dítě.“

„Vynasnažím se.“

Zatímco Temple vstoupila do místnosti, aby pozdravila doktora Shawa, já se ještě zdržela na slovíčko s Ethanem.

„Je všechno v pořádku?“ otázala jsem se.

Vypadal znepokojeně. „Posledních pár týdnů je ve strašném stavu. Jeden z jeho někdejších asistentů vydává knihu, kde používá výsledky otcova výzkumu, aniž by mu připsal autorství.“

„To ho určitě vyvedlo z míry – zejména pokud mu dotyčný asistent ty materiály odcizil.“

„Jak ses o tom dozvěděla?“ zeptal se mě Ethan překvapeně.

„Když jsem byla u tvého otce naposled, zmínil se, že někdo pozvolna vysává jeho celoživotní dílo.“

„No, jak jsem říkal, strašně se tím trápí. Chce podat žalobu, ale soudní náklady jsou vysoké. Otec se o peníze nikdy nestaral a teď je úplně bezradný. Ale dost už o tom.“ Zdálo se mi, že jeho úsměv působí trochu nuceně. „Jak se vede tvé matce?“

„Léčení postupuje dobře a máti má dobrou náladu. Vlastně daleko lepší než já. Já se ale snažím s tím bojovat. Myslím, že mi prospívá, když chodím mezi lidi.“

„Opravdu vypadáš odpočatěji, než když jsme se viděli naposled.“

Pokoušela jsem se rozpomenout, kdy to bylo. V Dubovém háji, pár hodin předtím, než jsme našli tělo Camilly Ashbyové. Vyprávěl mi o dni, kdy zahynuly Mariama a Shani. A večer pak přišel Devlin ke mně domů a políbil mě, ale na tohle se mi nechtělo myslet.

Když se teď dveře pracovny otevřely, začali dovnitř vytrvale proudit lidé, kteří chtěli doktora Shawa pozdravit. „Asi bych se měla rozloučit.“

Ethan přisvědčil. „Jak jsem říkal, nemá náladu, ale tebe jistě rád uvidí.“

Ale doktor Shaw mi připadal v pohodě. Z toho rozháraného podezíravce, který je přesvědčen, že mu někdo krade celoživotní dílo, jsem dnes neviděla nic. Chtěla jsem se ho na to zeptat, avšak řešit na oslavě něco tak ožehavého se nehodilo.

Zatímco kroužil brandy ve sklence, pozoroval mě pronikavýma očima. „Jak se máte, Amelie? Že by nějaké nové události, o nichž bych měl vědět?“

„Naštěstí ne. Žádné další stínové bytosti, žádní další psychičtí upíři. V této chvíli je můj život z paranormálního hlediska úplně nudný.“

Někdo k němu přistoupil, a když se doktor otočil, aby si mohli podat ruce, uviděla jsem stříbrnou jiskru jeho prstenu. Symbol na kameni se mi zatím ještě nikdy nepodařilo rozeznat, ale poté, co jsem viděla kresbu Daniela Meakina, bylo jasné, že je to had obtočený kolem pařátu.

Tentýž symbol, jaký nosil na krku Devlin.

Odtrhla jsem oči od prstenu a začala studovat obličeje shromážděné okolo doktora Shawa. Byli to lidé všech věkových kategorií, dobře oblečení, vzdělaní, intelektuálně na výši. Emersonská elita. Napadlo mě, kolik z nich má potají někde u sebe stejný symbol.

Zamumlala jsem cosi na omluvu, vyklouzla z pracovny a zamířila chodbou pryč; v tomto domě jsem pociťovala zvláštní klaustrofobii a nevysvětlitelnou paranoiu. Nikdo zde neměl důvod, aby mi ubližoval, ale já jsem nedokázala zapomenout na to, co posledně říkal o vrahovi doktor Shaw. Mohl by to být někdo z našeho středu. Někdo, od koho bychom to nejméně očekávali –

Na rameno mi dopadla ruka a já jsem se kvapně obrátila, ruku přitisknutou na srdce. „Ethane! Tys mě ale vyděsil!“

„Promiň,“ řekl kajícně. „Nesnažíš se už odplížit domů, že ne?“

„Obávám se, že ano. Bohužel musím vstávat za rozbřesku, abych měla náskok před horkem.“

„To je škoda. Ale chápu tě. I já jsem dneska vstával časně.“

Se zájmem jsem si ho změřila. „Pracuješ na novém případu?“

„Ano. Zrovna dnes se našly nějaké ostatky.“

„V Dubovém háji?“ zeptala jsem se znepokojeně.

„Kdepak, v Dubovém háji ne. Na téhle frontě není zaplaťpámbu nového nic.“

„Jen jsem si říkala… podařilo se ti identifikovat kostru, kterou jsme s Devlinem našli v té komoře? V novinách o tom nebylo nic.“

„Jméno nemáme, ale objevil jsem pár zajímavých znaků.“

„Můžeš mi povědět, oč konkrétně jde?“

Opřel se ramenem o zeď. „Vzhledem k tomu, jak jsi cimprlich, bych to radši nedělal.“

Zašklebila jsem se. „Pokud se to netýká pavouků, měla bych být v pohodě.“

„Pavouci jsou mimo hru, slibuju. Zastav se zítra odpoledne v márnici fakultní nemocnice, a já ti ukážu, co jsem objevil.“

Márnice! No, přece jen asi budu kapku cimprlich.

„A to se smí?“

„Jsi konzultantkou v případu Dubového háje, ne? Psali to v novinách.“

„Konzultantka je dost široký pojem…“

„Ale obstojí. Až tam dorazíš, zavolej mi, a já si tě přijdu vyzvednout. Mezitím…“ Napřímil se. „Když už odcházíš tak brzo, dovol mi aspoň, abych tě vyprovodil k autu. Rád bych si s tebou o něčem popovídal.“

Šla jsem se rozloučit s Temple a pak jsem se vrátila k Ethanovi, který čekal u dveří. Když jsme kráčeli směrem k parkovišti, zdálo se mi, že o něčem dumá, a říkala jsem si, jestli ho tak rozrušil spor s otcem.

„Chtěl jsi se mnou mluvit.“

„Jedná se o Johna.“

Tohle jsem nečekala. A samotná zmínka o Devlinovi mi vzala vítr z plachet. „Co je s ním?“

Opřel se rukou o dveře auta. „Vidělas ho poslední dobou?“

„Ne. Asi dva týdny jsem ho neviděla.“ Nezavolal mi, a já nezavolala jemu. Pořád jsem se snažila přesvědčit samu sebe, že takhle je to nejlepší.

„Vypadá děsně, Amelie. Myslím, že vyšetřování si na něm vybírá svou daň. A tohle roční období pro něj bývá vždycky obtížné. Blíží se výročí.“

Hlas se mi v hrdle mírně zadrhl. „To jsem nevěděla.“

„Snad právě proto se ti neozval. Pocit viny…“ Bezmocně mávl rukou. „Tráví příliš mnoho času ve vlastní ponuré společnosti. Dělám si o něj starosti. Potřebuje víc mezi lidi.“

Pomyslela jsem na ženský hlas, který jsem zaslechla v pozadí tehdy v telefonu, a napadlo mě, zda Devlin nebývá mezi lidmi víc, než by si Ethan myslel. Ale přesto jsem nechtěla Ethanový obavy podceňovat, obzvlášť teď, když už jsem věděla, jaká vina Devlina pronásleduje.

„Pokusil jsem se ho vytáhnout na tenhle večírek,“ řekl Ethan. „Ale zrovna tohle je to poslední místo, kde touží pobývat.“

„Zdá se mi, že práci institutu v úctě právě nechová,“ řekla jsem opatrně.

„Nejde jen o tohle. Právě tady se totiž seznámil s Mariamou.“

„V institutu?“

„Tenkrát to ještě institut nebyl. Byl to prostě náš dům. Mariama bydlela nějaký čas s námi. A John byl otcův chráněnec.“

„Chráněnec?“ V šoku jsem na něj zůstala civět. „Jak to… chráněnec? Vždyť Devlin v práci tvého otce nevěří ani za mák!“

„Dnes asi ne. Ale bývaly doby, kdy byl sám horlivým badatelem.“

Tohle sdělení mi hlava zkrátka nebrala. „Mluvíme o stejném člověku?“

Ethan se usmál. „Určitě.“

„Co se stalo? Teď se chová tak odmítavě!“

Ethan pokrčil rameny. „Postupně z toho vyrostl – stejně jako většina z nás. Dostudovali jsme a začali myslet na kariéru. Začalo nám to skutečně připadat jen jako hra. Nám všem. Pochopitelně až na mého otce.“ V jeho hlase jsem zaslechla náznak trpkosti, což mi opět připomnělo jejich spor. „Večer po té nehodě sem John za otcem přišel. Chtěl po něm, aby mu pomohl spojit se s Mariaminým a Shaniným duchem. Žadonil, aby mu otec pomohl otevřít dveře na tak dlouho, aby mohl projít na druhou stranu a naposled se s nimi setkat.“

Zoufalství takového stupně jsem sotva chápala. „Tohle je…“

„Ano, já vím. Myslím, že tenkrát skoro šílel žalem. Choval se násilnicky, nezvladatelně. Nazýval otce šejdířem a dával mu i horší jména. Otec si myslel, že bude muset dokonce přivolat pomoc, ale John nakonec odešel sám od sebe. A tehdy se ztratil. Nikdo nevěděl, kam šel. Všichni jsme se báli nejhoršího. Pak se nám doneslo, že prý ho přijali do soukromého sanatoria. Snad to byly jen drby. Lidé strašně rádi přikrášlují skutečnost. John se však vrátil jako dočista jiný člověk. Postupem času se to zlepšilo, ale když jsem ho viděl včera…“ Ethan ustaraně zmlkl. „Myslím, že to dělá ten dům.“

„Jaký dům?“

„Mariamin dům. Od té nehody si pronajímá byt na Sullivanově ostrově, ale jejího domu se nikdy nezbavil. Je to vznosná stará stavba ve stylu královny Anny, kousek od Beaufainské ulice. Mariama do něj byla blázen. Onehdy jsem jel okolo. Zahrada je hezky udržovaná, veranda čerstvě natřená namodro. Myslím, že se tam zase nastěhoval.“

„Možná byl zkrátka připravený na to, aby se vrátil domů.“

„Možná,“ řekl Ethan, ale moc přesvědčeně to neznělo.

„Proč mi o tom povídáš?“

„Sám nevím. Jen mě napadlo… na, tumáš!“ Vtiskl mi do dlaně papírek. „Tady je adresa. Čistě pro případ, že by se ti chtělo.“

Nechtělo se mi. Řekla jsem si, že pojedu rovnou domů, vypiju ještě hrnek Essiina Života věčného a pak si vlezu do postele. Nazítří mě na hřbitově čekal dlouhý den a já si potřebovala odpočinout.

A myslím, že bych přesně tohle udělala, kdybych nezahlédla, jak odnaproti, z domu věštkyně, vychází Devlin.

TŘICET SEDM

Zrovna jsem objížděla institut a chystala se vyjet do ulice, když vtom jsem ho zahlédla na verandě domu Madam Všechnovím.

Spolu s nějakou ženou – tipovala jsem, že to bude sama věštkyně – právě vyšel z domu, a třebaže jsem ve světle na verandě její podobu nerozeznávala tak jasně jako Devlinovu, poznala jsem, že je hezká. Odhadla jsem to z její chůze a držení těla. Opravdu oslnivé ženy mají určitý styl. Měly ho Temple i Camilla. A dosud ho nepozbyl ani Mariamin duch.

Zdálo se, že Devlin odchází, ale pak se ta žena dotkla jeho ramene a on se k ní velmi rychle obrátil. Na tom gestu nebylo nic vysloveně sexuálního, avšak z toho, jak se zadíval do tváře vzhlížející k němu, a z naléhavosti, s jakou ženu uchopil za paže, jsem vycítila určitou intimitu. Okénko vozu jsem sice měla stažené, ale z jejich hovoru jsem neslyšela ani slovo, i když jsem natahovala uši.

Nebyla jsem na sebe pyšná, že je špehuju. Dočista neodpustitelné ale bylo, když jsem se za Devlinem nenápadně vydala, jen co se jeho auto odlepilo od obrubníku. Co to do mě vjelo? Takhle mě přece naši nevychovali. U nás doma se snoubily dekorum s diskrétností a mě náhle napadlo, jak by se nad mým chováním zhrozila matka. Naslouchat cizímu rozhovoru! Jet za nějakým mužem domů, aniž by o tom věděl nebo mi dal svolení! Při jejím pokárání, které jsem si iniciativně představila, jsem sebou škubla, ale přesto mě to nezastavilo.

Netušila jsem, jak někoho stopovat – natož potom policistu – a nedat se přitom chytit, ale instinkt mi radil, ať se držím zpátky. Provoz byl slabý, takže jsem mezi námi udržovala odstup více než půl bloku. Zároveň jsem se bála, že kdyby začal nějak složitě odbočovat, ztratím ho.

Díky Ethanovi jsem měla jakés takés ponětí, kam Devlin míří. Z Rutledge Avenue zabočil napravo, na Beaufainskou, pak do postranní ulice. Projela jsem křižovatku a objela znovu blok, aby měl čas zaparkovat a zajít dovnitř.

Rozsvítila jsem si v kabině, a zatímco jsem pomaloučku projížděla ulicí a hledala pěkný dům ve stylu královny Anny s modrou verandou a udržovanou zahradou, kontrolovala jsem adresu, kterou mi napsal Ethan. Když jsem ten dům uviděla, v oknech byla tma a Devlinovo auto jsem nikde neviděla. Nejspíš zaparkoval vzadu, usoudila jsem. Anebo mě zahlédl ve zpětném zrcátku a jel dál.

Koukla jsem do vlastního zrcátka, jen abych se ujistila, že neudělal smyčku a nepověsil se za mě.

Nikdo tam nebyl. Vzduch je čistý!

Co teď?

Zajela jsem k obrubníku, vypnula motor, zhasla reflektory a jen tam seděla, v hlavě zmatek. Co tady vlastně hledám? Nejradši bych tenhle úlet dala za vinu čaji od Essie anebo těm několika douškům šampaňského, které jsem vypila na večírku u doktora Shawa. Nechovala jsem se jako žena, která dosud žila svůj život v souladu s přísnými pravidly. Zahlédla jsem svůj odraz v okenním skle a napadlo mě: Tohle nejsem já. Ona má sice moje oči, můj nos, moje ústa, ale uvnitř se proměnila v jakési neznámé, lehkovážné stvoření, které já už neznám.

„Jeď domů, Amelie!“ Vyslovila jsem to nahlas, protože jsem doufala, že slova budou mít silnější účinek. Domů, do mého bezpečného, příjemného útočiště, kde jsem chráněná před duchy a kde mi vládnou otcova varování.

Jenomže jsem nenastartovala motor, neobrátila vůz a neodjela do noci. Místo toho jsem tam ještě chvíli seděla a nakonec jsem vystoupila.

Přešla jsem přes ulici a s obličejem obráceným k nebi jsem stanula na nejspodnějším stupni schodiště vedoucího na verandu. Přes měsíc táhla oblaka a já cítila něco ve vzduchu. Blížila se bouře. Náhlý pokles atmosférického tlaku mě polechtal na hlavě, a když jsem zdvihla paže a nechala se ovát větrem, divže jsem samým vzrušením nepodlehla závrati.

Tohle byl vskutku osvobozující okamžik, okamžik, kdy jsem se od spousty věcí oprostila. Ale potom jsem se obrátila k domu – k jejímu domu – a v žilách mi začalo vřít cosi temnějšího. Někdo stál u předního okna. Stín, který uskočil, jakmile jsem ho uviděla.

Rozechvěle jsem zaťukala na přední dveře. Otevřely se a já opatrně vkročila dovnitř. „Devline?“

Chvilku si moje oči zvykaly na příšeří. Přímo přede mnou se vzhůru vinulo elegantní schodiště, ústící na širokou galerii v patře. Chodba nad schody vedla do útrob domu a po mé pravé ruce se rozkládal ztemnělý salon.

Popošla jsem ke klenutým dveřím a dovolila jsem si přelétnout pohledem staromódní nábytek, který si sem určitě nekoupil Devlin, a impozantní portrét Mariamy, visící nad krbovou římsou, jejž si sem Devlin pro změnu určitě dal. Vzduch lehce voněl po tymiánu a citronové verbeně jako v Essiině domě a tuto vůni dokresloval zatuchlý podtón prachu, opuštěnosti a nevýslovného zoufalství.

Velkým předním oknem sem svítil měsíc zahalený závojem mraků a já jsem na chvíli zahlédla Shani, jak tam stojí a upřeně se dívá ven. Vyhlíží Devlina. Čeká, až se vrátí a rozloučí se s ní.

Byla drobná, světélkovala, a zatímco jsem ji pozorovala, rozplynula se v nic.

Čerstvý modrý nátěr na verandě duchy nezaplašil. Obklopoval mě chlad jejich přítomnosti. Nejen samotné Shani a Mariamy, ale i duchů jiného života. Duchů šťastné rodiny. Ducha muže, jímž kdysi býval Devlin.

Když jsem vycouvala do haly, zdvihla jsem oči ke světlu, které blikotalo nahoře na galerii. Slyšela jsem odtamtud hudbu, exotickou a primitivní. Bubnování, které v člověku rozněcovalo pudové instinkty.

Zvolna jsem šla po schodech nahoru a znovu zavolala Devlina jménem. Prosmýklo se kolem mne cosi studeného, pouhý dotyk hedvábných šatů, a já věděla, že je to ona. Na stěně viselo zrcadlo, a když jsem okolo něj procházela, bleskl se v něm můj odraz. Jenomže tentokrát… neviděla jsem svoje oči, nos, pusu. Na moment bych byla přísahala, že se na mě dívá Mariama, ale ta iluze byla prchavá. Opět jsem se v zrcadle objevila já: vykulené oči, tváře samá piha, ucourané vlasy sepnuté do ohonu. Svůdnice jako vyšitá!

A přece: jak jsem se blížila ke konci schodiště, přibývalo mi odvahy i svobodné vůle. Když jsem došla na podestu, zastavila jsem se, abych si stáhla z ohonu gumičku a uvolnila vlasy. Zaklonila jsem hlavu a bezstarostně jí potřásla, protože rytmus hudby jako by se mi vplížil pod kůži.

Zvuk se linul z místnosti dál na chodbě. Dveře byly dokořán, a čím víc jsem se blížila, tím silnější mi rytmus připadal.

Uvnitř bylo vše jakoby zamlžené a žíhané světlem svíček. Jako bych někomu vstoupila do snu. Větřík, jenž profukoval od balkonových dveří, rozhoupával plamínky a čeřil hedvábnou látku halící lůžko, takže po ní běžely vlny. Ze zdí zíralo podivné publikum složené z afrických masek, a když jsem přes pokoj zamířila k Devlinovi, měla jsem dojem, že mě jejich vpadlé oči sledují.

Devlin stál na balkoně a díval se dolů, do zahrady. Košili měl rozepnutou, takže mu ji vítr zdvíhal od těla. Když se ke mně otočil, mezi námi proplynulo cosi studeného. Ucítila jsem její dotyk, její ledový dech a zachvěla jsem se. Ale strach jsem neměla. Což bylo divné, poněvadž tady, ve svém domě, by měla mít nejvíce sil. Už jsem viděla, co dokáže, a přesto… Strach jsem neměla.

Můj pohled se zaklesl do Devlinova a projel mnou proud horka. On to cítil také. Oči mu zaplanuly a tělo docela znehybnělo.

Ta chvíle trvala dál a dál.

A pak tu vzdálenost mezi námi zrušil a já slyšela, jak mumlá: „Věděl jsem, že přijdeš,“ ale nebyla jsem si jistá, jestli tím myslel mě.

Natáhla jsem ruku a konečkem prstu objela stříbrný medailon. Symbol jeho záhadné minulosti, talisman obsahující všechna jeho tajemství. Kov byl chladný, ale vnímala jsem teplo Devlinovy kůže, které mě vábilo tak neodolatelně jako jeho duchy.

Vystoupila jsem na špičky a nabídla mu svoje ústa. Se zasténáním si je vzal a přimáčkl mě k sobě v objetí, které mi připadalo zároveň známé i cizí, zoufalé a přitom podléhající sebekontrole.

Chutnal po whiskey a pokušení a po mých nejtemnějších fantaziích. Chtěla jsem slyšet, jak vyslovuje moje jméno tím svůdným, zkaženým, rozkošnickým hlasem. Chtěla jsem mu přejet jazykem po horké kůži, přitisknout rty tam, kde mu na krku pulzuje žilka, ovíjet se kolem něj, dokud mezi námi nezbude ani místečko. Ani pro čas, ani pro vzdálenost, ani pro smrt.

Opřel mě o zeď a přímo tam, v otevřených dveřích na balkon, ze mě strhal šaty, zatímco hlas v mé hlavě mě varoval: To nejsi ty, Amelie. Tohle opravdu nejsi ty!

Ale ano, byla jsem to já. To moje ruce zahodily jeho košili, moje ústa se tak pohotově otevřela pod tlakem jeho rtů.

To já jsem se rozhodla pustit z hlavy pravidla, podle nichž jsem žila po celý život.

Ovinul si moje nohy kolem boků a já, zpola opilá touhou, jsem opřela hlavu o zeď a nabídla mu hrdlo. Lačně se na ně vrhl, zuby mě štípal do jemné kůže na krku a jazykem ta bodnutí rozkoše hladil a konejšil.

Škvírkami mezi víčky jsem dole na zahradě postřehla nepatrný pohyb. Když jsem se tam podívala znovu, viděla jsem listí třepotající se ve větru.

A pak už jsem neviděla nic, protože Devlin mě odnesl do ložnice. S námi se tam přesunul i vzduch nabitý elektřinou, který bodal do holé pokožky a dráždil nervová zakončení.

Z místa, kde jsme stáli, jsem měla výhled na zrcadlo na Mariamině toaletním stolku – bylo oválné a bohatě zdobené. Ve světle svící jsem v něm viděla pletence svalů na Devlinových zádech, která se nade mnou skláněla. Měla jsem nesmírně zvláštní pocit, že se nacházím mimo vlastní tělo a přihlížím čemusi zakázanému, porušování nebezpečného tabu.

Vyvinula jsem se mu z objetí, a když se obrátil, přitiskla jsem ho ke zdi a rty jsem mu sjela z hrudi na břicho, zatímco jsem mu nešikovně zašmátrala po přezce opasku a rozepnula zip. Zvedla jsem k němu tvář a usmála se, abych se vzápětí svezla na kolena a začala mu dělat věci, o nichž jsem netušila, že jich jsem vůbec schopná. Když jsem se ho zmocnila, zachvěl se, a když jsem cítila, že je na pokraji vyvrcholení, znovu jsem vrhla bleskový pohled přes rameno. Můj úsměv byl teď uličnický, chlípný. Výzva svůdnice.

Opět jsem si stoupla a přiložila mu rty k uchu. „Nikdy tě neopustím,“ zašeptala jsem. Odkud se ta slova vzala, jsem neměla ponětí.

Devlinovi zaplály oči, a než jsem se stihla pohnout, jeho ruka vystřelila a chytila mě za bradu. Zvrátil mi hlavu dozadu a zapátral pohledem v mém obličeji.

„Amelie…“ Znělo to skoro jako otázka.

Při tom zvuku jsem se roztřásla. „Ano, ano, ano,“ vydechla jsem a objala ho kolem krku, abych si přitáhla k sobě jeho rty k polibku.

Větřík, který sem zavanul otevřenými dveřmi, zostra šlehl po plamenech svící a hedvábné záclony zavlály a mohutně se vzduly.

Devlin se ode mě odtáhl a velice dlouho se mi díval do očí, pak mě s tlumenou kletbou popadl do náručí a odnesl mě k lůžku. Látka se ve větru rozdělila, a než jsem stačila popadnout dech, už jsme se skrze tu třpytivou tkaninu propadli do jiného světa, temného a plného smyslnosti. Do Devlinova světa.

Do Mariamina světa.

Z hudby jsem teď neslyšela nic než bubny. Ten primitivní zvuk mi duněl v uších, když se Devlin nade mnou vztyčil.

Chytil mě za zápěstí, zvedl mi ruce za hlavu a líbal mě znovu a znovu a znovu. Dlouhé, horké, nekontrolované polibky, po kterých mě celé tělo brnělo a jen žadonilo o další. Když mi jeho rty sklouzly po břiše, pevně jsem semkla víčka.

Paže jsem měla stále ještě nad hlavou, ale prsty kolem mých zápěstí byly náhle ledové. Snažila jsem se pohnout, ale nešlo to. Zatímco mi Devlinův jazyk klouzal po vnitřní straně stehen, něco mě drželo na místě.

Zazmítala jsem sebou a snažila se vyprostit. Snažila jsem se vyslovit jeho jméno.

Nadzdvihl mi boky, aby ke mně lépe mohl ústy, a když mě naplnila slast rozžhavená doběla, uslyšela jsem její smích.

Pomaloučku jsem otevřela oči.

Nad postelí se vznášel duch. Jeho oči se vpalovaly do mých. Ústa mu křivil příšerný škleb.

Pokoušela jsem se nereagovat, ale jak by se mi to mohlo povést?

Vyškubla jsem ruce ze sevření – ať už mě drželo cokoliv – a snažila se Devlina odstrčit. Zvedl ke mně oči ztěžklé touhou. „Co se děje?“

Byli všude kolem nás. Přivábilo je teplo a energie našeho milování. Přilákal je nejzákladnější životní akt… který už nemohou nikdy prožít.

Hladově, žádostivě nás pozorovali. Mlsně pošilhávali z nejtemnějších koutů. Jako chrliče se krčili na sloupcích postele. V groteskní parodii našeho počínání si osahávali průsvitná těla.

Z hrdla se mi vydral výkřik. Devlin se přesunul nahoru vedle mě. „Amelie, co se děje? Ublížil jsem ti? Vyděsil jsem tě nějak…?“

Neměl tušení, že tu jsou. Jak je možné, že nevnímá tu chladnou vlhkost, která nás obklopuje? Zlo, jež se vznáší na křídlech větru?

Na protější straně pokoje seděla zhrouceně v křesle bytost, kterou jsem viděla na zahradě u restaurace Extáze. Přízračný mladík měl okolo jednoho zápěstí zacvaknuté pouto, jehož druhý náramek se volně klimbal. Zdvihl si volný konec pout k obličeji a vědoucně se na mě přes otvor ušklíbl.

Devlin mi sáhl na rameno a já jsem ucukla. „Já… musím jít.“

„Co se děje? Co jsem udělal špatně?“

Vyklouzla jsem z postele a hrábla po svých šatech. „Já jsem…“ Pronásledovaná duchy. „Musím jít!“

Slepě jsem vyběhla z místnosti, zatímco Devlinův hlas za mnou volal: „Amelie!“

Když jsem se později ohlížela zpátky do minulosti, nikdy jsem si nevybavila, že bych se té noci oblékala či vycházela z domu. Kdybych nebyla v takovém šoku, asi bych si všimla stínu číhajícího v koutě verandy. Asi bych poznala ztrápenou tvář, která mě stopovala.

Sotva jsem si pamatovala, jak jsem se dostala domů. Musela jsem však ujíždět jako sám ďábel, protože než ke mně domů dorazil Devlin, už jsem byla v domě, zamčená ve svém malém útočišti.

Bušil na přední dveře, volal mě jménem, ale já jsem ho dovnitř nepustila. Svezla jsem se na podlahu, pevně jsem si objala nohy a přitom se neovladatelně třásla, zatímco mi v hlavě dunělo otcovo varování: A dej si pozor, abys je k sobě nepustila. Jakmile se dveře otevřou… zavřít se nedají.

„Papá,“ zašeptala jsem, „co jsem to provedla?“

TŘICET OSM

Nazítří mě probudilo sluneční světlo a vyzvánění telefonu. Byla jsem u sebe v ložnici, ale netušila, jak jsem se tam dostala. Podrobnosti minulé noci tonuly v mlhách. A něco mi napovídalo, že bych to tak radši měla nechat.

Přetáhla jsem si peřinu přes hlavu a čekala, až to volající vzdá. Na střet s realitou jsem se necítila. Ještě chvíli jsem chtěla jen tak bezcílně plout, ale postupně se mi všechno začínalo vybavovat a já si najednou připadala velice osamělá a vystrašená. Neměla jsem nikoho, s kým bych si promluvila, na koho bych se obrátila. Otci jsem nic říct nemohla. Nesnesla bych jeho pohled. Nemohla jsem to povědět ani Devlinovi, protože i kdyby se snažil ze všech sil, nikdy by to nepochopil.

Strávil noc na mé přední verandě, pouhých několik centimetrů od místa, kde jsem se na podlaze v hale choulila já. Ale stejně dobře by mohl být milion mil daleko. Já mu otevřít nemohla. Představila jsem si je, jak tam venku krouží jako supi. Dokud jsem zůstávala ve své svatyni, nedokázali se mě dotknout. Dokud jsem se držela dál od Devlina, nechtěli mě.

Anebo jsem si to alespoň namlouvala. S jistotou se to dozvím, až se začne smrákat.

Odešel teprve při východu slunce a svoje duchy si vzal s sebou. S námahou jsem se zvedla ze země a odvrávorala do ložnice, kde jsem se plně oblečená zhroutila na nerozesílanou postel. Nějak se mi nevybavovalo, že bych si vůbec zdřímla, ale musela jsem spát jako špalek, protože jsem nyní měla ten netečný pocit podobající se kocovině, který se dostavuje, když si člověk zdřímne během dne.

Nejradši bych usnula nanovo, ale nemohla jsem si dovolit ztratit celý den. Měla jsem práci. Pro mě i pro Devlina jde život dál… ale pro nás dva jako pár nikdy. Dokud se mi nepodaří objevit způsob, jak zaplašit jeho duchy. Avšak ani tady, ve svém útočišti, jsem nebyla v bezpečí.

V bezpečí před Devlinem.

Telefon začal opět vyzvánět. Tentokrát jsem ho zvedla v domnění, že je to on, ačkoliv jsem neměla tušení, co bych mu měla říct. Nebyla jsem připravená setkat se s ním tváří v tvář. Alespoň to jsem věděla.

„Haló!“

„Amelie? Tady Ethan. Nezapomněla jsi, že máme rande?“

Posadila jsem se. „Rande?“

„Měla ses dneska stavit u mě v márnici. Pokud sis to ovšem nerozmyslela.“

Přitiskla jsem si prsty na skráň. „Mluvili jsme o tom včera večer, viď? Na večírku u tvého otce.“

„Ano. Jsi v pořádku?“

„Jsem jen trochu mimo. Asi jsem zaspala.“

Pauza. „Zaspala? Jsou skoro dvě odpoledne.“

Střelila jsem pohledem po budíku. „To není možné!“ Ale bylo. Měla jsem to před očima v jasném, neonově modrém provedení.

„Určitě jsi v pořádku?“ optal se Ethan starostlivě.

„Potřebuju pár minut, abych se vzpamatovala.“ Samosebou jsem ke vzpamatování potřebovala mnohem víc času, ale byla pro mě úleva přemýšlet o něčem jiném než o duchách. O něčem jiném než o Devlinovi. Najednou jsem měla silné nutkání být venku mezi živými. Pravda, márnici bych si k tomuto účelu asi nevybrala, ale schůzka s Ethanem už byla ujednána a ostatky, které jsme našli v podzemní komoře, mě zajímaly. „Za dvacet minut jsem tam.“

„Až dorazíš, zavolej – dojdu si pro tebe. A… Amelie?“

„Ano?“

Další odmlka. „Nic. Brzo se uvidíme.“

Zavěsila jsem a v mozku se mi drala do popředí jediná myšlenka: Kolik mám času, než se setmí?

Ve fakultní nemocnici mi Ethan vyšel naproti. Když jsme sjížděli výtahem dolů do márnice, cítila jsem na sobě jeho pátravý zrak. Určitě mu nešel do hlavy můj ztrhaný vzhled, ale byl až příliš džentlmen, než aby se mě na něco vyptával. Jediný pohled, který jsem po osprchování vrhla do zrcadla, mi potvrdil chladné podezření: oči jsem měla zapadlé, líce vyzáblé. Už jsem začínala mít chmurnou vizáž člověka pronásledovaného duchy.

„Víš jistě, že tohle zvládneš?“ zeptal se mě Ethan, když jsme kráčeli krátkou chodbou.

„Jestli máš slabý žaludek, tohle nejspíš nebude místo pro tebe,“ varoval mě.

„Ba ne, jsem v pohodě.“

Slavná poslední slova.

Škubnutím otevřel dveře a ovanul nás chladný vzduch a čpavý odér dezinfekce, překrývající hnilobný, nasládlý pach smrti. Když mě Ethan vedl do šatny náležící k pitevně, žaludek se mi zhoupl. Podal mi sadu nemocničního oblečení, a zatímco jsem se převlékala z normálního šatstva, na chvíli se vypařil. Za pár minut se pro mě vrátil a vstoupili jsme do jedné z místností, kde na nerezovém stole spočívaly kosterní ostatky.

„Teď je to pro nás jen číslo,“ řekl Ethan. „Nemá jméno, nemá obličej, ale vlastně už toho o něm víme ledacos.“

„O něm?“

„Tvar kyčelních kostí nám sděluje, že tyhle ostatky náleží muži.“

Ostatní oběti byly ženy. Vrah znovu změnil vzorec. Pokud nějaký vzorec existuje. „Ví to Devlin?“

Ethan kývl.

„Co na to řekl?“

„Však Johna znáš. Moc toho neprozradí.“

Napadlo mě, jak je zvláštní, že Devlin je s námi i zde.

Za hovoru Ethan obešel stůl, ale já zůstala stát na místě, protože jsem nechtěla pokoušet žaludek, i když to tady páchlo méně a kosti byly zjevně vyčištěné a dezinfikované. A přece jsme měli co do činění s ostatky člověka.

„Lebka dokládá, že šlo o muže, bělocha. Zhruba metr pětasedmdesát, podsaditý. Byl mladý – něco mezi osmnácti a pětadvaceti. Ještě mu rostly kosti.“ Ethan přejel prstem po klíční kosti. „Tyto vystouplé hrany ukazují na mladého dospělého. Jestli chceš, klidně si je ohmatej.“

„Díky, ani ne. Budu ti to věřit.“

Blýskl po mně úsměvem. „Některé zuby ještě drží v kořenech, ale jsou v žalostném stavu. Podle nich ho identifikovat nedokážeme.“

„Jak dlouho v té komoře byl?“

„Podle nedostatku kloubní hmoty a podle okusu…“

„Čeho?“

„Krysy,“ odtušil. „Postupem času dokážou napáchat spoustu škod. Stopy zubů jsem zaznamenal na žebrech, pánvi, zápěstních a záprstních kostech…“ Ukázal na kostru. „V lebce je také otvor, který pravděpodobně vytvořili hlodavci či hmyz. Značná část kostní a chrupavčité hmoty se rozložila. Tam dole musel být alespoň deset let.“

„Tak dlouho?“

„Snad i déle.“

V duchu jsem si zrekapitulovala všechny vraždy: Afton Delacourtová byla zabita před patnácti lety, tento neznámý muž minimálně před deseti lety, Jane Riceová před devíti lety a Hannah Fischerová s Camillou Ashbyovou zemřely teprve před několika týdny. Zdálo se, že časová posloupnost nemá žádný rytmus ani řád. Nijak nesouvisí s oběťmi či vrahovými metodami, ačkoliv značný časový odstup možná naznačuje, že až donedávna byl vrah z nějakého důvodu mimo službu. Anebo to znamenalo, že zbývá objevit ještě mnoho těl.

„Myslíš, že se najdou ještě další oběti?“

„John si to zřejmě myslí.“

„Jak je najdeme?“ zabručela jsem. „Kombinací elektrického odporu a vodivosti terénu? Radarem, který pronikne pod zem? Kontrolovat každý jednotlivý hrob by trvalo věčnost.“

„Hádám, že nejjednodušší bude najít vraha,“ řekl Ethan.

Zrak mi padl na kostru. „Měl přece rodinu, kamarády. Někoho, komu po celou tu dobu chyběl.“

„Taky bych hádal.“

Studovala jsem ostatky a hruď se mi svírala. V té podzemní komoře ho někdo nechal, aby se na něj zapomnělo. „Včera večer jsi povídal, že jsi identifikoval pár zajímavých znaků.“

„Ano. Nemůžu ti sice říct, kdo to je, zato vím, jak zemřel. Hrudní kost je probodnutá a zářezy na žebrech vypovídají o zraněních po obou stranách hrudníku vedených směrem zepředu plus o dvou dalších, která byla vedena seshora zezadu. Celkem sedm závažných zranění. A pak ještě několik, která pronikla měkkou tkání, aniž zasáhla kosti. Byla to brutální vražda.“ Všiml si, jak se tvářím, a dodal: „Věnujme se něčemu méně ponurému.“

Přisvědčila jsem.

Otevřel pytel z černého igelitu a předvedl mi obsah. „Je zajímavé, že nejnadějnějším prvkem, který by nás mohl dovést k identifikaci, je oblečení nalezené spolu s ostatky.“

„Opravdu? Vidím jen cáry látky. Skoro nic!“

„Na těle ano, ale poblíž se našlo pár dalších kousků. Boty, opasek, a co je nejdůležitější, i kožená bunda se znakem střední školy. Krysy nám toho sice moc nenechaly, ale –“

„Vteřinku!“ Místnost kolem mne se roztočila. Opřela jsem se rukou o stěnu, abych udržela rovnováhu. „Říkals bunda se znakem střední školy?“

„Kaštanově hnědá s nějakým zlatým písmenem, snad to bylo V nebo W.“ Starostlivě po mně mrkl, pak pytel zase zazipoval. „No tak, radši půjdeme. Jsi bílá jako tohle prostěradlo.“

Ve skutečnosti to bylo W. Věděla jsem to, jelikož tuhle bundu jsem viděla na duchovi, který číhal na zahradě u Extáze, a pak znovu včera v noci, když na mě poťouchle mžoural skrze pouto, jež se mu houpalo na zápěstí.

TŘICET DEVĚT

Jedno nekomplikované hledání pomocí Googlu mě zavedlo do knihovny Westburyské střední školy, ležící na sever od budovy Crosstownu v oblasti, která spoustu let chátrala, ale nyní prodělávala rozmach. Hezká knihovnice jménem Emery Snowová mě uvedla do místnosti, kde se uchovávaly všechny ročenky.

„Jsou tu všechny až do roku 1975,“ řekla a přejela prstem po svazcích v barvě kaštanové hnědi zdobené zlatem. „Tehdy se Westbury otvíralo.“

Protože podle Ethanova odhadu byla kostra v komoře minimálně deset let, vzala jsem to jako výchozí bod a propracovávala jsem se po časové ose zpátky. Byl to úkol k uzoufání nudný. Po prolistování několika knih mi všechny ty veselé, blýskavé úsměvy splynuly. Začala jsem pochybovat, zda obličej toho ducha vůbec poznám.

A pak jsem ho našla.

Jmenoval se Clayton Masterson, a když jsem shlížela na jeho podobenku, zmocnila se mě ta nejčernější nálada. Ústa mu křivil týž úšklebek, jaký jsem viděla včera v noci, oči se mu blýskaly touž vychytralou brutalitou. Celá roztřesená jsem se rychle podívala přes rameno, jestli neuvidím, jak se za mnou kdosi – cosi – plíží.

Bohudík tam nikdo nebyl. Slyšela jsem, jak si Emery u stolu pobrukuje. Její blízkost, její normalita mi byla útěchou.

Znovu jsem mrkla na fotografii a snažila se v sobě zburcovat špetku lítosti. Přece jen to byl mládenec, kterého někdo surově zavraždil a jeho tělo na spoustu let ukryl. Něco bych cítit měla. Jenomže já necítila nic. V jeho očích jsem viděla pouze nenávist, emoci, která jako by vyzařovala ze samotné jeho duše. Není divu, že ho potkal násilný konec.

Potlačila jsem zachvění a odnesla ročenku zpátky k Emeryinu stolu. Protože bylo léto, knihovna byla z valné části prázdná a vládlo zde tajuplné ticho. Když jsem před knihovnici pokládala otevřený svazek, potlačovala jsem nutkání znovu se ohlédnout.

„Našla jste, koho jste hledala?“ otázala se mě. O svém pátrání jsem jí toho moc neřekla, jen jsem se zmínila, že se snažím nalézt bývalého studenta z Westbury, který zmizel před deseti roky.

„Myslím, že ano. A teď uvažuju, jestli bych si nemohla promluvit s někým, kdo tady žil, když sem tenhle mladík chodil.“

„Já jsem na Westbury taky studovala. Přijde tedy na to, o jaký ročník se jedná…“ Převrátila ročenku a podívala se na desky. „To jsem zrovna nastoupila. Studentů bylo dost málo, takže je možné, že bych vám mohla pomoci. Ale musím říct, že si nevzpomínám, že bych kdy zaslechla o tom, že by se nějaký student ztratil.“

Ukázala jsem na fotografii Claytona Mastersona. „Pamatujete si na něj?“

Zdálo se mi, že štítivě ucukla – přesně jako předtím já. „Matně. Byl o pár let starší, ale mám dojem, že se mi v souvislosti s ním vybavuje nějaký skandál. Kdysi se mi o podobné příhodě zmiňovala teta. Snad došlo i k zatčení. Tenhle kluk s matkou bydleli u ní v sousedství.“

„Myslíte, že by vaše tetička byla ochotná si se mnou popovídat?“

Emery se usmála. „Ach, Tula si popovídá s kýmkoliv o čemkoliv. Problém spíš je, jak jí zavřít pusu.“

V Hugeru už na mě Tula Mackeyová čekala na přední verandě svého domečku, postaveného v rustikálním stylu. Jak předeslala její neteř, Tula začala brebentit v okamžiku, kdy jsem vystoupila z auta, a zatímco mě vedla do domu a potom krátkou chodbou do slunné žluté kuchyně, kde mi nabídla sladký čaj a koláčky, ani jednou se nezarazila, aby nabrala dech. Ledový čaj jsem přijala, protože v domě bylo dost teplo, a sklenicí jsem alespoň zaměstnala ruce.

Konečně se usadila proti mně do jídelního kouta; dychtivýma očima, jež byly jasné jako ptačí, sledovala, jak upíjím čaj. „Emery říkala, že hledáte toho Mastersonovic kluka.“

„Ne že bych ho přímo hledala – spíš se snažím zjistit, co se mu stalo,“ vysvětlovala jsem. „O moc víc vám toho říct nemůžu, ale všechno, co mi povíte, mi opravdu hodně pomůže.“

Ulízla si šedé vlasy za uši. „On a jeho máma bydleli pár baráků ode mě, v tom modrém dvoupodlažním domě na rohu. Takže mám na toho kluka spoustu vzpomínek. A žádná z nich není dobrá.“

„Můžete to upřesnit?“

„Byl to tyran,“ řekla. „Nejpodlejší tyran, jakého jsem v životě viděla. Nemluvím o zlomyslnostech, které si občas děcka navzájem provádějí. Tenhle kluk byl takový surovec a sadista, že se ho bála i vlastní máma.“

„Mohla byste mi popsat jeho fyzický zjev?“

„Výška průměrná, řekla bych. Robustní mladík – ne tlustý, to ne, ale samý sval. Široká ramena, silné paže. Ruce jako šunky. Vypadal, že kdyby si zamanul, zvedne nad hlavu auto. Chvíli hrál fotbal, ale i na tohle byl moc zkažený. Ublížil jinému klukovi tak ošklivě, že ho z mužstva vyhodili. Hádám, že to pro něj byla poslední kapka. Sportovní úspěchy byly asi to jediné, čím se kdy mohl pyšnit. Člověk ho jakživ nepotkal bez té jeho bundy, i když bylo vedro k zalknutí.“

„Říkáte, že byl tyran. Co prováděl?“

„Zavraždil mi chuděrku Isabellu.“ Žmoulala si límeček domácích šatů, zdobených modrými kytičkami. „Nejkrásnější peršanka, jakou jste v životě viděla, a měla vážně miloučkou povahu. Byla to domácí kočka, ale jednoho dne se dostala ven a já musela snad tucetkrát obejít sousedy, a nakonec jsem ji našla, jak na mé vlastní zahradě visí na stromě. Pověsil ji za nohy – jako když se lovec chystá vyvrhnout jelena.“

Při té představě se mi sevřel žaludek. Pověsil ji za nohy… jako Hannu Fischerovou a Afton Delacourtovou. Jenomže v době v Hanniny smrti už byl Clayton Masterson řadu let mrtvý, surově zavražděný a jeho tělo bylo ponecháno dole, v komoře hrůz, aby tam shnilo.

„On tu chudinku nebohou zmučil takovým způsobem…“ Tula přerušila vyprávění; když si zvedla ubrousek k nosu, oči jí tonuly v slzách. „Nikdy jsem to nepřekonala. Dodnes nedokážu vyjít na zahradu, aniž bych tu svou roztomilou kočičku viděla, jak visí z toho stromu.“

Zamumlala jsem soucitná slova a nechala ji, ať se trochu vzpamatuje, zatímco já jsem si všechno přemílala v hlavě. Čím víc jsem se dozvídala, tím jsem byla zmatenější. Kdo tedy pokračuje v Claytonově díle? „Jak jste zjistila, že je za to zodpovědný právě on?“

„Měl tu drzost, že se tím chlubil!“ vyhrkla zlostně Tula. „Myrtle Wilsonové zase zabil malého pekinéze. Myrtle svého pejska našla jako já chuděrku Isabellu. A těch zvířátek bylo víc: veverky, králíci, dokonce i vačice. Člověku se nakonec nechtělo vůbec chodit ven, protože nevěděl, co najde viset na stromech.“

Při té groteskní představě mi přejel mráz po zádech. „Zavolal někdo policii?“

„Na něj byly zákony krátké – mazaný byl jako liška. Už jako malý kluk věděl, jak zakrývat stopy. A než dorostl, lidi kolem se ho příliš báli, než aby ho udali úřadům, měli strach, že až budou spát, podpálí jim dům. A pak se ztratila ta holčička v Halsteadu. Objevili se tu dva detektivové a odvezli ho k výslechu. Nikdy mu nedokázali, že by měl s jejím zmizením něco společného, ale myslím, že na něj přece jen cosi vyšťourali. Poslali ho do jednoho z těch detenčních ústavů pro mladistvé delikventy. Anebo to byla psychiatrická klinika? Zatímco byl pryč, jeho máma se odsud odstěhovala. Ani ji, ani toho kluka jsem už nikdy neviděla. A když už o tom uvažuju, nezahlédla jsem ani toho druhého.“

„Koho druhého?“

Tvář jí změkla. „Byl to takový střízlík, zamlklý, kost a kůže. Bydlel s mámou v nájemním domě pár bloků odsud. Z toho, co se mi doneslo, se k němu dvakrát mateřsky nechovala. Prý se spíš kamarádila s flaškou. Věčně si vodila domů cizí chlapy. To mu tedy šla příkladem! Nikdy neměl šanci. Vídala jsem ho, jak se celé hodiny toulá po ulicích. Anebo jen sedí sám na přední verandě. Hádám, že právě proto se spřáhl s Claytonem Mastersonem. Chudák kluk – byl tak sám! Chvilku byli ti dva nerozluční, ale myslím, že tenhle mládeneček neměl se zabíjením zvířat nic společného. Každopádně ne dobrovolně.“

„Jak to myslíte, ne dobrovolně?“

Naklonila se ke mně, oči se jí zakalily. „U řeky býval prázdný pozemek. Hrávala si tam spousta dětí. Jeden z chlapců ze sousedství prohlásil, že viděl Claytona s tím druhým vzadu v lese. Clayton pověsil na strom starého prašivého psa a snažil se svého společníka přimět, aby ho zabil. Když ten třasořitka odmítl, Clayton svázal svou ruku s jeho a nacpal mu do ní nůž. Přinutil ho, aby vrazil čepel tomu chudákovi psovi do srdce.“ Odtáhla se a přitiskla si dlaň k hrdlu. „No umíte si něco podobného představit? Víte, jak takovému člověku říkám? Rozený vrahoun, tak!“

Obávala jsem se, že má nejspíš pravdu. „Jak se jmenoval ten druhý kluk?“

„Jeho jméno jsem snad ani neznala. On i jeho máma se drželi spíš stranou. Šuškalo se, že prý pocházela z bohaté rodiny a příbuzní že ji před mnoha lety vydědili.“ Tula se odmlčela a zadumaně nakrčila obočí. „Prý byla Delacourtová. Ale však víte – lidi toho nakecají!“

Když jsem odjížděla od domu Tuly Mackeyové, instinkt mi velel zatelefonovat Devlinovi. Učinila jsem důležitý objev, ale jít s pravdou ven by mohlo být ošemetné. Jak bych vysvětlila, že mě duch Claytona Mastersona přivedl k totožnosti vlastních ostatků?

Musela jsem si tu věc důkladně promyslet a rozhodla jsem se, že mezitím zajedu za Tomem Gerritym. To on mě přece poslal k Ethanu Shawovi a teď mi docházelo, že celou dobu věděl, co tam zjistím.

Pomocí telefonu jsem si vyhledala adresu firmy Gerrity Investigations. Kancelář sídlila kousek na sever od Calhounova muzea, nedaleko od místa, kde jsem se právě nacházela. Kdysi to bývala rezidenční čtvrť, ale většinu původních domů už dávno předělali na byty a kanceláře anebo je strhli, aby uvolnili místo pro ohavné cihlové úřední budovy, které poskytovaly zázemí řadě různých podniků.

Zastavila jsem u obrubníku a obhlédla nejbližší okolí. Gerrityho kancelář měla sídlo v jedné z omšelejších budov v tomto bloku: dům ve starém charlestonském stylu pobitý překládanými prkny, s poklesávajícími verandami a loupajícím se nátěrem. Zahrady tu nebyly, jen spleť zakrslých křovisek a plevele, která neviděla sekačku pěkných pár měsíců.

Když jsem vykročila po rozpraskaném chodníčku, znovu jsem se rozhlédla. Od rozhovoru s Tulou Mackeyovou jsem nedokázala setřást neblahou předtuchu – pocit, že ať udělám cokoliv, ať se vrtnu, kam chci, stejně se můj osud protne s cestou, po níž se ubírá vrah.

Vnější dveře nebyly zamčené, a tak jsem vešla do ošuntělého prostoru, který kdysi býval elegantním foyerem. Dnes však i se svými nezbytnými rekvizitami, k nimž patřila lenoška potažená zlatým sametem, koberec prožraný od molů a nakřivo visící rolety, sloužil jako vstupní hala několika pochybným firmám. Poté, co jsem zkontrolovala řadu poštovních schránek, abych našla jméno a číslo dveří, vyšla jsem po rozvrzaných schodech do prvního patra a na konci dlouhé šeré chodby jsem našla kancelář Gerrity Investigations.

Dveře byly otevřené, ale místnost vyhlížela opuštěně. Na prahu jsem zastavila a rychle se rozhlédla. Stejně jako celý dům i tenhle pokoj pamatoval lepší časy. Naproti dveřím stál starý kovový stůl. Jediným dalším kusem nábytku byla neméně omlácená kartotéka a dvě plastové židle.

Jiné dveře zde nebyly. Tato místnost zjevně představovala kancelář Gerrity Investigations v celé kráse.

Vyklonila jsem se ze dveří a rychle nakoukla do chodby; pak jsem došla ke stolu a obhlédla věci, které se tam povalovaly: propisky, polámané tužky, žlutý poznámkový bloček, sešívačka – nic zvláštního.

Venku zavrzaly kroky a já přiskočila znovu ke dveřím. Po chodbě šel nějaký muž, ale Gerrity to nebyl. Mohli být přibližně stejně staří, ale nově příchozí byl bílý a o něco menší a nějaké to kilo těžší než Gerrity.

Vrhla jsem se opět ke stolu a pokračovala v inventuře. Jedinou osobní věcí v celé kanceláři byla zarámovaná fotografie policejních kadetů při absolutoriu. Jak jsem si ty tváře prohlížela, zmocnilo se mě vzrušení z objevu. Poznala jsem Toma Gerrityho a Devlina. A bohužel až se zpožděním i… muže, kterého jsem zahlédla na chodbě.

Vycítila jsem jeho přítomnost, a když jsem se obrátila, uviděla jsem ho stát ve dveřích, jednu ruku pod khaki vestou, jako by sahal pro zbraň. „Co tu sakra děláte?“ zavrčel.

Rychle jsem odložila fotku zpátky na stůl a o kus ucouvla s rukama před sebou – doufala jsem, že tenhle postoj nepůsobí výhružně. „Hledám Toma Gerrityho. Mám pro něj pár informací.“

Při těch slovech povytáhl obočí. „A o jaké informace se jedná?“

Už jsem sice byla hezky nervózní, ale jestli někdo umí maskovat strach, jsem to já. „Vy jste jeho kolega?“

„Dalo by se to tak říct.“ Spustil paži volně k boku a pomalu vstoupil do kanceláře.

Teď, když se evidentně rozhodl, že na mě nevytáhne pistoli, se mi začalo volněji dýchat. „Nevíte náhodou, kde bych pana Gerrityho našla?“

„Právě na něj koukáte.“

Vyjeveně jsem na něj vytřeštila oči. „Promiňte, sháním Toma Gerrityho.“

„Tom Gerrity jsem já. Teda aspoň jsem byl, když jsem to kontroloval naposled.“

Mezi tímhle mužem a Tomem Gerritym, kterého jsem znala, jsem neviděla sebemenší podobu. Je možné, že by po Charlestonu chodili dva soukromí detektivové stejného jména?

Pak jsem šlehla očima po fotografii a znovu se mě zmocnil zvláštní pocit osudovosti.

„Najala si vás matka Hanny Fischerové, abyste našel její dceru?“ zeptala jsem se beze spěchu.

„To je přísně důvěrná informace,“ řekl. „Dokud mi nesdělíte, proč jste skutečně přišla, myslím, že jsme spolu skončili.“

„Pracuju s Johnem Devlinem na Hannině případu.“ Zrak mi na vteřinu sklouzl k fotografii. „Domnívám se, že ho znáte.“

Pohrdavě se uculil; začala mě z toho brnět kůže. „No to si pište – znám ho jako svý boty. Jaký k němu máte vztah?“

Způsob, jak se na mě díval, se mi vůbec nelíbil. A nezamlouvalo se mi ani, jak mluví o Devlinovi, ale dávala jsem si pozor, abych svou nechuť nedala najevo. Nerada bych ho naštvala. Ještě alespoň chvilku.

„Už jsem vám řekla, že detektiv Devlin a já spolupracujeme.“

„Policajtka nejste.“

„Ne. Jsem odborná konzultantka.“

Výraz, s nímž mě přelétl očima, mi napověděl, co si o tomhle odhalení myslí. „No, tak jaké informace pro mě máte?“

„Obávám se, že došlo k nedorozumění. Já hledám tohohle člověka.“ Uchopila jsem fotku a ukázala na muže, který se vydával za Gerrityho.

Oči mu zaplály a vzápětí ke mně výhružně o krok popošel. „Co má tohle… To má bejt nějakej hnusnej fór?“

Trvala jsem na svém. „Kdepak, vůbec ne. Jak už jsem řekla, zdá se, že došlo k nějakému nedorozumění –“

Vyškubl mi obrázek z ruky a lícem dolů ho položil na stůl, jako by ho uráželo, že se na něj dívám, natož že na něj dokonce sahám. „Nevím, kdo jste ani po čem jdete, ale povězte Devlinovi, že až zas příště pošle fízla, aby mi čmuchal v kanclu, měl by ho vybavit lepší historkou. Žádnou stížnost sepisovat nebudu, na to se můžu vykašlat. Já si svůj problém vyřeším sám. A co se týče vás…“ Hrozivě přimhouřil oči. „Chcete najít Roberta Fremonta? Pak byste to měla prubnout na hřbitově Bridge Creek v okrese Berkeley.“

„Roberta Fremonta?“ Kde už jsem tohle jméno slyšela? Pak mi to došlo: Robert Fremont se jmenoval ten policajt, co ho zabili, když konal svou povinnost. Ten, jehož hrobu jsem měla věnovat zvláštní péči, jak jsem to slíbila Gerritymu – lépe řečeno muži, který se za Gerrityho vydával.

Po páteři mi přejely studené prsty.

Jak to, že jsem to nepoznala? Teď se mi to zdálo jasné jako facka.

Fremont byl mrtvý a já jsem pro něj představovala pouto… Mezi naším světem a tím druhým.

ČTYŘICET

Než jsem si troufla nastartovat motor a odjet, velice dlouho jsem v autě jen tak seděla. Ruce se mi klepaly natolik, že jsem si za volantem nevěřila.

Jak to, že jsem nepoznala, že mám před sebou ducha?

Jak je možné, že jsem necítila za límcem ledový dech smrti? Chlad zjevení z jiného světa?

Do mého světa vstoupil duch maskovaný za člověka – a já neznala žádná pravidla, podle nichž by se s takovou bytostí mělo zacházet.

Mrkla jsem na oblohu. Slunce ještě svítilo, ale už počínalo zvolna sestupovat k západu. Během pár hodin padne soumrak. Světlo zeslábne, závoj se ztenčí a duchové skrze něj proklouznou zpátky. Nechránilo mě vůbec nic. S výjimkou stěn mého vlastního domu.

Když jsem tam dorazila, zamkla jsem se zevnitř. Duchy by sice žádná závora venku neudržela, ale kromě toho jsem si dělala starosti kvůli vrahovi.

Jak se mohl můj život takhle zvrtnout?

Ve snaze ovládnout nervozitu jsem si uvařila hrnek čaje a prošla mlčenlivým domem – sama, osamělejší než dřív. Zůstane to snad takhle napořád? Budu trčet tady, opuštěná, zamčená před duchy?

Vzpomněla jsem si na Devlina a zauvažovala, kdepak asi je. Za celý den se mi ani jednou neozval, ale koneckonců… kdo by mu to mohl vyčítat? Věděl jen to, že jsem ho odstrčila a vyřítila se z jeho domu jako šílená. Následoval mě až sem, žadonil o vysvětlení, a já se nezmohla na nic jiného, než že jsem se zamkla i před ním.

Jak jsem se tak utápěla v sebelítosti, z hlavy se mi dočista vykouřil Clayton Masterson. Ukázalo se, že právě tohle byla zásadní chyba.

Došla jsem k přednímu oknu a vykoukla ven, a když jsem se zase obrátila, zapotácela jsem se. Čaj vyšplíchl na koberec. V domě vládlo naprosté ticho, takže ani nevím, proč jsem vlastně zvedla oči. Nahoře na schodišti stál Daniel Meakin – bázlivý, ostražitý stín, jenž na mě upřeně zíral. Dveře za jeho zády, oddělující můj byt od prvního patra, byly dokořán.

Pak mi to teprve došlo: Macon Dawes mi přece na zahradě řekl, že se vrací z nemocnice po směně, která trvala sedmdesát dva hodin, jenže já jsem dva dny předtím slyšela z jeho bytu kroky! Tenkrát v noci tam nahoře někdo chodil. Někdo uvolnil zástrčky, otevřel dveře a já zamrkala, abych na toho člověka mohla zaostřit.

Místnost kolem mě se roztočila, a tak jsem se chytila zdi. „Co tady děláš?“

Nezaútočil na mě, ale beze spěchu a s podivně nahrbenými zády začal scházet ze schodů.

Věděla jsem, že bych se měla otočit a zkusit doběhnout k předním dveřím. Záchrana byla pár kroků ode mě. Ale já se bez opory zdi nedokázala ani hnout. Upřela jsem oči na rozlitý čaj. Že bych v sobě měla nějakou drogu?

S námahou jsem zvedla hlavu. „Co –“

„Je to jen sedativum, které uvolňuje svalové napětí. Nic škodlivého,“ vysvětloval snaživě Daniel Meakin. „Možná by sis měla sednout.“

Nechtělo se mi ho poslechnout, ale neměla jsem na výběr. Kolena se mi podlomila a já se zhroutila na zem.

„Propána,“ zamumlal a přiskočil ke mně. „Jde to mnohem rychleji, než jsem čekal.“ Pokusila jsem se vstát, jenže on mi položil ruce na ramena a přidržel mě u podlahy. „Teď klidně lež. Jestli se budeš hýbat, ublížíš si. A vůbec, myslím, že teď by ti to stejně nešlo.“

Měl pravdu. Ruce a nohy mi začínaly mrtvět.

Lehla jsem si na podlahu a snažila se zastavit rotující strop.

„Počkej,“ řekl. „Abys měla větší pohodlí.“ Chvíli pobíhal po místnosti – utíral rozlitý čaj a z obýváku donesl polštář, který mi pečlivě vsunul pod hlavu. „Je to lepší?“

„Proč?“ snažila jsem se zašeptat, ale ten zvuk zazněl huhňavě a zkomoleně.

On však zjevně pochopil, co chci říct. S hlubokým povzdechem se svezl na podlahu, opřel si nohy o hrudník a bradu položil na kolena. „Nemáš ponětí, jak se mi tohle hnusí,“ řekl. „Tys patřila k těm nemnoha lidem, kteří mě kdy viděli… opravdu viděli mne. Ale tys viděla i jeho, viď?“ Bezmocně jsem zavrtěla hlavou a snažila se promluvit. „Pst,“ konejšil mě, „to je dobrý. Já o tobě vím. Vím, že máš tuhle schopnost.“

Jak je to možné? Pokud ovšem…

Vzpomněla jsem si, jak Tula Mackeyová popisovala toho druhého chlapce: Byl to takový střízlík, zamlklý, kost a kůže. Vídala jsem ho, jak se celé hodiny toulá po ulicích. Anebo jen sedí sám na přední verandě. Hádám, že právě proto se spřáhl s Claytonem Mastersonem. Chudák kluk – byl tak sám!

Můj zrak zabloudil k Danielovu zápěstí. Jizvy zakrýval rukáv košile, ale já je v duchu stejně viděla – klikatou síť agónie.

Clayton svázal svou ruku s jeho a nacpal mu do ní nůž. Přinutil ho, aby vrazil čepel tomu chudákovi psovi do srdce.

Duch Claytona Mastersona měl včera v noci pouta: jeden náramek zacvaknutý okolo zápěstí, druhý se volně klimbal… protože Daniel na něj čekal před domem. Ta silueta, kterou jsem viděla z balkonu dole v zahradě…

Daniel, který si stále objímal nohy, se začal kývat dopředu a dozadu a přitom si cosi tiše broukal. Spočinul lící na kolenou a po očku mě pozoroval. „Víš, proč je tenhle dům pro tebe bezpečný?“ zeptal se konečně.

Opět jsem zavrtěla hlavou.

„Dříve to býval sirotčinec. A tady stávala kaple. Nakonec zde bylo sirotků tolik, že je museli přemístit do jiného ústavu mimo město. V roce 1907 pak ten druhý ústav vyhořel a spousta dětí při požáru zemřela.“

Andílci, napadlo mě. K tomuto domu tedy měli přímý vztah otcovi andílci. Není divu, že jsem se tady cítila v bezpečí. Až doteď…

Zvedl hlavu a kvapně se rozhlédl. „Od momentu, kdy jsem sem prvně vkročil, jsem věděl, že tohle místo je zvláštní. Byla to šťastná náhoda, žes ho našla. Ačkoliv si nejsem jistý, že určujícím faktorem bylo štěstí – všechno má přece nějaký důvod. Proč bys jinak přišla do Dubového háje, než abys mě osvobodila?“

„Jak… dlouho…?“

„Jak dlouho tě sleduju? Od toho večera v Extázi. Sem jsem přišel, abych se o tobě něco dozvěděl. Potřeboval jsem znát tvoje slabé stránky, tvoje zvyky. Jak se k tobě nejlépe dostat. Byla to hračka, protože tvůj soused má tak neuspořádaný denní rozvrh. Ale když pak odjel na dovolenou, napadlo mě, že bych tady mohl zůstat. Že bych byl v bezpečí i já. Jenomže to byla jen dočasná úleva. Existuje pouze jediný způsob, jak se od něj můžu osvobodit nadobro.“ Natáhl ruku a velice jemně mi zkontroloval rozšířené zorničky. „Tehdy večer v Extázi jsem ti totiž viděl do obličeje. Zpozorovala jsi na zahradě Claytonova ducha. Nikdo jiný by si pohledu ve tvých očích nevšiml, ale já to věděl. Věděl jsem to!“

Znovu se začal kolébat.

„Po celé ty roky ho nikdo jiný neviděl. Nemáš tušení, jaký pocit osamělosti to ve mně vyvolávalo.“

„Jsi… na omylu…“

Chlácholivě mi položil ruku na paži. „Promiň, pořád ti skáču do řeči. Ale ty jsi snad jediný člověk na celém světě, který dokáže pochopit, s čím jsem musel žít.“

V jeho hlase jsem zaslechla úžas i zármutek.

Pak se mu oči zalily slzami. „Zbavit se jich člověk nemůže, víš?“

„Já… vím.“

„Ať jsem se řízl sebehlouběji, od něj jsem se odříznout nedokázal. A pak jsem v Extázi potkal tebe a napadlo mě, že mám třeba přece jen naději. Hned toho večera jsem šel domů a začal plánovat, jak s tím skoncovat. Chtělo to nějaký čas a já si musel dávat pozor, aby Clayton nezavětřil zradu. Věděl jsem, že by se pokusil mi v tom zabránit, ale tentokrát jsem ho přechytračil. Dopsal jsem svou poslední knihu, dal si do pořádku osobní záležitosti a pak ti posílal vodítka, abyste mohli najít všechna těla. Nemohl jsem jen tak beze slova odejít – svědomí by mi nedalo. Snažil jsem se většinu z nich slušně, s náležitou úctou pohřbít, ale pokaždé se to nepodařilo.“

„Kolik… jich…“

Zavřel oči a rozklepal se. „Nevím. Ztratil jsem přehled. Pokoušel jsem se vybírat uvážlivě… jen ty ubohé duše, které potřebovaly osvobodit. To ostatní způsobil Clayton. Okovy, mučení…“ Poslední slovo pronesl šeptem. „Kdysi jsem byl tak pošetilý, že jsem se domníval, že bych ho mohl zarazit. To jsme byli ještě kluci. Jak já byl šťastný, když ho tenkrát policie odvedla! Jako bych se znovu narodil. Jenomže on se odtamtud nakonec dostal a objevil se na Emersonu. Když mi řekl, co udělal mé sestřenici Afton… že její smrt osnoval spoustu let, aby se mi mohl vysmát, naschvál mě trýznit… Došlo mi, že tomu musím učinit přítrž. Nikdy by mě nenechal na pokoji.“

„Tys…“

„Ano, zabil jsem ho. A po všechny ty roky jsem měl k sobě připoutaného jeho ducha. A ten mě nutil zabíjet dál.“ Civěl na mě ztrýzněnýma očima. Očima člověka, kterého pronásledují duchové. „Nemáš představu, k čemu mě nutil. Ty ubohé ženy…“

Nyní se kolébal s očima zavřenýma. „Čas od času jsem se to pokusil zarazit… vzít život sám sobě, jenomže on si pokaždé našel způsob, jak mi to překazit. A pak jsem si jednoho dne uvědomil, že i kdyby se mi podařilo se zabít, čekal by na mě na druhé straně… připoutal by mě k sobě na celou věčnost…“ Dech se mu zajíkl o drobný vzlyk a já jsem navzdory všemu pocítila nával lítosti, poněvadž jsem věděla, že mluví pravdu. Claytonův duch ho dohnal na samý pokraj šílenství.

Popotáhl a otřel si oči. „Teď už je ale všechno v pořádku, protože už vím, jak s tím skoncovat. Zmizela i nejposlednější překážka.“

„Camilla…?“

Třaslavě se nadechl. „Tohle jsem nechtěl. Kdyby existovala jiná možnost…“

To on zabil Camillu, kdepak Clayton! Ať už tomu věřit chtěl, anebo ne, kus té zrůdy se skrýval v něm.

„Myslel jsem, že jsi tehdy něco zachytila na fotce, ale tys pro mě nikdy nepředstavovala hrozbu. Zato Camilla ano! Jednou v noci mě viděla tam na cestě, jak se vracím z Dubového háje. Řekl jsem jí, že provádím výzkum pro svou knihu, ale ona byla až příliš chytrá a začala se vyptávat. Kdyby to nechala ještě chvíli plavat, už by na tom nezáleželo. Klidně mohla jít na policii a říct jim, z čeho mě podezírá, ale to už bych byl od Claytona navždycky osvobozený.“

„Jak…?“

„Tak, že ho nechám přijít k tobě, Amelie.“

Projel mnou ledový třes.

„Po dnešku by na tom nezáleželo.“ opakoval smutně.

A pak jsem pochopila: v okamžiku, kdy se Claytonův duch přilepí na mě, se chce Daniel zabít. Tohle byl jediný způsob, jak se mohl od svého ducha osvobodit. Na celou věčnost.

„Teď se prospi,“ řekl tiše. „Už brzy bude po všem.“

ČTYŘICET JEDNA

Procitla jsem, v ústech chuť zvratků, v chřípí pach rozkladu. Povrch pode mnou byl studený a drsný a něco se mi zařezávalo do tváře, takže jsem se snažila zdvihnout hlavu. Zalila mě vlna nevolnosti a vzápětí jsem prudce vrhla.

Zhroutila jsem se zase na zem a ležela úplně bez hnutí, dokud se mi v mozku nezačalo jasnit. Vracely se mi útržky a střepiny informací a vjemů: Daniel Meakin byl u mě doma. Přiznal se, že zabil Claytona Mastersona. Co to Ethan o té vraždě povídal? Alespoň sedm vážných bodných ran. Byla to brutální vražda.

Pokusil se osvobodit od svého trýznitele, jen aby zjistil, že je stále připoután ke Claytonovu duchovi. Teď měl v úmyslu přivábit Claytona ke mně.

Vrávoravě jsem se postavila na nohy a šourala se kupředu, dokud jsem nenahmatala stěnu. Byla vlhká a slizká. Jako zdi v tajné komoře pod Dubovým hájem.

Sáhla jsem dolů a ohmatala si kapsu; překvapilo mě, že mi nechal mobil. Koneckonců, proč by ne? Nebyl tu signál, a tedy ani žádná možnost dovolat se pomoci. Alespoň jsem však měla trochu světla z displeje a to byl asi Danielův záměr. Nabyla jsem dojmu, že chce, abych o něm smýšlela vlídně. Připadalo mu důležité, abych pochopila jeho motiv.

Což o to – já ho chápala. Ale nemohla jsem přimhouřit oko ani Danielovi odpustit.

Se zdviženým světýlkem jsem obhlížela svoje vězení. Letité cihlové stěny. Husté závěsy z pavučin. Zdálo se mi, že se nacházím hluboko, přehluboko pod zemí, v nějaké neobjevené části chodby, ale na rozdíl od té předchozí zde nebyl žádný otvor, žádné dveře, žádná cesta ven. Nic než pevné cihly.

Jak je to možné? Přece mě sem nějak dopravil. Cesta ven existovat musela.

Pokud stěnu za mnou nezazdil…

V hrdle se mi sbíral výkřik, ale potlačila jsem ho. Nesmím propadnout panice. Nesmím ztratit hlavu, jinak to mám spočítané.

Chodila jsem po místnosti sem tam, drala se lepkavými pavučinami a ohmatávala cihly, dokud jsem neměla prsty rozedřené dokrvava.

Vyčerpaně jsem klesla na zem a zabořila hlavu do dlaní. Jak by mě mohl tady, za pevnou zdí, někdo najít?

Jak jsem tam seděla, ucítila jsem chladnou přítomnost. Někdo mi čechral vlasy, šimral mě za krkem. Tahal mě za ruku…

V panice jsem zdvihla hlavu a posvítila si mobilem, ale v šeru jsem nic neviděla.

Není už tady Clayton? Zmocnila se mě hrůza. S vytřeštěnýma očima, jimiž jsem pátrala kolem sebe, jsem upalovala zpátky ke stěně.

Po chvíli chlad zeslábl a já si řekla, že se mi to jen zdálo. Ještě u mě doznívaly druhotné účinky drog, jež mi dal Daniel do čaje. Musel mě nějakou dobu pozorovat, aby znal moje zvyky natolik dobře, že odhadl, že až se vrátím domů, uvařím si čaj. Je možné, že si v Maconově bytě vyvrtal špehýrky, kterými mě šmíroval.

Zachvěla jsem se a objala si rukama trup. Byla mi zima, byla jsem vyděšená a velice ztracená. Myslela jsem na mamku a na papá a na Devlina. Na všechny lidi, které jsem měla ráda. Zdalipak ještě někoho z nich uvidím?

V určité chvíli jsem si nejspíš zdřímla, protože jsem viděla samu sebe, jak utíkám nekonečnou chodbou, z jejíchž stěn pučí ruce, které se mě chystají popadnout. Hnala jsem se místnostmi, kde visela mrtvá těla, v patách mi skučelo hejno duchů a kdesi v dálce, vždycky o chlup mimo dosah, na mě volal Devlinův hlas: Tudy! Pospěš si!

Jenomže mě nevedl Devlin, ale Shani.

Tahala mě za ruku a pobízela mě k chůzi. Pak jsem těsně před námi uviděla ducha Roberta Fremonta. Vznášel se nad zavěšenými nebožtíky a čekal na nás. Když jsme k němu došly, obrátil se a zmizel skrze stěnu.

Za námi jsem slyšela kroky a zvuk vláčených řetězů. Prodrala jsem se pavučinami, zavřela oči a prošla za Fremontem zdí. Podívala jsem se na svou ruku: Shani byla pryč. Z nějakého důvodu neprošla stěnou jako já. Chtěla jsem se pro ni vrátit, jenomže zeď už byla pevná. Ztratila jsem ji…

S úlekem jsem zvedla hlavu a honem se rozhlédla. V té podzemní komoře jsem byla sama, ale chvíli jsem jejich přítomnost cítila tak intenzivně…

Vyhrabala jsem se na nohy a došla ke stěně v místech, kde jsem ve snu viděla zmizet Fremonta. Zvedla jsem mobil do výšky a bedlivě zkoumala každou píď stěny, ale nenacházela jsem nic než silně se drolící maltu.

A pak jsem to uviděla! Uviděla jsem cestu ven.

Jestli mě a Devlina do té první tajné komory zavedla moucha, další mi ukázala východ z téhle.

Nebýt duhového záblesku muších křídel, která mizela v maličkém otvoru v maltě, jaktěživa bych si té praskliny nevšimla. Teď jsem tu trhlinu objížděla prstem.

Byla to jakási maskovaná dvířka: když zapadla na místo, cihly na sebe dokonale navazovaly. Odložila jsem telefon, opřela se do dveří rukama a pak i ramenem. Nakonec jsem si sedla na podlahu a kopala do cihel ze všech sil, dokud panel nevypadl – a pak se objevila další komora.

Z otvoru se vyvalil puch hnilobného rozkladu a spolu s ním i černé mračno bzučících much.

Snášely se mi na ruce, na obličej, na rty. Odehnala jsem je, a když jsem si přetáhla přes nos a pusu košili, přiblížila jsem se k otvoru, světlo v ruce. Ten smrad se jednoznačně linul odtamtud. Jakmile jsem si roztřeseně představila, co tam je, zvedl se mi žaludek a ucouvla jsem.

Těla. Ta, která Daniel neměl čas pohřbít.

Ztratil jsem přehled. Pokoušel jsem se vybírat uvážlivě… jen ty ubohé duše, které potřebovaly osvobodit.

Ignorujíc škrábání drobných nožek ve vlasech jsem posvítila mobilem do otvoru. Další cihlové zdi. Další pavučiny. Obrys čehosi, co – jak jsem se obávala – patrně bylo visícím tělem.

A ten smrad! Byl všude, prostupoval každou škvíru a puklinku, lepil se mi na šaty, na kůži, zevnitř do chřípí…

Utěsnila jsem si košili okolo nosu ještě pevněji.

Když jsem prošla otvorem, boty mi začvachtaly ve vodě. Zápach ještě zesílil – byl teď intenzivnější než předtím – a já zauvažovala, v jaké tekutině se to asi brodím.

Nechtělo se mi na to myslet… nesměla jsem na to myslet.

Uklouzly mi nohy a já jsem s příšerným cáknutím dopadla na zem. Do obličeje mi vystříkla voda a já zaječela. Vysoukala jsem se z kaluže a přitom lapala po dechu a zalykala se.

Opatrně jsem se šourala tmou a dávala pozor, kam šlapu.

Uši mi zaléhaly muším bzukotem, takže jsem překypovala vděčností, že nedohlédnu za rozplizlý kruh bledničkového světla šířícího se z mého mobilu.

Co nejkratší cestou jsem došla k další stěně a tam jsem pátrala a pátrala, dokud jsem neobjevila druhý otvor. Celá mokrá a rozklepaná jsem se jím proplazila, načež jsem se ocitla v další podobné místnosti.

Zrovna když jsem si zoufala, že se z toho bludiště chodeb nikdy nedokážu vymotat, protáhla jsem se novou dírou do dlouhé úzké chodby. Vzduch zde byl čistší a ten pekelný puch zeslábl. Doufala jsem, že to znamená, že jsem blízko východu.

Nesmírně dlouho jsem tam stála, zmítaná agónií nerozhodnosti. Kterou cestou se dát? Vzápětí jsem uslyšela, jak se ke mně zezadu blíží dupot kroků, a nehodlala jsem čekat, kdo se ze stínů vynoří. Kdo jiný než Meakin by to asi mohl být?

Obrátila jsem se a jako šipka vletěla do chodby; taktak jsem si stíhala svítit mobilem pod nohy. Když jsem proklopýtala dalším otvorem, ocitla jsem se v okrouhlém uzavřeném prostoru, který se podobal studni – a najednou jsem přesně věděla, kde jsem. Zvedla jsem oči a uviděla jemný levandulový odstín soumračné oblohy. Málem jsem se rozbrečela radostí.

Začala jsem šplhat. Už jsem byla skoro nahoře, když vtom jsem uslyšela kroky, zvuky ozývající se při průlezu dírou ve zdi a pak řinčení kovového žebříku, jak můj pronásledovatel začal lézt za mnou.

Vyslovil mé jméno. Nic víc. Amelie! Tím tlumeným rozkošnickým hlasem, který jsem tak milovala. K Devlinovu zdviženému obličeji jsem zalétla očima zlomek vteřiny předtím, než se mi kolem zápěstí sevřela ruka.

V životě by mě nenapadlo, že má Daniel Meakin takovou sílu. Vyvlekl mě otvorem nahoru, zabouchl poklop a zacvakl západku, která tam před pár týdny, když jsme tudy s Devlinem lezli ven, ještě nebyla.

Zezdola Devlin bušil do poklopu a já se k němu snažila dostat, jenomže Daniel mě držel a já se na něj vrhla jako démon, škrábala jsem, kopala, mlátila ho pěstmi.

Přikrčil se a pak se ohnal nožem. Čepel mě řízla do nadloktí. Když jsem od něj vrávoravě odskočila a svalila se na zem, cítila jsem pronikavou bolest a věděla jsem, že krvácím.

Stál nade mnou, ale už nebyl sám. Protože už se setmělo, závojem proklouzl duch Claytona Mastersona.

Pravou ruku měl připoutanou k Meakinově levičce.

Do paže mě řízl Clayton.

Daniel zakňučel: „Tak ho vidíš! Já vím, co umí. Stačí, když uznáš jeho existenci, a bude po všem. Prosím… prosím… ať už je po všem!“

Pro něj by bylo po všem, kdežto pro mě ne. A proto jsem existenci ducha neuznala. Odhodlaně jsem upírala zrak výhradně na Daniela. Mezi prsty se mi řinula krev.

Padl na kolena, obličej jakoby zmačkaný, a mezi ním a duchem chvíli zuřil divoký boj. Postřehla jsem šanci a vyrazila ke studni. Moje prsty sevřely západku a zprudka ji odšouply právě v okamžiku, kdy se Daniel vztyčil s nožem. Věděla jsem, co má v úmyslu, zato Devlin to netušil. Když odvalil poklop a vyhoupl se ze studny, uviděl, jak se Daniel nade mnou tyčí se zakrvácenou čepelí v ruce. Claytona samozřejmě neviděl. Nemohl vědět, jaký zápas se mezi nimi odehrává.

Jednou, dvakrát na Daniela křikl jménem a vzápětí vystřelil.

Ležela jsem naznak na zemi a hlava se mi točila.

Na scénu dorazili zdravotníci. Jeden z nich mi přiložil na paži tlakový obvaz, zatímco ostatní se začali činit na Danielovi, ale bylo pozdě. Věděla jsem, ve které vteřině zemřel. Viděla jsem odplývat jeho ducha, jenž byl dosud připoután k duchovi Claytona Mastersona. Na celou věčnost.

A pak jsem koutkem oka zahlédla, jak se z okraje lesa vynořila temná postava. A za ní další a další, dokud neobklopily a nepohltily ty dva duchy.

Stínové bytosti si tedy přece jenom nepřišly pro mě – přišly si pro Daniela Meakina.

Rána na ruce potřebovala pár stehů, ale pro tuto chvíli bylo krvácení pod kontrolou. Seděla jsem vzadu v sanitce a upírala oči na Devlina, dokud jsem v pozadí nepostřehla známý obličej. Přišlo mi divné, že mu nikdo nevěnuje ani špetku pozornosti, pak jsem se však rozpomněla proč.

Došla jsem k němu, ačkoliv jsem se po tabletách proti bolesti trochu potácela. „Vy jste byl tam dole se mnou, viďte? Ukázal jste mi cestu ven.“ On a Shani mě zachránili. „Proč?“

I přes tmavé brýle, jež mu kryly oči, jsem cítila jeho ledový pohled. „Protože chci zjednat spravedlnost,“ řekl zavražděný policista. „A vy jste jediná, kdo mi v tom může pomoct.“

„Amelie?“

Když ke mně došel Devlin, obrátila jsem se k němu. Zíral na mě a tvářil se divně. „S kým jsi to mluvila?“

Rozhlédla jsem se. Široko daleko nikdo.

Položil mi ruku na rameno. „Jsi v pořádku?“

„Nejsem,“ otřásla jsem se. „Ale budu.“

Ráda bych se ho zeptala, jak mě dnes večer našel, ale v té chvíli mi to připadalo jako moc velká námaha. Měla jsem dojem, že v tom sehrál nějakou úlohu Robert Fremont. Při pomyšlení, co ode mě jeho duch asi chce, jsem se otřásla, ale trápit se tím budu až jindy. Právě teď jsem si chtěla vychutnat svou chvíli s Devlinem.

Položila jsem mu hlavu na prsa a on mě objal tak něžně, že se mi chtělo plakat.

Jenomže ta chvíle mi unikala mezi prsty. Zahalil nás soumrak a Devlinovi duchové čekali.

DOSLOV

Ani po několika dnech se mi nepodařilo zjistit, jak mě Devlin tehdy večer našel. Řekl, že sledoval signál mého mobilu až k mauzoleu, ale nechápala jsem, jak to bylo možné, když jsem se nacházela tak hluboko pod zemí. Nedokázala jsem se zbavit dojmu, že Devlinovi byl v hledání nějakým způsobem nápomocen Robert Fremont – jako když mě spolu se Shani vyvedl z té komory. Byla jsem mu zavázána, ale při pomyšlení, co asi po mně bude žádat, mi tuhla krev v žilách.

Tolik otázek… tolik záhad…

Hodila jsem všechno za hlavu, abych se mohla zotavit v Trinity u rodičů. Strávila jsem tam týden a hned prvního dne, kdy jsem se vrátila domů, jsem na zahradě vyhrabala droboučký prstýnek a dovezla ho na hřbitov Chedathy, kde jsem ho položila doprostřed srdce z mušlí. Tuším, že jsem to mínila jako poděkování, či dokonce jako rozloučení, ale měla jsem pocit, že ducha dítěte ještě uvidím.

Když jsem odcházela, přijel Devlin. Jestli mu připadalo zvláštní, že mě tam potkává, neřekl to. Počkala jsem na něj na kraji hřbitova, a když kráčel kolem, vzal mě za ruku. Stáli jsme tam spolu dost dlouho – já byla na odchodu, on právě přicházel. Snažila jsem se mu vymanit, ale on mě držel pevně.

„Copak mi nikdy nepovíš, co se tenkrát v noci stalo?“ Jeho oči se propalovaly do mých. „Proč jsi ode mě utekla?“

Zachvěla jsem se a odvrátila zrak. „Jednou ti to vysvětlím. Ale teď ne. Ještě nenastal náš čas.“

Dál se nevyptával. Myslím, že to také věděl. On měl svoje duchy a já své démony.

Vyvinula jsem prsty z jeho dlaně a zamířila zpátky k autu.

Když jsem mrkla do zpětného zrcátka, viděla jsem, jak tam stojí na okraji hřbitova. Vypadal opuštěně, ale sám nebyl. Po každém boku měl jednoho ducha, Mariamu a Shani. Patřily k němu stejně nerozlučně jako ke mně moje samota.

Tohle však nebylo definitivní rozloučení. Náš příběh dosud neskončil.

V tomhle okamžiku jsem to sice nemohla vědět, ale kdesi daleko ležel skrytý hrob a čekal, až ho objevím, a já měla už brzy začít pátrat po tajemstvích svého otce zoufaleji než kdy dřív.

Upřela jsem oči na silnici a odjela vstříc soumraku.