KRÁLOVSTVÍ

AMANDA STEVENSOVÁ

Nikdy si mrtvých nevšímej.

Nedívej se na ně, nemluv na ně,

Nepřipusť, aby vycítili tvůj strach.

Nikdy se nedruž s těmi, koho duchové pronásledují.

A nikdy, nikdy nepokoušej osud!

Klesla jsem do vody jako kámen.

Neslo mě to dolů, dolů. Paže mi vlály nad hlavou. Vodu prosvěcoval měsíc, takže jsem viděla, jak se po mně natahuje anděl, zatímco mě zvonky volají do houfce. Byli zde i další andělé, jejichž alabastrové tváře halil závoj z vodních řas. Dno jezera bylo poseto zlámanými křídly, překocenými památníky a odhalenými rakvemi a z hloubi pralesa pohupujícího se rákosí mi kynula socha dítěte. Podvodní zahrada byla tajuplně nádherná a mně se zazdálo, že už jsem asi mrtvá. Snad právě proto jsem všechno rozeznávala do takových podrobností: gotické věžičky mauzoleí, náhrobky zpola zabořené do písku. Dokonce jsem na nich viděla i pár jmen.

A potom všechno zešedlo a zmatnělo, jako bych pronikla příliš daleko. Teď nebylo vůkol nic než stíny a duchové a polotvorové, kteří náleží do obou světů, a zároveň nikam. Ohavnosti s třpytnýma očima a obličejem, v němž se odráží prvopočátek.

Jedna z nich se vyloupla ze stínů a já ji poznala: byl to ten hnusný tvor ze hřbitova. Ten, co se protáhl pod plotem jako had. Ten, co se jako pavouk vsoukal mezi keře. A teprve nyní, v této říši, se mi nezdál vůbec odporný, ale jen prastarý a scvrklý.

Hluboko ve stínu Appalačských hor leží umírající město…

Amelia Grayová, které přezdívají Hřbitovní královna, restauruje staré hřbitovy a píše blog o všem, co souvisí s tradicí pohřbívání na americkém Jihu. Kromě toho má také schopnost vidět duchy, o čemž však – na rozdíl od těch prvních dvou věcí – málokdo ví.

Poté, co se málem stala obětí pomateného vraha, vezme Amelia zakázku na obnovu starého hřbitova v malém městečku Asher Falls v Jižní Karolíně. Brzy však začíná mít neblahé tušení, že se zde ocitla z úplně jiného, mnohem temnějšího důvodu…

Proč se na dně Zvonkového jezera nachází ještě jeden hřbitov? Proč to Amelii pořád táhne ke hrobu, který objevila v lese? A proč jí v Asher Falls všechno – lidé, domy, dokonce i samotný vzduch – připadá nějak poskvrněné a nasáklé zlem? Kdo vzal Asher Falls duši?

Amelia je sice restaurátorka, ale nyní před ní leží úkol, který dalece přesahuje rámec její profese. Obnovit lesk tohoto místa se jí totiž podaří jedině tehdy, když nejprve Amelia objeví pravdu. Pravdu o Asher Falls – i pravdu o ní samotné…

Amanda Stevensová vyrostla v podhůří Oharské planiny, v kraji plném legend a duchařských pověstí. Dětská fascinace tajemnem postupně přerostla v celoživotní spisovatelskou posedlost, o čemž svědčí na padesát jejích titulů s prvky nadpřirozena. Mezi nejoceňovanější patří temné thrillery The Dollmaker nebo The Whispering Room, opravdovým bestsellerem se však stala až její volná trilogie o „hřbitovní královně“ Amelii Grayové, jejíž první díl pod názvem Okřídlená duše (The Restorer, 2011) vydal Knižní klub v roce 2012.

JEDNA

Přestože slunce teprve začínalo sklouzávat k obzoru, větřík vanoucí od vody s sebou přinášel mírný chlad. Do soumraku stále ještě zbývalo několik hodin. Teprve pak se závoj mezi tímhle a oním světem ztenčí. Přesto jsem už teď cítila, jak mi na šíji naskakuje husí kůže, což je vjem, který téměř vždycky signalizuje přítomnost nadpřirozené bytosti.

Odolala jsem pokušení vrhnout letmý pohled přes rameno. Léta soužití s duchy mě naučila sebekázni až nenormální. Až příliš dobře jsem věděla, co a jak, než abych teď na ty lačné, chamtivé tvory reagovala, a tak jsem se opřela o palubní zábradlí a soustředěně se zadívala do zelenkavých hlubin jezera. Ale periferním viděním jsem sledovala ostatní pasažéry na přívozní lodi.

Důvěrný šepot a tichý smích dvojice, postávající opodál, ve mně vzedmuly vlnu neočekávané melancholie; náhle jsem si vybavila Johna Devlina, policejního detektiva, kterého jsem opustila v Charlestonu. Touhle dobou bude nejspíš ještě v práci… Přičarovala jsem si před oči obraz policisty, jak se hrbí nad stolem, kde se halabala vrší písemnosti, a studuje pitevní zprávy a fotografie z místa činu. Mihne se mu občas hlavou vzpomínka na mne? Ne že by na tom nějak zvlášť záleželo. Devlin byl muž, jehož pronásledují duchové jeho mrtvé manželky a dcery, a já jsem byla žena, která má schopnost duchy vidět. Dokud bude Devlin lpět na své minulosti – a dokud bude jeho minulost lpět na něm –, součástí jeho života se nemůžu stát já.

Nechtěla jsem se tedy obšírně zabývat ani Devlinem, ani těmi příšernými dveřmi, které otevřely moje city vůči němu. Během měsíců, jež uplynuly od chvíle, kdy jsem se s ním viděla naposledy, se můj život vrátil do starých kolejí. Do normálu. Přinejmenším do stavu, který je normální pro mě. Stále sice vídám duchy, ale ty temnější bytosti – můj otec je nazývá Jinými – se stáhly zpět do svého chmurného podsvětí a já se jen modlila, ať tam zůstanou. Vzpomínky však přetrvávaly. Vzpomínky na Devlina, vzpomínky na všechny ty oběti i na vraha pronásledovaného duchy, který si mě vybral za cíl. Věděla jsem, že nezáleží na tom, jak tvrdě svoje noční můry zaháním, protože když zavřu oči, stejně se mi vrátí.

Ale v této chvíli jsem si chtěla vychutnat dobrodružství, do něhož jsem se pustila. Nová zakázka mě naplňovala příjemným rozechvěním a já už jsem se těšila, že odkryju historii dalšího hřbitova a pohroužím se do životů těch, kdo tam byli uloženi k věčnému odpočinku. Odjakživa tvrdím, že při restaurování hřbitova jde o víc než jen o to, že člověk odklidí smetí a upraví přerostlé dřeviny. Jde o obnovu.

Mravenčení na šíji neustávalo.

Po chvíli jsem se obrátila, abych nedbale mrkla za sebe na řadu vozidel. Jedním z pouhých pěti aut na přívozní lodi bylo moje stříbrné SUV. Další SUV náleželo tomu párku, zelený minivan ženě středního věku, jež byla zabraná do oškubaného brožovaného románu, a vybledlý červený pickup zase staršímu chlápkovi, který z polystyrenového kelímku usrkával kávu. Zbýval značkový černý sporťák. Kovová metalíza přilákala můj uznalý pohled. Ve slunečním světle mi její lesk připomínal hadí šupiny, a zatímco jsem obdivovala plazí obrysy auta, po páteři mi nevysvětlitelně přeběhl mráz. Vůz měl tmavě tónovaná okna, takže jsem neviděla dovnitř, ale představila jsem si řidiče, jak netrpělivě bubnuje prsty do volantu, zatímco se přívoz šine k protějšímu břehu. K Asher Falls. Ke hřbitovu s názvem Trnová brána, což byl cíl mé cesty.

Zatímco jsem si třela šíji, otočila jsem se zpátky k vodě a v duchu se probírala informacemi, které jsem shromáždila během svého výzkumu. Městečko Asher Falls, ležící v předhůří malebného pohoří Blue Ridge v Jižní Karolíně, kdysi bývalo vzkvétající komunitou, jenže v polovině osmdesátých let uzavřel jeden z jeho nejpřednějších občanů, Pell Asher, dost nechutný obchod: prodal státu pozemek, aby zde mohla vzniknout vodní nádrž, a když se přehrada uvedla do provozu, toto území bylo včetně hlavní silnice do Asher Falls zaplaveno. Město, jemuž se nový dálniční systém obloukem vyhýbal, upadlo v zapomnění. Jediná cesta sem i odsud vedla přes vodu anebo po postranních silničkách, takže obyvatelstva začalo brzo ubývat. Z Asher Falls se stalo pouze další číslo ve statistice, zaznamenávající dlouhou řadu vymírajících venkovských společenství.

Do toho města jsem v životě nevkročila, dokonce ani za tím účelem, abych hřbitov předběžně zhodnotila. K práci mě najala realitní agentka jménem Luna Kemperová, jež byla náhodou místní knihovnicí a zároveň jedinou osobou spravující štědrý dar, který kdosi anonymně poukázal Dcerám našich udatných hrdinů, což byla historická společnost plus zahradní klub pro zkrášlení Trnové brány. Lunina nabídka snad nemohla přijít v příhodnější čas. Potřebovala jsem nový projekt i změnu vzduchu, a tak jsem teď stála na přívozní lodi.

Když jsme se přiblížili k přístavišti, motory zhasly a loď skoro zastavila. Těžké stíny stromů tyčících se na břehu prohlubovaly barvu vody až dočerna. Nikde jsem nedohlédla na dno, ale přísahala bych, že jsem na chvíli těsně pod hladinou něco zahlédla. Někoho. Bledou tvář, která na mě zírala…

Když jsem se naklonila přes zábradlí a očima propátrávala ty černavé hlubiny, srdce mi zprudka pokleslo. Člověka, který není obdařen stejnou schopností jako já, by nepochybně napadlo, že ho voda oklamala hrou světel a stínů. Anebo ještě horší možnost: že zahlédl tělo, které se nese ke břehu v brázdě za přívozní lodí. Já jsem okamžitě pomyslela na ducha a zauvažovala, koho z lidí na palubě tento zlatovlasý přízrak, plující pod hladinou, asi pronásleduje.

„Předpokládám, že to bude vaše.“

Od zábradlí mě odtrhl mužský hlas; váhavě jsem se od jezera odvrátila. Hned mi bylo jasné, že tenhle muž patří k tomu sporťáku. On a jeho vůz měli stejný styl: temná elegance. Říkala jsem si, že budeme zhruba stejně staří, je nám tedy dvacet sedm. Jeho oči měly přesně stejný odstín jako písčiny po odlivu, byl spíš vyšší, ale ne tak vysoký jako Devlin a ani tak štíhlý. Letité pronásledování duchy zanechalo na přitažlivém detektivovi stopy, takže měl hluboko zapadlé oči a vyzáblé tělo, zatímco cizinec byl zjevně reklamou na pevné zdraví: štíhlý, šlachovitý, opálený.

„Co prosím?“

Napřáhl ruku a já jsem si zpočátku myslela, že se mi chce představit, ale místo toho rozevřel dlaň a já uviděla, že v ní drží můj náhrdelník.

Ruka mi okamžitě vyletěla k hrdlu. „Ach! Musel se mi přetrhnout řetízek.“ Vyškubla jsem mu náhrdelník z ruky a zkoumala jednotlivé články. Byly neporušené, zapínání stále pevně drželo. „Divná věc!“ zamumlala jsem. Přitom jsem rozepnula karabinku a dala si stříbrné vlákno kolem krku. „Kde jste ho našel?“

„Ležel na palubě za vámi.“ Pohledem sklouzl k zemi, zatímco mně se v úžlabině hrdla opět uvelebil leštěný kamínek.

Srdce mi sevřel chladný spár. Že by varování?

„Děkuji vám,“ řekla jsem zdrženlivě. „Strašně nerada bych o něj přišla.“

„Je to zajímavý kousek.“ Zdálo se, že si amulet důkladně prostudoval. „Amulet pro štěstí?“

„Dalo by se to tak říct.“ Kamínek ve skutečnosti pocházel z posvěcené půdy hřbitova, kde v době, kdy jsem byla malá, otec pracoval jako správce. Netušila jsem, zda si můj talisman podržel něco z ochranných schopností Růžového vrchu. Věděla jsem jen, že když ho nosím na krku, cítím se proti duchům silnější.

Začala jsem se obracet zpátky k vodě, ale cosi v cizincových očích – jakýsi tajemný záblesk – mě ještě na chviličku zadrželo.

„Jste v pořádku?“ otázal se neočekávaně.

„Ale ano, díky. Proč se ptáte?“

Pohodil hlavou směrem k lodnímu boku. „Když jsem sem přišel, vykláněla jste se hrozně daleko přes zábradlí, a pak jsem uviděl na palubě váš náhrdelník. Bál jsem se, že se chystáte skočit.“

„Ach tak.“ Nedbale jsem pokrčila rameny. „Měla jsem dojem, že vidím něco ve vodě. Snad to byl jen stín.“

Záblesk v jeho očích se prohloubil. „Tím bych si nebyl tak jistý. Překvapilo by vás, co všechno leží pod hladinou. Něco z toho občas vypluje nahoru.“

„Co třeba?“

„Hlavně trosky. Skleněné láhve, staré oblečení. Jednou jsem dokonce viděl plout ke břehu houpací křeslo.“

„Odkud se to všechno bere?“

„Ze zaplavených domů.“ Když se otočil a upřel zrak přes vodu, dobře jsem si ho prohlédla z profilu – upoutalo mě, jak mu sluneční světlo pozdního odpoledne naleštilo tmavé vlasy: měděné nitky ho opřádaly aurou vřelosti, která jako by byla v rozporu s půlnoční zelení jeho očí. „Než postavili přehradu, jezero bylo poloviční než dnes. Když voda stoupla, zničilo to spoustu nemovitostí.“

„Ale to už je přece řada let! Chcete tím říct, že ty domy zůstaly tam dole?“ Snažila jsem se prohlédnout vrstvy řas a vodního býlí, neviděla jsem však nic. Ani přízračnou tvář, kterou jsem zpozorovala předtím.

„Domy, auta… starý hřbitov.“

Šlehla jsem po něm pohledem. „Hřbitov?“

„Hřbitov Trnová brána. Další oběť asherovské nenažranosti.“

„Ale já myslela…“ Pocítila jsem neklid. Ve své profesi jsem opravdu dobrá, ale obnova podvodních hřbitovů není tak docela můj obor. „Viděla jsem fotky Trnové brány z poslední doby. Přišlo mi, že stojí vysoko a je v suchu.“

„Trnové brány jsou dvě,“ řekl. „A ujišťuji vás, že jedna z nich spočívá na dně tohoto jezera.“

„Jak se to stalo?“

„Původní Trnová brána se užívala jen zřídka. Víceméně se na ni zapomnělo. Už tam nikdo nechodil. Nikdo jí nevěnoval málem ani myšlenku… Dokud se nepřivalila voda.“

S hrůzou jsem na něj zůstala civět. „Chcete říct, že než rozšířili jezero, nepřenesli pohřbená těla?“

Otřásl se. „Potom lidé začali vidět všechno možné. A taky slyšet.“

Položila jsem prst na talisman, který mi visel na krku. „Jako například…?“

Zaváhal, upíraje stále pohled na vodu. „Když budete tuhle nádrž hledat na kterékoliv mapě Jižní Karolíny, najdete ji pod názvem Asherská přehrada. Ale tady v okolí jí říkáme Zvonkové jezero.“

„Proč?“

„Za starých časů byly rakve vybavené poplašným systémem: řetízkem, který byl pro případ předčasného pohřbu připevněný ke zvonku na hrobě. Říká se, že v noci, když se sem přivalí mlha, bývá tyhle zvonky slyšet.“ Vrhl kvapný pohled přes zábradlí. „Mrtví tam dole nechtějí, aby se na ně zapomnělo… znovu zapomnělo.“

DVĚ

Zlomek vteřiny předtím, než jsem v cizincových očích zahlédla jiskru pobavení, jsem se ještě stihla roztřást.

„Omlouvám se,“ řekl mi s kajícným úsměvem. „Místní folklór. Nedokázal jsem odolat.“

„Takže to není pravda?“

„No, hřbitov je opravdu tam dole a s ním i auta, domy a bůhvíco ještě. Někdo tvrdí, že po prudké bouři viděl vyplouvat na hladinu rakve. Ale ty zvonky…“ Odmlčel se. „Víte, řekl bych to takhle: na tohle jezero chodím rybařit od klukovských let, a ještě jsem je nikdy neslyšel.“

A co ten obličej, který jsem viděla pod hladinou? Byl skutečný?

Cizincův upřený pohled mě znepokojoval, i když jsem netušila proč. Oči měl až příliš temné, až příliš tajemné – jako dno Zvonkového jezera.

Předklonil se a opřel se předloktími o zábradlí. Měl na sobě džínsy a černý pulovr, který mu těsně obepínal opálené tělo. Moje nervová zakončení na ten pohled zareagovala nečekaným přílivem vzrušení. Honem jsem se odvrátila, protože milostné komplikace, to bylo to poslední, co jsem mohla potřebovat. Ještě jsem to neskončila s Devlinem – a snad to s ním neskončím nikdy –, a přitažlivý neznámý chlapík by nedokázal nic víc než mě na okamžik zbavit intenzivní touhy. Zmírnit skoro fyzickou bolest, která mi hnízdila hluboko v hrudi od té noci, kdy jsem utekla z domu, ve kterém Devlin bydlel se svou velice krásnou a velice mrtvou Mariamou.

„Co vás přivádí do Asher Falls?“ zeptal se cizinec. „Tedy pokud vám nevadí, že se takhle vyptávám. Moc návštěvníků v našich končinách nemíváme. Lišky tu dávají dobrou noc.“ Hlas měl sice docela příjemný, ale v té otázce jsem rozpoznala ostrý tón. „Najali mě, abych restaurovala hřbitov Trnová brána. Ten nahoře, na souši.“

Neodpovídal a jeho mlčení způsobilo, že jsem na něj po chvíli váhavě upřela pohled. Zíral na mě, oči se mu stále leskly, ale už se v nich nezračilo pobavení, tím méně zvědavost – plála v nich jiskra, která se dala popsat jedině jako hněv. Pak z něj ta emoce vyprchala, ale já stejně věděla, že jsem si jeho podrážděnost nevycucala z prstu.

Snažila jsem se to moc neřešit. S nevolí místních jsem se setkávala často. Co se týče hřbitovů, lidé se chovali ochranitelsky a někdy bývali až příliš pověrčiví. Užuž jsem ho začala ujišťovat, že svoje řemeslo ovládám. Trnová brána bude v dobrých rukou. Pak jsem se však rozhodla, že tento úkol raději přenechám ženě, která mě najala. Ta by měla vědět lépe než já, jak uchlácholit obavy zdejší komunity.

„Takže vy sem jedete restaurovat Trnovou bránu,“ zabručel. „Čípak to byl nápad?“

„Spojila se se mnou paní Luna Kemperová. Jestli máte nějaké dotazy, měl byste se patrně obrátit na ni.“

„No, to taky udělám,“ řekl s kamenným úsměvem.

„Je v tom snad nějaký háček?“ neodolala jsem, abych si nerýpla.

„Zatím ne, ale je mi jasné, že určité napětí lze očekávat. Trnová brána – myslím tu vysoko nad vodou – bývala rodinným hřbitovem Asherových. Když byl zaplaven původní hřbitov, darovali Asherovi pohřebiště městu a navrch přidali pozemky, aby se město mohlo zase rozrůst. Spousta lidí to doteď dost silně prožívá.“

„Asherovi tedy postoupili městu svůj rodinný hřbitov? To mi připadá trochu přehnané. Proč městu zkrátka nedarovali půdu, aby se vybudoval hřbitov nový?“

„Protože když stařík udělal tu věc, bylo zapotřebí nějaké gesto.“ Zelené oči potemněly. „Jestli chcete znát pravdu, tak se tímhle vykupoval. Ironie tkví samozřejmě v tom, že ty okázalé pomníky a rodinné mauzoleum pouze zdůrazňují předěl mezi Asherovými a ostatními lidmi z města.“

„Pell Asher je ještě naživu?“

„Ach ano. Živý je až moc.“ Než opět přelétl očima vodu, postřehla jsem v nich další odlesk emoce.

„A co děláte v Asher Falls vy? Tedy pokud vám nevadí, že se takhle vyptávám,“ zopakovala jsem jeho předchozí otázku, zdálo se však, že si toho nevšiml.

„Piju,“ řekl. „A vyčkávám.“ Upřel na mě pohled, při němž se mi po páteři opět rozběhl třes. V jeho hlase se tajil jakýsi temný podtón, který mě nutil myslet na zatopené hřbitovy a dávno pochovaná tajemství. Chtělo se mi odvrátit zrak, ale jeho oči s těžkými víčky mě odzbrojovaly a hypnotizovaly. „Mimochodem, já jsem Thane Asher. Přímý dědic scvrkávající se asherovské říše, tedy přinejmenším dokud dědeček nezmění poslední vůli. Má sklon věčně váhat mezi mnou a mým strýcem. V tomhle týdnu jsem jeho miláčkem já. Jestli zaklepe bačkorama do příštího čtvrtka, jsem ve vatě.“

Nevěděla jsem, jak na to reagovat, a tak jsem mu jen podala ruku. „Amelia Grayová.“

„Těší mě.“ Uchopil mě za ruku a stiskl ji. Měl teplou, hladkou dlaň člověka z privilegované vrstvy, dlaň, kterou na rozdíl od té mé nehyzdily mozoly, jež jsem si vypěstovala během let, kdy jsem odklízela smetí a zvedala náhrobní kameny.

V myšlenkách jsem se znovu vrátila k Devlinovi a představila si, jak mě jeho dlouhé graciézní prsty hladí po zádech.

Potlačila jsem zachvění a pokusila se vyvinout ze stisku ruky Thanea Ashera, jenomže on mě držel ještě chvíli a hleděl mi upřeně do očí, až sebou nakonec loď mírně škubla, jak přirazila k molu. Teprve potom mne pustil.

„A jsme tady!“ prohlásil zvesela. „V Asher Falls. Vítejte v našem království, Amelie Grayová!“

TŘI

Když jsem v závěsu za minivanem vyjela na břeh, zastavila jsem u kraje silnice, abych mohla resetovat navigaci. Staženými okénky mi do auta vál chladný větřík, který s sebou přinášel svěží borovou vůni vysočiny. Parné letní dny přetrvaly až do září, takže zavinutka a čistec byly stále v květu a pokrývaly louky levandulové fialovým kobercem. Oblast, která ležela nad povlovnými piedmontskými kopci, sice působila nádherně, ale krajina tvořená vypínajícími se horami, hlubokými stíny a zelenočerným lesem, kde rostly borovice a tsugy, mně byla cizí. Zdálo se mi, že moje milovaná nížina protkaná mokřadem, z něhož stoupají páry, a ovívaná slaným vánkem, leží velice daleko odsud.

Jak jsem tak hleděla na scenérii, mou pozornost upoutal řev motoru. Mrkla jsem na silnici: kolem okénka mi prosvištěl černý sporťák a nechal za sebou řídký obláček prachu a výfukových plynů.

„Vítejte v našem království…,“ zamumlala jsem, zatímco jsem sledovala, jak Thane Asher řízl prudkou zatáčku, aniž sundal nohu z plynu. Byl to působivý manévr, jehož kolorit tvořila lehkomyslná bezstarostnost, kvílející pneumatiky a blýskavá metalíza. Pak zakvílel silný motor a Thane Asher byl ten tam; ticho, jež se kolem mne rozhostilo, působilo těžce a zlověstně, jako by bylo obtěžkáno nějakým temným kouzlem.

Podívala jsem se do zpětného zrcátka na přívoz a v duchu jsem se ve svých stopách vracela do Charlestonu. K Devlinovi. Ale teď jsem tady – a ohlížet se není k ničemu. Vyjela jsem na silnici a následovala Thanea Ashera do města.

Asher Falls kdysi bývalo malebné městečko s dlážděnými ulicemi a domy v tradičním stylu, obklopujícími symetrické náměstí, které stínily a víceméně halily virginské duby, hojně obrostlé španělským mechem. Člověku přišlo na mysl slovo bizarní a stačil mu letmý pohled, aby postřehl zásadní příznaky toho, že zdejší komunita skomírá: okna zatlučená prkny, bortící se okapy, hodiny na půvabné staré věži, které se zastavily.

Když jsem náměstí objížděla, nikoho nebylo vidět. Nebýt několika aut, myslela bych si, že je to tu docela opuštěné. Ulice byly tiché jako hrob, průčelí obchodů tmavá a bez lidí. Celé město opřádala klidná, bezútěšná atmosféra opuštěnosti.

Zajela jsem na parkovací místo a vystoupila. Luna mi e-mailem poslala adresu své realitní kanceláře a já to snadno našla. Dveře však byly zavřené a oknem jsem uvnitř nezahlédla žádné známky života. Zlehka jsem zaťukala na sklo, chvíli počkala a pak zamířila vedle, do knihovny, což byla působivá dvoupatrová stavba s oblouky a sloupy, která mi připomínala některé moje oblíbené budovy v Charlestonu.

Za pultem stála asi šestnáctiletá dívka a třídila hromádku knih. Když jsem vešla dovnitř, rychle ke mně zvedla oči, ale nepoctila mě ani úsměvem, ani pozdravením. Místo toho se vrátila ke své práci a stříbřitě plavé vlasy, asymetricky ostříhané nakratičko, odhalovaly tvář, která vyhlížela poněkud chudokrevně.

Než jsem přistoupila k pultíku, chvíli jsem si vychutnávala známou vůni knihovny. Pach starých knih a listin jsem odjakživa milovala a do zatuchlého archivu bych se dokázala blaženě zahrabat na celé hodiny. Při úspěšné obnově hřbitova hrál zásadní roli důkladný průzkum, a jak jsem si teď prohlížela prohýbající se police a stinné výklenky, pocítila jsem záchvěv vzrušení nad tím, co asi objevím v knihovně i na hřbitově Trnová brána.

Když jsem vykročila k pultu, pod botami mi zaskřípěla stará prkenná podlaha. Blondýnka zdvihla oči, ale hlavu ne. Oči měla křišťálově modré – čirá modř nebe, omytého jarním deštěm. Byla velice drobná, ale za křehkou bych ji nepovažovala. Měla v sobě sílu osobnosti, jakousi důstojnost, která mi u dívky jejího věku přišla trochu znepokojující.

Dosud neřekla ani slovo, ale její mlčení jsem nebrala jako drzost. Spíš se mi zdálo, že je ve střehu, ostražitá jako ti z nás, kdo tráví příliš mnoho času ve vlastním malém světě.

„Jmenuji se Amelia Grayová. Hledám Lunu Kemperovou. Očekává mě.“

Než dívka dotřídila knihy, věnovala mi jen lehké pokývnutí hlavou. Pak se obrátila k zavřeným dveřím, jednou na ně ťukla a vklouzla dovnitř. Vzápětí se znovu objevila a naznačila mi, ať obejdu pult. Jak ustupovala stranou, aby mě pustila do místnosti, nabyla jsem dojmu, že zaostřuje zrak na jakýsi bod za mým ramenem – ne na mě. Měla jsem nesmírně zvláštní pocit, že kdybych její pohled sledovala, nic bych nenašla. Znepokojilo mě to, protože jediným člověkem, který vidí to, co ostatní vidět nemohou, bývám až na pár výjimek já.

Než jsem se stihla nad jejím divným chováním zadumat, od stolu se zvedla Luna Kemperová. Odehnala od sebe krásnou šedou mourovatou kočku a vykročila mi vstříc. Místnost zničehonic naplnila vůně polního kvítí, která jako by se Luně řinula ze všech pórů. Na rohu stolu sice stála váza s purpurovými náprstníky – papá jim říkal čarodějnické zvonky –, ale neměla jsem dojem, že by ta vůně vycházela z nich. Nikdy jsem nezažila, aby právě tato květina voněla tak výrazně.

Luně mohlo být něco přes čtyřicet; byla to smyslná bruneta oslnivého zevnějšku, s očima barvy dešťových mraků. „Vítejte, Amelie! Jsem moc ráda, že se konečně poznáváme osobně.“ Podala mi ruku. Na sobě měla uhlově černou pouzdrovou sukni a svetřík v odstínu levandulové, zdůrazněný masivním přívěskem z měsíčního kamene. Lunin lehký úsměv a přátelské chování příjemně kontrastovaly s odměřeností její mlčenlivé asistentky, která byla oblečená podobně jako já: do černého trička, džínsů a lehkého saka.

„Jaká byla cesta?“ otázala se mě Luna a dokonale tvarovaným bokem se opřela o stůl.

„Výborná. Tímhle směrem jsem se nevydala už hodně dlouho. Zapomněla jsem, jak nádherné bývá předhůří v téhle roční době.“

„Jestli se vám naskytne příležitost, měla byste si udělat výlet k vodopádu. Je to nejkrásnější místo v celém státě, ale já jsem v tomhle směru zaujatá. V předhůří jsem se totiž narodila a vyrostla jsem tady. Matka mi říkávala, že bez hor a lesů, kam se dá vyrazit na toulky, bych se usoužila, ale já si strašně ráda čas od času dopřeju víkend na pláži. Sestřenice bydlí ve Svaté Heleně, jezdíte někdy na jih k moři?“

„Kdepak, vlastně vůbec. Pořád mám práce nad hlavu.“

„Cítím s vámi. Když člověk provozuje vlastní živnost, moc času na zábavu mu nezbývá. Ani si nevzpomínám, kdy jsem měla naposled opravdickou dovolenou. Snad napřesrok v létě…“ Umlkla. Pohlédla ke dveřím, kde stále okolkovala drobná blondýnka. „Sidro, tohle je Amelia Grayová, ta restaurátorka hřbitovů, o které jsem ti povídala. A tohle je Sidra Birchová. Po škole a někdy o víkendech vypomáhá v knihovně.“

Podívala jsem se přes rameno a kývla jsem na dívku. „Ahoj, Sidro.“

Pořád ještě nic neřekla, ale naklonila hlavu a studovala mě tak soustředěně, až jsem z toho byla nesvá. Na tom děvčeti něco bylo. Něco povědomého, a zároveň odrazujícího. Sidra měla vzezření člověka, který zná temné věci. Stejně jako já.

Když jsem se obracela zpátky k Luně, potlačila jsem zachvění.

„Jsem si jistá, že už se nemůžete dočkat, až se ubytujete,“ řekla rychle. „Domluvila jsem, že můžete bydlet v domě Floyda Coveye, zatímco se majitel zdržuje na Floridě. Stará se tam o matku. Ona je teď upoutaná na lůžko, protože si zlomila kyčel, takže hádám, že Floyd bude pryč přinejmenším dva měsíce –“

Ode dveří se ozval zvuk, který přilákal pohledy nás obou. Sidra zírala na Lunu s výrazem, jejž se mi nedařilo rozluštit.

„Něco je špatně?“ zeptala se Luna.

„Proč jste ji ubytovala zrovna tam?“

„A proč by ne?“ opáčila Luna trochu podrážděně.

Sidra na mně spočinula modrým pohledem, ale vzápětí oči honem odtrhla. „Je to tam divný.“

„Nesmysl. Je to krásné místo přímo u jezera a umístění nemá chybu: dům leží v půli cesty mezi městem a hřbitovem,“ vysvětlovala Luna. „Myslím, že se tam budete cítit opravdu příjemně.“

„Jsem o tom přesvědčená.“ Jenomže Sidřina poznámka spolu s historkou Thanea Ashera o neklidných duších pod hladinou Zvonkového jezera už mi do duše zapustily záludné semínko nedůvěry.

Luna se odlepila od stolu. „Co kdybyste si tady chvíli odpočala? Já zaběhnu vedle pro klíč. Můžeme projednat smlouvy a povolení a pak vás odvezu k jezeru, abyste si prohlédla dům.“

Sidra už se vytratila; usoudila jsem, že se vrátila k práci u pultíku. Když odešla i Luna, napadlo mě, zda se nemám jít té dívky zeptat, jak to myslela s tím Coveyovým domem. Pak jsem se rozhodla, že nejlepší bude vyčkat a udělat si vlastní názor.

Ve snaze zabít čas jsem se rozhlédla po Lunině kanceláři. Bylo to jedno z těch míst, jaká mě odjakživa přitahovala; osobité a přecpané předměty nejrůznějšího původu. Nacházela se zde spousta zajímavých, neobvyklých pokladů, jež jsem mohla obdivovat: od ručně vyřezávaného stolu na jedné nožce po mosazný lodní zvon nade dveřmi. Toho zvonu jsem si zatím nevšimla, ale teď jsem zaregistrovala slaboučké cinkání, jako by srdcem zvonu hýbal průvan. V místnosti byly ještě jedny dveře, úzké, s obloukem nahoře a se zdobenou destičkou kolem klíčové dírky; při pohledu na ně mě napadlo, kam asi vedou.

Pomalu jsem kancelář obešla, obdivujíc drobné starožitnosti v mahagonových prosklených skříňkách, mezi nimiž bylo všechno možné, od figurek z foukaného skla po prastaré kapesní hodinky, od fosilií a mušlí po všelijaké nože zvláštních tvarů. Na stěnách visely zarámované fotografie, které většinou zachycovaly místní historické budovy, ale mě víc zajímaly snímky lidí. Obzvlášť jedna momentka upoutala mou pozornost: obrázek tří mladých žen, které s propletenými pažemi zasněně hleděly do objektivu. Poznala jsem Lunu v pubertálním věku a jedna ze zbývajících dvou dívek se vzdáleně podobala Sidře, ovšem bylo mi jasné, že to nemůže být ona. Tohle děvče a Sidru dělilo poctivých dvacet pět roků, a navíc účesy i oblečení dívek na fotografii se jednoznačně hlásily k osmdesátým letům. Tehdy nebyla Sidra ještě ani na světě.

V pozadí ve stínu stála čtvrtá dívka, a zatímco se dívala do aparátu, vlnité vlasy jí povlávaly ve větru. Když jsem studovala tu strnulou tvář, cítila jsem, jak se mi podivně svírá hruď, a strašně dlouho se mi zdálo, že nemůžu popadnout dech ani odtrhnout zrak od těch vznětlivých, rozhněvaných očí.

„Jste v pořádku?“

O krok jsem ustoupila. Sidřin hlas porušil kouzlo, které mě k fotografii poutalo. Obrátila jsem se a zjistila, že mě sleduje ode dveří. Světlo z okna zdůrazňovalo stříbřitá vlákna v jejích vlasech a vytvářelo iluzi nadpozemskosti, jež mě spolu s dívčinou bledostí přiměla k zamyšlení, jestli Sidra nemůže být duch. Už jsem se takhle kdysi dala oklamat, ale poněvadž s ní mluvila i Luna, pravděpodobnost se mi zdála vcelku chabá.

„Proč na mě takhle zíráte?“ zamračila se.

„Že na vás zírám? Tak to tedy promiňte,“ zmohla jsem se na klidnou odpověď. „Zrovna jsem přemýšlela, jak se podobáte jednomu děvčeti na téhle fotce.“

Došla až ke mně. „To je moje matka, Bryn.“ Ukázala na zrzku po matčině pravici a řekla: „Tohle je Catrice. A Lunu samozřejmě znáte. Na střední škole to bývaly nerozlučné kamarádky. A dodnes vlastně jsou.“

„Všechny bydlí v Asher Falls?“

Zaváhala. „Slyšela jste přece, co Luna povídala. Kdyby odešla z hor, usoužila by se. A myslím, že moje máma taky. Ve skutečném světě by ani jedna z nich dlouho nevydržela.“

„Copak tohle není skutečný svět?“

„Proboha, doufám, že ne!“ řekla a otřásla se.

„Vám se tady nelíbí?“

„Nelíbí? Tohle je město duchů,“ opáčila a cosi v jejím hlase způsobilo, že jsem se otřásla i já.

„Mám dojem, že Luna má pořád hodně napilno.“

„Ach ano, Luna je velice činorodá.“

Obě jsme se upřeně dívaly na fotografii. Na skle jsem viděla Sidřin bledý odraz.

„Líbí se mi její jméno,“ řekla jsem. „Je sice nezvyklé, ale k ní se hodí. I vaše je neobvyklé.“

„Mě pojmenovali po ní. Sidra znamená ‚přicházející z hvězd‘ a Luna, tak se zase říká měsíci, takže…“ Pokrčila rameny. „Trochu laciné, ale je tyhle mystické bláboly vždycky bavily.“

„Kdo je ta čtvrtá dívka?“

Slyšela jsem, jak zatajila dech, a když jsem po ní honem mrkla, zjistila jsem, že ji ovládá nějaká silná emoce: oči měla dokořán, ruku přitisknutou na srdce. Pak ale polkla a snažila se vzpamatovat. „Jaká dívka?“ zeptala se slaboučkým hláskem.

„Ta v pozadí. Tady ta.“ Položila jsem prst na sklo a ucítila, jak mnou proběhlo cosi nepříjemného.

Sidra neřekla ani slovo. V následujícím tichu jsem znovu uslyšela zvon; cinkl tak slabě, až jsem si říkala, jestli ten zvuk nemá na svědomí moje fantazie.

„Na tom obrázku už nikdo jiný není,“ řekla Sidra. „Nevím, o čem to mluvíte.“

V pozadí jsem jasně rozeznávala rozhněvaný obličej, ale najednou mi to došlo. Ať už ta dívka byla kdokoliv, ve chvíli, kdy tenhle snímek vznikl, už byla mrtvá. Fotograf zachytil jejího ducha.

Byl to ten nejzřetelnější obrázek přízraku, jaký jsem kdy viděla. Jenže… jestli já vidím duchy, proč je Sidra tak vyvedená z míry?

„Je to jenom stín anebo hra světel,“ trvala na svém. „Na fotce už nikdo jiný není.“

Pohlédly jsme si do očí a já jsem kývla na souhlas. „Ano, tak to nejspíš bude,“ přitakala jsem, zatímco mi po zádech jezdily ledové prsty.

ČTYŘI

Když jsem chvíli nato jela městem za Luniným volvem, nějak mi nešel z hlavy výraz, který se objevil na Sidřině tváři, když jsem se zmínila o čtvrtém děvčeti na fotografii. Vždycky jsem se domnívala, že moje schopnost vidět duchy je vzácná, a v důsledku varování od papá jsem vedla dost samotářskou existenci. Neměla jsem žádné blízké kamarády, žádnou důvěrnici, nikoho než papá, s nímž jsem svoje tajemství sdílela. Většinu života jsem trávila za zdmi pohřebišť, izolovaná a chráněná ve svých hřbitovních královstvích. A občas jsem se cítila nesnesitelně osamělá.

Nyní jsem však musela přemýšlet o tom, jestli duchy nevidí i Sidra, a nebyla jsem si jista, co se mnou tato představa dělá. Duchové jsou těžké břemeno. Takový temný dar jsem nepřála nikomu.

Myšlenky mi zabloudily k mému prvnímu setkání. Na ten soumrak jsem se rozpomínala tak zřetelně… Třpytná aura za stromy na hřbitově Růžový vrch a zvláštní způsob, jak mi ve slábnoucím denním světle jasněji vyvstala před očima postava starce. Nějak jsem věděla, že je to duch, ale nebyla jsem nijak zvlášť vyděšená, dokud si ke mně papá nepřisedl a zachmuřeně mi naši situaci neosvětlil. Duchy nevidí každý, řekl mi, a je důležité, abychom neudělali nic, čím bychom se prozradili. Pro lidi, jako jsme my, představují duchové nebezpečí, protože touží po jediné věci a tou je uznání jejich existence, aby se opět mohli cítit součástí našeho světa. A aby si pozemskou přítomnost mohli zachovat, přilnou jako paraziti k živému člověku a sají z něj energii a teplo v podstatě stejně, jako se upír živí krví.

Papá věnoval spoustu času tomu, aby mě naučil, jak se mám proti duchům chránit. Předal mi soubor pravidel, podle nichž jsem vždycky žila: nikdy si mrtvých nevšímej; nikdy se netoulej příliš daleko od posvěcené půdy; nikdy se nedruž s těmi, koho duchové pronásledují; a nikdy, nikdy nepokoušej osud.

A pak jsem potkala Johna Devlina. V Devlinovi jsem se ztratila, ztratila jsem soudnost i zdravý rozum. Vpustila jsem do svého světa Devlinovy duchy, zatoulala jsem se příliš daleko od posvěcené půdy a vinou mé slabosti, vinou naší vášně se dveře otevřely.

Kéž bych byla poslouchala otcovo varování…

Kéž bych se byla držela jeho pravidel…

Jenomže já jsem bláhově polevila v ostražitosti. Už jsem nemohla vrátit čas a zapomenout na to, čeho jsem byla svědkem té noci, kdy jsem utekla z Devlinova domu.

On pořád zůstával mým slabým místem, a jestli jsem se během oněch posledních pár měsíců vůbec něčemu naučila, pak to byla nutnost upevnit vlastní obranu vůči němu… a vůči jeho duchům. Ať už jsem v tomto směru musela udělat cokoliv.

Zatímco jsem držela tempo s Luniným volvem, koutkem oka jsem zahlédla lesk metalízy a elegantní karoserii. Před hostincem U Půlměsíce parkovalo auto Thanea Ashera a já okamžitě pomyslela na to, co mi řekl na přívozu: „Piju. A vyčkávám.“ Neuměla jsem si představit existenci, jež by člověka více skličovala, ale o Thaneově rodině ani osobním životě jsem nevěděla zhola nic – a nebylo na mně, abych ho soudila.

Když mi hostinec zmizel ze zpětného zrcátka, snažila jsem se vypudit z hlavy Thanea Ashera – i Devlina – tím, že jsem se soustředila na ubíhající krajinu. Silnice, kterou z obou stran lemoval les, se zužovala a úhledné domky, jichž jsem si předtím všimla, se postupně vytratily. Dlouho, předlouho jsem neviděla jiné stopy po lidech než opuštěné silo a občas nějakou tu zchátralou kůlnu. Stáhla jsem okénko a do auta se vloudil slabý, leč všudypřítomný pach plesniviny a hniloby.

Kus přede mnou Luna odbočila nalevo, na cestu vedoucí přímo do lesa. Tam, kde stromy řídly, jsem zahlédla hrany střechy.

Chvilku nato jsem zastavila vedle Luny a vystoupila z vozu; pohledem jsem přitom bloudila po oknech s klenutými oblouky a ostrých štítech domu. Luna už na mě čekala na přední verandě s klíčem v ruce, ale já jsem si dávala na čas. Potřebovala jsem se zorientovat v okolí.

Ruce jsem si ovinula kolem těla a nechala se pohltit hlubokým tichem. Obklopovaly nás lesy a v dáli se tyčily hory, avšak ze stromů se neozýval žádný ptačí zpěv, v podrostu necupitaly zvířecí nožky. Neslyšela jsem vůbec žádný zvuk kromě šepotu vánku v listoví.

Obrátila jsem se k Luně. Pozorovala mě s nesmírně zvláštním výrazem a palcem přitom hladila přívěsek, který nosila na krku – ten měsíční kámen, obroušený do jemně vypouklého oválu. Vypadala… pobaveně, jako by tak docela nechápala, co to dělám.

„Tak co?“ Založila si zkřížené paže na hrudi a ramenem se opřela o koncový sloupek zábradlí. „Co si o tomhle místě myslíte?“

„Je tu takové ticho…“

Zasněně se usmála a zdvihla obličej k nebi. „To miluju nejvíc.“

V hlase jí zazněl chraplavý tón, který jsem dosud nepostřehla, a najednou se mi jevila úplně jinak. Ne, ne jinak, opravila jsem se v duchu. Vypadala jaksi… intenzivněji. Její postava mi připadala plnější, pleť smetanovější a vlasy měly tak svěží temný lesk, až jsem se musela zamyslet, zda si v autě nenasadila paruku. Všechno na ní – jiskru v očích, záhadnou křivku rtů, zemitou smyslnost – jako by podtrhávala okolní příroda.

Z jakéhosi důvodu se mi vybavila ta fotografie v její kanceláři a zuřivé zjevení v pozadí. A pak, když jsem letmo vzhlédla k domu, jsem uslyšela slaboučký svist větru mezi stromy.

„Nebýval tohle kdysi kostel?“

Udiveně naklonila hlavu. „Jak jste na to přišla?“

„V devatenáctém století se tato architektura – jedná se o ukázku rurální gotiky, že? – hojně užívala při stavbě malých kostelů.“ Nemohla jsem se ubránit úvaze o tom, jak si vybírám svoje přechodná bydliště: ochranu před duchy často nabízela posvěcená půda kostelů a některých pohřebišť. Ale jak by mohla tohle vědět Luna Kemperová?

„Co se s ním stalo?“ zeptala jsem se jí.

Šedé oči si mě změřily se zvědavým uznáním. „Nic zlověstného to nebylo. Místní kongregace se scvrkávala, až bylo nakonec rozumnější začít chodit do jednoho z větších kostelů ve Woodberry. Řadu let zůstala stavba opuštěná a pak ji koupil Floyd Covey a kompletně ji zrenovoval. Dodal veškeré moderní vymoženosti. Měla byste se tu cítit… útulně.“

Všimla jsem si, že mírně zaváhala, ale mezitím už jsem kývla na souhlas a následovala ji do domu; jen jsem se na moment zastavila na prahu, abych se nechala obejmout mírumilovnou atmosférou posvěcené půdy. Ano, budu se zde cítit útulně, ale co je důležitější, budu zde v bezpečí před duchy. Čímž se opět dostáváme k otázce, proč pro mě Luna Kemperová vybrala právě tento dům.

„V telefonu jste se zmínila o nějakém anonymním daru,“ řekla jsem, když jsem ji pozorovala, jak elegantně přechází po místnosti. Zdálo se, že se vyhřívá ve slunečních paprscích pozdního odpoledne, jež se linuly dovnitř skrze okna zakončená špičatým obloukem. Připomínala mi tu šedivou mourovatou kočku v kanceláři – byla štíhlá, exotická a trochu nadřazená. „Jen jsem přemýšlela, jaký měla tato osoba podíl na plánování projektu. Nejsem přece jediná restaurátorka hřbitovů v tomhle státě. Rozhodnutí najmout si právě mě vzešlo od vás, anebo od dárce?“

Usmála se. „Doopravdy na tom záleží?“

„Asi ne. Jsem ale zvědavá, jak to celé vzniklo.“

„Žádnou velkou záhadu v tom nehledejte. Vlastně je to tak jednoduché, jak jsem vám to popsala,“ řekla.

„A tenhle dům… To byl taky váš nápad?“

„Realitní kancelář, kterou provozuju tady v Asher Falls, je široko daleko jediná. Kdo by měl vědět lépe než já o domech, které jsou k dispozici? Ale jestli nejste s ubytováním spokojená…“

„Ne, o to nejde. Tohle místo je vlastně perfektní.“

Její úsměv působil vědoucně. „Takže bych vám měla ukázat zbytek.“

Znovu jsem ji poslušně následovala. Ložnice a koupelna byly na jedné straně domu, obývák a veliká kuchyně s jídelnou na druhé. K zadní části byla přistavěna zastřešená veranda a já už jsem se viděla, jak tam popíjím ranní čaj a kochám se východem slunce.

Husím pochodem jsme po stezce zpevněné nášlapnými kameny dorazily k vodě a prošly kolem soukromého kotviště. Když slunce zapadlo za koruny stromů, pocítila jsem na páteři známé mravenčení, onu tajuplnou předzvěst, která předcházela každému soumraku. Závoj se zvedal. Zanedlouho skrze něj projdou duchové.

Na mírných vlnách na konci mola se houpal člun, ale žádný další pohyb jsem nezaznamenala. Neslyšela jsem vůbec nic. V tomhle mezičase, okamžiku mezi světlem a tmou, se noční tvorové ještě nepohnuli.

Vzduch se ochladil, a jak jsem tam stála a pozorovala vodu, byla jsem ráda, že mám kolem ramen přehozené sako. Viděla jsem, jak něco pluje po hladině, a napadlo mě, že by to mohl být nějaký přízrak, jenže pak jsem si s úlevou uvědomila, že hledím na svůj vlastní odraz.

Chtěla jsem něco říci Luně a strnula jsem, protože jsem koutkem oka cosi zahlédla. Na konci dřevěného kotviště stál vyzáblý hnědý vořech, v němž byl zjevně i kus německého ovčáka, a koukal na nás. Byl kost a kůže, takže se mu pod hrubým kožichem jasně rýsoval obrys žeber. Víc mě však rozrušilo znetvoření toho ubohého zvířete: psovi totiž chyběly uši a po nějakém úrazu měl strašlivě zjizvený čenich a tlamu.

„Co se tomu chudákovi stalo?“ Mluvila jsem potichu, abych zvíře nevyplašila, jenomže ono se stejně leklo, když se Luna pohnula.

Znechuceně se zakabonila. „Vypadá jako psí návnada.“

„Jako co?“

„Víte něco o psích zápasech?“

Obrátil se mi žaludek. „Vím, že jsou ilegální. A že je mi z nich zle.“

Zamyšleně přikývla. „Psům, kteří se používají jako návnada, se často uříznou uši, čímž se předchází zbytečným zraněním, a čelisti se jim převazují drátem, aby nemohli pokousat bojové psy. Když už pro ně majitelé nemají využití, pustí je na svobodu.“

Zalila mě vlna vzteku. „Jak může být někdo takhle krutý?!“

„Tohle není Charleston,“ upozornila mě. „Nejspíš tady uvidíte řadu věcí, které nebudete chápat.“

„Co je na tomhle k nepochopení?“ optala jsem se znechuceně. „S tímhle psem se zacházelo nesmírně surově a my ho musíme dostat k veterináři.“

„K veterináři? Široko daleko žádný není. Nejlepší bude nechat ho na pokoji. Nakonec se vrátí do lesa.“

„Ale vždyť potřebuje pomoc!“ Když jsem k němu vykročila, Luna mě chytila za paži.

„To bych nedělala. Mohl by se rozzuřit.“

„Nevypadá zuřivě. Jen hladově.“

„Proboha, nekrmte to zvíře!“

Její energičnost mě polekala, a zatímco mi do lící stoupal další nával hněvu, bleskově jsem si Lunu změřila. Než jsem ji stihla zarazit, nahlas zatleskala, aby chudáka psa zahnala. „Táhni odsud! No tak, mazej!“

„Nedělejte to!“

Teď jsem chytila za paži pro změnu já ji a Luna se ke mně obrátila s planoucíma očima. Stály jsme proti sobě čelem; při pohledu na její zlomyslně ohrnutý ret mě zamrazilo až do morku kostí. Málem jsem od ní o krok ustoupila, ale ovládla jsem se. Naše pohledy do sebe zůstaly dost dlouho zaklesnuté a pak se Lunin výraz zmírnil tak rychle, až mě napadlo, že jsem si celé to nepříjemné střetnutí snad jen vybájila.

„Obávám se, že s toulavými psy se tady potkáte naprosto běžně.“ Omluvně pokrčila rameny. „Všechny je nakrmit nemůžete, ani si nemůžete dovolit být přecitlivělá. Ale hádám, že tohle se budete muset naučit v praxi sama.“

Nehodlala jsem se s ní dohadovat, a tak jsem tohle téma opustila. Pes se mezitím stáhl na okraj lesa, odkud nás zpoza stínů obezřetně sledoval. Než opět zmizel mezi stromy, ještě chvíli na nás upíral oči.

Luna mrkla na hodinky. „Měla bych se vrátit do města. Večer mám schůzku.“

Kolem domu jsme došly na příjezdovou cestu.

„Kdybyste něco potřebovala, moje číslo máte.“ Otevřela dveře auta; užuž se viděla na cestě. „Vaší nejbližší sousedkou je Tilithia Pattershawová. Všichni jí říkají Tilly. Když je Floyd pryč, dohlíží mu na dům. Požádala jsem ji, aby sem zašla uklidit; někdy včera se tu stavila a nechala vám v lednici nějaké jídlo. Bydlí támhle, kus po cestě.“ Mávla rukou směrem k lesu. „Tu a tam sem nejspíš zaskočí vás zkontrolovat. Nelekejte se. Tilly je trochu podivínka, ale myslí to dobře.“

„Dám si na ni pozor.“

Luna zabloudila pohledem k lesu a usmála se. „Ach, pokud se Tilly nebude sama chtít nechat vidět, tak ji neuvidíte.“

Sledovala jsem směr jejího pohledu. Není tam ta žena zrovna teď? napadlo mě.

„Hřbitov leží asi o míli dál po silnici,“ řekla Luna. „Je to ta odbočka hned za první zatáčkou. Nemůžete to minout.“

„Díky.“

Vlezla do auta, nastartovala a při odjezdu mi zamávala. Zvuk motoru slábl, ticho se prohloubilo a já se znovu otočila a upřela pátravý pohled do lesa.

PĚT

Poté, co Luna odjela, jsem si do domu nanosila zavazadla a pak ještě naposledy vyrazila k autu, abych se přesvědčila, zda mám všechno. Když jsem poodstoupila od auta, znovu jsem ucítila varovné mravenčení a došlo mi, že mě soumrak dostihl. Večer zůstával i nadále klidný, ale tichý už nebyl. Odkudsi od jezera ke mně doléhalo trylkování potáplice a z ještě větší dálky jsem zaslechla strašidelné psí zavytí. Vzpomněla jsem si na vořecha, který se předtím vyplížil z lesů, a napadlo mě, kam asi zalezl.

Uvnitř v domě jsem zamířila rovnou do ložnice, kde jsem si vybalila oblečení a toaletní potřeby, a potom jsem se znovu prošla po domě. Obeznamovala jsem se s každičkou škvírou a přitom se přesvědčovala, že všechny dveře a okna jsou bezpečné. Obhlídku jsem zakončila v kuchyni, kde jsem nahlédla do lednice, abych zjistila, co mi Tilly Pattershawová nechala k večeři. Odloupla jsem fólii ze záhadné dušené směsi, začenichala, zašklebila se a kvapně zase misku přikryla. V přihrádce na zeleninu bylo naštěstí dost čerstvých surovin na salát. S večeří jsem se usadila k malému stolku, odkud bylo vidět na jezero. Naskýtal se mi i výhled na les, kde jsem přesně rozeznávala stezku k Tillyinu domu, o níž se zmínila Luna. Mou pozornost upoutal pohyb převislých větví; ucítila jsem, jak mě brní kůže na hlavě – bylo to varování. Ne že bych viděla něco konkrétního, ale spíš ve mně začalo hlodat podezření, že tam venku někdo je. Že by Tilly?

Protože jsem se obávala, že pozorovatel třeba není z tohoto světa, nechtělo se mi zírat přímo do lesa, a tak jsem předstírala, že obdivuji poslední třpyt světla na vodě, a zároveň jsem periferním viděním usilovně propátrávala les. Za chviličku se z temné řady stromů odlepil stín a pohnul se směrem k domu.

Srdce mi divoce bušilo, dokud jsem si neuvědomila, že je to ten zubožený pes. Zjevně se stáhl do lesa, počkal, až Luna odjede, a pak podnikl další opatrný výpad na dvorek. Očichával hlínu a hrabal v suchém listí, ale poněvadž nenašel nic zajímavého, plácl sebou na místo ležící přímo v mém zorném poli, tedy mezi domem a jezerem. I v blednoucím světle jsem viděla jeho propadlý hrudník, zmrzačenou hlavu a obličej. A přece si navzdory všemu, co si vytrpěl, zachoval velikou důstojnost, velikou duši.

Vstala jsem od stolu a ještě jednou prohledala chladničku. Vytáhla jsem z ní misku s dušeným masem a rýží, na které jsem vůbec neměla chuť, a odnesla ji ven. I když jsem si uvědomovala, že soumrak houstne, obezřetně jsem sešla po schodech a položila jídlo na půl cesty mezi verandu a místo, kde pes ležel. Nepohnul se, dokud jsem neustoupila za síťové dveře, a pak doklusal k misce, aby očichal obsah. Během chvilky byla mísa dočista vylízaná a pes zůstal stát a hleděl na mě černýma čistýma očima.

Aniž jsem pomyslela na nebezpečí, které by mi mohlo hrozit od něj či od soumraku, otevřela jsem dveře a beze spěchu sešla ze schodů. Pes se podíval na prázdnou misku, slabě zakňučel a nakonec přišel ke mně a šťouchl mě čumákem do ruky. Podrbala jsem ho kousek za místem, kde by měl mít uši, a vzala do dlaní jeho zjizvený čenich. Znovu zakňučel – tentokrát to znělo vcelku spokojeně, napadlo mě a pohladila jsem ho po boku; cítila jsem přitom všechny kosti.

„Ještě máš hlad? No, žádný strach! V lednici je toho ještě fůra. Ale chvilku s tím krmením počkáme, aby ti nebylo špatně. Zítra zajedu do města a přivezu ti pořádné psí žrádlo.“

Čenich v mé dlani byl chladný a vlhký.

„Jakpak se asi jmenuješ, co? Máš ty vůbec nějaké jméno? Připadáš mi jako Angus. Jsi silný a vznešený. Angus! To zní dobře.“

Tichým hlasem jsem mlela páté přes deváté, až se mi pes uvelebil u nohou, a já se nad ním musela sklonit, abych ho mohla podrbat. Zůstali jsme takhle dost dlouho, dokud jsem nepocítila, jak se mi pod rukou napjal. Srst na zádech se mu zježila a z hrdla se vydralo tlumené, výhrůžné vrčení.

Dál jsem se s ním mazlila, i když ostražitě vstal a nachýlil hlavu k jezeru. Skrz řasy jsem se přes jeho hřbet bleskurychle podívala týmž směrem a zpočátku jsem nic neviděla. Ale když moje oči přivykly příšeří, i mně se zježily jemné chloupky na předloktí. Na konci kotviště jsem uviděla průsvitnou postavu, která se kolébala jako rákosí v proudu. Ačkoliv jsem cítila, jak mi srdce začalo tlouct zevnitř do žeber, zachovala jsem si nezúčastněný výraz. Nějak se mi podařilo uklidnit psa, i když se otáčel k vodě a cenil zuby. Zvířata, ať už domácí či divoká, jsou vůči duchům nesmírně citlivá. Nejenže je vidí, ale navíc je i cítí. Tohle byl jeden z důvodů, proč mi papá nikdy nedovolil pořídit si zvířecího mazlíčka. Dalo mi dost práce naučit se ignorovat duchy, natož potom abych se musela zabývat tím, jak na ně reagují zvířata.

„O co jde?“ zeptala jsem se Anguse. „Tmy se přece nebojíš, ne? Venku jsou jen veverky a králíci a snad nějaká ta vačice.“

A duch. Duch ženy.

Do tváře jsem jí neviděla, měla jsem však dojem, že v čase, kdy zemřela, byla mladá. Měla dlouhé vlnité vlasy, které jí v neexistujícím vánku poletovaly kolem ramen, a oblečená byla do černých šatů, jež mi vzhledem k její pružné postavě připadaly až moc strohé. Ale vypadala přesně tak, jak si člověk představuje ducha: prchavě a líbezně, beze známek tělesné újmy, kterou snad utrpěla za života.

A potom stočila mrtvý zrak ke mně. Nedívala jsem se na ni, ale cítila jsem ji. Bylo to jako ledový rozkaz: Podívej se na mě!

Což byla pošetilost, protože nemohla vědět, že ji vidím. Ničím jsem se neprozradila. A přece jsem cítila, že mi cosi pracuje v hloubi mysli, jakési mlhavé tykadlo, z něhož mi šel mráz po zádech. Něco podobného jsem nikdy nezažila, dokonce ani s Devlinovými duchy. Dětský přízrak, Shani, se mnou sice navázal kontakt alespoň ve dvou případech a Mariamin duch se se mnou snažil manipulovat v Devlinově domě, ale v životě se mi nestalo to co teď. Teď jsem necítila nic na způsob snahy o ovládnutí, ale jakési zvláštní telepatické spojení, které mi umožňovalo vnímat duchův úžas. Tohle spojení mě vyděsilo, takže jsem musela vyvinout veškerou sílu vůle, abych v tu ránu nevyskočila a jako střela se nehnala do domu. Věděla jsem svoje. To nejnebezpečnější ze všeho, co bych mohla udělat, bylo uznat existenci té mrtvé.

Mezitím Angus odhodlaně nastavil vlastní třesoucí se tělo mezi zjevení a mne. Opravdu: byl silný a vznešený. V té chvíli bych ho nemohla milovat víc, i kdybychom se přátelili po celý život, protože jsem si byla zcela jistá, že by nejradši stáhl ocas mezi nohy a pádil do lesa.

„Hodnej kluk,“ šeptla jsem mu.

Listí zčeřil lehký vítr a stromy se rozšeptaly: Co jsi zač? Proč jsi sem přišla?

Za okamžik jsem se zvedla a vykročila k domu. Duch se stále vznášel na konci kotviště a zíral za mnou. Angus zakňučel; otevřela jsem mu síťové dveře, aby mohl nahoru na verandu. Když jsem se obrátila, abych zavřela západku, mezi stromy vzdechl další poryv větru: Jsi to opravdu ty?

Duchové byli součástí mého světa, kam až mi paměť sahá. Papá mě o nedělních odpoledních brával na hřbitov a já mu pomáhala s údržbou hrobů, zatímco jsme čekali na soumrak a na to, až se závoj natolik ztenčí, aby mohli duchové projít skrz. Nejdřív jsem se snažila těmto výletům vyhýbat, ale pak mi došlo, že je to způsob, jímž mě papá učí s tímhle darem žít. Po chvíli jsem si na vznášející se přízraky tak zvykla, že už jsem na jejich přítomnost nereagovala, ani když jsem cítila na zádech jejich chladný dech či ve vlasech jejich mrazivé prsty. Dokonce jsem se mezi nimi mohla procházet, a přitom jsem se nijak neprozradila.

Jenomže pak mi cestu zkřížil Devlin a pravidla mého papá mne už ochránit nedokázala. Devlinovi duchové mou obranu prolomili. A nyní do mého světa vstoupil další fantom, zjevení obdařené schopností, která mi umožňuje vnímat jeho zmatek a jemu zároveň dovoluje cítit, co cítím já. Tohle intuitivní spojení bylo nové a děsivé, protože jsem si nemusela hlídat pouze fyzické reakce, ale i vlastní myšlenky. Co si budu muset chránit ještě? Svou duši?

Té noci jsem dlouho ležela, bděla a hlavou se mi honily všechny otázky z dřívějška. Nikdy jsem nechápala, jaké je moje místo na tomhle či na onom světě. Proč mi bylo svěřeno takové nadání, pokud by to nemělo mít nějaký zásadnější význam? Papá mi nikdy odpovědi nenabídl. O přízracích se bavil nerad. Tohle je naše tajemství, řekl. Kříž, který musíme nést. A nikdy, nikdy o tom nesmíme povědět mamce. Tohle by nepochopila.

Když se tak ohlížím zpět, dochází mi, jak mě šmahem odbyl… co se týče duchů, mého narození, všeho. On a mamka si mě osvojili, když mi bylo pouhých několik dnů, ale o tom, jak jsem se k nim dostala, ani o svých biologických rodičích jsem dodnes nevěděla vůbec nic. Ať jsem vyzvídala, jak jsem chtěla, narážela jsem jen na ostražitost, která mi byla tak nepříjemná, že jsem nakonec vyptávání nechala. Věděla jsem však, že jsou věci, které mi neřekli. Zejména papá. O říši neviditelných duchů – jež nazýval Jinými – se jaktěživ nezmínil, dokud nebylo pozdě, dokud jsem se už nezamilovala do Devlina. A nyní jsem se musela ptát, co všechno přede mnou ještě zatajil. Jaké další hrůzy mě ještě čekají?

Myšlenky mi vířily hlavou pořád dokola. Nakonec jsem si přece jen zdřímla, jen aby mě probudilo vzdálené vyzvánění. V stavu, kdy jsem byla omámená spánkem a jen napůl při vědomí, jsem uvažovala, zda to slaboučké klinkání třeba nevydávají větrné zvonky někde v lese – snad u Tilly Pattershawové. Ale každé cinknutí znělo jednotlivě a zřetelně, jako by se dala do díla celá parta zvoníků. Melodie však nebyla příliš líbezná, tóny se ozývaly nahodile a disharmonicky, téměř hněvivě.

Vstala jsem z postele a bosky prošla ztemnělým domem; byla jsem jen ráda, že jsem se za světla obeznámila s uspořádáním domu. Snadno jsem teď kráčela z místnosti do místnosti, vedena pouze světlem měsíce.

Když jsem se zastavila u kuchyňských dveří, kvapně jsem vyhlédla na zadní verandu, kde jsem nechala Anguse. I jeho zvonění vzbudilo. Anebo něco jiného. Seděl přede dveřmi a já bezmála čekala, že uvidím, jak dovnitř nakukuje přes síťové dveře duch. Angus však zdvihal znetvořenou hlavu a zíral přes dvorek a přes nášlapné kameny k jezeru, kde se nad vodou válela hustá mlha. Anebo že by stoupala z podsvětí?

Kvůli té mlze zněly zvony tlumeně. Teď už jsem je sotva slyšela. Jenom tu a tam se ozvalo přidušené cinknutí, až nakonec umlklo docela.

Zatímco jsem pozorovala jezero, stála jsem na svém kousíčku posvěcené půdy a chvěla se. Noc byla velmi tichá, ale mlhu čeřil jakýsi nekonečně slabý vánek. Měla jsem dojem, že skrze to rozvířené miasma rozeznávám jakoby lidskou postavu, svíjející se duši, která nenalézá klid.

A pak jsem si uvědomila, že přímo za mým prahem leží zatopený hřbitov.

ŠEST

Když jsem nazítří ráno vstala, světlo bylo dosud šedavé, ale těsně nad obzorem už se vznášela zlatá aureola. Jestliže soumrak živil moje obavy, rozbřesk mi přinášel pocit očekávání a já jsem si vychutnávala vědomí, že mám před sebou celý den bez duchů.

Po rychlé sprše jsem si na verandu odnesla hrnek čaje, abych mohla sledovat východ slunce. Z korun stromů visely pentle mlhy, ale opar z hladiny jezera už z valné části rozehnalo slunce. Vzduch byl svěží a čistý jako vůně prádla, které uschlo na šňůře, a poprvé se zdálo, že příchod podzimu nelze odvrátit. Do tmavozeleného podkladu lesa byly přes noc vetkány čtverečky v odstínech karmínu a zlata.

Anguse jsem nalákala z verandy na zbytek dušeného masa a nechala jsem ho snídat, zatímco jsem si sbalila výstroj a vyrazila na hřbitov. Bylo tak časně, že jsem měla silnici pro sebe. Ale pokud mi bylo známo, tady se beztak velký provoz čekat nedal. Stejně jako město i venkov působil dojmem opuštěnosti, ale úplně sama jsem zde nebyla. Když jsem si stáhla okénko, zachytila jsem závan kouře ze dřeva, který se linul z nějakého komína. Den byl jako malovaný. Nechtěla jsem si kazit náladu půlnočními pochybami. Nový projekt představoval tu pravou chvíli pro obnovu. Čas pro uzdravení.

Když jsem projela první zatáčkou, uviděla jsem odbočku. Hřbitov se choulil na úbočí příkrého skalnatého vrchu a zpola ho zakrývalo cedrové mlází – cedr jakožto věčně zelenou dřevinu si díky jeho kořennému aromatu a odolnosti vůči rzi lidé odedávna spojují s rakvemi a pohřebními hranicemi.

Místy stály stromy tak hustě u sebe, že mezi ně slunce prakticky nemohlo, ale tu a tam se skrze vějířovité haluze prodral paprsek světla právě v takovém úhlu, aby mě oslnil. Zjistila jsem, že jedu krokem ve snaze nesrazit králíka, který mi mohl každou chvíli skočit pod kola. Háj se přímo hemžil životem. Mezi dvěma tsugami se dokonce mihla liška, a když jsem dojela před bránu a zastavila, ve vzduchu se chvělo flétnové trylkování drozdů.

Vyzbrojena mobilním telefonem, fotoaparátem a náčrtníkem jsem vystoupila z SUV. Vrátka tam sice byla, ale nezamčená. Včera mi Luna řekla, že dřív se hřbitov po setmění zavíral, ale s tím už se nikdo neobtěžuje. Čistě pro případ, že by někdo pochyboval, zda je moje přítomnost oprávněná, mě však vybavila kopiemi povolení a dalších souvisejících lejster. Napadlo mě, jestli třeba neví o nějakých konkrétních námitkách proti restaurování hřbitova. Thane Asher už cosi naznačil.

Zavřela jsem za sebou vrata a pak se rychle rozhlédla. Na veřejný hřbitov byla Trnová brána poněkud malá, zato na rodinné pohřebiště mi připadala veliká ažaž. Rozpoznat charakteristické rysy obou těchto míst nebylo nijak obtížné. Terén hned vedle vrat byl zarovnaný a tabulky se jmény ležely na hlíně naplocho, aby se zde dala snáze sekat tráva. Jednotlivá pohřební místa od sebe neoddělovaly plůtky ani zdi, náhrobky nebyly přehnaně zdobné, přestože na některých vyvýšených hrobech jsem zahlédla osobní upomínky. Byl to moderní hřbitov, kde se šetří místem – na rozdíl od mých oblíbených starých hřbitovů pramálo inspiroval k sebereflexi a poklidu. Původní rodinné pohřebiště bylo oproti tomu přepychové, gotické, od pohledu ovlivněné viktoriánským pojetím romantiky, smrti a melancholie.

Postup byl následující: úplně nejdřív ze všeho jsem musela obejít pozemek a zaznamenat všechny zvláštní rysy a anomálie, které je třeba zanést do nové mapy. Zatímco jsem se pohybovala po veřejné části, všimla jsem si dvou tabulek se jmény rodiny Birchovy a Kemperovy. U plotu jsem viděla i jeden čerstvý rov. Ještě na něm ležel kopeček hlíny a usychající květiny.

Když jsem starou klenutou pohřební branou procházela do asherovské sekce, skrovně kultivované pohřební pole vystřídaly nášlapné kameny porostlé mechem, vinoucí se břečťan a pozůstatky čehosi, co jsem identifikovala jako bílou zahradu [1] sevřenou v kruhu velkolepých kamenných andělů. Andělé nakláněli hlavy k východu, k vycházejícímu slunci, a časně ranní světlo, které jim dopadalo do tváří, bylo kropenaté, neboť procházelo skrze převislé větve cedrů. Výraz jejich obličejů však nepůsobil vyrovnaně ani zoufale, jak by se dalo očekávat od hřbitovních andělů. Spíš se mi zdálo, že se tváří nafoukaně. Anebo přímo vzdorovitě. A tyto sochy označovaly místo odpočinku méně významných příslušníků rodiny Asherových. Ostatky členů nejužší rodiny odpočívaly v rozlehlém mauzoleu, zdobeném složitými reliéfy a portály z barevných vitráží.

Dveře nebyly zamčené a já jsem se do nich opřela, abych mohla nahlédnout dovnitř. Hned jsem si všimla, že ve zdech chybí pohřební schránky. Mauzoleum bylo fasádou pro podzemní kryptu, ale obhlídku podzemí jsem si nechala na později, až se lépe vybavím na konfrontaci s hady, kteří se tam nejspíš uchýlili, aby mohli nerušeně hibernovat. Pohřební komory prosluly jako doupata různých zvířat, nemluvě o tom, že se zde výtečně množí pavouci. Po setkání s černou vdovou, které jsem absolvovala jako malá holka, mi zůstala ošklivá infekce a přetrvávající arachnofobie, což je pro člověka z branže dost nešikovné, ale naučila jsem se svou úzkost zvládat.

Vycouvala jsem z mauzolea, zavřela dveře a obrátila se, ometajíc si z vlasů pavučiny. Vzápětí jsem strnula. Na území hřbitova stál těsně u plotu muž a zíral na mě přes náhrobky. Připomněl mi ducha starce, který se zjevuje na Růžovém vrchu. Z dálky se mu podobal: byl vysoký, hubený, v černých šatech. Ale tenhle muž měl vlasy šedivé, jež mu ve zplihlých kadeřích visely na ramena těžkého vlněného pláště. Já už jsem si svlékla i lehkou bundu, takže mi jeho volba oděvu přišla za tak teplého dne trochu zvláštní.

Za ducha jsem ho nepovažovala, ale od doby, kdy jsem potkala Devlina, se pravidla změnila. Fakt, že tenhle muž neměl auru, z něho ještě nedělal člověka a podivné oblečení či sošná nehybnost ho nemusely nutně pasovat na přízrak.

Jak jsem nerozhodně postávala na schodech do mauzolea, muž udělal něco, co nebylo ani lidské, ani přízračné: padl na zem a proplazil se pod plotem, tam se zvedl na všechny čtyři a po pavoučím způsobu odlezl do houští.

Užasle jsem na něj zírala a samým hnusem mě svědila kůže. Představa, že by mohl takhle zparodovat moje úvahy o hadech a pavoucích, byla bizarní a velice rozčilující. Otřásla jsem se. Shoda okolností, jak jinak. Ale protože tato epizoda přišla hned po setkání s duchem, kterého jsem včera večer viděla na molu, pořádně mnou zacloumala a groteskní počínání toho muže jsem nedokázala pustit z hlavy. Celé to ve mně zanechalo příšerný pocit, jako bych dostala jakési poselství; neuměla jsem si ho však vyložit.

Zlá předtucha mě neopouštěla během celé obhlídky. Oči jsem měla neustále na stopkách a sprej se slzným plynem po ruce – pro všechny případy. Na hřbitovech ležících v ústraní jsem sice bývala vždycky opatrná, ale tentokrát jsem si dávala obzvlášť pozor. Po zkušenosti s vrahem, kterou jsem udělala před několika měsíci, jsem byla velmi ostražitá a bdělá. A navrch tenhle podivín! Nemohla jsem si pomoci, abych se při každém pomyšlení na něj neotřásla.

Pracovala jsem do pozdního odpoledne. Pomocí barevných vlaječek jsem si vytyčila mřížku, která mi pomáhala sledovat hroby, jakmile jsem se dala do jejich fotografování. Do auta mě nakonec zahnal až hlad. Něco malého jsem pojedla a rozhodla se, že zajedu do města a trochu zapátrám v knihovně. Rovněž mě napadlo, že je vhodná chvíle, abych se stavila na policejní stanici a ohlásila svou přítomnost. Představit se úřadům není od věci: nejenže je to běžná zdvořilost, ale dělám to i pro vlastní bezpečí. Když lidé v těchto malých komunitách vidí bloumat po hřbitově někoho cizího, často znervózní a podezření lze snadno odvrátit tak, že si vypěstuju srdečné vztahy s místní rukou zákona.

Když jsem sjížděla z kopce, uviděla jsem toho šedovlasého muže znovu. Šel podél silnice a táhl za sebou zrezavělý dětský vozíček. Kabát měl tak dlouhý, že ho coural po zemi, a šos mu vlál ve větru. Jak jsem projížděla okolo, otočil se a upřeně na mě civěl, a přestože jsem jeho zkoumavý pohled neopětovala, v hlavě mi utkvěl obraz světlých očí, výrazných lícních kostí a orlího nosu. Okénko jsem měla stažené a zlomek vteřiny předtím, než jsem v mužově vozíčku zahlédla zvířecí mršinu, jsem ucítila pach hnijícího masa. Co vezl, jsem nedokázala určit, ale podle velikosti se to dalo odhadnout na vačici nebo mývala.

Chvatně jsem okénko vytáhla nahoru, takže jsem v autě uvěznila mouchu, která mě otravovala celou cestu až do města.

Jak jsem vjela do samotného středu města, znovu jsem si všimla vylidněných ulic. Okolo náměstí sice parkovalo několik aut, když jsem však přecházela směrem ke knihovně, neviděla jsem živou duši. Uvnitř mě obklopilo ticho. Nebyl to takový ten klid, jaký v knihovnách obvykle bývá, ale hluboká nehybnost opuštěného místa, což bylo poněkud bláznivé, protože včera jsem tady přece potkala Sidru a Lunu. Odhadovala jsem, že Sidra je ještě ve škole a Luna bude nejspíš vedle v realitce. Řekla jsem si, že na jejich nepřítomnosti není nic zlověstného, ale přistihla jsem se, že sebou při každém skřípnutí podlahy škubnu.

Netušila jsem, kde hledat hřbitovní záznamy, a tak jsem se rozhodla pátrat nazdařbůh. Barevné štítky připíchnuté na konci jednotlivých polic mě provedly kolem beletrie, literatury faktu a životopisů až k regálům s náboženskou a historickou literaturou, kde jsem ve snaze objevit nějakého lokální publikace rychle prohlížela hřbety knih. Vedle výtisků Průvodce po Jižní Karolíně a Divoké květeny pohoří Blue Ridge stála ezoterická literatura jako Magie a folklór Appalačských hor a Frazerova Zlatá ratolest, za jejíž přečtení jsem v rámci jednoho kurzu antropologie získala kredit navíc. Když jsem Frazerovu knihu vytáhla z knihovny, abych si prolistovala úvod, uslyšela jsem, jak se někdo směje – byl to tichý hrdelní ženský smích, při němž mi naskočila husí kůže.

Kvapně jsem mrkla za sebe. Nic. Zašla jsem do vedlejší uličky. Nikdo.

Pak jsem zvedla oči. Z nejvyšší police na mě shlížel šedivý mourek, kterého jsem včera viděla u Luny v kanceláři.

Vrátila jsem se ke čtení a tentokrát jsem zaslechla mužský hlas, výsměšný a neupřímný. Knihovna byla prázdná, ale sama jsem zde nebyla. Prošla jsem podél stěny a přitom prohlížela každou řadu knih. Když jsem se dostala na konec, hlasy zesílily; zrak mi padl na ozdobnou mřížku, která zakrývala starou ventilaci. Někdo byl ve vedlejší místnosti a větrací šachtou se hlasy těch lidí donesly přímo ke mně. Kdybych stála v jiné části knihovny, asi bych je vůbec neslyšela.

Neměla bych něco říct? uvažovala jsem. Co kdybych si alespoň odkašlala, abych je upozornila na svou přítomnost?

Jak jsem tam tak stála a hloubala o příhodném pravidle etikety, mumlání přešlo ve steny. Chraplavé, sexuální a náramně agresivní.

Ucouvla jsem od ventilace, jenomže ten zvuk mě následoval. Rychle jsem vrazila Zlatou ratolest zpátky do regálu, čímž jsem jen uvolnila jinou knihu. K mé nevoli ten těžký svazek spadl na podlahu s bouchnutím, které mi připadalo jako výstřel z brokovnice.

„Co to bylo?“ ozval se z větrací šachty mužský hlas, až jsem nadskočila. „Já myslel, žes povídala, že touhle dobou sem nikdo nechodí.“

„Taky že ne,“ odpověděla žena. „Nejspíš jen pták naletěl do okna.“

„Zdá se, že když jsi nablízku, takové věci se stávají dost často.“

„Když jsem nablízku, děje se ledacos.“

„Ano,“ opáčil. „A nic dobrého to nebývá.“

Byla jsem si celkem jistá, že tou ženou je Luna, ale na její odpověď jsem nečekala. Co nejtišeji jsem vyšla z budovy a zavřela za sebou dveře. I v tom mužském hlase jsem postřehla známou notu a nepříjemně mě to dloublo. Zjistila jsem, že se rozhlížím sem tam kolem bloku, jestli někde nezahlédnu záblesk černé metalízy. Ale jestli vůz Thanea Ashera parkoval někde poblíž, nenašla jsem ho. Bylo to vlastně fuk. Pokud má Thane poměr s Lunou Kemperovou, mně do toho nic není.

Když jsem však pospíchala z knihovny, ozvěna těch divokých stenů mi byla v patách.

Policejní stanici jsem objevila pár bloků od náměstí. Sídlila v impozantní staré budově, kde býval v časech hojnosti okresní soud. Navzdory všudypřítomné atmosféře zmaru bylo na vyřezávaných motivech a vysokých sloupech dosud cosi vznešeného. Když jsem dorazila k hlavnímu vchodu, pohled mi zalétl nahoru, ke scéně zachycené ve štítu násloupí: k orlovi třímajícímu v pařátech palmovou ratolest. Tohle téma bylo během obnovy Spojených států po občanské válce velice populární a objevovalo se na mnoha veřejných budovách po celém státě.

Uvnitř jsem se držela ukazatelů; kráčela jsem dlouhou chodbou a prošla několikerými vysokými dřevěnými dveřmi s nápisem Velitelství policie. U přepážky služba nebyla a ani ve vykachlíkované hale jsem nikoho nezahlédla. Protože se mi nijak zvlášť nechtělo zopakovat si situaci z knihovny, zavolala jsem: „Haló!“

Ve dveřích jedné ze zadních místností se kdosi objevil.

Světlo na něj dopadalo takovým způsobem, že jsem z něj viděla sotva víc než siluetu průměrně vysokého muže. „Co si přejete?“

„Dobrý den. Chtěla jsem se tu jen zastavit a představit se. Jmenuju se Amelia Grayová. V příštích několika týdnech budu pracovat na hřbitově Trnová brána a připadalo mi jako dobrý nápad, abych vám to sdělila předem – to pro případ, že byste měli nějaké telefonáty nebo stížnosti.“

„Co na hřbitově děláte?“ Hlas linoucí se z obličeje bez konkrétních rysů mě podivně znepokojoval. Muž sice mluvil poměrně vlídně, ale přesto jsem zachytila tón nesouhlasu.

„Budu ho restaurovat,“ řekla jsem mu.

„Restaurovat? Tím myslíte, že jako odstraníte přerostlé keře a tak?“

„Více méně…“ Slova mi zamrzla v hrdle, když přistoupil k přepážce a já se na něj poprvé pořádně podívala. Odhadla jsem, že mu bude něco přes čtyřicet, tmavé vlasy měl sčesané ze širokého čela a hluboko zasazené modré oči, lemované hustými řasami, kdysi nepochybně představovaly ústřední prvek ostře řezaného hezkého obličeje. Dnes se však jejich pohled ztrácel ve spleti jizev – od pravého spodního víčka až k vlasům a dál až ke krku se táhlo pět rozeklaných šrámů. Stopy po drápech, napadlo mě ihned. Něco mu bezmála utrhlo kus tváře. Kristepane!

Poněvadž jsem zastávala názor, že výjimečně pohlední lidé to mají v životě snazší, musela jsem se nutně zamyslet nad otázkou, jak vypadal život toho muže před zraněním a po něm. Vzhledem k tomu, že dostal pěkný vzhled do vínku, byla to změna jistě bolestná. Tohle mi však blesklo hlavou ve zlomku vteřiny. Řadu let jsem se cvičila v umění, jak si uhlídat výraz tváře, takže když jsme si vzápětí pohlédli do očí, věděla jsem, že ten šok na mně není vidět.

„Kdo vás tím pověřil?“ zeptal se mě.

„Obrátila se na mě Luna Kemperová.“

„Takže za tím vězí Luna… Že mě to hned nenapadlo!“ Pohrdání v jeho hlase mě překvapilo.

„Co prosím?“

„Odkud vzala peníze?“ vyptával se dál.

Nechápala jsem, proč by měl strkat nos do finančních záležitostí. „Promiňte, ale zdá se mi, že tenhle projekt se vás nijak netýká. Je tu snad nějaký problém, pane…“ Mrkla jsem na jmenovku, kterou měl připnutou na kapsičce uniformy. Wayne Van Zandt.

„Jsem zdejší velitel,“ odtušil chladně.

„Ujišťuji vás, pane veliteli, že veškerá povolení jsou v pořádku.“

Udělal strohé gesto, které působilo elegantně a zároveň podivně výhrůžně. „Povolení mě nezajímají. Zajímá mě, co na to řeknou místní lidé. Kolem toho hřbitova se pořád ještě zvedají silné vášně.“

„Taky jsem slyšela. A právě proto jsem přišla za vámi. Nechci dělat potíže vám ani místní komunitě. Jenom bych zde ráda v klidu odvedla kus práce.“

Stáhl ústa, čímž zdůraznil svoje znetvoření. „Snad bych to dokázal lépe urovnat, kdybych věděl, kdo za tím vězí.“

Chvilku jsem o tom přemýšlela a kývla na souhlas. Dávalo to smysl. „Ten projekt financuje místní historická společnost.“

„Historická společnost?“

„Dcery našich udatných hrdinů.“

Zůstal na mě zírat. „Vy si myslíte, že Dcery jsou historická společnost?“

„A ne snad?“

Rozesmál se.

Tenhle vtip jsem nějak nechápala. Velitel Van Zandt byl zjevně trochu pruďas, a vzhledem k tomu, čím si prošel, jsem si uměla představit jeho rozpoložení a nechtěla jsem ho moc dráždit. „Už vás nebudu dál okrádat o čas. Kdyby vám někdo volal anebo se na něco vyptával, víte, kde mě hledat. Jo a ještě něco.“ Vrátila jsem se k přepážce. „Dnes ráno jsem na hřbitově viděla nějakého muže. Choval se opravdu divně.“

„Jak?“

„Když mě uviděl, proplazil se pod plotem a po čtyřech zmizel ve křoví.“

Povytáhl obočí. „Proplazil?“

„Proplazil, protáhl se… říkejte si tomu, jak libo. Později jsem ho viděla, jak na dětském vozíčku táhne z kopce nějaké mrtvé zvíře.“

Pokrčil rameny. „Zní to kapku zvláštně, ale tady v horách je cvoků plno. Většinou jen chtějí, aby je lidi nechali na pokoji. Stává se, že někteří z nich nevidí živou duši celé měsíce, a když se nakonec odkudsi vynoří, nevědí, jak se chovat.“

„Myslíte, že je to nějaký poustevník?“

„Myslím, že podivín s dětským vozíčkem je to poslední, co by vás tady v kopcích mělo znepokojovat.“ V příjemném hlase mu nyní zaznělo cosi jako varování. Anebo snad hrozba?

„Co tím chcete říct?“

„V okolních lesích se to hemží divokou zvěří…“ Nechal svoje slova odeznít do prázdna, záměrně se odmlčel, zatímco si prstem přejel po jedné z jizev.

„Co je to za zvěř?“

„Pumy, kojoti…“ Další zaváhání. „Letos tady lidi mnohokrát zahlédli i černé medvědy.“

Dotkla jsem se pohledem šrámů na jeho tváři. Nemohla jsem si pomoci. „Ale černý medvěd obvykle na člověka neútočí, ne?“

„Zvířata jsou nevyzpytatelná. Zeptejte se odborníků: povědí vám, že z těchhle končin se vlci ztratili před desítkami let. Jenomže ti vlci jsou v lesích pořád. Já je viděl.“

V hlavě mi vytanulo to tajuplné zavytí, které jsem slyšela včera večer. „Když už mluvíme o zvířatech,“ řekla jsem, „bydlím v domě Floyda Coveye. Včera se z lesa vynořil toulavý pes. Je hrozně zubožený. Luna říkala, že sloužil jako návnada.“

„Takže Luna vám to vysvětlila, co?“ Pohladil si další jizvu. „Raději na to zapomeňte. A raději zapomeňte i na toho tuláka.“

„Na psí zápasy zapomenout nedokážu!“ prohlásila jsem rozhořčeně. „Předpokládala jsem, že spadá-li taková věc pod vaši jurisdikci, chtěl byste o tom vědět.“

Pokrčil rameny. „Poptám se. Uvidíme, jestli se ke mně něco donese. Víc s tím nenadělám. Když jde o takové věci, lidi jsou většinou skoupí na slovo, i když se jich to přímo netýká. Nestojí o žádné trable. A nejsou moc nadšení, když jim někdo klade všetečné otázky. Zejména pokud je to někdo cizí.“

Varovný tón v jeho hlase teď zazněl zcela zřetelně.

„Budu na to pamatovat,“ pravila jsem studeně.

„A mezitím…“ Přejel mě pohledem. „Chcete, abych k vám zajel a ten problém vyřešil za vás?“

„Jaký problém?“

„S tím toulavým psem.“

„Vyřešil… To jako že byste ho utratil?“ zeptala jsem se zděšeně.

Svaly v koutku oka mu rozcukal tik. „Berte to jako laskavost.“

Chtěla jsem mu říci, že laskavost tohoto druhu Angus nepotřebuje, a vůbec, jak by se mu zamlouvalo, kdyby se někdo pokusil provést něco takového s ním?

Držela jsem však jazyk za zuby, poněvadž jsem Waynu Van Zandtovi nevěřila. Ani co by se za nehet vešlo. Byl to instinkt – jako když se zvířeti zježí srst, jakmile se přiblíží nebezpečí.

„Děkuji vám, ale nebude to nutné,“ řekla jsem. „Hádám, že ten pes už bude touhle dobou dávno v prachu.“

SEDM

Cestou domů jsem se stavila v malém krámku, kterého jsem si předtím všimla, a koupila čerstvé potraviny a psí žrádlo pro Anguse. Výběr sice nebyl nijak ohromující, ale budeme s tím zkrátka muset vystačit, než si najdu čas a zajedu na nákup přívozem přes jezero.

Když jsem pak z obchodu vyšla, u svého auta jsem uviděla Sidru ještě s dalším děvčetem. Měly na sobě stejné školní uniformy, ale veškerá podobnost mezi nimi končila u kostkovaných sukní a svetříků v barvě námořnické modři. Ta druhá dívka byla výrazně vyšší než Sidra. Vlasy měla tmavé a lesklé a s mrzutou zvědavostí si mě měřila skrze záclonu dlouhé ofiny. Když jsem si nesla tašky do kufru auta, kývla jsem na děvčata a pozdravila se s nimi. Obešla jsem vůz a zjistila, že se mi Sidřina kamarádka opírá o nárazník a kouří. Pak jsem si všimla rozmazané řasenky a světlé rtěnky na mrzutých ústech. V kontrastu s opálenou pletí to vypadalo náramně dramaticky. Navzdory upjatému stejnokroji vypadala nafoukaně, protivně a znuděně – kdyby mě na střední škole tak nezaměstnávaly problémy s duchy, holky přesně tohoto druhu by ve mně budily děs.

„Nesvezla byste nás?“ řekla afektovaným tónem a vypustila z pusy oblak modrého dýmu, který se jí vinul mezi hustými řasami.

„Jistě. Když tohle zahodíš.“

Zkušeně cvrnkla špačka cigarety do trávy. Krátce jsem pohlédla na Sidru: zdálo se, že je vedle své dominantní společnice poněkud plachá. Nepůsobila ustrašeně ani zakřiknutě, ale její chování bylo rozhodně nervózní, jako by se chtěla od té trapné situace distancovat, ale nevěděla jak.

„Kam chcete jet?“ zeptala jsem se.

„Můžete nás vyhodit u Sid.“

„Už jsem ti to povídala… ona to nemá při cestě, bydlíme jinde,“ řekla jí Sidra.

„Vlastně mi to nevadí.“ Koneckonců, píchačky jsem neměla a doma mě nikdo nečekal. A navíc by zrovna společnost dvou puberťaček mohla účinně naředit tu pachuť, která mi zůstala v puse po návštěvě policejní stanice. „Naskočte si.“

„Merci beaucoup.“ Tmavovláska se na mě zaculila, obešla vůz a nastoupila dopředu. Sidra se váhavě usadila vzadu, a když jsem vklouzla za volant, mrkla jsem do zadního zrcátka v naději, že ji můj úsměv ujistí, že ten odvoz není problém. Jenomže ona se odvrátila směrem k oknu a seděla jako socha, což mě opět přimělo k zamyšlení, zda venku nevidí něco, co mně uniká.

Nastartovala jsem motor. „Budu potřebovat navigovat.“

„Jeďte na sever, na první křižovatce odbočte doprava a pak jeďte, dokud vám neřeknu,“ instruovala mě tmavovláska. „Mimochodem, já jsem Ivy.“

„Amelia.“

„Já vím, kdo jste.“ Obrátila se ke mně, zkřivila ústa a nepříliš lichotivě mě ohodnotila: „Sid říká, že prý děláte na hřbitovech nebo něco na ten způsob.“

„Jsem restaurátorka hřbitovů.“

„To zní… zajímavě.“

Zdvořile jsem se usmála. „Mně tedy rozhodně.“

„Nebojíte se tam někdy?“

„Občas. Ale většinou mi hřbitovy připadají velmi pokojné. Některé z těch doopravdy starých byly vystavěny na posvěcené půdě.“ Dotkla jsem se pohledem zpětného zrcátka, protože mě zajímala Sidřina reakce, ale Sidra měla oči stále přilepené k okénku.

„To Trnová brána není,“ řekla Ivy. „Myslím vystavěná na posvátné půdě.“

„Jak to víš?“

„Protože stojí na asherovské půdě a všecko, nač ta rodina sáhne, je prokleté!“

„Ivy!“ Mě varovný tón v Sidřině hlase polekal, zato Ivy jen pokrčila rameny. Stísněně jsem se po ní podívala. „Jak jsi to myslela? Proč je to prokleté?“

Ukázala rukou na okénko. „Tak se kolem sebe rozhlédněte. Vidíte všechny ty baráky, co mají okna zatlučená prkny? Všechny ty propadlé střechy? A ten smrad, co visí ve vzduchu? To je pach zatracení,“ pronesla s nonšalancí vypočítanou na efekt, zatímco si rozepínala botu, aby mohla prozkoumat čerstvé tetování, které se jí skvělo na kotníku.

Když viděla, že jsem si ho všimla – měla jsem pocit, že právě to měla v úmyslu –, z jejího úsměvu začala vyzařovat samolibost. „Vy asi nevíte, co to je, že?“

„Od volantu na to ani pořádně nevidím.“

„Je to jeden z těch symbolů vyrytých do skály u vodopádů. Nikdo neví, odkud se vzaly a co znamenají, ale tohle je podle mě fakt hustá kérka, že jo?“

Nedala mi šanci odpovědět.

„Musela jsem se kvůli ní vyplížit do Greenville. Kdyby se to dozvěděla matka, tak by ji trefilo. Což je od ní pěkný pokrytectví, protože ona má kérku taky. Jenomže si myslí, že jsem na to moc mladá, a já si zase myslím, že ona je na to moc stará.“ Než si botu opět zapnula, ještě chvilku obdivovala inkoustovou malůvku.

Mrkla jsem do zrcátka a lekla jsem se, poněvadž tentokrát na mě Sidra upřeně zírala. O čem asi přemýšlí? říkala jsem si. A proč se snažila umlčet Ivy, jakmile přišla řeč na Asherovy?

Ivy se znovu pohodlně uvelebila v sedačce. „Mně osobně tedy celá ta teorie o posvěcené půdě připadá k smíchu.“ Než jsem zase chytila nit, chvíli mi to trvalo. „A proč?“

„Jak může být nějaké místo posvěcené čistě proto, že tam někdo umřel anebo ho kněz pocákal svěcenou vodou? Jestli chcete vidět opravdický duchovní místa, měla byste se vydat k vodopádu.“

„Slyšela jsem, že je to tam skutečně krásné.“

„Víc než to. Prý je to tenké místo.“

Užasle jsem se k ní obrátila. „Tenké místo?“

„No neříkejte mi, že nevíte ani tohle!“ Zdálo se, že si svou nadřazenost vychutnává, a tak jsem ji ještě chvilku nechala. „Nemohla bys mi to povědět?“

Ztišila hlas. „To je místo, kde se spojuje svět živých se světem mrtvých. Právě tam… no nic. A vůbec, lidé tam nahoru chodí, poněvadž doufají, že nakouknou do nebe. A teď se drží radši dál, protože se bojí –“ Umlkla a ohlédla se po Sidře. Já jsem Sidru mezitím pozorovala ve zpětném zrcátku, a tak jsem viděla, jak vrtí hlavou.

„Čeho se bojí?“ naléhala jsem.

„Ničeho. My o vlku…,“ zamumlala Ivy, když se zase posadila rovně. Sledovala jsem, kam se kouká, a zrak mi padl na auto Thanea Ashera, stojící u obrubníku. Dřepěl u zadní nápravy a vyměňoval píchlou pneumatiku; mysl mi na chvilku zabloudila zpátky do knihovny. V jakémsi odlehlém zákoutí mozku mi stále ještě znělo to animální sténání.

„Měly bychom zastavit,“ řekla Ivy.

„Já myslela, že jste říkala, že Asherovi jsou prokletí.“

Zpražila mě pohledem, ale přitom už stahovala okénko a volala na Thanea. Když se ohlédl přes rameno, nemohla jsem udělat nic jiného než zajet ke kraji silnice a zastavit vedle něj.

Zvedl se a přistoupil k mému vozu; mírně se přitom sklonil, aby viděl do okénka. Na sobě měl tmavozelenou košili, která barvu jeho očí prohlubovala do odstínu mechu, a hnědou koženou bundu, jež během let vybledla a popraskala. I na jeho autě bylo vidět známky opotřebení, jichž jsem si na přívozní lodi nevšimla. Jakmile si člověk zvykl na třpyt černé metalízy, tu a tam postřehl na karoserii důlek či rezavou skvrnu.

„Dobrý den,“ řekl.

„Dobrý den,“ odvětila jsem s bezvýrazným úsměvem.

Ivy na něj vyjeveně zírala. Pojala jsem podezření, že je do něj zamilovaná, čímž by se vysvětlovalo, proč se tak lehce vzdala teorie o kletbě. Cítila jsem s ní. Copak jsem nebyla takhle bláznivě zabouchnutá do Devlina? Nezahodila jsem snad kvůli vášni veškerou opatrnost? A Thane Asher vyhlížel v té kožené bundě až k zbláznění přitažlivě. Nebyl samozřejmě obdařen takovou temnou krásou jako Devlin, ale bylo na něm cosi, co jsem dokázala ocenit. Především se kolem něj nevznášeli duchové – to bylo jednoznačně plus. Ale pak jsem se upamatovala, že nemůžu vědět, zda ho přece jen duchové nepronásledují, dokud jsem ho neviděla po setmění.

„Potíže s autem?“ zacukrovala Ivy.

„Píchl jsem. Někde jsem chytil hřebík.“

„Myslely jsme, že asi potřebujete svézt.“

„Díky, ale tu gumu vyměním jedna dvě.“

Ivy si hodila vlasy přes rameno a vzhlédla k němu přes husté, natočené řasy. „Určitě nechcete pomoct šroubovat? Takové věci se vždycky dělají líp ve dvou.“

Těžko říci, jak se jí podařilo vtěsnat do těch dvou prostých větiček tolik sexuálních narážek, ale zvládla to.

Thane vypadal pobaveně… a ostražitě. Rychle se podíval na hodinky. „A neměly byste být ve škole, holky?“ Jeho hlas zněl nevinně, ale měla jsem dojem, že se tou otázkou snaží Ivy odkázat do patřičných mezí. Jeho snaha byla sice heroická, ale zdálo se, že se docela minula účinkem, protože Ivy si dál koketně natáčela na prst pramínek tmavých vlasů.

„Vypadly jsme dřív,“ řekla. „Máme lepší věci na práci, viď, Sid?“ Vyměnily si další pohled a Ivy se zakřenila.

Thaneův zrak utkvíval na mně a v těch zelených očích se třpytilo cosi temného. Cosi určeného jen pro mě. Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. Byla jsem vůči němu stejně ostražitá, jako byl on vůči Ivy, ale ze zcela jiného důvodu. „A jakou roli hrajete v tomhle uličnictví vy?“

„Vůbec žádnou. Jen děvčata vezu domů.“

„Doufejme, že na to bude mít stejný názor i výchovná poradkyně,“ prohodil zlověstně, ale očima mě přitom škádlil. „A jak pokračuje obnova hřbitova?“

„Sotva jsem začala. Dělám na tom teprve první den.“

„Nejspíš se někdy zastavím. Tam nahoře jsem nebyl spoustu let.“

Ivyin široký úsměv pohasl a dívka se na mě tvrdě zahleděla. Nebyla z těch, kdo by se ochotně dělili o zájem publika, natož pak aby se ho vzdali ve prospěch někoho, jako jsem já. „Co je na haldě starých náhrobků tak fascinujícího?“ zeptala se a obrátila přitom oči v sloup.

„Jde o historii,“ řekl Thane. „Jak by mohl člověk vědět, co je zač, pokud neví, odkud vzešel?“

Bylo velmi zvláštní, jak v jeho otázce rezonovaly pochybnosti a nejistoty týkající se mé adopce, o nichž jsem dumala právě dnes v noci. Hloubka toho postřehu mě zneklidnila.

Položila jsem ruku na řadicí páku. „Neměly bychom vás zdržovat od výměny pneumatiky.“

Přikývl, ale oči ze mě nespouštěl. „Vy dámy jste nesmírně ohleduplné!“

Sestoupil z chodníku, a když jsem odjížděla, záměrně jsem se nepodívala do zrcátka. Ale měla jsem pocit, že Thane za námi zírá. Byla jsem si tím skoro jistá.

Ivy se zavrtěla. „Odkud znáte Thanea Ashera?“

„Vlastně ho neznám. Potkali jsme se včera na přívozu.“

„Proč jste mi to neřekla dřív?“

Pokrčila jsem rameny. „Nebyl důvod.“

Založila si paže na prsou. „Na vašem místě bych si nechala zajít chuť. Thane by si jaktěživ nevybral někoho jako vy.“

„Jako já?“

„Náplavu,“ sykla pohrdavě.

„Tak to mám štěstí, že se tu nehodlám usadit. Chci jen dokončit práci a vrátit se domů.“

„To byste tedy měla. Myslím vrátit se domů.“

Ten rozhovor mi začal být silně proti srsti. Už jsem se nemohla dočkat, až je vysadím a pojedu do Coveyova domu. Ačkoliv v této chvíli by mě nic netěšilo víc, než kdybych se mohla zařídit podle Ivyiny rady a vydat se domů do Charlestonu.

V tomhle městě bylo něco z gruntu špatně. Pocítila jsem to v okamžiku, kdy jsem se přeplavila přes Zvonkové jezero. Stíny se mi zdály hlubší, noci delší, tajemství starší. Dokonce i vítr mi zde připadal jiný. A nemohla jsem zapomenout na toho odporného chlapa na hřbitově, který zrcadlil moje nejhorší obavy, ani na ducha, jemuž se nějakým způsobem povedlo mě přimět, abych vnímala jeho zmatek.

Podle Ivy leželo Asher Falls poblíž tenkého místa. Mohla se tím vysvětlovat bizarní povaha města samotného i jeho obyvatel? Snad v této oblasti probíhala supersilná nadpřirozená aktivita. Až se vrátím domů, budu se na to muset zeptat doktora Shawa. Ten řídil Charlestonský ústav pro parapsychologické studie a většinou měl odpověď na všechny moje otázky, ať už se mi to líbilo nebo ne.

S trochou snahy jsem obrátila svou pozornost na okolní provoz. Když jsme projížděly kolem budovy ze šedého kamene, po níž se vinuly úponky popínavých rostlin, postřehla jsem, jak se z postranních dveří loudá několik děvčat ve stejných uniformách, jaké měly na sobě Ivy se Sidrou.

„Tohle je vaše škola?“ zeptala jsem se.

„A sakra!“ Ivy sklouzla ze sedačky na podlahu. „Fofrem pryč, než nás někdo uvidí. Máme být doma, protože je nám zle.“

„Oběma?“

„Nějakej virus. Dneska posílají žáky domů celý den. My dvě jsme se zdejchly po obědě.“

„Předstíraly jste nevolnost?“

„Když je školní ošetřovatelka slepá jako krtek, fintit nemoc je hračka.“ Pyšně se zasmála, jak je chytrá.

„A kam jste tedy šly?“

„Jen jsme se tak flákaly. Ale kdyby se Sidřina matka domákla, že jsme nešly rovnou domů, tak nás zabije.“

„Už to asi ví,“ pronesla Sidra zachmuřeně. „Jak jsem mohla být takový cvok a nechat se přemluvit, že zdrhneme ze školy, a navíc půjdeme tam nahoru…“

„Pssst!“ Teď vrhla varovný pohled pro změnu Ivy na ni. „Tebe aspoň nevyhodí ze školy.“

„Skoro bych si přála, aby mě vyhodili,“ zamumlala Sidra.

„Proč by měli jednu z vás vyloučit, kdežto tu druhou ne?“ zajímala jsem se.

„Sidřina matka Cestě řediteluje,“ vysvětlovala Ivy. „Je to fakt čarodějnice, jestli víte, jak to myslím. Nic jí neudělá takovou radost, než že se mě zbaví. Mám prý na ostatní špatný vliv a tak.“

„A přesto jsi šla za školu? To byla dost odvaha.“ Mrkla jsem do zpětného zrcátka, abych zjistila, jak bude Sidra na tak drsnou kritiku své matky reagovat. Vypadala rozrušeně, ale hádala jsem, že ta nadávka s tím příliš nesouvisí.

„To nebyla odvaha, ale blbost,“ odtušila.

Ivy pokrčila rameny. „Nikdo tě nenutil. A vůbec, jestli mě vyhodí, mně je to fuk. Prostě zavolám otci. Je to veliký zvíře. Jeden z nejvlivnějších právníků ve státě.“ Bylo mi jasné, že tu poslední informaci dodala kvůli mně.

„Cesta je soukromá škola?“ zeptala jsem se.

„Soukromá. A tr?s exclusif,“ pravila Ivy. „Místní děti, které si nemůžou dovolit platit školné, musejí jezdit přívozem přes jezero a chytat autobus do Woodberry.“

Takže v Asher Falls neměli veřejnou školu, veterinární kliniku ani supermarket, a přesto si toto umírající město mohlo dovolit podporovat soukromou školu pro děti privilegovaných občanů… Každou minutou mně to tu připadalo divnější a divnější.

Mlčky jsme jely dál, až nakonec Sidra ze zadního sedadla řekla: „Bydlím támhle na rohu. Ten bílý dům.“

S úlevou jsem zabrzdila u obrubníku, a když dívky vystoupily, stáhla jsem okénko, abych mohla obdivovat třípodlažní viktoriánský dům s vyřezávanými ozdobnými prvky podél verandy. Zahrada byla dosud svěže zelená, ale vilín už začínal hnát do květu a viděla jsem, jak se veverky shánějí po plodech halézie, která rostla v koutě verandy. Když jsem zvedla zrak ke štítu v průčelí domu, uviděla jsem v jednom z horních oken světlovlasou ženu. Trvalo to jen zlomek vteřiny, protože se vzápětí opět spustila krajková záclona.

A sakra! Zdá se, že vše je prozrazeno.

Ivy broukla slova díků a bez ohlížení vykročila po cestičce pryč, avšak Sidra k mému úžasu došla k mému okénku. Oči měla velice jasné a velice modré, v odpoledním slunci vyhlížela její alabastrová pleť skoro průsvitně. Nelíčila se – žádná líčidla nepotřebovala. Kosmetické prostředky by jen umenšovaly její nadzemský půvab, díky němuž byla tak přitažlivá.

„Zapomnělas něco?“ zeptala jsem se jí.

„Ne… Musím vám něco říct.“

Podívala se mi do očí a já ucítila osten neblahé předtuchy. „A co?“

„Viděla jste na náměstí tu starou věž s hodinami?“

„Ano. Je moc krásná.“

„Stojí na posvěcené půdě. Proběhla tam nějaká bitva či co. Každopádně jsem si říkala, že byste o tom měla vědět.“ Obrátila se k odchodu.

„Počkej! Jak víš, že je ta půda posvěcená?“

Zastavila se na cestičce a se záhadným výrazem se po mně ohlédla. Jenomže jsem se nikdy nedozvěděla, co mi chtěla sdělit, protože právě v té chvíli vyšla na přední verandu žena, kterou jsem předtím viděla v okně, a zavolala na ni.

Sidra strnula.

„To je tvoje matka?“

„Je doma nějak brzo. Takže ví, že jsme nešly rovnou domů.“

„Budeš mít potíže?“

„Nevím. Radši bych měla jít.“

Dívka vypadala poděšeně – a nebylo divu. Když se mi ta žena zadívala do očí, cítila jsem, jak mě roztřásla hrozná zima.

OSM

Že by Sidra opravdu viděla duchy? Proč by jinak cítila nutkání povědět mi o té hodinové věži? A proč by čekala, až bude Ivy z doslechu? Jestli byla schopna vidět duchy anebo prostě něco, kvůli čemu je nucena vyhledávat ochranu posvěcené půdy, pak vzhledem k tomu, čeho jsem byla svědkem, zjevně nechce, aby se o tom dozvěděl někdo jiný, zejména její matka. Alespoň tolik jsem pochopila. Fakt, že se se mnou podělila o svou znalost, mě možná měl uklidnit, ale místo toho jsem byla nesvá a vyvedená z míry víc než kdy předtím.

Ale když jsem se vracela přes město, přece jen jsem měla neurčitý pocit, že už tohle odněkud znám, ten pocit osudovosti, jako bych sem přišla z nějakého konkrétního důvodu. Vlastně to nedávalo smysl, protože v Asher Falls jsem jakživa nebyla a s nikým odsud jsem se jakživa nesetkala. Bylo to osamělé místo, izolované od světa strašidelným jezerem. Lze se snad divit, že zdejší lidé jsou tak zvláštní?

Když jsem odbočila na hlavní silnici, pohled mi zalétl ke vzdáleným horám, kde se na pozadí modrého oparu sbíral černý mrak. Mezitím co jsem ho pozorovala, přesunul se níž a vzápětí se střemhlav snesl nad koruny stromů, načež mi došlo, že to není mračno, ale hejno kosů letících na zimu na jih.

Vítr, který mi do auta foukal otevřeným okénkem, už štípal. Třebaže dny byly vlahé, podzim už čekal za dveřmi a já jsem se děsila osamělosti, kterou mi zima vždycky přinášela. Ale do budoucna jsem hledět nechtěla. K čemu by to bylo? Právě teď zbývalo do soumraku ještě několik hodin, silnice byla prázdná a já jsem mohla nechat myšlenky svobodně toulat.

Přiměla jsem se znovu zauvažovat o Sidře a Ivy. Jak podivná dvojice! Sidra s nakrátko střiženými stříbrozlatými vlasy a chováním bezprizorného děcka a Ivy, samá hrana a předstíraná znuděnost… Zpětně jsem zalitovala, že jsem z nich nevymáčkla víc informací o vodopádu. Zejména od chvíle, kdy mi Luna doporučovala, ať se tam vypravím na výlet, jsem doopravdy chtěla vědět, proč se tam lidé bojí chodit. Nechystaly se snad Sidra s Ivy dneska právě tam?

O řídkých místech jsem samosebou věděla první poslední. O místech na rozhraní času a krajiny, kde je závoj mezi naším světem a světem duchů nejtenčí. Keltové věřili, že tato místa nejsou vstupní branou jen pro duchy, ale též pro démony. V noci svátku Samhain si nasazovali hrozivé masky, aby síly chaosu usmířili. Jak jsem tak dolovala z paměti všechny staré legendy, jež mi kdysi vyprávěl papá, před očima mi náhle vyvstala zjizvená tvář Wayna Van Zandta. Sice jsem vážně pochybovala, že by si sám podrápal obličej, aby uchlácholil zlé duchy, ale přece…

Myšlenky se mi rozutekly, když najednou cosi narazilo s hnusným žuchnutím do předního skla. Vyjekla jsem a automaticky zvedla ruku, abych si chránila obličej. Pak jsem si uvědomila, co to bylo: do skla nalétl pták. Mrkla jsem do zadního zrcátka a uprostřed silnice uviděla hromádku peří. Podle barvy kos nebo vrána.

Zajela jsem ke krajnici, vystoupila a pomaloučku se k němu přiblížila. Peří se nehýbalo, ale nevzdávala jsem se naděje, že by pták mohl být třeba jen omráčený. Už jsem viděla ledacos, třeba opeřence, který nalétl do okna a padl k zemi jako kámen, aby se po několika minutách zmátořil a čile odlétl. Avšak srážka s jedoucím vozem měla daleko silnější účinek než nalétnutí do nehybné skleněné tabulky.

Přesto jsem neviděla žádnou krev a nezdálo se, že by krk byl zlomený. Nenapadlo mě nic lepšího než drobné tělíčko opatrně zvednout a odnést ke krajnici; tam jsem ho položila do jetele. Seděla jsem u něj dost dlouho, dokud mě neupoutalo cosi nezvyklého: zvedla jsem zrak a uviděla desítky vran, jak tiše posedávají na větvích a drátech elektrického napětí. Při tom děsivém pohledu jsem zatajila dech a pak jsem si vzpomněla na černý oblak, jenž slétl z hor. Tam jich bylo víc. Stokrát víc. Ne že bych měla strach z útoku, ale při pomyšlení, že se vrány shromáždily, aby mě mohly pozorovat, sebou moje srdce nepříjemně škublo.

Beze spěchu jsem se zvedla a vrátila zpátky k autu. Nastartovala jsem, vytáhla okénka nahoru a vjela zase na silnici. Ptáci mě naštěstí nesledovali.

Než jsem se přiblížila k odbočce, přísně jsem sama sobě vyčinila. Dala jsem se unést fantazií. Ty vrány tam nejspíš seděly po celou dobu, a já si jich jen nevšimla. A kdybych měla kouska rozumu, nepřikládala bych takovou váhu babským tlachům, podle nichž ptáci věstí nejen smrt, ale i šílenství. Neměla bych se pokoušet spojovat hejno vran se všemi těmi prapodivnostmi, které se děly od mého příjezdu do Asher Falls. Neměla bych donekonečna řešit rozčilující způsoby toho muže ze hřbitova ani varování velitele Van Zandta ohledně nebezpečných zvířat, která se toulají po lesích. Neměla bych hloubat nad tím, proč si pro tuhle práci vybrali mne či proč mi Luna Kemperová zařídila ubytování na posvěceném místě.

A hlavně bych neměla vůbec pomyslet na náhodné setkání s Thanem Asherem.

Pozdě odpoledne jsem zavolala matce, ale po chemoterapii se na rozhovor necítila. Poté, co jí loni na jaře doktoři stanovili diagnózu, začala trávit většinu času v Charlestonu s mou tetou Lynrose, aby měla blízko do nemocnice, kde se léčila. Když odmítla bydlet u mne, trochu se mě to sice dotklo, ale vzhledem k mé dlouhé pracovní době a cestování za prací bylo tohle uspořádání koneckonců rozumnější. Lynrose byla v důchodu a mohla se své sestře a jejímu zotavování plně věnovat. A po pravdě řečeno, ty dvě si byly nesmírně blízké – přestože jsem mamku milovala z celého srdce, takhle blízké si nikdy nebudeme.

Pár minut jsem klábosila s tetičkou a pak jsme s Angusem povečeřeli na zadní verandě. Zdálo se, že ho kvalita psího žrádla nezajímá o nic víc než mě přezrálý banán v ovocném salátu. Angus vycídil misku a později jsme se spolu usadili na zadních schodech, odkud jsme pozorovali západ slunce. Navzdory všem těm zneklidňujícím příhodám, jež se staly od mého příjezdu do Asher Falls, byl tohle okamžik hluboké spokojenosti. S Angusem jsem byla spojena poutem, jaké jsem jen zřídka navazovala s lidmi. Jako společník neměl chybu: byl noblesní, věrný a nemusela jsem před ním skrývat svoje tajemství. O duchách už totiž věděl.

Tiše jsem na něj zavolala – zkoušela jsem, jaký má sluch. Při zvuku mého hlasu se obrátil a složil mi čenich na koleno, přičemž mě obšťastnil vlídným, oduševnělým pohledem. Podrbala jsem ho za uříznutýma ušima a zabořila mu tvář do srsti na hlavě. Kožich měl drsný a bez lesku a ne že by zrovna voněl jako jarní louka, ale než mezi nás vrazím klín v podobě nuceného koupání, chtěla jsem si získat jeho naprostou důvěru.

Dlouho jsme tak seděli, a zatímco jsem obdivovala měnící se vzorce světla a barvy na hladině jezera, moje ruka Anguse roztržitě hladila po hřbetě. Ale než se zešeřilo, už jsem byla vevnitř, v bezpečí před duchy. Poslouchala jsem hudbu a chvíli jsem si četla; pak jsem si šla brzo lehnout a bez větších obtíží jsem usnula. Jestli v jezeře vyzváněly zvonky anebo mi do oken civěla přízračná tvář, já o ničem nevěděla. Ale o obojím se mi zdálo.

DEVĚT

Nazítří ráno jsem s sebou vzala Anguse na hřbitov. Po rozhovoru s Waynem Van Zandtem jsem radši chtěla mít psa nablízku, abych na něj mohla dohlédnout. Navíc mě napadlo, že by Angus mohl zafungovat jako výstražný systém, kdyby se ukázal ten podivín či někdo jiný.

Když jsem uvážila, čím vším si chudák vořech prošel, odhadovala jsem, že než znovu nabyde sil, potrvá to pár týdnů, ne-li ještě déle. Žasla jsem však, jak čile skotačil, když jsem ho pustila z auta. Zatímco honil veverky, já jsem se pustila do zdlouhavého úkolu, který spočíval v tom, že jsem kvůli záznamu stavu hřbitova před obnovou musela každý hrob a náhrobní kámen vyfotografovat ze všech úhlů. Pro jednu osobu to byla práce velmi úmorná. S novou částí hřbitova jsem byla hotová natošup, ale jakmile jsem se přesunula do asherovské sekce, můj postup zpomalily stíny, které se táhly ode všech okolních stromů a keřů. Tam, kde nápisy zarůstal lišejník a mech, jsem musela namířit světlo na kameny pomocí zrcátka. V ideálním případě byla tohle práce pro dva, já jsem se však naučila zhostit se jí sama.

Vytrvale jsem pracovala celé dopoledne a okolo jedné jsem si udělala pauzu na svačinu. Otevřela jsem zadní dveře svého SUV, sedla si na nárazník a hryzala jablko, ze kterého jsem házela sousta Angusovi. Hltal je s chutí až nepatřičnou. Nalila jsem mu čerstvou vodu, načež si našel slunné místečko, kde by si mohl zdřímnout, zatímco já jsem se zas pustila do práce. Odpoledne plynulo bez výjimečných událostí a já jsem se tak zabrala do fotografování těch zvláštních andělských tváří, až jsem ztratila pojem o čase. Když jsem si sbalila fidlátka a zamířila zpátky k autu, slunce už se začínalo hroužit za koruny stromů. Právě když jsem vyšla z branky, uslyšela jsem Anguse štěkat. Ten štěkot se nesl z lesa.

Polekaně jsem uložila pracovní výbavu dozadu do SUV a pak jsem došla na roh hřbitovního oplocení a zavolala psa. Když zaslechl můj hlas, rozštěkal se ještě divočeji, ale ne a ne se objevit.

Linie stromů tonula v hlubokých stínech. Raději bych už dál sama nechodila, ale nemohla jsem tam Anguse nechat. Něco mu bránilo ke mně jít. Snad zahnal na strom veverku nebo vačici. Anebo potkal pumu či medvěda…

„Angusi, k noze!“

Potom ke mně dolehlo zavytí a nedalo se určit, zda to byl pes anebo něco jiného. Třeba jeden z těch nepolapitelných vlků. Zlověstné vytí mě dost vynervovalo. Měla jsem v kapse mobil a mrňavý pepřový sprej, ale při představě, jak blízko bych se musela k někomu – či k něčemu – dostat, abych mohla sprej použít, jsem se otřásla.

Do lesa vedla úzká pěšina, ale musela jsem z ní věčně uskakovat, abych se vyhnula spadaným větvím. Pach dějícího listí a vlhké hlíny se mísil s dřevitým aromatem jehličnanů. Když jsem začala scházet z druhé strany kopce, cedry a tsugy zřídly a já jsem se ocitla na planině, kde rostly rododendrony a kalmie tak hustě, že by se v nich člověk lehko ztratil. Papá mi vyprávěl, jak v takovém houští jednou zabloudil. Kalmiové peklo, popsal mi tehdy situaci. Ten labyrint prý měřil na šířku sotva míli, ale než se z něj vymotal, zabralo mu to větší část dne. Což bylo na muže, který se v horách narodil a vyrůstal, dost silné slovo.

Jak jsem se prodírala kupředu, zakrslé rododendrony se mi zaplétaly do vlasů a tahaly mě za šaty. Baldachýn visel tak nízko, že pod něj skrze pokroucené větve dopadalo jen málo světla. Uvnitř to působilo velmi tajuplně. Temně a osaměle. Když jsem se zastavila a naslouchala tichu, zaplavila mě sklíčenost. Nedoléhal ke mně ptačí zpěv z korun stromů, žádné harašení z podrostu, vůbec nic až na vzdálený hukot vodopádu. Napadlo mě, zda není poblíž nějaká jeskyně, protože jsem cítila sirnatý pach ledku.

Abych to ticho přerušila, znovu jsem zavolala na Anguse a zaštěkání, které mi odpovědělo, mě naplnilo úlevou. Když jsem opatrně sestoupila ze skalnatého hřebenu, konečně jsem psa zahlédla. Upíral oči na skálu za mnou a já se otočila v naději, že se neocitnu tváří v tvář ničemu hrozivějšímu nežli mývalovi zahnanému do koutka, ačkoliv upřímně řečeno, když je mýval v ohrožení, umí být taky pěkná potvora. Když jsem zkoumala okolí, zpočátku jsem neviděla nic, jenom roztroušenou skupinku purpurových náprstníků, jimž se podařilo v nepřátelském prostředí přežít. Pak jsem si všimla vzorců z kamení a mušliček, vyskládaných na mírně vyvýšeném pahorku, a uvědomila jsem si, že hledím na hrob, skrytý a chráněný skalnatým převisem. Netušila jsem, jak se ho Angusovi podařilo najít. Nezdálo se mi, že by ten hrob byl čerstvý. Kromě pachu ledku jsem necítila nic zvláštního.

Šla jsem si hrob prohlédnout zblízka, přičemž mě hned upoutalo, že okolní půdu někdo uhrabal, sice ne v poslední době, ale rozhodně to dělal natolik často, aby zde nic nerostlo. Odstraňování trávy byla pohřební tradice, která se přestala těšit obecné přízni – třebaže jsem to nedávno viděla v Georgii, v oblasti Piedmontu –, takže taková puntičkářská údržba ve mně probudila zvědavost tím silnější.

Opatrně jsem odstranila suché listí a sutiny, abych odkryla kamennou tabulku. Kámen vězel hluboko v hlíně, takže jméno bylo téměř nečitelné, dokud člověk nevěděl, kam se dívat. Z kapsy jsem vytáhla štětec s jemnými chlupy a lehce oprášila silnou vrstvu špíny, abych si mohla nápis přečíst. Jenomže na destičce nestálo žádné jméno, žádné datum narození či úmrtí. Do kamenného povrchu byl vyryt jen trnitý stonek růže s ulomeným květem a poupětem, symbol, jehož se užívá pro dvojitý pohřeb – pohřeb matky současně s dítětem. Ale proč by měly odpočívat na místě tak odlehlém?

Izolace hrobu spolu se severo-jižní orientací snad kdysi naznačovala sebevraždu, ale tradice pohřbívání těch, kdo si vzali život vlastní rukou, na odloučených místech už dnes také zastarala. Podle stavu a moderního stylu kamenné tabulky bych soudila, že hrob nebyl příliš starý, nanejvýš dvacet třicet roků. Tou dobou už tento zvyk vymizel, dokonce i v rámci zvyklostí katolické církve. Nač tedy tohle bezútěšné místo, když je Trnová brána tak blízko?

Jak jsem prstem objížděla ulomený růžový stonek, hruď se mi stáhla bolestí a já se začala hrozivě dusit. Když se přese mne převalila vlna tmy, napřáhla jsem ruku, abych se neskácela. Další vjem, jenž se mi prodral do vědomí, byl vlhký dotek Angusova čenichu, který mě šťouchal do tváře. Otevřela jsem oči a rozhlédla se. Ležela jsem naznak na zemi. Netušila jsem, co se stalo, ale musela to být jen chvilková slabost. Dezorientovaná jsem nebyla ani trochu – jakmile jsem otevřela oči, přesně jsem věděla, kde jsem.

Vzduch se ale změnil. Cítila jsem, že vítr vane odjinud, jako by se od hor blížilo cosi chladného a plesnivého.

Suché listí na hrobě rozvířil vzteklý poryv a přísahala bych, že jsem mezi stromy uslyšela zašeptat svoje jméno. Srdce se mi rozbušilo a chloupky na šíji se zježily. Vydrápala jsem se na nohy a znepokojeně se rozhlédla. Když jsem poprvé otevřela oči, nebyla jsem nijak zmatená, ale teď jsem nedokázala určit, kudy jsem na planinu přišla. Křoví bylo příliš husté a já měla pocit, že jsem beznadějně uvázla.

Pak jsem zavolala Anguse; okamžitě stanul vedle mě. „Běž!“ poručila jsem mu a on mě čile oběhl a ujal se vedení. I v oslabeném stavu, v jakém byl, by mě hravě předhonil, ale držel se mnou krok: když jsem klopýtla, zpomalil a pak zastavil, aby mohl zavrčet na to, co jsme měli v zádech.

Jak jsme si tak probojovávali cestu skrze kalmie a rododendrony, začala jsem vážně pochybovat, zda se z toho příšerného místa vůbec dostaneme. Jako bychom plavali v bahně. Než jsme se z bludiště vynořili, nohy jsem měla jako z nití a moje plíce se chystaly explodovat, avšak les nám nabídl jen krátký odpočinek. Zakopávala jsem zde o kořeny a uschlé haluze a hustá vrstva listí stínila slunce, takže krajina tonula v předčasném soumraku.

Hnali jsme se dál a dál. Když jsme konečně vyběhli z lesa, úlevou jsem až zavzlykala. Ale vítr nepolevoval. Vířil před námi prach a ten písečný sloup mě skoro oslepoval. Zatímco jsme uháněli k autu, vylovila jsem z džínsů dálkové ovládání a zmáčkla tlačítko. Ve chvíli, kdy jsem otevřela dveře, Angus kolem mě prokličkoval na přední sedadlo. Vyškrábala jsem se za ním a přibouchla dveře. Rozklepanou rukou jsem nějak nastartovala, sešlápla plyn až k podlážce, takže se od kol rozstříkla sprška štěrku přes plot až na nejbližší hroby.

Těžké SUV se tetelilo ve větru. Chvíli jsem si myslela, že nás to sfoukne ze silnice, ale pevněji jsem stiskla volant a sebrala odvahu. Tak či onak se odtamtud dostaneme.

Než jsme dorazili k hlavní silnici, vítr se utišil. Skrze koruny stromů nakukovalo zapadající slunce a krajina vyhlížela stejně idylicky jako vždycky.

Šlehla jsem pohledem po Angusovi: trůnil na místě spolujezdce, oči na stopkách.

„Tohle jsem tam nečekala, víš?“

Zakňučel a stočil se do klubíčka. Položila jsem mu ruku na hřbet. Oba jsme se klepali jako osiky – a nebylo se čemu divit. Na planině nás cosi pronásledovalo. Beztvaré zlo, jež jsem si netroufla ani pojmenovat. A na vině nebyla jen moje fantazie. I Angus ho cítil. A ještě teď se třásl stejně jako já.

Měla jsem sto chutí jet dál, dokud nebudeme odsud daleko, předaleko. Potřebovala jsem být doma v Charlestonu, ve vlastním útočišti, kde bych byla chráněna před vším, co proti mně poštvalo ten vítr. Jenomže jsem se k odjezdu nedokázala přimět. Měla jsem tady práci, kterou bylo třeba udělat, a naléhavý pocit, že to celé má nějaký účel, jejž zatím nechápu. Zkrátka zde zůstanu a svůj strach nějak ovládnu. Koneckonců, měla jsem léta cviku. Jako dítě jsem se naučila rychle se po setkání s duchem uklidnit, protože mi bylo jasné, že jinak tíži takového břemene nepřežiju.

Když jsem se dotkla amuletu, který nosím na krku, vrátila jsem se k předchozímu zážitku. Tam v houštinách mě cosi ochránilo. Nevěděla jsem, zda to byl tenhle kamínek z Růžového vrchu, Angus či moje vlastní síla. Byla jsem však v bezpečí a až na pár škrábanců na pažích jsem neutrpěla horší újmu.

Jak jsme dojížděli k odbočce ke Coveyovu domu, srdce mi přestávalo bušit až v krku a zvolna jsem se uklidňovala. Čím blíž jsme byli posvěcené půdě, mému dočasnému útočišti, tím silnější jsem se cítila.

„Je to v pohodě,“ zašeptala jsem spíš sobě než Angusovi.

DESET

Když jsem přijela domů, u přední verandy na mě čekal Thane Asher. Jakmile jsem otevřela dveře auta, Angus okolo mě vyrazil ven dřív, než jsem ho stihla chytit. Zostra jsem na něj křikla, ale nemusela jsem se vůbec namáhat: pes sice varovně štěkl a vetřelce si pečlivě změřil, vzápětí si však kecl na zem a nechal se od Thanea drbat za krkem.

Ty jsi mi ale hlídač! pomyslela jsem si, pak jsem si však vzpomněla, jak se Angus toho prvního večera postavil mezi mne a ducha, a když mě před pouhými několika minutami vedl zpět k autu, jak se obětavě přizpůsobil mému tempu. Co bych si bez něj počala? V tom houští bych se nejspíš potácela ještě teď a beznadějně bloudila.

„Kdo to je?“ zeptal se mě Thane, když jsem došla na verandu.

„Angus.“ Jakmile pes zaslechl svoje jméno – anebo snad můj hlas –, doklusal ke mně. Shýbla jsem se a pohladila ho.

„Copak se mu stalo?“

„Luna Kemperová říkala, že ho asi používali jako psí návnadu.“

Thaneův výraz se nikdy neměnil, ale zdálo se mi, jako by se mu na tváři mihlo cosi temného a divokého, což mě přimělo k úvaze, jestli pod touhle hladkou neproniknutelnou fasádou náhodou neleží vrstva žiletkového drátu. Pak se na mě zpříma podíval a jeho elektrizující pohled mě zcela zaskočil. Bez dalších slov si klekl k psovi, jemnou rukou mu přejel po vystouplých žebrech a přitom mu broukal něco uklidňujícího. Netušila jsem, co povídá, ale Angus se k němu vděčně přitiskl čumákem.

Sáhla jsem si na jeden ze škrábanců na paži. Ta bolest mě zvláštně uklidňovala. „O těch psích zápasech jsem říkala veliteli Van Zandtovi. Myslela jsem, že by o tom chtěl vědět.“

„Co on na to?“ Thane zkoumal psí uši, pak uchopil Angusův čenich do dlaní, aby se mu podíval na zuby. Angus při té prohlídce ani nekníkl.

„Prý se v okolí po tom psinci poohlédne, ale já mu moc nevěřím.“

„Netrapte se tím.“ Thane se zvedl a otřel si ruce o džínsy. Na sobě měl stejný černý svetr jako v den, kdy jsme se setkali poprvé, a já jsem si bezděky všimla, jak těsně mu obepíná široká ramena. Ano, bezděky jsem si všímala, jak by byl nebezpečný, kdyby mu člověk zkřížil cestu. „Jestli se v okolí pořádají psí zápasy, zjistím to a udělám tomu přítrž.“

„Jak?“

Opět po mně šlehl pohledem, v očích intenzivní soustředění. „O detaily se radši nezajímejte.“

Cosi v jeho hlase mě vyplašilo, jakási vlásečnicová trhlina, která odhalovala ten žiletkový drát. Když jsem zjistila, co se Angusovi stalo, také jsem se rozzuřila, ale Thane Asher měl v těchto končinách neomezené možnosti. Netušila jsem, jakým způsobem by mohl svůj vztek ventilovat.

Zabořila jsem obličej do Angusova kožichu, aby Thane neviděl, jak moc se dosud třesu. Tam v houštinách jsem se ošklivě vyděsila a ještě jsem ten šok nepřekonala. Ale v maskování pocitů jsem byla jednička, takže když Thaneův pohled utkvěl na mém pošramoceném zevnějšku, neucukla jsem. Zdálo se mi, že mu trochu změkly rysy, ale patrně si se mnou pohrála moje představivost.

„Co se vám stalo?“ zeptal se mě.

Neměla jsem v úmyslu mu něco vykládat. Jestliže nikdy nezažil setkání s nadpřirozenými silami, beztak by mi nerozuměl. Můj popis zlého větru by u něj bezpochyby vzbudil smích či lítost a já jsem se posměchu vystavovala nerada. Miluju svoje soukromí a schopnost vidět duchy je pro mě osobní věc – to je nutnost i moje toužebné přání. Nebyla jsem ani připravena se mu svěřit s objevem hrobu. Ještě ne. Dokud nebudu mít čas si to v klidu zevrubně promyslet.

Prohrábla jsem si tedy vlasy plné písku a pokrčila rameny „Zamotala jsem se do houští vřesovce. Riziko povolání!“

„Snad byste si měla jít ty škrábance ošetřit.“

„Později,“ pokrčila jsem rameny

„Tím myslíte, až budu pryč.“

Chabě jsem se usmála. „Musíte omluvit moje způsoby. Právě jsem se vrátila domů z práce a společnost jsem nečekala.“

Toto mírné pokárání mělo kýžený účinek: Thane chvíli vypadal patřičně zkroušeně. „Omlouvám se, že jsem vám sem takhle vpadl, ale nebudu vás okrádat o čas.“ Popošel směrem k verandě. „Nemohli bychom si na moment sednout?“

Zaváhala jsem. Slunce už kleslo hluboko za koruny stromů. Brzo se setmí, a i když jsem věděla, jak se před duchy ochránit, ještě nikdy jsem nežila na dosah znesvěceného hřbitova. Neměla jsem ponětí, co by se mohlo z toho jezera vynořit. Nejlepší bylo moc to nepokoušet.

„Slibuju, že se nezdržím dlouho,“ řekl. „Rád bych si s vámi popovídal o Trnové bráně.“

V duchu jsem si povzdechla. Jediné, po čem jsem v té chvíli prahla, byla horká koupel, hrnek uklidňujícího heřmánkového čaje a Angus, který drží stráž na zadní verandě. Byla jsem však dcerou své matky a jižanské společenské chování jsem měla zadřené pod kůží stejně hluboko jako otcova pravidla. Přitakala jsem tudíž, zdvořile se usmála a popošla ke schodům.

Jak slunce zašlo, vzduch se ochladil a lesy jako by nás obklopily. Cítila jsem jehličnaté stromy, které se v blednoucím světle tísnily blízko u sebe jako nekonečné řady urostlých strážců. Když jsme s Thanem usedli vedle sebe na verandě, přitáhla jsem si k sobě Anguse.

„Co je s Trnovou branou?“ otázala jsem se.

Thane chvíli zkoumal krajinu a mlčel. Měla jsem pocit, že přemítá, co říct. „Tam nahoře jsem nebyl spoustu let. Je to velká hrůza?“

„Už jsem viděla místa v horším stavu.“ Vrhla jsem na něj zmatený pohled. Díval se přímo před sebe, takže z jeho profilu jsem toho moc nevyčetla. Instinkt mi však napovídal, že hřbitov je to poslední, co ho tíží, a zvolna mi to docházelo. Proč je vlastně tady?

Zničehonic se otočil a přistihl mě, jak na něj civím. Polilo mě horko a odvrátila jsem oči. „Povím vám malé tajemství, které se Trnové brány týká,“ řekl. „Plně ho doceníte jen tehdy, když svítí měsíc. U mauzolea je místo, které je postaveno právě proto, aby se na něj člověk díval v noci.“

Vzpomněla jsem si na kamenné anděly se zvláštními tvářemi hledícími vzhůru a na stříbřitý porost tvořený šalvějí, pelyňkem a řebříčkem. „Rozpoznala jsem zbytky bílé zahrady,“ řekla jsem mu. „Jednu mám doma, a tak si umím snadno představit, jak nádherný by byl hřbitov za měsíčního svitu. A obzvlášť s těmi sochami. Mají neobyčejné tváře.“

„Ano,“ odtušil suše. „My Asherové jsme odjakživa vynikali ve vztyčování krásných památníků, kterými oslavujeme sami sebe.“

„Co je na tom špatného?“

„Hádám, že nic. Až na to, že naše ego povzneslo okázalost o stupeň výš. Někdy si říkám, jestli by se všechny ty peníze, co se vynakládají na mrtvé, neměly radši investovat do živých.“

„Ale hřbitovy jsou určeny pro živé,“ namítla jsem. „A ti, kdo skládají hold mrtvým, zpravidla cítí stejně silnou úctu vůči životu.“

Věnoval mi pohled, jehož význam jsem nedokázala rozluštit. „Vy toho o nás opravdu moc nevíte, že?“

Křehké ostří v jeho hlase mé opět přimělo k úvaze, jaký je asi jeho vztah k vlastní rodině, ale jenom jsem pokrčila rameny.

Angus se mezitím uvelebil mezi námi, aby se ani jeden z nás nemusel moc natahovat, kdyby ho chtěl podrbat. Měl všech pět pohromadě. Já jsem ho drbala za jedním pahýlem ucha, zatímco Thane mu přejížděl rukou po ostře vyčnívající páteři. Ten rytmický pohyb byl velice konejšivý, a tak jsem se začínala uklidňovat.

„Jak se stalo, že jste se pustila do údržby hřbitovů?“ zeptal se mě.

„Můj otec pracoval řadu let jako správce. Krásu starých jižanských hřbitovů mě naučil oceňovat velmi brzy. Jako malá holka jsem si myslela, že hřbitov u našeho domu je okouzlující místo. Tam jsem si hrávala nejraději. Nazývala jsem ho svým královstvím.“

„Proto jste známá pod přezdívkou Hřbitovní královna?“

„Jak jste na to propána přišel?“ užasla jsem.

„Trochu jsem se na vás informoval.“

„A co jste objevil?“

„Na tak mladou dámu jste dost úspěšná. Pregraduální diplom z antropologie na Jihokarolínskě univerzitě, plná vysokoškolská kvalifikace v oboru archeologie na Severokarolínské univerzitě v Chapel Hill, a než jste si založila vlastní živnost, strávila jste dva roky ve Státním archeologickém úřadu. Úctyhodné!“

„Zdá se, že jste si dal tu práci a řádně si mě proklepl,“ pronesla jsem chladně.

„Vlastně ani ne. Všechno to je na vašich webových stránkách.“

„No jo vlastně.“

Široce se usmál a já se neubránila pomyšlení, jak mladě a přitažlivě vypadá, když se usmívá. Měl by se usmívat častěji, ale… O mně by se dalo nepochybně říci totéž.

„Lámal jste si hlavu ohledně mé kvalifikace?“ zeptala jsem se ho.

„Kdepak. Byl jsem zvědavý na vás.“

Tím mě uzemnil. Sice jsem se na něj nedívala, ale věděla jsem, že na mě upírá zrak. Ten pohled jsem cítila stejně intenzivně jako všechny ty škrábance.

„Vlastně jsem si kromě vašich webovek prostudoval ještě něco,“ přiznal se. „Novinový článek o té obnově hřbitova v Charlestonu letos na jaře.“

„Dubový háj,“ řekla jsem. Když jsem si na to vzpomněla, zase se mi zadrhl dech.

V jizvě po noži, která mi zůstala po zápasu s vrahem, mi zacukalo, přestože se rána zahojila už před mnoha měsíci. Avšak rány na duši šly víc do hloubky. Strach postupně odezněl, tedy alespoň ve dne jsem ho necítila, ale vzpomínka na to, jak mě držel v zajetí, mě bude trýznit po celá léta a houževnatě ve mně bude hlodat za nocí, kdy nedokážu oka zamhouřit.

Thane musel vycítit, jak se mi nechce právě tenhle zlý sen křísit, protože už neřekl ani slovo. Pohled, který na mě upíral, však byl mírný a tak vlídně vstřícný, až jsem se přistihla, že bych se mu nejradši svěřila. Najednou jsem cítila naléhavou potřebu vysypat ze sebe všechno, co se mi přihodilo před několika měsíci, jenomže Thanea jsem sotva znala. O osobních věcech jsem s ním mluvit nemohla. Natož pak o Devlinovi.

Mlčení trvalo dost dlouho. Thane dál hladil Anguse po zádech a já jsem se uvolňovala stále víc. Po tom děsu v houštinách jsem asi prostě byla k smrti unavená, takže jsem se nedokázala ubránit. Kdyby se nesmrákalo, nejspíš bych spokojeně zůstala, jak jsem, ale zatím jsem se ještě nedozvěděla pravý důvod jeho návštěvy.

„Vy jste si sem nepřijel poklábosit o Trnové bráně, viďte?“ otázala jsem se. „Proč jste vlastně tady?“

Ruka na Angusově hřbetě strnula a Thane ke mně zvedl oči. „Chci vás požádat o laskavost.“

Zamračila jsem se. „Jakou laskavost?“

„Co plánujete na večer?“

Takovou otázku jsem nečekala. Nával přátelství, který jsem předtím cítila, pominul. Zjistila jsem, že se od Thanea odtahuji. „Časně povečeřet, časně do postele,“ odvětila jsem prkenně. „Vstávám za rozbřesku.“

„Nemohla byste pro jednou udělat výjimku? Rád bych vás pozval na malý večírek do Asher House. Čas od času takovou party pořádáme. Tuhle tradici zahájil dědeček kdysi dávno, když zdejší komunita poprvé prožívala těžké časy. Poněvadž pracovních příležitostí ubývalo, lidé se odsud začali stěhovat. Dědeček chtěl najít způsob, jak ukázat solidaritu s lidmi z města. Dost vznešený úmysl, řekl bych, ale postupem let ty večírky poněkud zdegenerovaly – chodí na ně pořád stejná hrstka lidí. Začalo nás to unavovat. Nutně potřebujeme čerstvou krev.“

Poryv vánku přinesl chlad, při němž jsem se roztřásla. „Děkuji vám, ale mě na večírky moc neužije. A kdyby přece, nemám nic vhodného na sebe. Sbalila jsem si hlavně pracovní oblečení.“

Změřil si mě. „Co mne se týče, klidně můžete jít tak, jak jste.“

Zmohla jsem se na rozpačitý smích, jímž jsem chtěla zamaskovat stísněnost. „Alespoň sprchu bych snad zvládla.“

„Takže to znamená ano?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Promiňte, opravdu nemám na večírek náladu. Dnes to byl dlouhý den.“ A potřebovala jsem trochu času, abych si nechala projít hlavou všechno, co mě potkalo v kalmiovém houští.

„Budu tedy muset nasadit silnější argumenty,“ řekl zvolna.

„Jak to myslíte?“

„Jsem přesvědčen, že mám něco, co vy chcete.“

Ten zlověstný tón mi zrychlil pulz, i když jsem Thanea podezírala, že mě jenom škádlí. „A co by to mělo být?“

„V Asher House jsou uskladněné spousty záznamů o starém hřbitově. Zařídil bych, abyste se na ně mohla podívat.“

„Luna mi říkala, že záznamy jsou v městské knihovně.“

„Něco tam asi bude, ale ty, které si budete doopravdy chtít prostudovat, tam najdete sotva. Jestli dnes na tu večeři přijdete, zajistím vám přístup se vším všudy.“

„Tohle se nápadně podobá vydírání,“ obvinila jsem ho.

Zakřenil se. „Snad by váš zájem podnítila informace, že se tam nacházejí fotografie – ano, opravdové fotografie – hřbitova z konce devatenáctého století. A měla by tam být i původní mapa. A kdoví, snad budeme schopni někde vyhrabat i rodinnou Bibli.“

V mysli mi znovu vytanul ten skrytý rov a napadlo mě, zda by se v asherovském rodinném archivu nenašel i nějaký záznam o něm. Chtěla jsem vědět, kdo je tam pochován. Vlastně jsem to vědět musela. Neidentifikované hroby jsem přímo nenáviděla.

„Jste tvrdý obchodník,“ řekla jsem s povzdechem.

V zelených očích se mu blýsklo. „Mám vás vyzvednout ve tři čtvrtě na osm?“

„Ne, díky. Radši dojedu po vlastní ose.“

Vědoucně se na mě podíval. „Abyste mohla odjet, kdykoliv se vám zachce, co?“

Pokrčila jsem rameny.

Kývl na souhlas. „Rozumné! Takže se uvidíme v osm. Náš dům nepřehlédnete. Stojí hned za hřbitovem. Přejeďte potok a jste tam.“

JEDENÁCT

Jestliže byl soubor hřbitovních soch úlitbou asherovskému egu, pak jsem se mohla jen dohadovat, že dům nejspíš vzdává hold rodové aroganci. Bylo to masivní monstrum tyčící se na vrcholu skály, obluda o třech podlažích s verandami, opatřená půltuctem lesklých sloupů, které se zdály být vysoké snad míli. Sice jsem očekávala něco velikého, ale takovou noblesu tedy nikoliv. Zaskočil mě pocit, že dům vlastně pluje v prostoru. Nejspíš ho způsobil šálivý měsíční svit v kombinaci s rafinovaným osvětlením. Okružní příjezdová cesta mě vedla vzhůru podél svahu k přední části domu a můj první impulz byl opsat s autem úhledný oblouček a jet zpátky. Z nevysvětlitelného důvodu mě dům zastrašil – nechápala jsem proč. Společenské postavení pro mě nic moc neznamenalo. Vychovala mě nejen kultivovaná matka, jež ztělesňovala vytříbené chování jižanských krásek, ale zároveň i otec, který pocházel ze severokarolínských hor a pracoval rukama. Já byla duchovním výtvorem jich obou a byla jsem na to hrdá.

Nač tedy to nervózní váhání? Nač ta neblahá předtucha, která mě varovala, ať se od tohoto domu a od Asherových držím dál?

Když jsem vystoupila z vozu, pohled mi chvíli bloudil po průčelí sídla. Veranda v přízemí byla dobře osvětlena, zato horní balkony tonuly ve tmě. A přesto jsem měla dojem, že vidím, jak na mě seshora zírá stín. Duch? Nijak by mě to nepřekvapilo. V tomhle domě ne. Ani v těchto horách. Zdálo se mi, že celé zdejší okolí opřádají jakési temné čáry, jakési zlé kouzlo. Věděla jsem, jak hloupě by to všem – kromě mého otce – znělo, jenže já nesměla brát vlastní instinkt na lehkou váhu. Za tu chvíli, co jsem pobývala v Asher Falls, se přihodilo příliš mnoho divných věcí.

Vyšla jsem do schodů a zazvonila u dveří; cítila jsem se poněkud nevhodně oblečená. Jediné slušné šaty, které jsem si s sebou vzala, byly obyčejné černé pouzdrové, jež jsem si často oblékala, když jsem měla před sebou pohovor ohledně zakázky. Být tak doma v Charlestonu, mohla jsem je doladit šňůrou perel a lodičkami, ale dnes večer jsem si musela vystačit se střevíci bez podpatku a propínacím svetrem.

Otevřela mi panská ve stejnokroji a udělala malé pukrle. Odložila jsem si tašku, a než jsem byla uvedena do prostorné haly, letmo jsem zaznamenala křišťálové lustry, osvětlující velkolepé dvojité schodiště. Když jsem kráčela za služebnou, můj pohled přitahovaly vybledlé obrazy na stěnách – hádala jsem, že to budou četné generace Asherů – a nemohla jsem si nevšimnout zkroucených brokátových tapet a map od vody, jež se rozlézaly po stropě. Navzdory své majestátnosti dům páchl starobou a zatuchlinou a čišel z něj vlhký chlad hrobky. Místo, kde se čas zastavil. Obydlí vhodnější spíše pro mrtvoly nežli pro živé.

Panská mě uvedla dál klenutými dveřmi a místnost ztichla. Chvatně jsem v nevelké skupině pátrala po Thaneovi a zrak mi padl na Lunu Kemperovou, která byla v levandulovém šifonu úchvatně krásná. Luna se usmála a kývla na mě, ale měla jsem nejasný dojem, že při pohledu na mě utrpěla šok. Vedle ní stály dvě ženy. Sidřinu matku jsem už poznala při zběžném včerejším setkání a tu druhou, rusovlásku, jsem zase viděla na fotografii v Lunině kanceláři. Na tom obrázku byl zachycen duch, vznášející se v pozadí, a tak jsem teď zkoumala okno za nimi, zda ten zamračený přízrak neuvidím. Nespatřila jsem však nic hrozivějšího než odraz světla svíce.

Sidřina matka si oblékla bílé pouzdrové šaty doplněné stříbrným řetízkem na několikrát ovinutým kolem krku a ta zrzka zase značkové koktejlky ze smaragdově zeleného brokátu. Ostražitě mě pozorovaly – tímhle způsobem by si člověk nejspíš měřil podezřelý organismus, který se mu vylíhl v Petriho misce – a já si všimla, jak se Sidřina matka dotkla Luniny paže a cosi jí mumlá do ucha. Znervózněla jsem ještě víc a horoucně jsem si přála, abych se předtím byla řídila instinktem, který mi velel objet příjezdovou cestu a spěchat zpátky domů. Anebo abych si alespoň dala víc záležet na líčení. Udělala si něco s vlasy. Pak jsem si řekla, že jsem směšná. Odkdy mě tak strašně zajímalo, jak vypadám? Stejně jako otec jsem pracovala rukama. Nepotřebovala jsem mít v šatníku žádné parádičky. Ať už byly šaty přítomných žen sebekrásnější, mně by vůbec neslušely. Věděla jsem však, že napětí, které mi svírá žaludek, má ve skutečnosti pramálo společného s mým vzhledem. Starost ohledně mého tuctového oblečení byla pouze projevem temnějšího neklidu, který mě stravoval.

Trojice žen postávala v hloučku okolo vysokého muže se širokými rameny, který byl právě zády ke dveřím. On jediný se neotočil, když jsem vstoupila. Přítomna sice byla ještě čtvrtá žena, ale natolik splývala s pozadím, že jsem ji málem přehlédla. Byla subtilní a jaksi nepopsatelná a nešťastně zvolený hnědý samet ji prakticky pohltil. Zdálo se, že i ona se cítí jako ryba na suchu, takže jsem s ní ihned pocítila spřízněnost.

Tohle zhodnocení situace se ale odehrálo během chvilky, než se po mém boku zhmotnil Thane, navlečený do uhlově černého obleku s úzkou zelenou kravatou, která podtrhávala barvu jeho očí.

„Tak jste nás našla!“ pravil vřele.

„Samozřejmě. Instrukce od vás neměly chybu. A vůbec, tenhle dům lze těžko přehlédnout.“ Bleskově jsem se rozhlédla. „Nejdu snad pozdě, nebo ano?“

„Jdete právě včas. Ale připouštím, že už jsem se začínal bát, že jste si to rozmyslela.“

„Moc nechybělo. Párkrát jsem zaváhala.“

„Tak to tedy máme štěstí! Pojďte, odbudeme si představování a já se vám poohlédnu po nějakém drinku.“ Zavěsil se do mě a vedl mě přes místnost k ostatním. Několikero francouzských oken bylo otevřených, aby mohl dovnitř proudit chladný noční vzduch a vůně lučních květů. A vůbec: vonělo zde kvítí, anebo jsem cítila Lunin parfém?

Luna se odpojila od skupinky a sama nás vyšla pozdravit; vzdušná látka jejích šatů graciézně povlávala ve vánku. Musela jsem bezděky obdivovat šaty, odhalující jedno rameno, a kontrast tmavých vlasů se smetanovou pletí. Bylo zjevné, že o sebe úzkostlivě pečuje, o čemž svědčily její vlasy, mejkap, nehty i všechno ostatní, ale v očích měla cosi divokého a způsobem chůze mi připomínala kočkovitou šelmu z džungle, která napíná vodítko osázené drahokamy.

Vzpomněla jsem si, jak se proměnila toho prvního odpoledne v Coveyově domě a jak mi připadalo, že jí hraje do ruky okolní příroda. A pak se mi vybavilo Lunino chování k Angusovi, načež můj obdiv vůči ní rychle pohasl.

„Lunu pochopitelně znáte,“ říkal zrovna Thane.

Zdvořile, byť trochu nuceně jsem se usmála. Viděla jsem, že ona mě zdraví stejně napjatě.

„Moc ráda vás zase vidím, Amelie, i když jsem neočekávala, že na vás narazím právě tady.“ Její pátravý pohled zalétl k Thaneovi. „Nenapadlo mě, že vy dva se znáte.“

„Seznámili jsme se na přívozu,“ řekl.

„Tím se to ovšem vysvětluje.“ Na tvář se jí vrátil úsměv, výraz měla líbezný jako ten večerní vánek. Jenomže já si ohledně Luny Kemperové připamatovala ještě něco: ten výbuch hněvu, když jsem si troufla jí odporovat kvůli Angusovi. Téhle ženě není radno zkřížit cestu. A rozhodně bych ji nechtěla mít za nepřítele.

„Jak se vám zamlouvá ubytování?“ zeptala se mě. „Doufám, že není moc daleko od města.“

„Ne, všecko je prima. Děkuju vám, že jste to takhle zařídila. I když…“

Naklonila hlavu a sledovala mě s výrazem mírného zmatku, jako by se mi stále nemohla dostat na kobylku. „Ano?“

Ráda bych se jí zeptala, proč mi nepověděla, jak blízko se nachází původní Trnová brána, ale neodvážila jsem se tohle téma nakousnout, aniž bych měla po ruce rozumné vysvětlení, jak jsem se o tom dozvěděla. Těžko jsem jí přece mohla vyprávět, že slyším zvony. A že v mlze vidím vířit duše, jež nenacházejí klid.

„Ale vždyť na tom nezáleží,“ zamumlala jsem. „To je jedno.“

„Když tak mi řekněte.“ V očích se jí mihl neklid, ale honem ho zahnala pokrčením ramen. „Mimochodem, už se u vás ukázala Tilly?“

„Pokud vím, tak ne.“

Vzdychla. „A to jsem ji přitom výslovně žádala, ať se na vás zajde podívat… pro případ, že byste něco potřebovala. Myslela jsem si, že by vám mohla pomáhat na hřbitově. Věčně si shání nějaké příležitostné zaměstnání.“

„To není špatný nápad,“ řekl Thane. „Tilly je dříč. Jestli chceš, promluvím s ní sám.“

Na místo vedle Luny vklouzla blondýna. Mračila se. „Omlouvám se… Sice jsem to neměla v úmyslu, ale vyslechla jsem, co si povídáte. Předpokládám, že jste mluvili o Tilly Pattershawové. Sice je to dříč, ale na vašem místě bych si dělala starosti ohledně její duševní rovnováhy.“

„Bryn!“ pokárala ji Luna.

„Laskavě mě neokřikuj! Říkám jen, co všichni víme už spoustu let: ta ženská je divná. Žije v lese tak dlouho, že už jí to leze na mozek. Kdy ji naposled někdo viděl ve městě? Když si představím, jak žije, jde mi mráz po zádech.“

„Nikomu neubližuje,“ řekl Thane. „Takže bych v tom neviděl problém.“

„Zatím s Tilly problémy nejsou, ale nelze popřít, že není v pořádku od chvíle, kdy –“

„Propána, nějak zapomínám na dobré způsoby!“ skočila jí do řeči Luna. „Vesele tu švitoříme, a přitom se vy dvě vlastně ani formálně neznáte. Amelie, ráda bych vám představila jednu ze svých nejstarších a nejlepších kamarádek, Bryn Birchovou. Onehdy jste v knihovně poznala její dceru Sidru.“

Než jsem Bryn stihla podat ruku, zdvihla hlavu a zadívala se na mě svrchu. „Vlastně mám dojem, jako bychom se už znaly. Včera jste dovezla domů mou dceru. S Ivy o vás donekonečna vykládaly.“ Šlehla očima po Luně. „Předstíraly, že je jim špatně, aby se mohly ulít ze školy.“

„Tohle se Sidře moc nepodobá,“ řekla Luna.

„Však za tím taky vězí ta holka,“ podotkla kousavě Bryn. Obrátila se zpátky ke mně. „Vy na tomhle jejich malém spiknutí určitě podíl nemáte, že?“

„Jenom jsem jim nabídla odvoz. A zavezla je rovnou domů.“ Obranný tón, jímž jsem mluvila, mi byl hrozně proti srsti, ale Bryn Birchová měla svůj styl: byla nádherná, chladná, bohorovná a pyšná – představovala tedy v kostce všechny vlastnosti, které mě lekaly. Dokonalá ředitelka školy!

„Kde jste je nabrala?“ otázala se mě.

„U toho krámku kousek od hlavní třídy.“

„Nevíte, kde byly celé odpoledne?“

„Nezmínily se.“

Vyměnila si další pohled s Lunou a v té chvíli jsem si nebyla jistá, zda bych jí vůbec řekla, kde se dívky toulaly, i kdybych to nakrásně věděla. Po profesionální i osobní stránce sice měla plné právo se angažovat, ale její výslech třetího stupně mě poněkud vyváděl z míry. Nějak jsem pro ni neměla pochopení – spíš to probouzelo moji podezíravost.

Vzápětí se k nám připojila zrzka a podala mi ruku. „Vítejte, Amelie! Já jsem Catrice Hawthornová.“ Stisk měla teplý a pevný – po Brynině ledovém výslechu to byla úleva – a její vlahé hnědé oči sršely dobrou náladou. „Jakmile nám Luna oznámila, že jste na cestě, umírala jsem touhou se s vámi seznámit.“

„No… víte… děkuji vám.“ To přehnaně vroucné přivítání mě zaskočilo.

„Čtu váš blog,“ řekla. „Hrobničení… To je ale chytrý název! Zdá se, že jste vlastně celebrita.“

„To sotva. Psaní blogu se prostě věnuju ve volném čase.“

„No, řekla bych, že je to velmi úspěšný koníček. Jedno z videí, které jste uveřejnila, mělo přes milion návštěv.“

„To byl ten rozhovor, který se mnou dělali v Samaře v Georgii,“ řekla jsem. „Kamera zachytila odražené světlo nad hřbitovem a ten klip pak začal kolovat na stránkách lovců duchů. Se mnou to vlastně nemá co dělat.“

„Cat je v našich končinách sama považována za celebritu,“ řekla Luna. „Je uznávanou ornitoložkou a velice talentovanou umělkyní.“

„Přeložila bych to asi takhle: jsem pozorovatelka ptáků, která maluje,“ prohlásila Catrice. Uměla se okouzlujícím způsobem shodit.

„Jsi moc skromná.“ Luna se zas otočila ke mně. „Jeden její obraz visí v guvernérském sídle. To je přece docela čest!“

„Ráda bych nějaké vaše práce viděla,“ řekla jsem.

„Zastavte se někdy u mě v ateliéru a já vás provedu. Ale o mně už jsme se namluvili dost,“ zamrkala na mě. „Ještě jste se neseznámila s Hughem a jeho milou paní.“

Pak jsem ucítila na lokti Thaneovu ruku: když mě postrčil kupředu, maličko mi stiskl nadloktí.

„Amelie, ráda bych vám představil svého strýce Hugha Ashera.“

Během úvodních formalit jsem si byla vědoma, že se tenhle muž vyskytuje kdesi v pozadí, ale pořádně jsem si ho mohla prohlédnout až teď. Snažila jsem se na něj netřeštit oči jako malá holka, ale moc mi to nešlo. Byl totiž obdařen úhlednou, kultivovanou vizáží filmové hvězdy ze starých časů: tmavé vlasy, tmavé oči – Adonis středního věku, který disponuje pohotovým úsměvem a neutuchající mužností, jež ve mně ihned zažehla jiskru obezřelosti.

„Vítejte v Asher House,“ pronesl s grácií a já bezmála očekávala, že si mou ruku pozvedne ke rtům. Naštěstí to neudělal.

„Děkuji vám za pozvání.“ Rysy měl tak otravně dokonalé, až jsem pocítila nutkání pátrat po skrytých vadách. A tak zatímco jsme si potřásali rukama, objevila jsem u něj určitou ochablost spodní čelisti a drobet oteklé partie pod očima, což svědčilo o náklonnosti k alkoholu.

„Moje manželka Maris,“ řekl a ustoupil stranou, aby vtáhl do hovoru drobnou ženušku, která otálela za ním. Nejdřív ze všeho jsem postřehla, o kolik je mladší než její choť – věkem se blížila spíše Thaneovi než Hughovi. Další věc, která upoutala mou pozornost, byl způsob, jak se držela po manželově boku, těkajíc očima jako ptáček ode mne k ostatním třem ženám, jako by cítila nebezpečí ze všech stran.

„Omluvíte nás?“ otázal se Thane a uchopil mě znovu za paži. „Ještě jsem Amelii nepředstavil dědečkovi.“

„To vás tedy Pán Bůh natřes,“ zabrumlal Hugh, zatímco zdvihl skleničku.

„Nevšímejte si ho,“ pokrčil Thane rameny. „Mají s dědečkem dost komplikovaný vztah. A když tak o tom uvažuju, v tomto ohledu jsme na tom všichni stejně…“ Odmlčel se a zrakem zabloudil kamsi za moje rameno. Stalo se to zlomek vteřiny předtím, než jsem v kříži pocítila zvláštní trnutí. Instinktivně jsem se otočila k otevřeným francouzským oknům. Vítr cosi přinesl dovnitř. Šepot téhož zla…

DVANÁCT

Když jsem zkoumala stíny na terase, zpočátku jsem neviděla nic. Pak můj pohled upoutal nepatrný pohyb, a teprve když jsem se zadívala o kousek níž, rozeznala jsem obrys invalidního vozíku. Napadlo mě, jak dlouho už tam venku v šeru sedí. Že by nás pozoroval po celou dobu?

Vklouzl dovnitř, až kolečka na podlaze z tvrdého dřeva slabounce zasvištěla. Třebaže seděl, působil dojmem vysokého, elegantního muže; na sobě měl tmavý oblek, který zdůrazňoval jeho stříbrné vlasy. Obličej měl hubený, s hlubokými vráskami, oči černé jako saze. Rozpoznala jsem vzdálenou podobu mezi ním a synem, ale tenhle muž na rozdíl od Hugha imponoval okolí daleko víc autoritou než půvabem. A i přes svůj věk neměl nijak ochablou čelist a vůbec, nebylo na něm vidět žádnou jinou slabost než seschlé nohy, zpola ukryté pod kašmírovým plédem.

„Dědečku, chtěl bych ti představit Amelii Grayovou,“ řekl Thane.

Popošla jsem k němu. „Velmi mě těší, pane Ashere.“

V rukou třímal knihu v kožené vazbě, a když ji odložil, zahlédla jsem odlesk zlata na deskách, emblém, který ve mně rozezněl jakousi vzdálenou, prchavou vzpomínku. Ten moment odezněl, když mě stařec uchopil za ruku a to zvláštní mravenčení mi začalo zvolna postupovat po páteři vzhůru, od kříže až po šíji. Měla jsem co dělat, abych mu ruku nevytrhla.

„Nech nás,“ nakázal.

„Co prosím?“

„To myslí mě,“ řekl Thane.

„Ach…“

„Co takhle něco k pití?“ zeptal se vesele. Dědečkova hrubost se ho zjevně nedotkla. „Co byste si dala?“

„Třeba trochu bílého vína.“

Sklopil zrak. „A ty, dědečku?“

Starší muž ho odmávl panovačným gestem a Thane se odporoučel. Mne pak stařec vyzval, abych se posadila vedle jeho vozíku, a já se usadila na krajíček židle s pocitem, že už vím, jak je králíkovi lapenému do oka.

„Takže vy jste ta restaurátorka, o které jsem toho tolik slyšel,“ řekl. „Ta, co nám přijela zachránit náš hřbitůvek.“

Zostra jsem se na něj podívala ve snaze najít důkaz nepřátelství či sarkasmu, avšak neobjevila jsem v těch černých očích nic než mírnou zvědavost. „O tom já nic nevím. Jsem tady jen proto, abych udělala práci, na kterou si mě najali.“

„Už jste to tam viděla?“ Spíše než invalidní vozík prozrazoval jeho křehkost hlas. Trochu jako by se lámal, což se nedalo zamaskovat kašmírovým přehozem.

„Vlastně jsem dnes celý den fotografovala tamější náhrobky.“

„A co si o našem hřbitově myslíte?“

Stejnou otázku mi už položil Thane a podobně jako předtím jsem nabyla dojmu, že Trnová brána je pouhou záminkou. Tomu starci šlo o něco jiného. Pak mě ovšem napadlo, jestli ve mně tohle podezření nebudí moje vlastní tíseň, a ne samotná jeho slova. „Už jsem povídala Thaneovi, jak obdivuji zdejší sochy. Mají tak výmluvné tváře! Připomínají mi některé skulptury, které jsem kdysi viděla na hřbitově v Paříži.“

„Na P?re Lachaise?“

„Ano,“ řekla jsem. „Vy jste tam byl?“

Přisvědčil. „Máte dobré oko, moje milá. Spoustu těch soch na našem hřbitově tesali umělci z Evropy. Mají nezměrnou cenu.“

„Pak máte štěstí, že u vás neřádí vandalové,“ odvětila jsem. „Neumíte si představit, jaké škody by se daly napáchat sprejem.“

„Nikdo by si netroufl.“

Pronesl to tak ledabyle, že mi téměř unikla vrcholná arogance té poznámky, ale rozhodně jsem ji postřehla v domýšlivém lesku jeho obsidiánových očí, ve slabém nemilosrdném úsměvu, z něhož mi znovu přeběhl mráz po zádech. Neočekávala jsem, že v Pellu Asherovi naleznu zalíbení. Vinou jeho chamtivosti propadl zkáze hřbitov, což byl v mých očích neodpustitelný hřích. Ale navzdory skutkům, jež tenhle stařec vykonal, navzdory své nadutosti mě podivně fascinoval. Přestože mě jeho povaha odpuzovala, padla jsem za oběť jeho tajuplnosti.

„Vyprávějte mi ještě o svých cestách,“ pronesl uhlazeně. „Jistě si umíte představit, že se poslední dobou moc nedostanu ven. Mám sklon žít život jaksi v zastoupení. Zmínila jste se o Paříži… Cestujete do zahraničí často?“

„Kdykoliv to jde. Ale v Paříži jsem byla už před časem. Ten výlet jsem dostala od tety jako dárek k maturitě.“

„Velmi štědrý dárek, řekl bych.“ Usmíval se nyní vlídně a vstřícně, ne-li přímo dychtivě. Nedokázala jsem mlčet. Přistihla jsem se, jak mu říkám: „Podle mého otce až příliš štědrý.“

Jedno tmavé obočí vyletělo soucitně vzhůru. „Otec si nepřál, abyste tam jela?“

„Vždycky se ke mně choval tak trochu… ochranitelsky.“ A víc už se mi o téhle záležitosti mluvit nechtělo. Můj vztah s papá byl moje soukromá věc, ale tenhle krátký rozhovor píchl do vosího hnízda vzpomínek. Papá byl absolutně proti tomu výletu. Takhle rozhněvaného jsem ho viděla zřídkakdy. Když se nad tím zpětně zamyslím, nemůžu se mu divit: představa, že se zatoulám tak daleko od posvěcené půdy Růžového vrchu, ho musela děsit k smrti. Pořád na mě tak bedlivě dohlížel! Jenomže mamka a teta Lynrose se nedaly oblomit. Dělaly si o mne starosti úplně jiného druhu. O duchách nic nevěděly, a tak jim nešlo na rozum, proč je dívka mého věku tak spokojená, že se může stáhnout do ústraní starého hřbitova, kde jí dělají společnost jen knihy. Nejvyšší čas, abych prý přičichla k nějakému dobrodružství, jak mi řekly. K troše kultury. A tak jsem nakonec do Paříže odjela. A zatímco teta šmejdila po Louvru a Notre Dame, já jsem se jí ztratila, abych se mohla toulat po cestičkách P?re Lachaise, místa, kde odpočívaly ostatky Chopina a Jima Morrisona a Edith Piaf. A náramně jsem si to užila i navzdory duchům – Paříž se jimi přímo hemžila –, a když jsme se s tetou vrátily, propast mezi mnou a papá se rozšířila ještě víc. Až do té doby jsem ten odstup ani nevnímala. Nevěděla jsem, proč se náš vztah navždycky změnil, jakmile jsem poprvé spatřila ducha.

Stará bolest odezněla, když mi dal Thane do ruky sklenku vína. S úsměvem jsem k němu vzhlédla. „Děkuju vám.“

Pozorně si mě změřil. „Všechno v pořádku?“

„Ano, v pohodě.“

„Určitě?“

Kývla jsem.

„Musíš dohlédnout na Maris,“ řekl mu dědeček zachmuřeně. „Dala se do pití a sám víš, že to s alkoholem moc neumí. Jdi radši za ní, než se ztrapní.“

„Zjistím, co se dá dělat,“ zamumlal Thane.

Usrkla jsem vína – byl to suchý svěží ryzlink – a vychutnávala si na jazyku kyselinku, zatímco jsem přes okraj sklenice sledovala Thanea. Namířil si to rovnou k Maris a sklonil se k ní, aby jí cosi pošeptal do ucha. S vděčným úsměvem k němu zvedla oči a přikývla; dlaní se přitom dotkla jeho rukávu. Připomnělo mi to, jak se zvečera k Thaneovi lísal Angus. Zdálo se, že Thane to se zatoulanými tvory umí, a napadlo mě, zda za takovou tulačku nepovažuje i mne.

Hugh s Lunou vyšli ven na verandu. Dveřmi jsem je viděla spolu rozmlouvat. Na způsobu, jakým se na ni díval, nebylo nic nevhodného. Vstřícný úsměv, jímž mu odpovídala, nepůsobil nijak zvlášť důvěrně. Jenže do mě jako když udeří blesk: najednou jsem věděla, že mužem, který byl včera s Lunou v knihovně, byl Hugh Asher. Myslela jsem na smích a šeptání, na ty animální zvuky vyjadřující rozkoš. Hughův hlas se Thaneovu moc nepodobal, ale měli podobný přízvuk, používali určité modulace dlouhých samohlásek, což mě vedlo k chybnému závěru.

Rychle jsem se opět zadívala na Maris. Podezírala je? Snad právě proto se při představování Hugha tak majetnicky držela. Ale že by si pustila manželovu milenku do domu? Trpčí pokoření jsem si ani neuměla představit. Nicméně soudit její manželství či její shovívavost mi naprosto nepříslušelo. Ale neubránila jsem se soucitu s ní a stále víc jsem oceňovala Thanea, jemuž se podařilo vyloudit na ní úsměv a cosi, co vzdáleně připomínalo zaujetí.

Pell Asher po mém boku něco pronesl a já se k němu omluvně obrátila: „Promiňte, zrovna jsem obdivovala tuto místnost. Celý váš dům je naprosto neuvěřitelný. V porovnání s mým skromným domovem je to jako nebe a dudy.“ Urovnal si pléd na nohou. „Thane říká, že jste z Charlestonu.“

„Teď tam bydlím, ale vyrostla jsem v Trinity. To je městečko směrem na sever –“

„Vím, kde leží Trinity,“ řekl. „Řadu let tam bydlela jedna moje velice dobrá přítelkyně. Když zemřela, čas od času jsem jezdíval navštívit její hrob.“

„Kde byla pohřbena?“ otázala jsem se zdvořile.

„Na hřbitově Růžový vrch. Znáte to tam?“

Obočí mi vystřelilo vzhůru. „Otec dělal na Růžovém vrchu mnoho let správce. Já jsem vyrostla v tom bílém domku u brány.“

Poctil mě dalším ze svých zvláštních úsměvů. „Na tenhle hřbitov si vzpomínám velmi dobře. Vždycky byl krásně upravený. Říkával jsem si, kolik hodin námahy musí být zapotřebí, aby se všechny ty hroby udržovaly v čistotě.“

„A to byl pouze jeden z několika hřbitovů, o které se otec staral!“ prohlásila jsem hrdě. „Ale Růžový vrch byl zdaleka nejrozsáhlejší.“

„Vybavuji si, že jsem ho při několika návštěvách viděl,“ zavzpomínal Pell Asher. „Vysoký chlapík se shrbenými rameny, vlasy jako mléko. Příležitostně jsme spolu mluvili. Velmi důstojný člověk.“

„Ano, to je papá,“ řekla jsem a v duši mě přitom zabolela osamělost.

„Někdy s ním byla malá holčička. Vážné dítě se zlatými vlasy. Zdálo se, že se mezi mrtvými cítí jako doma.“

Zvláštní přirovnání, napadlo mě. A dost mě přitom zdrtil letmý pohled na moje dětské já, který mi zprostředkoval tenhle cizí člověk. Celý rozhovor balancoval na hraně neskutečnosti… když jsem pomyslela na náhodné setkání s Pellem Asherem, k němuž došlo před tolika lety…

„Vaši rodiče jsou ještě naživu?“ zeptal se mě jemně.

„Ano. Otec šel na odpočinek, ale občas ještě na hřbitově vypomáhá.“

„Musí jim být útěchou, že vás mají nablízku. Charleston leží asi tak… hodinu jízdy od Trinity, ne?“

„Tak nějak. Ale nejezdím domů tak často, jak bych si přála. I když pracuju v Charlestonu, pracovní dobu mám náročnou.“

„Měla byste si na ně ten čas udělat. Bez kontaktu s rodinou vede člověk dost nevyvážený život.“

„To máte nejspíš pravdu.“

„Samozřejmě,“ řekl. „Nejsilnější pouto představuje krev a půda. Ty přetrvávají. Romantická láska je příliš prchavá.“

Nehodlala jsem s ním bezvýhradně souhlasit, snad proto, že jsem žádná pokrevní pouta neměla a jediná půda, s níž jsem kdy byla svázána, byla ta posvěcená. Zato o lásce jsem něco věděla. Pouto, které mě vázalo k Devlinovi, bylo tak pevné a nezrušitelné, že ani dnes, po mnoha měsících, jsem na něj nedokázala přestat myslet. Nedokázala jsem ho přestat chtít. Ta bolest mě neopouštěla.

Střelila jsem po Pellu Asherovi pohledem. Upíral na mě tvrdě zrak a já se znovu otřásla.

„Krev a půda,“ opakoval. „Proto jsme tak opatrovali svůj hřbitov. Asherové jsou nuceni vracet se domů, ať už jsou živí, nebo mrtví.“

Toho hřbitova – postřehla jsem, že ho odmítá nazývat Trnovou branou – si ve skutečnosti vážil natolik, že se ho vzdal, aby mohl vykoupit svoje hříchy. Netušila jsem, jestli se rodina na jeho údržbě dosud podílí, ale začínala jsem mít dojem, že by Pell Asher mohl být tím anonymním dobrodincem. Kdo jiný by tady ve městě mohl věnovat Dcerám našich udatných hrdinů tak veliký dar za účelem obnovy hřbitova? A kdo jiný by považoval za nutné zachovat diskrétnost, aby se vyhnul výlevům nepřátelství, jež zde nejspíš stále přetrvávalo?

„Je to příjemné místo pro poslední odpočinek,“ zamumlala jsem. Nic lepšího mě nenapadlo.

„Byla jste už v mauzoleu?“

„Jenom jsem tam nakoukla. Ale do krypty jsem nešla. Podzemní komory raději nezkoumám, když jsem sama. Člověk nikdy neví, zda jsou dost stabilní.“ O jiných nebezpečích nemluvě.

„To je rozumné,“ řekl. „Ale jestli máte obavy, vezměte s sebou Thanea. Hrobku si určitě nenechte ujít. Obzvlášť půvabná je Julia, moje manželka. A Thane vám bude chtít ukázat Spící nevěstu.“

„To je nějaká další socha?“

„Kdepak, má milá, Spící nevěsta je moje prateta Emelyn Asherová, nejmladší sestra mého dědečka. Zemřela v den své svatby – udupalo ji koňské spřežení, které se splašilo. Rodina její tělo zapečetila do skleněné rakve, kde Emelyn zůstává dodnes stejně krásná jako toho dne, kdy zesnula. Thane vám to dopoví. Tenhle příběh ho odmalička hodně zajímal.“

To jsem si uměla představit. „On tady vyrostl?“

„Přišel sem jako sedmiletý. Jeho matka byla nějaký čas vdaná za mého syna Edwarda. Když zemřela, zůstal Thane u mého syna, poněvadž neměl kam jinam jít. Ale ani Edward na tomhle světě dlouho nepobyl.“ V jeho hlase jsem zaslechla ostří žalu. „Když mu stanovili diagnózu, přivedl Thanea sem a já jsem si toho chlapce časem zamiloval, jako by byl z mého masa a krve. Bůh ví, že pro obnovu rodinného majetku toho dělá víc než můj syn.“

Můj zrak se opět zatoulal k Thaneovi. Jeho dědeček zde maloval portrét muže, jenž se podstatně lišil od obrázku, který jsem si o Thaneovi udělala na přívozní lodi. On sám však ve mně vyvolal dojem, že je povrchní člověk, který v životě nemá žádný cíl a rád si přihne, zatímco dychtivě čeká na dědečkovu smrt. Nyní jsem ho začínala vidět v jiném světle.

„Na tak mladého člověka si dost vytrpěl.“

Nechala jsem tu poznámku bez odpovědi, jen jsem mlčky upila vína. Zabloudili jsme na území, které se mi vůbec nechtělo zkoumat. Nic z toho se mě netýkalo, a kdybych se dozvěděla, že by mamka či papá mluvili s cizím člověkem o mých záležitostech, obcházely by mě mrákoty. Tedy ne že by to kdy dělali. My Grayovi jsme tajnůstkařili dokonce i mezi sebou. Ale i přes určitou stísněnost jsem se přistihla, že bedlivě naslouchám. Jako by můj neklid vycítil – a radoval se z něj –, černé oči se mu zaleskly. „Thane přišel během velmi krátké doby o matku a o jediného otce, jakého kdy poznal. Samozřejmě se z toho dostal, protože je každým coulem člověk, který má vůli přežít. Jenomže když pak ztratil Harper…“

Záměrně se odmlčel, aby rozdmýchal mou zvědavost. Přesně věděl, co dělá, a já jakbysmet, ale přesto jsem mu na tu vějičku skočila. „Harper?“

„Dívku, se kterou se chtěl oženit. Nějaký čas byli nerozluční, ale k takovému manželství nikdy nemělo dojít.“

Hodně svévolné prohlášení, jen co je pravda! Kvůli Thaneovi jsem vůči starci pocítila odpor. „Co se s ní stalo?“

„Zahynula při autonehodě. Za bouře jela moc rychle… nevybrala zatáčku…“ Povzdechl si. „Tehdy večer byla tady, přijela za Thanem, a on si pak kladl za vinu, že jí dovolil v tom příšerném počasí odjet. Ale Harper byla umíněná – a to jsem to řekl ještě slušně. Po pravdě řečeno, ta holka byla labilní. Tak lehkomyslná a nevyzpytatelná, že představovala nebezpečí pro sebe i pro ostatní. Thane to ovšem odmítal vidět a její rodiče byli k ničemu. Mohli jí pomoct už dávno, ale radši zavrtávali hlavy do písku. Bylo pro ně snazší, aby její průšvihy žehlil někdo jiný. Jsem jenom vděčný, že s sebou tenkrát večer nevzala i Thanea.“

„Mluvíte, jako byste ji dobře znal.“

„Znal jsem ji až moc dobře,“ zabručel. Anebo se mi to alespoň zdálo.

Sledoval mě těma černýma očima. Měla jsem dojem, že se pokouší prozkoumat moje nejhlubší myšlenky – a znepokojovalo mě to. Netušila jsem, proč se mnou hovoří tak upřímně o tak osobních věcech, ale podezírala jsem ho, že je z těch, kdo nedělají nic bez důkladného uvážení. Neuměla jsem si však představit, co ode mě chce.

Když se vedle nás náhle zjevil Thane, ulevilo se mi. „Už sis Amelii uzurpoval pro sebe až moc dlouho,“ řekl a vzal mě za ruku. „Slíbil jsem, že jí ukážu knihovnu.“

„Obávám se, že to bude muset počkat.“ Pell Asher ukázal očima ke dveřím, kde se vteřinu poté objevila panská a ohlásila, že se podává večeře.

TŘINÁCT

Mokré skvrny a olupující se tapety v jídelně sice maskovalo světlo svíček, ovšem lehký závan plísně nás provázel až ke stolu. Na stole samotném však nebylo vidět žádné známky chátrání, které pustošilo zbytek domu. Na krajkovém ubrusu v barvě slonoviny se třpytil starožitný porcelán a křišťál, zatímco stříbrné svícny vrhaly stíny na ozdobné aranžmá s purpurovými polními květinami, jež tak lichotily Luniným šatům, až by si člověk pomyslel, že Luna měla ve výběru prsty. Žádná žena v její pozici by se jistě nechovala tak nestoudně, ale Luna pro mě byla prostě záhada. Uvažovala jsem, zda její zářivá slupka podobně jako světlo svící nekamufluje nějakou zásadnější vadu na kráse.

Pro tak malé shromáždění byla tabule vystrojena přímo marnotratně a mně se vybavila Thaneova předchozí poznámka o extravaganci hřbitovních soch – o penězích, jež by se daly účelněji vynaložit na živé. Nebyla jsem sice žádný odborník, ale stejně mi blesklo hlavou, že jeden nebo dva takové servisy by v dražbě vynesly dost na to, aby se dala opravit zatékající střecha. Proč tedy připustili, aby se Asher House dostal do tak zpustlého stavu?

Ručně psané kartičky určovaly zasedací pořádek, a proto jsme všichni po chvilce zmatku našli svá místa. Stolu vévodil Pell Asher, sedící v čele, kdežto místo naproti němu nervózně zaujala Maris. Byla jsem si jista, že by raději seděla blíž manželovi, avšak toto místo jí určovala etiketa a tradice. Když už jsme se všichni usadili, všimla jsem si, že se Luně podařilo skončit vedle Hugha, což mě přimělo k úvaze, zda na poslední chvíli šikovně nezorganizovala záměnu. Netroufla jsem se ani podívat na Maris, abych se ve svém podezření utvrdila. Dívat se na ni a vědět přitom, co vím, bylo pro mě obtížné, ale ve srovnání se situací, v níž se nacházela ona, moje rozpaky ztrácely na významu.

Mne usadili po Marisině pravici, Catrice Hawthornovou po levici. Na protější straně stolu byl starší z Asherů v obležení Luny a Bryn, zatímco Thane s Hughem zabrali židle uprostřed, takže seděli přímo proti sobě. Navzdory horkým chvilkám, které prožívala chudinka Maris, jsem si lepší uspořádání nemohla přát, protože Bryn Birchová trůnila po Thaneově druhém boku. Strávit celý večer vedle ní by mě neskutečně štvalo.

Přes to přese všechno jsem se na jídlo netěšila. Knihovna mne lákala a já už bych se nejradši užuž pustila do práce; hlavně jsem byla zvědavá, jestli zdejší záznamy opravdu budou takový poklad, jak mi Thane sliboval. Coby restaurátorka jsem se snažila zachovat věrnost původní vizi a uspořádání hřbitova a dělala, co bylo v lidských silách – a právě proto jsem se celé hodiny hrabala ve starých novinách a kostelních matrikách, ještě než jsem vytrhla první bodlák. Málokdy se však stávalo, abych dostala možnost prozkoumat fotografie z konce devatenáctého století. Vyhlídka na studium takových historických snímků mě vzrušovala skoro stejně jako příležitost objevit informace o tom ukrytém hrobě.

Ten hrob… Už jsem se znala natolik, abych věděla, že nebudu mít klid, dokud ho neopatřím jménem. Dokud nezajistím, aby se mu dostalo patřičné úcty. Jak odlehlá a osamělá končina! Neuměla jsem si představit, proč by někoho ukládali k věčnému odpočinku na místo tak bezútěšné. A tohle pomyšlení mě rozesmutňovalo.

Když jsem uvažovala, jak nejsnáze najít odpovědi, došlo mi, že nejplodnějším zdrojem informací asi nebudou záznamy o hřbitově, ale někdo z těch, kdo sedí právě kolem tohoto stolu. Ten hrob nebyl příliš starý. K pohřbu patrně došlo za života všech přítomných, snad s výjimkou Thanea. A mne – jak jinak.

Dřív bych s odhalením svého objevu váhala, dnes jsem si však říkala, že pár otázek neuškodí. Koneckonců, nikdo přece do toho rovu neuložil mrtvé tělo, aby se ho zbavil. Samo místo bylo sice skryté, ale jeho existenci se nesnažili zamaskovat. Právě naopak: vyvýšený pahorek zdobily oblázky a mušle a byl označen deskou. A ještě nedávno se někdo dost nadřel, aby tam vytrhal trávu a plevel.

„Jste nějak zamlklá,“ postřehl Thane, když jsme se pustili do prvního chodu – do výtečné dýňové polévky ochucené špetkou karí. „Snad dědeček neřekl nic, čím by vás rozčílil…“

„Proč si to myslíte?“

„Umí být protivný.“

„Vážně? Mně přišel šarmantní.“

Thane se uličnicky zašklebil. „Těžko říct, jestli vtipkujete, anebo ne, ale hádám, že spíš ano.“

Pokrčila jsem rameny. „Snad trochu, ale on byl opravdu milý. Bavili jsme se o hřbitovech.“

Zelené oči se mu zaleskly ve světle svic. „A to je všecko?“

„Skoro.“

Zvědavě se na mě podíval, ale nechal to téma plavat a obrátil se k Bryn, aby ji zapojil do hovoru. Já jsem se snažila zdvořile rozprávět s Maris, ale po dvou chabých pokusech jsem zalezla zpátky do své ulity a nechala břímě společenské konverzace na Catrice. Ujala se toho úkolu až příliš ochotně: šťastně žvatlala o migračních vzorcích místní ptačí populace a přitom se občas zakousla do vypečeného vepřového ramínka (právě dostala štědrý nášup).

Hovor o ptactvu mi připomněl nebohou vránu, která mi dnes odpoledne nalétla na čelní sklo. Vzpomínka na nehybné tělo mě dosud skličovala, a to už nemluvím o všech těch ptácích, co mě pozorovali z korun stromů. Napadlo mě, jestli by Catrice tenhle ptačí sněm nechápala jako nějaké osudové znamení anebo jestli by se díky jejím vědomostem nedalo to zvláštní chování nějak logicky vysvětlit.

„Na vině je fakt, že se do těch končin stěhuje tolik přivandrovalců,“ řekla. „Rovnováha přírodních sil není v pořádku.“

Zvedla jsem oči a chviličku přemýšlela, zda jsem mimoděk neřekla nahlas svůj názor. Ale pak jsem si uvědomila, že Catrice plynule přešla od ptačí migrace k migraci lidí, zejména těch, kteří v houfech mířili do Asheville v Severní Karolíně, kde ona zjevně vlastnila podíl v jakési umělecké galerii.

„Nerada bych, abyste mě špatně chápali. Ten příliv lidí obchodu svědčí, ale připadá mi, že rozvrací kreativitu.“ Ochutnala pečenou řepu. „Víte, Asheville se říká nová Sedona [2]. Mystikové prohlašují, že se v té oblasti nachází víc geologických vortexů než kdekoliv jinde v zemi.“

„Co je to vortex?“ zeptal se jí Thane.

„Brána. Tedy pokud na takové věci věříte.“

„Brána kam?“ V jeho hlase jsem zaslechla pobavený tón.

„Do onoho světa,“ vložila se do hovoru Bryn. „Do říše mrtvých.“

Když mě Catrice pozorovala přes stůl, jiskřily jí oči. „Nebyla jste tam poslední dobou?“

„Myslíte v Asheville? Naposledy jako dítě. Pochází odtamtud rodina mého otce. Vzpomínám si, jak jsme tudy jednou projížděli, když jsem byla ještě holka.“

„Prožila jste transformaci?“ vyptávala se.

„Transformaci?“

„Pocit dokonalé lehkosti, který prožíváte, když projíždíte mezi skalami. Jako by člověk létal!“ pronesla zasněně.

Z konce stolu na ni upřel oči Pell Asher. „Dokonalá lehkost? Spíš bych řekl dokonalý nesmysl.“

Catrice to nijak nezkrušilo. Předklonila se a usmála: „Drahý Pelle, víte stejně dobře jako já, že tyhle hory jsou plné tajemství. Jen se na ně podívejte!“ Mávla rukou směrem k vysokým oknům za mnou.

Neubránila jsem se, abych se rychle nekoukla přes rameno, ale venku byla jen tma. Musela jsem si představit vzdálené svahy, jež se majestátně vypínají z lesů a mlhy.

„Cat má pravdu,“ řekla Bryn. „Appalačské hory jsou prastaré. Dokonce ještě starší než Himálaj – a po duchovní stránce se mu naprosto vyrovnají.“

Celý rozhovor mě otravoval. Měla jsem velice zvláštní pocit, že mě přítomní podrobují jakési zkoušce, nechápala jsem však, proč by to dělali.

Pak jsem si vzpomněla, co Ivy říkala o vodopádu: prý je to tenké místo. Lidé tam chodívali, protože doufali, že se jim podaří nakouknout do nebe. A teď se drží dál, poněvadž mají strach.

Strach z čeho? napadlo mě. Jaké zlo dnes přivál vítr?

„Když už mluvíme o tajemstvích,“ sáhla jsem po skleničce s vínem, „dnes jsem narazila na něco zajímavého.“

„Opravdu?“ otázala se ze zdvořilosti Catrice.

„Našla jsem ukrytý hrob.“

Kdybych zničehonic odhodila všechny šaty a nahá se roztančila po stole, těžko bych vyvolala větší ohromení. V místnosti zavládlo ticho, které porušil jen čísi prudký nádech. Náhodou jsem se právě podívala na Lunu a uviděla, jak jí přes obličej přelétl stín a v očích se jí zatřepotalo cosi, co mohl být i strach. Na chviličku jí sklouzla maska a já shledala, že zírám do šedivé, vrásčité tváře ženy o mnoho starší, než se zdálo. Iluze to byla pomíjivá, bezpochyby způsobená hrou poblikávajících svíček, jelikož v příštím okamžiku Luna vypadala stejně jako předtím. Ale já si opět vzpomněla na to první odpoledne, když mě doprovodila do Coveyova domu a jako by se mi změnila – transformovala – přímo před očima.

Otočil se ke mně Thane: „Takže vy jste na hřbitově našla ukrytý hrob? Kde?“

Odtrhla jsem zrak od Luny. „Ne, na hřbitově to nebylo. Našla jsem ho na protější straně kopce, na té planině zarostlé kalmiemi.“

Emocionální spodní proudy v místnosti se nyní rozbouřily tak silně, až se mi na šíji zježily chlupy, a já se začala v duchu ptát, jestli náhodou nedráždím hada bosou nohou. Asi jsem se měla řídit původním instinktem a nechat si objev hrobu pro sebe.

„Co jste dělala na druhé straně kopce?“ vyptával se Pell Asher. „Copak vás před tím místem nikdo nevaroval?“ Rychle jsem vzhlédla; už jsem ostražitě reagovala i na nejjemnější odstíny hlasu. „Co tím myslíte?“

„Mluví o tom kalmiovém houští,“ řekl Thane. „Na takových místech se člověk obtížně orientuje. Není problém tam zabloudit.“

„Aha… Tohle vím. Jak už jsem vám povídala, můj otec tady v horách vyrostl.“

„Proč jste tedy do jednoho z těch bludišť vědomě lezla?“ zeptal se mě Hugh. Ze všech lidí u stolu mi připadal nejméně čitelný – asi proto, že měl až neskutečně hezký obličej.

Ale… jak mu mám odpovědět? Po rozhovoru s Waynem Van Zandtem se mi nechtělo mluvit o Angusovi. Čím méně lidí se o něm dozví, tím lépe. A tváří v tvář jejich nesouhlasu jsem kupodivu pocítila vzdor.

„Chtěla jsem něco prozkoumat. Myslela jsem, že nedaleko je vodopád. Luna se onehdy zmínila, že bych si ho měla prohlédnout.“ Počastovala jsem Lunu úsměvem, ale ona mi ho neoplatila.

„K vodopádu se dostanete podstatně snazší cestou,“ řekl Thane. „Jestli se tam pořád chcete jít podívat, ukážu vám ji. Ale pokud jde o ten hrob…“ Jeho výraz jaksi vystřízlivěl. „Proč jste mi o tom odpoledne neřekla?“

„Zaskočil jste mě. Asi se mi to vykouřilo z hlavy.“

„Volala jste Waynovi Van Zandtovi?“

„Nenapadlo mě, že by to mohlo zajímat policii.“ Těkala jsem pohledem od jednoho obličeje ke druhému. Všichni na mě upírali oči, což mi znovu připomnělo, jak na mě ze stromů civěli ti ptáci. „Asi bych to měla objasnit. Tenhle hrob není ani tak skrytý, jako spíš odlehlý. Dokonce je na něm i náhrobek.“

„A co na něm stojí?“ zeptal se mě Thane.

„Bohužel tam není žádný nápis. Žádné jméno ani datum narození či smrti. Zato jsem našla symbol: růži a poupě. Někdy znamená dvojitý pohřeb, pohřeb matky zároveň s dítětem. A ulomený stonek může označovat náhlou anebo nečekanou smrt.“

Odmlčela jsem se, ale nikdo neřekl ani slovo. To ticho působilo, jako by tajili dech. „Ještě zajímavější je poloha hrobu,“ pokračovala jsem. „Tradičně se hroby umisťují čelem k vycházejícímu slunci, zejména tady na Jihu. Popisuje se to jako poloha nohama k východu. Bývaly doby, že byla severo-jižní orientace vyhrazena pro vyvržence a lidi nežádoucí, pro ty, koho společnost pro jejich morální nedostatky vyloučila ze svého středu.“

„Jako by člověk nosil až do skonání šarlatové písmeno,“ řekla Bryn. Zdálo se mi, jako bych v jejím hlase zaslechla výsměšný tón.

„Dalo by se to tak říct.“ Rozhlédla jsem se. „Nevíte o tom hrobě něco?“

„Proč bychom měli?“ Hughovo pokrčení rameny bylo trochu moc ledabylé. „Sama jste povídala, že leží někde v ústraní. Snad už je tam celou věčnost. Když se člověk zatoulá dost daleko do kopců, nejspíš narazí na fůru starých hrobů.“

„Ale tenhle není historický,“ namítla jsem. „Hádám, že je starý sotva dvacet třicet let.“

Vypadal pochybovačně. „A jak to můžete vědět? Říkala jste, že tam není žádný nápis.“

„Vycházím ze stylu a stavu náhrobní desky. A ještě něco vám o tom hrobě povím… kdosi o něm dobře ví. Pečuje o něj mnoho let.“

„Pečuje… jak?“ Tohle pronesla Luna.

„Půda na něm je holá, očištěná od vší vegetace. Což je další kuriozita, protože tuto tradici už v okolí často nenajdete.“

„Fascinující!“ řekla Bryn.

Maris zničehonic vstala a zaskřípění nohou její židle o podlahu z tvrdého dřeva mne hrozně polekalo, protože jsem na její přítomnost úplně zapomněla. Catrice se dotkla její paže: „V pořádku? Jsi nějak bledá.“

Maris rychle zvedla ruku k čelu. „Musíte mě omluvit… Cítím, že na mě leze migréna…“ Sotva ze sebe ta slova vypravila, otočila se a utekla z místnosti.

Nastala trapná pauza, ale já jsem cítila, že s jejím odchodem napětí trochu polevilo. Ale s Maris to asi nijak zvlášť nesouviselo. Vhod by jim přišlo jakékoliv vyrušení.

„No tak, na co čekáš?“ štěkl Pell Asher na svého syna. „Jdi se podívat, co je s tvou ženou!“

Hugh vypadal, že by radši čelil popravčí četě, ale přikývl a s omluvou se elegantně vzdálil. Nespouštěla jsem oči z Luny. Neznala jsem ji natolik dobře, abych si uměla vyložit její výraz, ale kdybych měla zkusit hádat, řekla bych, že je sama se sebou docela spokojená.

Thane tohoto vyrušení využil, aby nás omluvil. „Už se připozdívá a já jsem Amelii slíbil prohlídku knihovny.“

„Však vás tu ještě uvidíme,“ opáčil Pell Asher.

Nebyla to otázka ani pozvání. Mluvil o tom jako o předem hotové věci, čímž mě opět zahnal do defenzivy. To se ještě ukáže, pomyslela jsem si.

Sklonila jsem hlavu a tlumeně všem popřála dobrou noc. Když jsme vycházeli z místnosti, mimoděk jsem se ohlédla. Luna, Catrice a Bryn se shlukly okolo starce jako předtím kolem Hugha. Viděla jsem, jak ho jedna z nich hladí po paži, zatímco jiná mu dolévá víno. Byl to divný, zneklidňující výjev a já jsem honem ucukla pohledem v obavě, že jsem toho viděla až moc.

ČTRNÁCT

V knihovně čpěl prach, kůže a staré knihy, což byl pach, který na mě od dětství působil konejšivě. Zastavila jsem se těsně za dveřmi a čekala, až Thane rozsvítí. Přesně naproti dveřím vedlo do zahrady francouzské okno, a ačkoliv jsem neměla důkaz, že by v Asher House strašilo, přistihla jsem se, že mezi siluetami soch a ozdobně zastřižených stromů pátrám po nějaké té bledé tváři. Duchy to táhne k lidem, a ne k místům. Přízraky touží po teple a energii, které vyzařují lidské bytosti, nikoliv po chladných vzpomínkách odumírajícího domu. Ovšem jestli jsem se během krátké doby, kdy jsem žila vedle muže pronásledovaného duchy, něčemu přiučila, pak to byl fakt, že duchové jsou stejně nevyzpytatelní jako lidé.

Světlo se rozsvítilo a já se zvědavě rozhlédla. Žádná zjevení, zato spousta stínů. A pavouků, pomyslela jsem si a otřásla se, když jsem zvedla zrak k lesknoucím se pavučinám, jež visely od klenutého stropu.

Byla to veliká místnost – podle mých měřítek dokonce rozlehlá ale přesto se zdálo, že je přecpaná masivními dubovými policemi a těžkým nábytkem, čalouněným popraskanou kůží. Uprostřed stál proti krbu stůl, obrovský předmět vypínající se na jediné noze zakončené vyřezávanými drápy. Na jednom konci bylo naskládáno několik starých krabic na klobouky, kdežto druhý zabírala mosazná lampa na čtení. Jak můj pohled beze spěchu putoval po místnosti, uviděla jsem glóbusy, mapy a nad krbovou římsou gigantický obraz, kde byl zachycen pyšný, hýčkaný lovecký pes. Popošla jsem ke krbu, abych se na něj podívala zblízka.

Thane stanul za mnou. „Tohle je Samson.“

„Je to fešák,“ řekla jsem, obdivujíc strakatou srst.

„Byl. Už tu mezi námi není.“

„Ach, to je mi líto. To byl váš pes?“

„Dědečkův.“ Nyní stál vedle mě; oči nespouštěl z obrazu. „Byli dobrá dvojka. Samson se pořád držel dědovi po boku. Jako stín. A jednoho dne se sebral a zmizel.“

„Dědečkovi to muselo zlomit srdce.“

„Zlomit srdce?“ Thane se zamračil. „Nějak jsem si nevšiml. Ale rozhodně byl vzteky bez sebe. Takhle rozběsněného jsem ho ještě neviděl.“

„A na koho se tak zlobil?“

„Na mě.“ Honem se ode mne odvrátil, ale předtím jsem stihla zahlédnout nával různorodých emocí, mezi nimiž převažovala hanba. „Byla to moje chyba.“

Při pohledu na jeho tvář mi přeběhl mráz po zádech. Řekla jsem si, že bych do toho neměla šťourat, ale samozřejmě jsem to nevydržela: „Co se stalo?“

Zelené oči pod svraštělým obočím potemněly. „Jednou jsem vzal bez dědova povolení Samsona do lesa. Stalo se to těsně potom, co jsem sem poprvé přijel. Asi vám o tom vyprávěl, ne?“

„O tom psovi?“ Schválně jsem dělala, že nerozumím.

„Kdepak. O tom, jak jsem u něj začal bydlet.“

„Zmínil se, že když jste byl malý, umřela vám matka.“ Nehodlala jsem mu líčit všechno, co mi o jeho minulosti napovídal jeho dědeček. Bylo to příliš trapné.

Jenže jemu to došlo. Přestože se snažil usmívat, v jeho hlase zazněl náznak hořkosti. „Berete to diplomaticky. Nepochybuji, že vám dal děda co proto. S tím, že jsem Asher jen podle jména, nedělá žádné cavyky.“

Vzpomněla jsem si, jak mi jeho dědeček naléhavě vykládal, že nejsilnějšími pouty jsou krev a půda, a napadlo mě, kolikrát se zde musel Thane kvůli těmto zastaralým názorům cítit jako vetřelec. Bůhvíproč jsem cítila potřebu ho uchlácholit. „Mluvil o vás velice pěkně.“

„No, na to vezmu jed.“ Mrkl nahoru na obraz, pořád však mezi námi viselo cosi nepříjemného. Pocit nepatřičnosti, který ho v téhle domácnosti musel pronásledovat, byl nejspíš ostnem, jenž se mu zadřel hluboko pod kůži. Tenhle pocit vykořeněnosti jsem dokázala pochopit. K rodičům jsem přišla jako nemluvně, a třebaže jsem věděla, že mě milují, vnímala jsem, že nás odděluje stěna, kterou se mi nikdy nepodařilo přelézt. Jediné místo, kde jsem se doopravdy cítila doma, byl hřbitov. Moje hřbitovní království.

Ucítila jsem na sobě Thaneův pohled. Když jsem se k němu otočila, hloubavě se na mě usmál, jako by dumal, co mi asi táhne hlavou. „Vlastně jsme si povídali o Samsonovi.“

„Ano.“ Nevím proč, ale najednou jsem byla bez dechu. I když mě chránily pečlivě vybudované obranné zdi, díval se na mě tak, že jsem se cítila zranitelná a trochu v rozpacích.

„Tenkrát jsme spolu zašli hodně hluboko do lesa. Samson zachytil stopu a prostě odběhl. Volal jsem na něj pořád dokola, jenže on se nevrátil. Ztratil se a já už o něm nikdy neslyšel. Prochodil jsem tamější stezky křížem krážem, celé dny jsem se tam motal, a nenašel jsem nic víc než pár kapek krve.“

„Samsonovy krve?“

Pokrčil rameny. „To se nikdy nedozvíme. Ale jestli na něj něco zaútočilo, muselo to být dost velké, aby to dokázalo beze stopy odvléct jeho tělo.“

Vzpomněla jsem si na jizvy v obličeji Wayna Van Zandta a na tajuplné vytí, které jsem nedávno slyšela z lesa. A náhle jsem byla moc ráda, že jsem Anguse nechala na verandě za domem. „A co když ho někdo odvedl?“

„V to jsem vždycky doufal. Samson byl čistokrevný – po takovém psu v těchhle končinách všichni baží. Mohli ho odvést, to ano, ale že by Samson ani neštěkl? To se mi nezdá…“ Sklonil se ke krbu, aby zapálil oheň. Drobné větvičky chytily a postupně z nich začaly šlehat plameny. Natáhla jsem k nim ruku, avšak třepotavé teplo nemohlo zaplašit chlad čišící z Thaneových slov.

Napřímil se. „Asi bychom se do toho měli pustit,“ pravil stroze.

„Ano. Připozdívá se a já opravdu vstávám časně.“

„Tuším, že jste říkala, že vstáváte za rozbřesku.“

Lehkomyslný tón, který znovu zazněl v jeho hlase, mě potěšil. „Když u nás na Jihu pracujete venku, naučíte se čelit horku. I když touhle dobou nemá počasí chybu.“

„Vaše práce je dost namáhavá,“ řekl. „Nenajímáte si někoho na výpomoc?“

„Někdy ano. Pokud je hřbitov a rozpočet dost veliký. Ale nevadí mi zhostit se toho úkolu sama.“ Sjela jsem očima ke svým mozolnatým dlaním. „Dávám si na všem záležet. Pokud lidé nevědí, co přesně dělat, anebo o tu záležitost nemají vyhraněný zájem, většinou na to trochu kašlou. A když vidím, jak čistě z lhostejnosti podetnou stoletý růžový keř, láme mi to srdce.“

Pátravě se mi zadíval do tváře. „A nebojíte se na hřbitově sama? Po tom, co se stalo?“

Byl zvědavý, co se přihodilo v Dubovém háji. Neměla jsem mu to za zlé. Příběh to byl opravdu fantastický. Objev podzemní mučírny pod starým městským hřbitovem vyvolal v Charlestonu náramnou senzaci. Povyk nakonec utichl, ale zjara, když se to rozneslo, jsem pomalu nemohla vystrčit nos z domu, aby mě neobtěžoval nějaký reportér. Napadlo mě, zda si mě Luna nevšimla právě díky novinovým článkům.

„Vždycky dělám příslušná bezpečnostní opatření. A kromě toho: jakmile se zaberu do práce, zapomínám na všechno ostatní. Je to výborná terapie.“

„Máte kuráž,“ řekl a v očích se mu objevilo cosi, co tam ještě před chvílí nebylo. „To obdivuju.“

Snažila jsem se tu poklonu zlehčit smíchem. „Takovou kuráž zase nemám. Jsem jen připravená na všechno.“

„Další bod k dobru! Máte kuráž, a navrch ještě rozum.“

Vzpomněla jsem si, co mi kdysi řekl Devlin. Zvláštní a praktická, těmito slovy mě označil, když jsme spolu procházeli spletí vrahových chodeb.

Devlin…

Nechtělo se mi teď myslet na něj ani na noc v jeho domě, kdy naše vášeň otevřela ty příšerné dveře. Kdy se skrze závoj proplížili Jiní, které vábilo naše teplo, a já musela čelit realitě našeho spojení, jež se podobala spíše noční můře. Bezprostředně jsem viděla, jak to dopadá, když se člověk druží s těmi, koho pronásledují duchové, a cesta zpátky neexistovala. Ty dveře se nedaly zavřít.

Zatajila jsem dech a odvrátila oči. Nedalo se popřít, že mě Thane přitahuje – snad proto, že jsem v něm vycítila totéž co v sobě: ten pocit, že nikam nepatřím.

Až do dnešního dne jsem o něm věděla jen to, že má okouzlující úsměv a svůdné zelené oči. Kéž bych se mohla zase zakutat do té blahodárné nevědomosti! Teď byl Thane pro mě trochu moc skutečný. Trochu moc přitažlivý pro ženu, která potřebuje zapomenout.

„Odkud začneme?“ Neobratně jsem změnila téma. Rozhlížela jsem se na všechny strany, jen abych se nemusela dívat do těch zelených očí. „Mluvil jste o starých fotografiích. A co ta mapa hřbitova?“

„Ach ano, tohle.“ Poškrábal se v týle. „Asi jsem vás měl varovat… Bude nutné přebrat spoustu krámů. Před léty se totiž všechno odklidilo na půdu. Já jsem teď snesl pár krabic dolů a v nich zkrátka musíme hrabat, dokud neobjevíme, co potřebujete.“

„Na půdu?“ Mluvila ze mě nefalšovaná hrůza. „I fotografie?“

Zachmuřeně přikývl. „Já vím. Spousta jich má historickou hodnotu, takže je to ostuda, že jsme je náležitě neuskladnili a nekatalogizovali. Pořád jsem si říkal, že se do toho pustím, ale nikdy jsem nenašel dost času ani odvahy.“

A to mi prosím řekl muž, který mě onehdy přesvědčoval, že neví, co s časem…

„No, to tedy bude nadlidský úkol,“ zamumlala jsem, ale ve skutečnosti jsem si v takových projektech libovala. Fotografování bylo můj koníček a staré fotky velká vášeň. Když jsem byla malá, oblíbenou náplní deštivých dnů pro mě bylo listování rodinnými alby. I když jsem vždycky věděla, že jsem adoptovaná, řadu hodin jsem se těmi snímky probírala v naději, že najdu někoho, kdo by se mi podobal.

Došli jsme ke stolu. Než Thane zvedl víko z jedné krabice na klobouky, ometl z ní oblak prachu. Při pohledu na změť fotografií, z nichž mnohé v důsledku věku a nedbalého zacházení vybledly a pomačkaly se, jsem se snažila nedat najevo úlek. Jejich stav by mě neměl nijak šokovat – o zanedbanosti přece výmluvně svědčil celý dům.

„Posaďte se.“ Thane ukázal na židli za stolem, zatímco sám se uvelebil na rohu desky. Jednu krabici podal mně, druhou si přitáhl sám.

„Takže… Vy jste v Asher Falls chodil do školy?“ zeptala jsem se, když jsem se pustila do přebírání fotografií.

Překvapeně vzhlédl. „Jen chvíli. Proč?“

„Jen tak. Jela jsem onehdy kolem školy s Ivy a Sidrou. Zdá se mi trochu zvláštní, že město téhle velikosti má soukromou akademii, ale veřejnou školu ne.“

„Tak zvláštní to zase není. Před lety Asher Falls veřejnou školu mělo. Když se přestali hlásit žáci, škola se spojila s tou ve Woodberry.“

„A na soukromé škole pokles žáků nenastal?“

„Ne, protože Cesta je zároveň školou internátní. Chodí tam děti z různých míst.“

„A jaká je Cesta?“

„Jako všechny ostatní školy.“ Ale něco v jeho hlase mě zarazilo. „Je to vlastně přípravka na vysokou. Můžete se tady připravit třeba na Emerson. Pokud se tam dostanete.“

Zdvihla jsem hlavu. „Na Emersonovu univerzitu v Charlestonu? A vy jste tam chodil?“

Vyhlížel zmateně. „Ano. Co je na tom špatného?“

„Nic, jenom… Znala jsem někoho, kdo tam taky chodil.“

„Vážně?“

„Vlastně znám několik absolventů Emersonu. Jeden můj přítel tam býval profesorem. Rupert Shaw. Ale asi to bylo dřív, než jste tam nastoupil.“

„Jméno je mi povědomé, ale nemůžu ho nikam zařadit.“

„Dnes řídí Charlestonský ústav pro parapsychologické studie.“

„Parapsychologie? To se tedy zabývá paranormálními jevy?“ Ve světle lampy se mu zaleskly oči. „Neříkejte mi, že jste měla problémy s duchy!“

„Copak je nemá kdekdo?“ Než jsem sklonila hlavu k práci, vlídně jsem se pousmála.

Pak už jsme byli zticha a já se do fotografií tak zahloubala, že jsem si málem ani nevšimla, že Thane vstal a protáhl se. Defilé Asherů mě upoutalo. Jejich tváře mi připadaly tak zajímavé… téměř identický tvar nosu, stejná linie čelisti a brady. Avšak podobnost těch rysů mě zároveň znepokojovala – v hlavě mi strašila nějaká dotěrná vzpomínka. A pak mi to došlo: podobu dávno mrtvých Asherů měly vtesanou do obličeje sochy stojící v kruhu na hřbitově – všechny ty andělské tváře. Thane měl pravdu: tahle rodina doopravdy vynikala ve vztyčování krásných památníků, kterými oslavovala své kolektivní ego.

Thane už se ke stolu nevrátil, místo toho se doloudal ke krbu a melancholicky zíral do plamenů. Bylo trapně zjevné, že ho tahle kratochvíle asi začíná nudit – že ho asi začínám nudit já –, a proto jsem se rozhodla, že toho pro dnešek necháme. Do krabic jsme sotva sáhli, ale nerada bych zneužívala pohostinství Asherových. A vůbec, Angus už bude brzo potřebovat vyvenčit.

Zrovna jsem probírala poslední várku, když mi náhodou padla do rukou fotografie, jež mi připomínala tu, co visela u Luny v kanceláři: mladičká Bryn, Catrice a Luna, které se zasněně usmívají do objektivu. Na tomhle záběru je s nimi ještě nějaký mladík, podle podoby Asher, ačkoliv ve srovnání s Hughem nebyl dost hezký. A stejně jako na předchozím obrázku je v pozadí vidět čtvrtou dívku. I když se skrývá ve stínech, tady působí jaksi podstatněji, takže mě napadlo, zda přece jen nebyla naživu, když se tato scéna fotila.

Ať už byla duch nebo živý člověk, já jsem na ni zareagovala přímo fyzicky. Když jsem se jí dívala do tváře, projel mnou třes, bezmála elektrická vibrace, která ve mně probudila vzpomínku. Jako by cvakla závěrka fotoaparátu, místo toho snímku jsem náhle zaostřila na jiný: na ducha vznášejícího se nad přístavištěm. Byla to ona. Byla to stejná dívka.

Upustila jsem fotku jako horký uhlík. Opravdu mi nahánělo husí kůži a snad působilo i trochu zlověstně, jak se plížila ve stínech. Jak upřeně hleděla do objektivu, jako by přímo skrze fotoaparát, přímo skrze čas a prostor hleděla na mě.

Thane musel na mé tváři postřehnout nějaké hnutí, protože se přišel podívat, co jsem našla. „Helemese,“ řekl při pohledu na snímek, „čarodějky z Eastwicku. Lépe řečeno z Asher Falls.“

„Cože?“

Zeširoka se usmál. „Copak jste si nevšimla, jak jsou ty tři… výstřední?“

Tři. To čtvrté děvče tedy neviděl? „Sidra říkala, že se zabývaly nějakou mystikou – proto dostala to nadzemsky ušlechtilé jméno. A podle hovoru, který jsme vedli u večeře, hádám, že v tom jedou dodnes.“ Zvedla jsem k němu oči.

Mou poznámku nechal bez odezvy. Jenom se dál mračil na obrázek.

„Kdo je ten mladík?“ zeptala jsem se ho.

„Můj nevlastní otec, Edward,“ řekl roztržitě a vzal mi fotografii z ruky „Vidíte tu holku v pozadí?“

Na páteři mě zašimraly chladné prsty. „Víte, kdo to je?“

„Je mi povědomá, ale nějak ji nedokážu zařadit.“ Mluvil jako v transu. „Mám dojem, že tenhle snímek už jsem viděl.“

„Luna si pověsila podobný do kanceláře. Snad jste ho viděl tam.“ Zadržela jsem dech a čekala, jestli viděl ducha zachyceného na té Lunině fotografii.

„U Luny v kanceláři jsem nikdy nebyl, takže tam to nebylo.“ Tvář se mu náhle rozjasnila. „Ale už to mám! Tuhle fotku jsem našel zastrčenou v jedné knize nedlouho poté, co mi umřela matka.“ Otřásl se, jako by se do něj dal štiplavý mráz. „Fuj! Hrozně živě se mi to teď vybavilo – zvláštní věc! Až do dnešního večera jsem na to nepomyslel ani jednou.“

„Bylo na té fotce tohle děvče?“ zeptala jsem se nervózněji, než jsem sama chtěla.

„Ano, v pozadí – stejně jako tady. Ani nevím, proč si na ni tak dobře pamatuju. Vyslovená krasavice to není, co? Ale jako by člověka nějak hypnotizovala. Myslím, že to dělají ty její oči. Jako by koukala přímo na vás…“ Zmlkl; zdálo se mi, že se otřásl. „A vůbec, co se týče té nalezené fotky, vzpomínám si ještě na jednu divnou věc. Byla roztržená vejpůl a pak ji někdo pracně slepil izolepou. Když jsem to ukázal Edwardovi, zbledl jako plátno. Skoro jako by koukal na ducha. Prý to byla dívka, kterou kdysi znával. Ještě než poznal mou matku. Ale podle toho, jak reagoval, bych hádal, že pro něj byla něco víc než jen náhodná kámoška. A když si pak myslel, že už spím, viděl jsem ho, jak u sebe v pracovně na tu fotku dlouze zírá.“

„Nikdy vám neřekl, kdo to byl?“

„Ne, ale zezadu tam stálo jméno. Freya.“ Vyslovil to jako Frí-a.

Freya. V duchu jsem si to jméno řekla, a po páteři mi opět sjely ty ledové prsty.

„Tohle jméno jsem pak vlastně slyšel, až když jsem se přestěhoval sem,“ řekl Thane. „Tilly Pattershawová prý měla dceru jménem Freya.“

„Měla?“

„To děvče zemřelo před mnoha lety. Snad nedlouho poté, co vznikl tenhle snímek.“ Opatrně, bezmála s úctou odložil fotografii na stůl.

Znovu jsem pomyslela na ducha z přístaviště, na zvláštní telepatii, kterou jsem vnímala v jeho přítomnosti. A teď se tato přízračná žena objevila na starých fotkách, skoro jako by ji přičarovala pouhá moje přítomnost. „Co se jí stalo?“ Thane pokrčil rameny. „Snad požár. Nikdo o ní nechce moc mluvit.“

Roztřásla jsem se hrůzou, ačkoliv jsem neměla ponětí, proč by měla se mnou smrt Freyi Pattershawové takhle mávat. „Proč se Bryn domnívá, že je Tilly psychicky labilní?“

Thanea to rozčílilo. „Bryn přehání. Tilly je sice trochu podivínka, ale nebezpečná není. Jinak bych přece nenavrhoval, ať vám pomáhá na hřbitově!“

„Vážně si myslíte, že by měla o tu práci zájem?“

„Za zeptání nic nedáme. Ale o Freye bychom se před ní zmiňovat neměli. Tilly je z tuhého těsta – musí být –, ale má v sobě i něco křehkého.“

Ochranitelský tón v jeho hlase mě udivil. „Něco takového by mě ani ve snu nenapadlo.“

Ale hlavou mi vířila spousta otázek a já věděla, že nebudu mít klid, dokud na ně nenaleznu odpovědi. Stále jsem se nedokázala zbavit zneklidňující předtuchy, že jsem sem byla přivedena z nějakého důvodu. Všechno, co se stalo, všechny ty zvláštní události nějak souvisely s mým příjezdem do Asher Falls.

„S cizími lidmi se Tilly moc nebaví,“ říkal zrovna Thane. „Asi by bylo nejlepší, kdybych šel za ní s vámi. Dejte mi vědět, až budete připravená.“

Bezvýrazně jsem přikývla. „Díky. Ale řekla bych, že právě teď nastal čas, abych vyrazila domů.“ Zvedla jsem se zpoza stolu. „Snad bychom to měli zase uklidit…“

„Klidně to tu nechte. Sem nikdo ani nechodí. A já stejně jako dědeček doufám, že se u nás zase objevíte.“

Můj úsměv už tak bezvýrazný nebyl.

Vyšli jsme do foyeru, kde už u dveří čekala panská s mou taškou. Thane mě vyprovodil ven. Noc byla jasná a velmi, velmi tichá, všude kolem se tyčil les jako tmavá stěna. Ale tam, kde byla na úpatí kopce linie stromů přerušena, jsem viděla slabý třpyt měsíce na Zvonkovém jezeře, které z této vzdálenosti vyhlíželo líbezně a klidně. Ani vlnka neprozrazovala, jak v hlubině víří duše, jež nenacházejí mír. Při pomyšlení na tu vzlínající mlhu jsem se zachvěla, a když jsem vycházela do svěžího vzduchu vonícího po borovicích, zachumlala jsem se do svetru.

Když jsme kráčeli k příjezdové cestě, Thane mě vzal za paži; překvapilo mě, jak se mi při jeho dotyku zrychlil pulz. Došli jsme k mému autu a já se k Thaneovi obrátila s úmyslem rozloučit se, jenomže mi slova zamrzla na rtech. Upřeně se na mě díval a oči se mu v měsíčním svitu blyštěly jako přílivové tůně. Viděla jsem křivku jeho rtů a hustý stín jeho řas. Stáli jsme velice blízko u sebe a já měla dojem, že slyším, jak mu tluče srdce, ale to si se mnou musela jen pohrávat fantazie.

Chtěl mě políbit. Vycítila jsem jeho touhu s takovou jistotou, s jakou jsem vnímala noční vzduch na lících, a nevěděla jsem, co s tím mám dělat. Na nic víc než na přátelství jsem nebyla připravená.

Jak jsme tak stáli v tom významném tichu, pohled mi zabloudil vzhůru. Na jednom z horních balkonů jsem rozeznala siluetu. Tentokrát to nebyl duch – hleděl na nás Pell Asher.

Rozpačitě jsem od toho stínu odtrhla zrak.

„Už bych měla jet –“

Než jsem stihla zaprotestovat, Thane se sklonil a otřel se rty o moje ústa. Nevyšla jsem mu vstříc, ani jsem ho neodmítla, ale semknutá oční víčka se mi zachvěla a nervózní vzrušení, které mi vibrovalo v žaludku, mě silně vyvedlo z míry. Tohle jsem nechtěla, a přece jsem to necítila tak jednoznačně, abych se od Thanea odtáhla.

Ale on moje váhání vycítil, přerušil polibek a krátce se dotkl mé líce. „Už brzo!“ slíbil mi a já neurčitě přisvědčila, i když jsem neměla tušení, co tím myslí.

Když jsem se vzdalovala od domu, mrkla jsem do zpětného zrcátka a uviděla Thanea stát ve světle hvězd na příjezdové cestě. Díval se, jak odjíždím, a zatímco jsem vnímala svůj trochu zrychlený tep, napadly mě dvě věci: přestože Thane cítil vinu kvůli Harpeřině smrti, nepronásledoval ho žádný duch.

A zadruhé: když mě Thane líbal, na Devlina jsem si ani nevzpomněla.

PATNÁCT

Když jsem dorazila domů, zamířila jsem rovnou na zadní verandu podívat se na Anguse. Čekal u dveří, aby mě mohl přivítat. Než jsem ho pustila ven, trochu jsem se s ním pomazlila a on mě odměnil tím, že začal vrtět ocasem, což byla pocta dosud nevídaná. Vypadal podstatně lépe, a dokonce jako by se mu v měsíčním světle už leskla srst. Tohle snad bylo jen zbožné přání, ale způsob, jakým reagoval na mou něžnou péči, rozhodně nebyl výplodem mé fantazie.

„Brzo tě vykoupu, chlapče,“ řekla jsem mu. „Už jsem tě rozmazlovala dost dlouho. A kdo ví? Třeba se ti to i zalíbí.“

Šťouchl mě studeným čenichem do brady. „Tak už toho muckání necháme, jo? Pojď honem, ať můžu zalézt do postele.“

Následovala jsem ho ven, a zatímco jsem postávala na spodním schodu, potlačovala jsem zívnutí. Angus přitom zvědavě obhlížel dvorek zalitý měsíčním světlem. Užíval si to: očichával každý keř a občas do něčeho na zemi dloubl tlapou. Z duše se mi protivila myšlenka, že bych ho měla trochu popohnat. Podle toho, co jsem se dočetla o psích zápasech, Angus nejspíš strávil většinu života v přecpaných klecích a špinavých boudách a nakonec ho vyhnali do lesa, aby chcípl hlady. Teď si popřával ten luxus, že měl plné břicho, a já chtěla, ať se raduje i ze svobody. Jenomže už bylo dost pozdě a já jsem neztrácela ze zřetele jezero. Když jsem se obrátila, že přelétnu pohledem vodu, měsíc zalezl za mrak a zahalil krajinu hlubokým stínem. Noc umlkla, zavládlo ticho tak hrobové, že jsem slyšela šepot vánku v listoví, a najednou mi v uších zabubnovalo vlastní srdce.

Byl tam ten duch – někde za mnou ve tmě. Cítila jsem, jak mi po zádech vzlíná chlad signalizující její přítomnost. Chvíli jsem se domnívala, že snad na mě i sahá…

Freya.

To jméno ke mně dolehlo tak jasně, až jsem sebou trhla. Samozřejmě jsem se ani nehnula, navenek jsem nedala nic znát. Zůstala jsem stát jako přikovaná, a zatímco mi bušící srdce vyslalo proud krve do skrání, upírala jsem dál zrak na jezero. Napětí vyvolané tím, jak jsem potlačovala třes, mi působilo lehkou závrať. Proč tak silně reaguji zrovna na tohoto ducha? Čím se přízrak téhle dívky tak liší od ostatních?

Kousek ode mne nalevo Angus zavrčel, takže jsem věděla, že i on ji vidí. Anebo ji přinejmenším cítí. Jeho vrčení mi zavdalo důvod, abych se mohla otočit, a tak jsem se obrátila po zvuku a křikla na něj hlasem, který byl po letech obcování s duchy zcela pevný: „Co se děje, chlapče? Copak vidíš?“

Byla přímo tady. Přímo vedle mě.

Tak blízko, bože můj… Dech se mi mrazivě srážel v nočním vzduchu. Chlad, který čišel z její mlhavé postavy, se málem nedal vydržet. Měla jsem co dělat, abych nezačala drkotat zuby.

Ráda bych se jí zeptala, proč se zjevila zrovna tady a co ode mne chce. Vytěsnila jsem si však tyhle otázky z mysli. S hroznými následky jsem už jednou porušila otcova pravidla, takže jsem se už poučila a nehodlala jsem existenci této mrtvé uznat.

Jako by přízračná žena vycítila můj odpor, připlula blíž. Že by ji vábilo moje teplo? Moje energie? Že by snad jako všechny ostatní přízraky, které přišly skrze závoj, prahla po tom, co už nikdy nemůže získat? Zoufale jsem si přála, aby to bylo takhle prosté, ale přitom jsem cítila, jak mě ovíjejí ledová chapadla té zvláštní telepatie. Ona se mnou chtěla komunikovat. Ze všech sil se mě snažila přimět, abych uznala její existenci.

Tohle mohl samozřejmě být můj výklad situace. Přízračná dívka nemluvila ani se mě nepokoušela dotknout, ale mně se najednou hlavou míhaly obrazy, které tam neměly co dělat. Hrozné neuspořádané vize, jež mi nedávaly smysl. A taková tma! Tolik osamělosti! Jako bych nakukovala skrze závoj. A záblesk onoho světa byl děsivý… a přece svým způsobem svůdný.

Mám dojem, že jsem udělala krok směrem k ní, když vtom jsem zaslechla Angusovo varovné zavrčení. Rychle jsem ducha minula pohledem a zadívala se na psa, který se choulil v koutě verandy.

„Angusi! Pojď sem, chlapče!“

Znovu zavrčel a pak to střihl obloukem kolem její chvějící se postavy ke mně. Přimáčkla jsem se k němu, protože jsem teď bažila po jeho teple.

Ona se však blížila stále víc a dost dlouho se mi vznášela přímo před obličejem. Už jsem z ní necítila zmatek, ale jakousi temnější emoci – a ta byla tak silná, jako bych dostala fyzický úder. Duch se mezitím začínal rozplývat.

Odejdi odsud!

S Angusem v patách jsem vyběhla po schodech do domu.

V noci mě cosi probudilo. Bleskově jsem otevřela oči. Třásla jsem se pod dekou a snažila se zachytit zvuk, který mě vyburcoval. V domě panovalo naprosté ticho, ale já jsem stejně vstala, přes noční košili si přehodila svetr a naboso capala chodbou. Slaboučký třpyt z vysokých oken mě dovedl k přednímu vchodu, kde jsem hned dvakrát zkontrolovala zámek. Pak jsem prošla kuchyní k zadním dveřím a vyhlédla jimi ven.

Uviděla jsem, jak na vodě jiskří měsíční svit a proti noční obloze se ježí obrys borovic. Les na protější straně jezera se jevil jako pevná černá hradba, hladce splývající se vzdáleným obrysem hor. Když jsem se pohledem dotkla těch vrcholů, nad nimiž zářily hvězdy, vybavilo se mi, co řekla u večeře Catrice: Víte stejně dobře jako já, že tyhle hory jsou plné tajemství.

Tajemství… a zjevně i skrytých hrobů.

Zdálo se, že se venku nic nekalého neděje, a tak jsem se zrovna rozhodla, že si půjdu zase lehnout, když vtom mi na pažích a na šíji naskočila husí kůže, jako by dovnitř nějakou štěrbinou ledově táhlo. Obrátila jsem se zpátky k oknu. Přece jen se něco nekalého dělo. Angus! Jakmile by mě zvenčí zaslechl, ihned by přišel k zadním dveřím. Zavolala jsem na něj přes sklo a v té chvíli jsem uviděla, že pelech, který jsem mu podomácku vyrobila, je prázdný. Kde ten pes je?

Otevřela jsem dveře a vyšla do mrazivého nočního vzduchu. „Angusi!“

Na verandě nebyl, ale v duchu jsem se napomenula, ať nepanikařím. Zjevně našel cestu ven. V tomhle se psi vyznají. Avšak jeho nepřítomnost měla určitý význam a mně se opět naježily chloupky na krku.

Potom jsem uviděla díru, která zela v pletivu a byla dost velká, aby se tudy mohla ruka protáhnout dovnitř a odstrčit západku. Někdo pustil Anguse ven anebo ho odvlekl, a já neslyšela vůbec nic.

Rozrazila jsem dveře, bosky seběhla dolů a na posledním schodu jsem se zastavila s hlavou natočenou směrem k lesu. Dolehl ke mně nějaký zvuk. Tlumené zakňučení, z něhož mi šel mráz po zádech. Bylo tak slabé, až bych málem uvěřila, že si to jen namlouvám. Že je to jen vítr ve větvích stromů anebo člun, uvázaný na konci mola, který drhne o podpěry. Pak jsem to uslyšela znovu: vysoký kvil zvířete v nesnázích. Anguse!

Prudce jsem se otočila po zvuku a srdce se mi třepotalo v hrudi jako poplašená červenka, ale i v té první chvíli paniky jsem ovládla nutkání rozběhnout se slepě do lesa. Místo toho jsem utíkala do domu a chňapla po botách; zatímco jsem se do nich cpala, vyzbrojila jsem se baterkou a slzným plynem. Nepovažovala jsem se za hrdinku bez bázně a hany. S duchy jsem se naučila žít z nutnosti, ne z čiré odvahy. Nyní jsem však pochodovala domem s odhodláním, které nepolevilo ani na chvíli. Jestli Angus leží zraněný někde ve tmě – no jistě, hlavou mi táhly všelijaké obrazy –, musím ho najít.

Seběhla jsem ze schodů za domem, střihla to přes dvorek k lesu a vydala se po stezce. Nechávala jsem se vést tím zoufalým skučením, ale už jsem Anguse znovu nevolala. Netušila jsem, co na mě tam mezi stromy číhá. Do karet mi hrálo jen to, že zůstanu nepozorována. Zatímco jsem se hnala po cestičce, mířila jsem baterkou na zem. Mimo dosah paprsku se les měnil v mlčenlivou černou propast. Docela by mi přišlo vhod soví houkání nebo šum listí, protože by to alespoň pomohlo přehlušit zvuk mých kroků, jenomže mezitím utichl i vítr.

Asi po sto yardech stromy zřídly a kus před sebou jsem na malé mýtině uviděla kaluž měsíčního světla. Uprostřed toho kruhu čekala tmavá postava. Namlouvala jsem si, že to není nic než stín anebo keř. Když se to pohnulo, v šoku jsem zakopla a srdce mi poskočilo tak, až se mi zarazil dech. Pak jsem na mýtinu namířila baterku a uviděla známý lesk oduševnělých očí.

„Angusi!“ zajíkla jsem se úlevou. Zatímco jsem se k němu blížila, ležel na zemi, ale jakmile zaslechl můj hlas, vstal a rozběhl se mi vstříc. Byl však stržen zpátky tak prudce, až vyjekl na protest. Vteřinu nato už jsem věděla, proč to: byl ke stromu uvázaný provazem.

Zaplavila mě ledová panika, takže jsem zůstala stát jako přikovaná – jako by i mne někdo uvázal. Ruce a nohy mi ochably, a třebaže jsem si přála utíkat k Angusovi, zkrátka jsem nedokázala přimět svaly k poslušnosti. Poněvadž v té chvíli jsem se bála jako ještě nikdy v životě. Od člověka, který od dětství vídá duchy a který se nedávno stal cílem vraha, by to snad mohlo znít divně. Vím, co je strach, už jsem ho zakusila mockrát, ale bezmezná hrůza, která mě zachvátila nyní, se netýkala mého tělesného bezpečí, a dokonce ani Anguse. Bála jsem se čehosi… v sobě. Neznámé části sebe samé, kterou jsem objevovala teprve teď. Toho dílku skládačky, jenž mě poutal k tomuhle zvláštnímu místu, které mě tak vyvádělo z rovnováhy.

Roztřeseně jsem se nadechla, uklidnila zdivočelý pulz a přinutila se vykročit k Angusovi, jen abych vzápětí opět ztuhla. Tentokrát mě k zemi nepřimrazil strach, ale varovný signál, který naléhavě vysílala všechna moje nervová zakončení. Nevěděla jsem, co tenhle alarm spustilo. Snad Angusovo žalostné kňučení. Něco ve větru. K životu náhle procitl instinkt, který ve mně dosud jen dřímal. Ať už ho probudilo cokoliv, zastavila jsem se, jednu nohu nakročenou, a zvolna paprskem baterky šikmo přejela po stezce.

Skoro jsem tu věc neviděla, protože byla nesmírně chytře maskována listy a borovým jehličím. To, že světlo zachytilo záblesk kovu, bylo čiré štěstí. Natolik jsem se dala pohltit metafyzikou, až jsem přestala dbát na hrozby z reálného světa. Někdo Anguse odvedl z verandy a přivázal ho v lese ke stromu. Tohle nebyla náhodná krutost. Za tímto činem se skrýval velice temný záměr.

Popadla jsem klacek, který ležel na zemi, odmetla ze stezky smetí… a objevily se zoubkované čelisti ocelové pasti. Byla obrovitá, daleko větší, než je zapotřebí na rozdrcení lidské nohy. Ale od prvního okamžiku jsem o motivu nepochybovala: past ležela na konci stezky přesně mezi Angusem a mnou. Někdo sem psa přivedl, aby mě nalákal do lesa.

Ale proč?

Hned mi v mysli vytanul ukrytý hrob a reakce, kterou moje sdělení vyvolalo. Napětí u večeře ani Hughův přehnaně ledabylý pokus, jak celou věc vysvětlit a odbýt, jsem si nevybájila. Nevymyslela jsem si ani Luninu reakci. Hodila jsem tam na stůl bombu, a někdo se teď cítí ohrožen.

Připlížila jsem se k pasti, jako bych se kradla ke stočenému hadovi. Ostrým koncem klacku jsem píchala do nataženého péra, dokud kovové čelisti nesklaply s rachotem, který mnou otřásl do hloubi duše. To třesknutí se neslo lesem, jako když nečekaně zahřmí. Vyplašilo ptáky hřadující v korunách stromů. K obloze jsem vůbec nezvedla zrak, a místo toho jsem obhlížela mýtinu a okolní les. Nečeká pachatel někde poblíž, až uslyší tenhle zvuk?

Protože jsem u sebe měla jen slzný plyn, cítila jsem se zranitelná a vydaná napospas. Hlavou mi blesklo, že bych se měla uklidit stranou a počkat, kdo z lesa vyjde. Ale musela jsem se dostat k Angusovi, a navíc: ať už tu past nastražil kdokoliv, mohl být dávno v prachu. Pokud jsem to chápala správně, jeho cílem bylo nechat mě venku do rána a dát divoké zvěři šanci zachytit pach mé krve.

Zhluboka jsem se nadechla a namířila baterku přes mýtinu, kam ústila stezka vedoucí k domu Tilly Pattershawové. Nikde se nic nehýbalo, a proto jsem posvítila o kus dál, jen abych rukou zase ucukla: paprsek dopadl na zrádnou hromádku listí a jehličí, kde se ukrývala další past. Vyšla jsem na mýtinu a pomalu jsem baterkou opsala kruh. Pasti číhaly všude kolem nás.

Potom mi to došlo: kořistí jsem nebyla já. Anguse použili jako návnadu, aby vylákali něco z lesa. Něco, co mohlo přijít z libovolného směru. Něco tak velikého, aby to dokázalo úplně bez hluku odvléct tělo.

Pak jsem ucítila ve větru tu strašlivou zatuchlinu. Chlad prastarého zla, který zalézá do kostí. Listí všude kolem mě začalo šeptat a rozvzdychalo se, jako když člověk přestane zadržovat dech. Amelie… Amelie…

Až na ten šepot a burácení splašené krve v mých uších všude pořád vládlo hrobové ticho. A pak se zvedl vánek, který rozvířil suché listí na protější straně mýtiny, a já jsem se nějak vymanila z ochromení. Doběhla jsem k Angusovi a vrhla se na zem vedle něho. Zdálo se, že není poraněný, jenomže když ke mně přiblížil čenich, ucítila jsem z jeho dechu divný chemický odér, takže mě napadlo, jestli ho něčím neomámili. Tím by se vysvětlovalo, jak ho mohli odvést, aniž by mě vzbudil.

Ale… teď nebyl čas se tímhle trápit. Vítr s sebou nesl další hrůzu: skučení z hloubi lesa. Uviděla jsem, jak se Angus obrátil a zavrčel do tmy a přitom se mu zježila srst na krku.

„To bude dobrý,“ šeptala jsem mu pořád dokola, zatímco jsem se ho snažila osvobodit. Provaz kolem psího krku byl zajištěný spoustou uzlů, a mně se nedařilo žádný rozvázat. Vítr byl studený, mně však v důsledku strachu a napětí stékal po zádech čúrek potu a jen jsem si nadávala, že jsem neměla tolik fištrónu, abych si z kapsy pracovních kalhot vzala vojenský nůž. „No tak, no tak!“ Drásala jsem uzly, dokud jsem si nepolámala nehty, ale pořád je ne a ne uvolnit.

Za mnou sklapla jedna z pastí, a když jsem se v úleku zbrkle obrátila, ztratila jsem rovnováhu a nemotorně se rozplácla na zemi jak dlouhá, tak široká. S děsem jsem pozorovala, jak se z hlubší tmy lesa vyloupl stín a chvátá na mýtinu. Angus se zavrtěl a skrčil, nesnažil se však útočit.

Když stín nabyl podoby, pomyslela jsem si, že ta mátoha přede mnou bude dozajista duch. Ale jakmile na ni padlo světlo měsíce, zahlédla jsem věkovitý obličej lemovaný hřívou rozcuchaných šedých vlasů a nějak jsem poznala, kdo to je: Tilly Pattershawová.

Stejně jako já měla na sobě fortelné boty a bílou noční košili, přes niž si přehodila huňatý vlněný svetr. Byla drobná – zprvu jsem měla pocit, že je i slabá a bezmocná, ale v ruce navlečené do rukavice třímala dlouhý, hrozivě vyhlížející nůž a tím nyní máchla nad hlavou, zatímco druhou rukou chňapla provaz a řádně ho napjala. Zasvištěl nůž a provaz byl vedví. Její náhlý příchod a chování mě tak překvapily, že jsem nebyla v stavu se pohnout či ze sebe vypravit slovo. Teď jsem se však vydrápala na nohy, poněvadž vytí sílilo.

Tilly se přese mě podívala ke stromům a já měla pocit, že se otřásla. „Honem pryč z lesa, děvče!“ Vítr jí rozfoukal dlouhé rovné vlasy a škubl za lem noční košile.

„Tak co stojíš?“

V měsíčním světle se jí leskly oči a její tvář vypadala jako svraštělý obličej šamanky z dávných dob. Ale promluvila čistým nářečím zdejších horalů. „Pro mě si to nejde.“

Sledovala jsem její pohled a propátrávala les. I stromy se chvěly a ve vzduchu bzučela prapodivná vibrace.

„Honem!“ vykřikla.

„Angusi, pojď!“

Když jsem vyrazila přes mýtinu, byl mi v patách.

„Drž se stezky!“ slyšela jsem, jak za námi volá Tilly, ale ten zvuk rychle zanikl ve větru.

Slepě jsem pádila po stezce, až jsem zakopla o kořen, který mě málem strhl k zemi. Do nohy mi vystřelila bolest, až se mi udělalo špatně, ale podvrtnutým kotníkem jsem se nehodlala dát zdržet. Vzhledem k tomu, že máme za zády tu vyjící věc. Zaťala jsem zuby, abych potlačila bolest, a uháněla jsem po cestičce dál. Angus už se mi držel po boku.

Před námi se přes cestu cosi mihlo – asi netopýr, řekla jsem si –, a právě když měsíc zakryl mrak, uslyšela jsem něco jako pleskání stovek ptačích křídel, netroufla jsem si však zdvihnout oči.

Když jsme doběhli ke kraji lesa, chytila jsem provaz, který se Angusovi ještě klimbal na krku, a nachystala se na závěrečný sprint po volném prostoru, tedy po našem dvorku. Místo toho jsem ale provaz přitáhla a s hrůzou se zadívala přes vodu.

Ať už jsme z hor vylákali cokoliv, vyplašilo to neklidné duše na dně jezera. Z těch temných hlubin ke mně doléhalo cinkání zvonků, ten chorál mrtvých, při němž člověku vstávají vlasy na hlavě. Disharmonické vyzvánění tlumila voda a husté svíjející se miazma, jež se plazilo po břehu vzhůru a dál po nášlapných kamenech až na dvorek, kde jsme se klepali my s Angusem.

A z téhle mlžné stěny po mně sáhly průsvitné paže. Přesně jako ve zlém snu, který se mi v dětství opakovaně zdával: ze zdí trčí ruce a chtějí mě popadnout. Ve snu jsem stejně jako nyní věděla, že nesmím připustit, aby se mě dotkly. Zatáhly by mě do mlhy, odvlekly pod vodu a smýkaly mnou dolů, dolů, dolů k tomu potopenému hřbitovu…

Skučení se blížilo. Přísahám, že jsem navzdory šílenému bušení srdce zaslechla přerývaný dech nějakého divokého tvora, který se hnal po stezce za námi.

Omotala jsem si provaz kolem ruky a zatahala za něj. „Poběž!“

Dvakrát jsem to Angusovi říkat nemusela. Poháněn strachem a instinktem skočil kupředu s takovou silou, že mi setrvačnost bezmála podtrhla nohy. Ale ustála jsem to a pokračovala dál. Na mlhu jsem se jedinkrát neohlédla, ale když jsme běželi přes dvorek, po schodech na verandu a do domu, cítila jsem abnormální chlad. Zabouchla jsem dveře, svezla se na podlahu a přitáhla si k sobě Anguse, zatímco jsem čekala, až ten chlad začne prosakovat štěrbinami dovnitř. Dům nás však ochránil. Posvěcená půda, na níž byl zbudován, nám poskytla útočiště. Po chvíli jsem vstala a šla se podívat z okna. Mlha se stáhla, a protože se vítr utišil, stromy mlčely. Na vodě jiskřil měsíční svit – malebnější scenérii jsem dosud neviděla.

Vzala jsem vojenský nůž, přeřízla provaz na Angusově krku a hodila ho do odpadků. Pak jsem psa prohlédla, jestli neutržil nějaké zranění, ale kromě toho, že mu divně táhlo z tlamy, byl asi jen unavený. Nalila jsem mu čerstvou vodu, ale s krmením jsem se rozhodla počkat radši do rána, protože mohl mít podrážděný žaludek.

„Dneska budeš nocovat vevnitř,“ řekla jsem mu.

Vděčně zakňučel a následoval mě chodbou až do mého pokoje, kde jsem ze skříně vytáhla deku a rozprostřela ji na zem u nohou postele. Angus si lehl čumákem ke dveřím. Skopla jsem boty a zalezla do peřin, ale i když Angus držel stráž, do svítání jsem neusnula.

ŠESTNÁCT

Odmyslíme-li si můj zhmožděný kotník a díru vyříznutou do pletiva dveří, k žádnému nočnímu dramatu jako by nikdy nedošlo. Přispala jsem si, a když jsem vstávala, svítilo slunce. Angus už byl vzhůru a bloumal po domě. Jakmile uslyšel, že se vrtím, rozkňučel se, čímž mi sděloval, že potřebuje pustit ven.

Když jsme vyšli na verandu, zblízka jsem si prohlédla poničené síťové dveře; divila jsem se, jak jsem krucinál mohla takové vloupání prospat. Anguse určitě omámili anebo si ho podrobili nějak jinak, protože by mě na vetřelce určitě upozornil. Vzpomněla jsem si, že když jsem ho pouštěla ven po večeři, čenichal kolem – možná mu někdo hodil na dvorek kus masa s uspávadlem. Chudák pes, který se ještě zotavoval z toho, jak málem pošel hlady, by takové sousto hltavě sežral, přestože divně páchlo či chutnalo.

Prohledala jsem okolí domu, jestli nenajdu nějakou stopu, avšak objevila jsem jen otisk podpatku v blátě a ten jsem nejspíš udělala sama.

Angus se zabavil laškováním se třemi veverkami, které sháněly žaludy na zimu, zatímco já jsem si našla prosluněné místečko na schodech, kam jsem si mohla sednout a na psa dohlížet. Dnes ráno mi připadal úplně ve formě, ale čím dřív ho vezmu k veterináři, aby ho prohlédl a naočkoval, tím klidnější budu.

Beztak jsem se rozhodla udělat si v dohledné době výlet do Charlestonu. Když jsem matce volala, už dvakrát se stalo, že se necítila tak dobře, aby přišla k telefonu, začínala jsem se tudíž strachovat, zda si na ní chemoterapie nevybírá příliš vysokou daň. Teta Lynrose se mě ze všech sil snažila uklidnit, ale beztak nebudu mít klid, dokud se nepřesvědčím na vlastní oči. Snad bych se mohla zastavit i u papá. Protože mamka teď bydlela kvůli léčbě v Charlestonu, vídala jsem papá jen zřídka. Už jsem si ani nepamatovala, kdy jsme spolu mluvili naposled, ale na tom nebylo nic neobvyklého. Ačkoliv byl jediný, s kým jsem se mohla bavit o světě duchů – tohle pouto nás bude spojovat navždy –, už jsem se nesnažila překlenout propast mezi námi. Nakonec jsem se smířila s tím, že papá z nějakého důvodu potřebuje mít ode mne odstup.

Roztržitě jsem utrhla stonek zavinutky, která rostla u schodů, a zvedla purpurový květ k nosu. Jitro bylo neskutečně mírumilovné a jezero jako klidné zrcadlo, v němž se neodráželo nic zlověstnějšího než slunce, obloha a vlnící se obrazy jehličnanů. Zvedla jsem se a po nášlapných kamenech došla k přístavišti, kde jsem se opřela o zábradlí a zadívala se do těch nehybných hlubin. Samozřejmě jsem nic neviděla. Voda byla příliš kalná. Bez obtíží jsem si však uměla představit ruiny hřbitova na jezerním dně. Ve vzduchu zněl tlumený šum, který mohl být ozvěnou zvonků.

Ale když jsem se zaposlouchala pozorněji, slyšela jsem jen mírné pleskání vody o dřevěné podpěry a občas i zadunění člunu.

Hodila jsem květ do jezera a vrátila se na dvorek, kde seděl Angus a koukal po veverkách. Byla jsem v pokušení ho popadnout a rovnou zamířit zpátky do Charlestonu. Bez ohledu na smlouvu i profesionální pověst se na restaurování Trnové brány zkrátka vykašlat. Musela jsem odsud pryč. V Asher Falls se dělo cosi velmi znepokojujícího a já jsem se bezděky stala součástí toho všeho. Z bůhvíjakého důvodu. Nechápala jsem, proč a jak, ale neubránila jsem se pocitu, že zde hraju úlohu, jež mi byla určena předem. Po úzkosti, kterou jsem prožila včera v noci na mýtině, po strachu z vlastního osudu, jsem byla dost otřesená.

A přece… Neodjela jsem. Seděla jsem si tam ve sluneční záři a vdechovala citronovou vůni, jako bych na světě neměla jedinou starost. Protože jsem tak nějak věděla, že síla, která mě sem přivedla poprvé – ať už se jednalo o něco, či někoho –, by si už našla způsob, jak mě dostat zpátky.

Asherové jsou nuceni vracet se domů, ať už jsou živí, nebo mrtví.

Neuměla jsem si vysvětlit, proč mi v hlavě vytanul právě tenhle konkrétní útržek hovoru. Snažila jsem se ho ignorovat, poněvadž se mi dnes ráno nechtělo myslet na Pella Ashera. Třebaže měl charisma, chvíle v jeho společnosti mě velice rozrušily. Divná pro mě byla představa, že se naše cesty proťaly už kdysi dávno, a já o tom ani nevěděla. A ještě divnější bylo, že mě viděl jako holčičku, která si hraje na Růžovém vrchu, a po tolika letech si na to vzpomíná…

Bezprostředně po této úvaze se dala do pohybu moje paměť, kterou zamlžil čas a vzdálenost a nyní ji zase osvěžila směsice obav o matku a zvláštních příhod, jež se zde děly od mého příjezdu. V reakci na tyto podněty znovu cvakla pomyslná závěrka objektivu mého mozku a do ohniska vnímání mi zvolna připlul obraz.

Viděla jsem se, jak sedím na podlaze u nás v obýváku, rukama si objímám kolena a otevřeným oknem naslouchám, jak si na přední verandě povídá mamka s tetou Lynrose; jako vždycky jim zněla v hlasech roztomilá intonace a protahované samohlásky typické pro lidi z nížin. Mně tenkrát mohlo být asi šest nebo sedm a o existenci duchů jsem se měla teprve dozvědět. Můj svět však byl odjakživa chráněný a izolovaný, takže líbezná mluva matky a tety mi nabízela letmý pohled na cosi smyslného a exotického. Obě byly krasavice, šířící kolem sebe starodávnou ženskost, jež voněla po zimolezu, santálovém dřevě a parfému White Linen od Estée Lauder. Papá byl naopak cítit hlínou. Anebo jsem hlínou zaváněla já? K mamčině hrůze jsem zhusta mívala pod nehty půlměsíčky špíny a ve vlasech tu a tam zapletený list či větvičku. I když jsem byla nastrojená do nedělních šatů, jako by na mně pořád ulpíval kousek hřbitova.

Seděla jsem tam, líc opřenou o kolena, a v teplém vánku, který čeřil krajkové záclony, jsem skoro klimbala. Dokonce se mi vybavuje i vytrvalý bzukot včely, polapené na síťových dveřích, a vůně čerstvě posečené trávy. Bylo to typické letní odpoledne, zasněné a hypnotizující, ale jen do chvíle, kdy mě nečekaný vztek v tetině hlase přiměl zdvihnout hlavu. Nikdy jsem neslyšela, že by tímhle tónem mluvila na mou matku.

„Tušíš ty vůbec, co bych za to dala, kdybych mohla být na tvém místě? Máš manžela a dceru, kteří tě milují. Co ještě chceš?“

„Ty asi nechápeš –“

„Ale ano, chápu. Ty sis vždycky představovala, že povedeš dokonalý život s dokonalým manželem a budete spolu mít dokonalé děcko. Koneckonců, očekávali to od tebe i ostatní. Jenomže sny se většinou zhatí, Etto, a život se divně zašmodrchá. Co se stalo, nedá se odestát. Musíš na minulost zapomenout.“

„Myslela jsem, že už jsem na ni zapomněla,“ řekla mamka nostalgicky. „Onehdy jsem se ale přistihla, že jedu tam nahoru.“

Teta se zajíkla. „Po všech těch letech? Proč?“

„Chtěla jsem zajít na ten hrob.“

Nastala dlouhá odmlka, během níž jsem tajila dech. Tomu rozhovoru jsem moc nerozuměla, ale věděla jsem, že je vážný, poněvadž teta nikdy nezvyšovala hlas. Mou mamku přímo hýčkala. Od sebe je dělil pouze rok, ale teta Lynrose mi vždycky připadala mladší i starší zároveň. Mladší proto, že se stále chovala koketně jako dívenka, zatímco moje matka s každým přibývajícím rokem vážněla víc a víc. A starší proto, že mamku tak vášnivě ochraňovala. Jejich vzájemná blízkost mě vždy naplňovala hlubokou touhou, protože ony měly společná tajemství, do nichž jsem nemohla být nikdy zasvěcena. Sesterská tajemství.

„Jaké to bylo?“ zeptala se tiše Lynrose.

Matka se odmlčela. „Byla to hodně zvláštní chvíle.“

„Co tím myslíš?“

„Nedokážu ti to vysvětlit jinak, než že ti popíšu, jak mi bylo, když jsem projížděla tím městem.“ Snížila hlas. „Jako by tomuhle městu někdo sežral duši. Lidi, domy, dokonce i samotný vzduch… všechno mi připadalo poskvrněné. Nesnesu představu, že by moje holčička žila na tak příšerném místě!“

„Žádnou takovou představu snášet nemusíš. Malá je tady s tebou. A sem taky patří.“

„Pro tuhle chvíli.“ V tichu, které následovalo, jsem si představovala, jak se matčina ruka šine vzhůru, ke krku, a nervózně poškubává za zlatý křížek, který matka pořád nosí. „Ach, Lyn! Byla jsem tak slabá! Nikdy jsem si to dítě nevpustila beze zbytku do srdce, poněvadž jsem se hrozně bála, že si pro ni někdo přijde.“

„Nepřijde. Jak by mohl?“

„Však ty víš.“

„Už je to moc let. Ona je teď naše, Etto. Prostě to přijmi jako požehnání a vpusť to dítě do svého srdce,“ zamumlala Lynrose, ale přesto jsem v jejím hlase uslyšela přímo hmatatelný strach – ještě dnes se při vzpomínce na něj otřesu.

Tyto obrazy zase třepotavě odletěly do stinných zákoutí mé minulosti. To, co jsem vyslechla, mě hluboce znepokojilo. Jenomže cože jsem to vlastně vyslechla? Snad jejich hovor nebyl nic jiného než sen, na nějž jsem se dnes rozpomněla, anebo falešná vzpomínka, kterou mi do mysli zasely mé vlastní obavy. Kolik já jen měla na matku a tetu vzpomínek! Během dětství jsem u toho otevřeného okna vysedávala celé hodiny, zatímco ony dvě na přední verandě básnily o starých časech a klevetily. Proč bych si měla uchovat právě tuto konkrétní vzpomínku?

I kdyby byl tenhle zážitek skutečný, nedokázala bych si všechno vybavit takhle do detailů. Po tolika letech těžko. Určitě jsem si přikrášlila nějaký matný dojem. A navíc: dospět k závěru, že dotyčným městem bylo zrovna Asher Falls, to už je opravdu přitažené za vlasy. Co by mou matku pudilo až sem do hor? Čí hrob chtěla navštívit? A proč se pořád bála, že by si pro mě mohl někdo přijít, když o mě nestála ani žena, která mě porodila?

Jako by Anguse přitahoval můj neklid, došel ke mně a plácl sebou pod schody. Opřela jsem si bradu o kolena, natáhla ruku, abych ho podrbala za pahýly uší, ale v myšlenkách jsem stále prodlévala u té konverzace. Jako by tomuhle městu někdo sežral duši. Lidi, domy, dokonce i samotný vzduch… všechno mi připadalo poskvrněné.

Ten popis seděl na Asher Falls téměř dokonale, ale mně se pořád nechtělo věřit, že by moje matka mluvila právě o tomhle městě. Rozhodně jsem si ji tady neuměla představit. Svým způsobem vedla ještě izolovanější život než já. O duchách nevěděla nic a z paranormálních jevů, natož pak z historek o dětství v horách, které mi vyprávěl papá, si tropila šprýmy.

Do ramen se mi teple opíralo slunce, ale já jsem se stejně třásla. Čím déle jsem se tu zdržovala, tím silněji jsem byla přesvědčená, že pro zakázku na obnovu hřbitova si mě nikdo nevybral nahodile, jen podle telefonního seznamu či internetu. Můj příjezd tvořil součást plánu, rozsáhlé intriky, která se táhne v čase zpátky až do dob na Růžovém vrchu, kdy mě Pell Asher sledoval, jak si hraju mezi mrtvými.

Když jsem u předního vchodu naložila do auta svoje pracovní fidlátka, obešla jsem dům, abych vyzvedla Anguse. Na konci mola stála žena a házela něco do vody. Poskočilo mi srdce a chvíli trvalo, než jsem si připomněla, že duch se těžko objeví před soumrakem. A vůbec, i když byla ke mně zády, poznala jsem drobnou postavu Tilly Pattershawové.

Angus pořád ležel ve stínu a pozoroval veverky. Zdálo se mi zvláštní, že když přišla, neštěkal. Její přítomnost ho ani v nejmenším nelekala. Vlastně to vypadalo, že Angus takřka spí. Sklonila jsem se k němu, že ho poplácám. Teprve pak jsem vykročila k přístavišti a diskrétně jsem si odkašlala, abych ji nějak nezaskočila. Jenže ona mi nevěnovala pozornost, ani když moje boty zadupaly na dřevěných prknech mola.

„Slečna Pattershawová?“ pronesla jsem tiše.

„Říkají mi Tilly,“ řekla a ani se přitom neohlédla.

„Dobré ráno. Já jsem Amelia.“

„Já vím, kdo jsi, děvče.“

„Luna vám asi řekla, že tady budu nějaký čas bydlet. Děkuju vám, že jste mi všechno nachystala. A hlavně děkuju za tu pomoc dnes v noci.“ Přistoupila jsem k zábradlí vedle ní. „Nebýt vás, vůbec nevím, jak bych svého psa osvobodila.“

„Kvůli děkování tady nejsem,“ opáčila rázně.

„To je mi jasné. Ale stejně… jsem vám opravdu vděčná.“ Ukázala jsem na dům. „Někdo včera v noci vyřízl do síťových dveří díru a Anguse odvedl. Neviděla jste náhodou v lese někoho?“

„Nikoho než tebe, děvče.“ Změřila si mě od hlavy k patě. V kříži jsem pocítila zvláštní chvění. Tilly Pattershawové jsem se nebála… právě naopak. Byla jsem doopravdy šťastná, že ji vidím. V jejím hlase však zněl spodní tón, stín čehosi temného, co způsobilo, že jsem se chytila zábradlí tak pevně, až mi na rukou zbělely klouby.

„Těch pastí, co byly nastražené okolo mýtiny, jste si všimla, viďte?“

„S těmi už se soužit nemusíš.“ Mrštila do vody další hrst drobečků a pak se ke mně obrátila. Hodnotila mě bystře a hbitě. Na rozdíl od toho, co tvrdila Bryn Birchová, mi tato žena připadala naprosto při smyslech. „Já už se o ně postarala.“

„To je prima.“ Ráda bych se jí na tu příhodu v lesích vyptala podrobněji, ale vybavilo se mi, jak mě Thane varoval, že Tilly je vůči cizincům poněkud nedůvěřivá, a tak jsem ji nechtěla odradit.

Mlčely jsme; pozorovala jsem, jak krmí ryby. Tilly byla obyčejná žena, ale v pohybech jejích rukou, ačkoliv stále vězely v bavlněných rukavicích, se zračil velký půvab. Šedé vlasy měla sčesané do strohého drdolu v týle, což podtrhávalo její ustaraný vzhled, leč pramínky vlasů, které jí z účesu uvolnil vítr, nečekaně dodávaly její tváři na líbeznosti, odporující mrzutému chování a potemnělým očím. Žena plná protikladů, napadlo mě. A měla jsem ji za to ráda.

Trochu jsem se zavrtěla a Tilly ke mně zvedla zrak.

V očích se jí mihla jakási emoce, ale vzápětí opět soustředila pozornost na vodu.

„Luna povídala, že váš dům leží támhle tím směrem – stačí jít po stezce,“ řekla jsem. „Je to blízko?“

„Dost blízko.“

„Chodíte sem často krmit ryby?“

„Chodím sem na hřbitov.“

„Na hřbitov? Myslíte… ten pod vodou?“ Vrhla jsem kvapný pohled na temnou hlubinu a otřásla se. „Máte na Trnové bráně rodinu?“ zeptala jsem se opatrně.

„Většina mé rodiny je pochovaná v Georgii,“ řekla.

A co Freya? napadlo mě. „Thane Asher mi říkal, že než voda stoupla, nikdo nepřestěhoval těla. Je to pravda?“

„Říkal pravdu. Pořád jsou tam dole. Máme je přímo pod nohama. Fougerantovy, Hibberdovy i ty chudáky malý kluky Moultrieovic. Moje holka je znala všecky do jednoho.“

Polekaně jsem po ní mrkla. „Co tím chcete říct?“

Zaváhala, ale ruku měla pevnou. „Když byla sama, chodívala si sem prohlížet náhrobky. Všecky jména znala nazpaměť. Jsou to její přátelé, říkala. A hřbitov byl její schovávačka. Její oblíbený místečko.“

Opět jsem ucítila to mravenčení na páteři. „Když jsem byla malá, taky jsem měla takové místo. Hřbitov Růžový vrch. To byla zase moje oblíbená schovávačka. Moje útočiště. Jediné místo, kde jste se cítila doopravdy v bezpečí.“

Kývla. „Moje holka už je mrtvá, ale kdyby mohla, hádám, že by sem chodila pořád.“

Nevěřila jsem si natolik, abych v této chvíli dokázala normálně promluvit. Srdce se mi rozbušilo, a když jsem si představila Freyina ducha, jak se vznáší přesně nad tímhle kotvištěm, nějak se mi nedostávalo dechu. Nejradši bych o ní Tilly pověděla, ale už jsem dávno věděla svoje, takže jsem existenci této mrtvé nemínila uznat. A také jsem věděla, že představa duše milované osoby, která nenachází klid, člověka málokdy utěší. Pro Tilly bylo daleko lepší, ať si dál myslí, že její dcera odpočívá v pokoji.

Přesto jsem se neubránila úvahám, zda Freyinu přítomnost na tomhle místě Tilly necítí – zda nějak neví, že tu její dcera zůstává. Že by mě právě proto duch tak důrazně nabádal, abych odsud odešla? Že bych rušila její klid… vnikala do jejího útočiště?

Tohle se mi nezdálo. Podle mé zkušenosti duch jen vzácně pronásleduje nějaké místo. Duch pronásleduje člověka.

Otočila jsem se zase k Tilly. „Vaše rodina tedy pochází z Georgie?“

„Z okresu Union,“ řekla. „Narodila jsem se a vyrostla ve stínu Krvavé hory.“

„Jak dlouho žijete tady?“

„Od holčičích let. Když jsem odešla z domova, bylo mi patnáct. Přišla jsem se sem učit k jedné porodní bábě. Ona pak umřela a přenechala mi svoje místo, a tak jsem tu zůstala.“

„Takže tu bydlíte skoro celý život.“

„Vlastně jo.“

„Je to nádherný kraj,“ řekla jsem.

Zvedla oči k horám a zachvěla se.

„Pořád ještě pracujete jako porodní bába?“

„Před léty jsem toho nechala.“ Pohledem se dotkla svých rukou v rukavicích. „Ba, je to tak. Beztak se tady poslední dobou moc děcek nerodí.“

„Hádám, že když se začaly zavírat podniky, spousta lidí město opustila.“

Očima znovu zabloudila k horám. „Dobře udělali.“

„Jak to myslíte?“ Když neodpovídala, dotkla jsem se jejího rukávu a přes něj ucítila, jak se lehce chvěje. „Proč jste šla včera v noci do lesa, Tilly? Jak jste věděla, že potřebuju pomoc?“

„V noci se zvuky nesou do daleka,“ řekla.

„Slyšela jste to vytí?“ otázala jsem se jí naléhavě.

„Slyšela jsem tvého psa, děvče. Napadlo mě, že bude v pěkný bryndě.“

„Ale řekla jste mi, ať utíkám z lesa. Prý se něco blíží.“ Studovala jsem její obličej. „Co se to včera v noci toulalo lesem?“

Hlas jí zhrubl. „Moc se vyptáváš, děvče.“

„Protože musím vědět, co to má znamenat! Co jsem přijela do města, odehrává se tu spousta divných věcí. Co je tam venku v lesích? Co žije na té hoře?“

Zakabonila se. „V lesích nic nežije a na té hoře jakbysmet. Nežije to nikde, poněvadž to není žádný něco.“

Když jsem se jí zadívala do očí, chloupky na šíji se mi naježily. „Ale já to cítila ve větru. Slyšela jsem to vytí. Je to tam venku. Já to vím! Je to chladné a zlé a –“

Její ruka mi bleskově sevřela zápěstí a prsty se mi zavrtávaly do masa, dokud jsem neucukla. „Jdi domů, děvče. Vrať se, odkud jsi přišla. Radši se nemíchej do věcí, kterým nerozumíš.“

Otřeseně jsem si masírovala zápěstí. „Domů nemůžu. Mám tady práci.“ A tuhle zakázku jsem potřebovala. Musela jsem si vydělávat na živobytí, měla jsem firmu, kterou jsem musela udržet nad vodou. V sázce byla moje profesionální reputace.

„Radši nebuď tak umíněná.“

„Nejsem umíněná, jsem praktická. Podepsala jsem smlouvu. Nemůžu jen tak odjet. A stejně…“ Bedlivě jsem ji pozorovala. „Oč tady jde? Jestli to není něco, co by mi tedy mohlo ublížit?“

Ztišila hlas do zoufalého šepotu: „Copak to nechápeš? Tam venku není nic, čeho by ses měla bát.“ Ruku v rukavici si položila na srdce a naklonila se ke mně. Poprvé se mi zdálo, že v jejích očích rozeznávám záblesk šílenství. „Boj se toho, co máš tady.“

SEDMNÁCT

Když jsem chvíli nato dojela k vchodu na hřbitov, parkoval u něj černý sporťák, ale Thane nebyl v dohledu. Normálně bych Anguse nechala venku za plotem, ať si poradí, jak umí, ale dnes jsem ho vzala s sebou dovnitř, protože jsem si netroufla nechat ho samotného. Táhl se za mnou po cestě, jako by mě ani on nechtěl nechat bez dozoru.

Den byl tak teplý, že když jsme klenutou pohřební branou procházeli do asherovské sekce, svlékla jsem si bundu a rukávy si uvázala kolem pasu. V horku, které se nějak míjelo s tímto ročním obdobím, jsem zpočátku cítila šalvěj a čas od času závan rozmarýnu, ale pak nás stezka zavedla dost daleko do nitra hřbitova, kde dávaly stín a zanedbanost vzniknout zasmušilejším pachům břečťanu a suchého listí. Dírami v jehličnatém baldachýnu jsem zahlédla, jak nad horami nehnutě visí bílé beránky, jejichž tmavé lemy však věstí déšť.

Zpozorovala jsem, jak od mauzolea přichází Thane, a zastavila jsem se u kruhu andělů. Zatímco jsem na něj čekala, upřela jsem zrak k těm tajuplným tvářím z jiného světa. Teď už jsem na nich snadno rozpoznala asherovské rysy, jichž jsem si všimla na starých fotografiích: vysoké lícní kosti, jemně řezané nosy a rty. Když jsem tu rodovou podobu studovala, něco mi došlo: andělé byli natočeni k východu ne proto, aby očekávali východ slunce, ale aby se mohli dívat k horám.

Neblahé tušení, které tento objev vyvolal, se mi z hlavy vykouřilo, jakmile jsem se obrátila k Thaneovi a přihlížela, jak kličkuje mezi náhrobky. Na sobě měl vyrudlé džínsy a šedou bavlněnou košili s vyhrnutými rukávy a já se přistihla, že se neubráním tomu, abych nesrovnávala jeho ležérní oděv s formálnějším stylem, který vyznával Devlin. Devlinův elegantní šatník se vymykal finančním možnostem policejního detektiva, jenomže Devlin nebyl obyčejný polda. Pocházel ze starého a bohatého charlestonského rodu a hádám, že ho zesnulí rodiče docela slušně zaopatřili, takže ani poté, co ho dědeček vydědil, si nikdy nemusel lámat hlavu, jaké výstřelky si může dopřát. Stále jsem nacházela silnou ironii ve faktu, že se Devlin obrátil zády ke všemu, po čem nyní Thane tak baží a co požaduje na rodině Asherových. Ale i když se Devlin vyhnul tradici a dědečkovým očekáváním, do značné míry pořád zůstával produktem své výchovy. Byl šarmantním, občas staromódním mužem žijícím v ústraní, který má sklon k pýše a zádumčivosti. Něco z toho měl sice v sobě i Thane, ale podezírala jsem ho, že u něj to bude pud sebezáchovy.

V duchu jsem si nadávala, že ho v jednom kuse srovnávám s Devlinem. Thane byl přece sám sebou. Snad je nejvyšší čas, abych se přidržela rady, kterou dala teta Lynrose mé matce, a přestala žít v minulosti. Přestala toužit po něčem, co nemůžu mít.

„Dobré ráno!“ zavolal.

Skoro neochotně jsem zdvihla ruku a zamávala mu.

Došel k andělům ze strany, která tonula ve stínu, takže jsem hned nepostřehla, že tu něco neklape. Všimla jsem si však, že má na bradě strniště a okolo úst vrásky z vyčerpání, což byla oproti včerejšku změna. Zrak mu zalétl rovnou k andělům a Thane se na vteřinu zamračil, ale vzápětí už se mu na obličeji opět usadila přívětivá maska.

Pak se ke mně obrátil a z pohledu mu čišela taková síla, až jsem se zachvěla. Zmatek v těch zelených hlubinách nekorespondoval s Thaneovým flegmatickým výrazem a lehkomyslným chováním. Divokou intenzitu jeho očí nedokázaly ukrýt žádný stín ani maska.

„Doufám, že vám nevadí, že jsem sem takhle vpadl,“ řekl.

„Kdepak. Jistěže ne.“ Znovu jsem nabyla rovnováhy a pokrčila rameny. „Proč by mi to mělo vadit? Tohle je přece veřejné místo. Máte stejné právo tady být jako já. Zejména když uvážíme, že je to váš rodinný hřbitov.“

Mezitím se k němu přiloudal Angus. Když se Thane shýbl, aby psa pohladil, ze strany mu do tváře posvítilo slunce: na levém spánku měl šrám.

„Co se vám to stalo?“ vyhrkla jsem.

Zamžikal, v očích se mu krátce zatmělo. „Něco jsem špatně odhadl. Už se mi to nestane.“

Umírala jsem zvědavostí ohledně detailů toho špatného odhadu, ale cosi mi napovídalo, že dalších informací se mi patrně nedostane. Navíc jsem jaksi tušila, že v tomhle případě bude nevědomost požehnáním.

Narovnal se a bleskově rozhlédl po hřbitově. „Jsem tady poprvé po mnoha letech. Neměl jsem ponětí, jak je to tu zarostlé. Některé z památníků jsou přes břečťan a ostružiní sotva vidět.“

„Není to tak hrozné. Náhrobky jsou většinou ve slušném stavu a nevidím stopy po vandalech. Na starších hřbitovech bývá vandalismus obvykle dost malér.“

„Vandaly lze pochytat,“ řekl. „Plíživějšími škůdci jsou čas a zanedbávání.“

Vzhlédla jsem k němu. „Jak to myslíte?“

Pokrčil rameny. „Podle mého je zanedbanost poškození jako každé jiné.“

„Chcete tvrdit, že je hřbitov úmyslně zanedbávaný z neúcty?“

„Jak už jsem vám povídal na přívozu: Trnová brána v lidech stále probouzí silné city.“ Mluvil tlumeně a já ho podezírala, že to nedělá jen z piety, ale nejspíš i ze zvyku a proto, že mu to radí instinkt. Sem se pronikavé hlasy nehodily. Thane se tohle patrně naučil v útlém věku už díky tomu, že jeho dědeček choval rodinný hřbitov v takové úctě. „Postupem času se tohle místo stalo symbolem všeho, oč kvůli asherovské chamtivosti město přišlo.“

„Když vlastnictví hřbitova přešlo do jiných rukou, neudělala vaše rodina nějaká opatření ohledně údržby?“ Netrpělivý záblesk v jeho očích mi naznačil, že mi uniká nějaký základní aspekt celé záležitosti. „Tím by se popřel veškerý smysl velkolepého dědova gesta. K čemu je pokání bez oběti?“

Měla jsem pocit, že k „velkolepému gestu“ Pella Ashera se váže tolik jemných významových nuancí, že by jim člověk odjinud jako já beztak nikdy neporozuměl. „Jestli je to zanedbávání úmyslné, proč jsem tedy zde?“

Zašilhal do slunce. „Někdo si zjevně pomyslel, že nastal čas na obnovu.“

„Nevíte o tom něco?“

Ironicky povytáhl jedno obočí. „Já? To sotva. Moje názory na vynakládání peněz na hřbitov znáte. Bez urážky.“

„Bez obav, nikdo se tu neuráží.“ Měla jsem ale pocit, že by se o restaurování mohl přece jen zajímat trochu víc. „Viděla jsem vás u mauzolea – šel jste dovnitř?“

„Jen jsem ho trochu omrknul. Proč?“

„Váš dědeček si myslel, že byste mohl se mnou zajít dolů do krypty. Prý bych si to neměla nechat ujít. Jako kluka vás údajně okouzlila Spící nevěsta.“

Zašklebil se, ale viděla jsem, jak mu v koutku úst zacukalo; zdálo se, že se uvolnil. „Byl jsem malý krvelačný zmetek, to teda jo. Vysvětlil vám děda, že ta Spící nevěsta je vlastně nějaká praprapratetička dokonale uchovaná pod sklem?“

„Ano. A já sama budu nejspíš taky pěkně krvelačná, protože bych ji hrozně ráda viděla.“

„Podívaná je to náramná. Lepší doklad asherovské arogance hned tak nenajdete.“

Úkosem jsem po něm koukla. „Vidíte, na mne ti andělé udělali docela dojem. Hlavně když jsem rozpoznala rodovou podobu.“

„Takže jste si jí všimla…“ Když se znovu obracel k sochám, zachytila jsem stín dalšího pousmání. „Já osobně mám radši drahou tetičku Emelyn. Alespoň v sobě měla tolik grácie a pokory, aby zesnula s mírumilovným výrazem na tváři. Oproti tomu jsou tihle andělé na můj vkus až moc spokojení sami se sebou. Ačkoliv ta socha uprostřed má v sobě cosi, co mi nedá spát. Vždycky jsem o ní přemýšlel…“ Věta skončila zvláštní kadencí.

„Co je?“

Podíval se na mne. Přísahala bych, že přes jeho neasherovské rysy přelétlo cosi zlověstného, ale vzápětí to potlačil. „Nic. Vůbec nic,“ zamumlal a nespouštěl přitom oči z mých rtů.

Napadlo mě, zda přemýšlí o včerejší noci stejně jako já. Když jsem poprvé uviděla jeho auto před hřbitovem, umiňovala jsem si, že se budu chovat, jako kdyby k polibku nikdy nedošlo. Nebyla jsem tak marnivá, abych si namlouvala, že sem přijel kvůli mně, a rozhodně jsem nemínila přikládat nevinné puse nepatřičný význam. Ale ať jsem se snažila, jak jsem chtěla, ta příhoda mi nešla z hlavy. Stejně jako hřbitov Trnová brána i tenhle polibek symbolizoval všechno, co pro mě bylo ztracené.

„Jste v pořádku?“ Nepřestával na mě soustředěně zírat, hlavu na stranu, jako bych představovala velikou záhadu, kterou se rozhodl vyřešit.

„Ale jistě,“ řekla jsem dobře nacvičeným tónem ve stylu Dělej, že toho ducha nevidíš. „Proč se ptáte?“

„Zdálo se mi, že jste se na minutu někam vytratila, a já si nemohl nevšimnout, že dneska vypadáte trochu unaveně.“

„Ach tak. V noci jsem mizerně spala. Vlastně jsem až do východu slunce nespala vůbec.“

„Špatná postel?“

„Špatné všechno.“ Nevěděla jsem, kolik mu toho chci povědět. Svěřit se někomu ohledně setkání s nadpřirozenými bytostmi je vždycky komplikované. „Někdo vyřízl díru do síťových dveří a odvedl Anguse ze zadní verandy. Psa jsem našla uvázaného v lese a všude okolo něj ocelové pasti. Hodně veliké. Myslím, že to byly pasti na medvědy.“

„Cože? Medvědí pasti?“ Než si klekl k Angusovi, zpozorovala jsem u něj záblesk toho temperamentu ostrého jak žiletka.

„Kdyby nám nepřišla na pomoc Tilly, nevím, co by se s námi stalo.“

„Tilly Pattershawová?“

„Vynořila se bůhvíodkud, v ruce pořádný nůž. Dost mě to překvapilo. Přeřízla provaz, kterým byl připoutaný Angus, a pak…“ Zmlkla jsem.

„Co pak?“

Vzpomněla jsem si na ten příšerný vítr a vytí… a na Tillyino varování, ať se nemíchám do věcí, kterým nerozumím. „A pak nic. Šli jsme domů.“

Přejel rukama Angusovi po žebrech. „Neublížil mu ten člověk?“

V té otázce zazněl agresivní podtón, který mě znepokojil. Pohled mi bezděky zabloudil ke šrámu na Thaneově skráni a vzápětí jsem si všimla, že klouby na pravé ruce má oteklé a samou modřinu. Co to v noci tropil, k čertu?

„Angus mi přijde v pořádku. Nejdřív jsem si myslela, že ty pasti byly nastražené na mě.“

Ostře se na mě zadíval. „A to proč?“

„Zdálo se mi zřejmé, že Anguse použili, aby mě vylákali do lesa. Napadlo mě, že někdo asi chytil vítr kvůli tomu mému objevu.“

„Mluvíte o tom ukrytém hrobě?“

„Ano. Ale pak jsem si řekla, proč by někdo líčil pasti kolem celé mýtiny, kdybych měla přijít pouze z jednoho směru.“

„Třeba tam byly kvůli kojotům,“ nadhodil. „Letos dělají kojoti smečky víc potíží než jindy.“

„A co vlci? Wayne Van Zandt říkal, že je tady viděl.“

„Už jsem to slyšel i od jiných, ale nikdy jsem tu vlka neviděl.“ Zvedl ke mně oči: tvrdý lesk potlačované zloby, který jsem v nich zahlédla, mě stále vyváděl z rovnováhy. „Neslyšela jste něco včera večer? Anebo neviděla?“

„Ne, ale hádám, že někdo musel být na dvorku, když jsem Anguse před spaním pustila vyvenčit. Když jsem ho pak našla v lese, z dechu mu byla cítit nějaká chemikálie. Myslím, že dostal drogu.“

Thane se zvedl. „Volala jste policii?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože nevěřím Waynovi Van Zandtovi.“ Vylíčila jsem mu rozhovor, který jsme s Van Zandtem vedli na policejní stanici, i jeho necitelnou nabídku, že se o toho mého tuláka postará. „On je jediný, kdo kromě vás a Luny o Angusovi vůbec ví.“

Chvíli bylo ticho. „Máte za to, že vás s tím psem nikdo jiný neviděl, ale včera jste ho přece měla s sebou tady, na hřbitově, ne?“

„Ale nikdo jiný tady nebyl. Včera ne.“

„To, že jste nikoho neviděla, ještě neznamená, že on neviděl vás.“

Na mysl mi přišel stařec, který se na hřbitově objevil toho prvního dne. Představa, že mě někdo šmíruje při práci, mi byla sama o sobě protivná, ale odpudivé chování toho člověka mě natolik vykolejilo, že při vzpomínce na něj mi po páteři přejel mráz. Zvedla jsem oči k sochám, a jak na ně dopadalo slunce, jejich nezemské obličeje se na chviličku zkřivily do hnusného, zlověstného úšklebku. Vypadaly nějak… démonicky. Mohla za to pochopitelně jen moje fantazie, ale já v obličeji těch andělů viděla rysy toho hnusáka: světlé oči, vyčnívající lícní kosti, orlí nos.

Zapudila jsem tu iluzi a obrátila se zpět k Thaneovi. Nespouštěl ze mě zrak a já jsem byla v té chvíli z duše ráda, že se nepodobá Asherům.

„Nechápu, proč by používali Anguse jako návnadu,“ řekla jsem. „Proč by se obtěžovali podstrkovat mu drogu a odvádět ho z verandy.“

„Aby se zbavili důkazů,“ řekl Thane. „Začala jste klást příliš mnoho otázek ohledně psích zápasů. Lidi z toho znervózněli.“

Odmlčela jsem se. „Tak tohle se vám tedy přihodilo s obličejem a s rukou? Že byste kladl příliš mnoho otázek?“

Neřekl nic, jen se podíval na Anguse.

„Vy jste ten ilegální psinec našel, co?“ zeptala jsem se ho tiše.

Ticho se táhlo, podtrhované podivnou nehybností celého dne. Bylo zvláštní, jak ten klid burcoval moje ospalé smysly, jako by mě někdo budil jemnou rukou z dřímoty. Dodnes si vybavuji mírumilovný dotek kropenatého slunečního světla na líci a útěšnou vůni hlíny, břečťanu a mechu, ten odér úrodnosti, jenž byl na starých hřbitovech tak vzácný. V dáli nás vábily prastaré hory, zahalené do nadpozemského modrého oparu borových lesů.

Idylickou scenérii cosi narušilo; vnímala jsem to jako bodající trn. Náhle jsem byla velice vyděšená. Nebála jsem se Thanea. Ani toho vyšinutého chlapa s vozíčkem. Měla jsem strach z těch hor, z čehosi ve mně, co reagovalo na vábivou píseň Sirén, kterou zpívaly ty svůdné vrcholky.

Copak to nechápeš? Tam venku není nic, čeho by ses měla bát. Boj se toho, co máš tady.

Stromy rozhýbal větřík, a když jsem se podívala Thaneovi do očí, cítila jsem, jak mnou projelo divné vzrušení. Bylo to jako předtucha. Jako znamení.

Jako osud.

„Mějte Anguse pořád na dohled,“ řekl Thane. „A po setmění se držte dál od lesa.“

OSMNÁCT

Když jsme se pohřební branou vraceli do veřejné sekce hřbitova, strach, který jsem před chvílí zakusila, už pomalu dozníval. Ale pocit úlevy ve mně budilo už to, že jsem se mohla otočit zády k horám rýsujícím se v dálce. Slunce mě hřálo do tváře a z korun stromů rostoucích za vchodem na hřbitov ke mně doléhalo líbezné trylkování červenek. Poklidnější scénu bych si sotva uměla představit, a přece… neubránila jsem se, abych přes rameno nevrhla pohled na hory, jež se v nekonečné jednotě snoubily s oblohou.

„Zavedete mě k tomu hrobu?“ pronesl zničehonic Thane, kráčející vedle mě, a nebýt tak vycepovaná, co se týče ovládání vlastních reakcí, asi bych řádně nadskočila. Jak jsem hloubala o mystice těch vzdálených modravých hradeb, na chvíli jsem na něj dočista zapomněla.

Obrátila jsem se k němu. „Moc tam toho neuvidíte. U večeře jsem vám ho popsala opravdu důkladně: severojižně orientovaný hrob, ozdobený mušlemi, oblázky a náhrobní deskou bez nápisu.“

„Ano, já vím. Ale potřebuju ho vidět osobně.“ Zamračeně zkoumal lesy. „Pořád je to asherovská půda. Když jste mě na ten hrob upozornila, už ho nelze ignorovat. Zjistit, kdo je tam pochovaný, to je moje zodpovědnost.“

Jeho zodpovědnost. Ne Hughova. Ne dědečkova. Jeho.

Vybavilo se mi, jak u večeře Hugh odmávl můj objev jako bezvýznamný a prohlásil, že v horách je takových odlehlých rovů jako nastláno. A Pell se očividně zajímal především o to, že mě nikdo nevaroval před kalmiovou houštinou. Co by si o Thaneově zájmu o tu záležitost asi pomysleli?

„Pokud někdo nevyrukuje se jménem, bude to dost svízel,“ upozornila jsem ho. „Neoznačené hroby se těžko identifikují i na starých pohřebištích, ale člověk má přitom aspoň po ruce mapu a vzpomínky potomstva. Tady není ani nápis, kterého bychom se mohli přidržet. A bez vodítka, jako je datum narození a smrti, budete muset projít tisíce zápisů, a to ještě za předpokladu, že existuje úmrtní list. Může to trvat celé měsíce. Nebo dokonce roky.“

„Ve sklepě staré správní budovy se uchovávají krabice se záznamy. Snad bychom je mohli probrat. I když bych si myslel, že záznamy o narození a úmrtí už by mohly být zpracované počítačově.“

„Ty staré ne, zejména pokud jde o okresy na venkově. Ale…“ Mrkla jsem po něm. „Řekl jste, že bychom mohli.“

Podržel mi branku, pak za námi zase zavřel. Když se ke mně otočil, mezi obočím měl ustarané vrásky. „Rád bych, abyste mi s tím pomohla. O takovém pátrání toho víte víc než já.“

Bezvýrazně jsem pronesla: „Nejlepší bude poptat se v okolí. V takhle malém městečku bude určitě někdo vědět, koho tam pohřbili.“

„Lidi z okolí neradi odpovídají na otázky. Příliš se bojí, že by se mohli míchat do záležitostí někoho jiného.“

Dala se snad touto zdrženlivostí vysvětlit reakce lidí u včerejší večeře, když jsem jim pověděla o ukrytém hrobě? A co Tillyino varování, ať se nemíchám do věcí, kterým nerozumím?

Odhrnula jsem si z tváře pramínek vlasů. „Ráda bych vám pomohla, ale mám plné ruce práce se samotným restaurováním. Mou prioritou číslo jedna musí být hřbitov. Na prolézání archivů mi tudíž moc volného času nezbude.“ Výmluva to byla dost formální, poněvadž jsem už stejně věděla, že mu pomůžu. Neoznačený hrob, ať už je sebestarší a sebeodlehlejší, to prostě nesmí být. Lhostejno, kdo v něm leží – ten člověk si zaslouží mít jméno. Zaslouží si, aby si ho lidé pamatovali.

„Odvedete mě aspoň k tomu hrobu? Našel bych ho sám, ale když mi ukážete cestu, ušetří mi to čas.“

Rozhodla jsem se mu nepřipomínat, že mi právě radil, ať se držím od lesů dál. Do setmění navíc zbývalo několik hodin a já měla pocit, že se mi ve společnosti někoho z Asherů nemůže nic stát.

„Tak dobrá, ukážu vám ho.“

„Neměli bychom vzít s sebou Anguse?“ zeptal se.

„Budeme muset. Samotného ho tady nenechám.“

Rychle na mě pohlédl. „Vy jste se musela včera v noci doopravdy vyděsit, co?“

„A divíte se?“

„Ne. Ale snažte se na to nemyslet. Já už zjistím, kdo ty pasti nastražil!“

„Stejně jako jste objevil ten psinec? Co jste s těmi lidmi udělal, Thane?“

Opět sjel pohledem na Anguse. „V porovnání s tím, co jsem udělat chtěl, vlastně nic moc,“ zamumlal a já usoudila, že nejlépe bude víc do toho nerýpat.

Chvíli jsme se zdrželi u mého auta, aby Angus mohl vychlemtat trochu čerstvé vody, a pak už jsme všichni tři společně vstoupili do lesa, kde naše kroky tlumil mech. Mezi stromy bylo chladno a šero, vzduch kořenně voněl po borovicích a cedrech. Když jsme kráčeli tím věčným příšeřím, znovu se mi vybavily otcovy příběhy o horách. Ale proč bych měla marnit čas tím, že budu hloubat o mytických stvořeních, jako jsou upíři a vlkodlaci, když se můj svět přímo hemží duchy? A teď jsem vešla do nového světa, do světa skrytých hrobů, zvláštního větru a stromů, které šeptají.

Do světa, kde je přítomen Thane Asher.

Připadal mi trochu roztržitý, při chůzi klopil hlavu a zrak upíral na zem. Zdálo se mi, že čím hloub do lesa zacházíme, tím víc okolní teplota klesá, a tak jsem se zastavila a oblékla si bundu. Thane mi automaticky pomohl do rukávů a tam, kde mi jeho prsty přejely po šíji, jsem ucítila lehké mravenčení. Jestli si všiml, jak jsem se mírně odtáhla, nedal nic najevo.

„Smím se vás na něco zeptat?“

Kývl, aniž odlepil oči od země.

„Možná to bude znít necitlivě, ale mohla bych vědět, co se stalo Waynu Van Zandtovi s obličejem?“

Pokrčil rameny. „Můžu vám povědět jen to, co se ke mně doneslo. Právě tohle je jedna z těch věcí, o kterých se lidem nechce mluvit.“

„No, zdá se, že tady máte zapovězených témat celé přehršle,“ broukla jsem.

Jeho úsměv mi neunikl. „Učíte se rychle. A vůbec, stalo se to dávno, dřív než jsem sem přišel, takže informace, které se ode mne dozvíte, jsou z druhé, či dokonce třetí ruky. Berte je s rezervou. Šušká se, že se jednou večer vydal na rande k vodopádu. S holkou, se kterou tehdy chodil. Nazítří ráno ho našli v bezvědomí u jezera. Byl zle zřízený a málem umřel na ztrátu krve a na infekci. Když se v nemocnici konečně probral, nepamatoval si ani ň.“

„Ani ten útok?“

„Vůbec nic. Ale zranění by odpovídalo útoku medvěda.“

„Když jsem se s ním onehdy setkala, varoval mě před divokými zvířaty. Myslela jsem, že mě chce jen zastrašit, ale kdo ví – možná že měl o mě opravdovou starost.“

Thane plácl komára, který mu sedl na obličej. „Waynu Van Zandtovi bych obzvlášť vznešené motivy nepřipisoval. Takhle naježený je, co ho znám.“

„Zřejmě k tomu má dobrý důvod.“

„Ano, ale mějte na paměti, že je to týž chlapík, co vám nabízel, že se postará o vašeho psa. A tipl bych si, že by to udělal s velkým gustem.“

Přes rameno jsem mrkla po Angusovi, který se za námi trmácel po stezce. Jakmile postřehl, že mu věnuji pozornost, slabě zakňučel a vklínil se mezi nás, až Thanea odstrčil z cesty. „Hele!“

Zasmála jsem se a shýbla se k němu, abych ho poplácala.

„Získala jste prima společníka,“ řekl Thane.

„Já vím. Je báječný!“

„Vezmete ho s sebou, až budete odsud odjíždět?“

Aniž bych vteřinu přemýšlela, odpověděla jsem: „Samosebou.“

„To má tedy kliku, že vás našel. Rád bych si myslel, že Samson taky natrefil na někoho, jako jste vy.“

„Snad ano.“ Ale ani jeden z nás nemluvil dvakrát přesvědčeně.

Moje tempo Anguse zanedlouho otrávilo, a tak se rozběhl napřed. Zavolala jsem ho zpátky, protože jsem ho nechtěla v lese ztratit z dohledu.

„Když teď vím, co se stalo Waynu Van Zandtovi, už chápu, co mi onehdy povídala Ivy.“

Thane se vrátil na místo vedle mě, a třebaže jsem se držela kraje stezky, třeli jsme se o sebe rameny.

„Oč jde?“ otázal se ostražitě.

Jeho obezřetnost mě pobavila. „Jistě si uvědomujete, že je do vás zakoukaná.“

Když nic neříkal, podívala jsem se na jeho zakaboněnou tvář. „Ale no tak, vždyť je to jen taková holčičí zamilovanost!“

„Ivy není jako jiné holky,“ řekl. „Už došlo k nějakým incidentům.“

Když jsem uslyšela tón, jímž to pronesl, úsměv mě přešel. „Co třeba?“

„Stalking,“ řekl mrzutě.

„Cože? Stalking? To jako že vás pronásledovala?“

„Ano. A vloupala se mi do auta. Ukradla mi nějaké osobní věci.“

„Jak víte, že to byla ona?“

„Vím to, věřte mi.“

„Co jste udělal?“

Pokrčil rameny. „Vcelku nic moc. Nic se jí nedalo dokázat. Usoudil jsem, že nejlepší bude si jí prostě nevšímat, a nedělat z toho skandál. Řekl jsem si, že z toho časem vyroste.“

„A vyrostla?“

„Doufal jsem v to. Až do předvčerejška jsem ji moc nevídal.“ Odmlčel se. „Tak co vám povídala?“

Že by sis jaktěživ nevybral přivandrovalkyni, pomyslela jsem si. „Mluvily jsme o vodopádu. Prý je to tenké místo. Místo, kde se spojuje svět živých s oním světem.“

„Něco jako vortexy,“ řekl. „Jakže je to nazvala Bryn?“

„Brány do říše mrtvých,“ řekla jsem klidně. „Podle Ivy prý lidé chodívali nahoru k vodopádu, protože se domnívali, že by tam mohli nakouknout do nebe, ale teď se drží stranou, jelikož mají strach. Než to stihla dopovědět, Sidra jí uťala řeč, ale mám pocit, že Ivy mluvila o útoku na Wayna.“

Thane pokrčil rameny. „To nikdy nevíte. V těchhle kopcích je to samý folklór a pověra. Imunní vůči tomu nezůstávají ani ti, co mají vzdělání. Však jste slyšela, jak o horách vykládá Catrice a Bryn.“

„Zdá se mi, že je chovají v náramné úctě. A Luna taky. Svěřila se mi, že jí matka říkávala, že jestli odsud někdy odejde, usouží se.“

„No, podle mě by to Luna už nějak přežila,“ zabručel a mě napadlo, zda neví o jejím vztahu s Hughem. „Vlastně…,“ pronesl beze spěchu, „… ona byla to děvče, se kterým měl Wayne nahoře u vodopádu tenkrát večer to rande.“ Užasle jsem se k němu otočila. „Luna Kemperová?“

„Široko daleko tady jinou Lunu nemáme,“ řekl. „Byli si tenkrát s Waynem blízcí. Nerozluční, říkali o nich lidé. Pak se z Evropy vrátil můj strýc a… no, však jste ho viděla.“

„Wayne je taky přitažlivý. A před tou nehodou musel být hotový buldozer dívčích srdcí.“

„Ale není Asher.“ Thaneův hlas zněl tak věcně, až jsem si říkala, jestli jsem ten řezavý tón v jeho hlase doopravdy slyšela.

„Tím by se vysvětloval Waynův přístup,“ dumala jsem. „Když jsem se zmínila o tom, že všechny dohody stran obnovy hřbitova měla na starosti Luna, mluvil dost pohrdlivě. Měla jsem nejasný pocit, že je mezi nimi zlá krev – tedy alespoň z jeho strany. Podle vás měl ale tu nehodu pár let předtím, než jste sem přišel. Na to, aby v sobě člověk choval zášť, je to hodně dlouhá doba.“

„Se záští to bývá stejné jako s pověrami. Sice víte, že se nezakládají na pravdě, ale přesto na nich lpíte.“

Chvilku jsme kráčeli mlčky a já jsem si až příliš zřetelně uvědomovala zvuky lesa: cupitání drobných nožek v podrostu, ševel listí v korunách stromů. Rychle jsem zvedla oči, napůl v očekávání, že uvidím, jak na nás seshora civí stovky ptáků, větve však byly prázdné.

„Kdy se na scéně ukázala Maris?“ zeptala jsem se.

„Před pár lety. Přijela sem do města na návštěvu k sestřenici a někdo ji seznámil s Hughem.“

„Chodil tehdy Hugh ještě s Lunou?“

„S přestávkami spolu chodili spoustu let. Jenomže Maris měla tenkrát určité přitažlivé vlastnosti, které už Luna nabídnout nemohla. Zejména mládí. Peníze byly takový bonus.“

„To zní dost –“

„Chladně? Obchodnicky? Už jsem vám říkal, že my Asherové jsme sobecká cháska,“ pravil zachmuřeně. „Jedním z těch, kdo na ten sňatek naléhali, byl dědeček. Hugh dovršil čtyřicítku, a dědic pořád nikde – a Bůh nedopusť, aby asherovská krev vymřela!“

„A stejně žádné miminko nemají.“

„Ironie osudu, co?“

„A co Edward?“

„S mou matkou děti neměli. O jeho minulosti, o době před jejich sňatkem, mluvit nemůžu. Ačkoliv si myslím, že nějaký čas chodil s Bryn. Bylo to však dávno předtím, než měla Sidru.“

„Bryn a Edward… Luna a Hugh. Co Catrice?“

„Holt byla lichá.“ Pokrčil rameny. „Po celou jednu generaci se Asherům nenarodil žádný potomek, takže si jistě umíte představit, jak je děda netrpělivý.“

„Krev a půda,“ zamumlala jsem.

„Ach tak.“ Úkosem na mě pohlédl. „Svěřil se vám se svou filozofií.“

„Ano. A připadá mi to jako přežitek. Asi tak ze sedmnáctého století.“

„Je to přežitek,“ souhlasil Thane. „A odjakživa jsem si myslel, že se to podobá mýtu o králi Rybáři [3]. Dědečkovy představy o rodině a o sobě samém nejsou o nic méně grandiózní. Podle jeho názoru rodina a půda neúprosně srůstají v jedno.“

„Obnovit pokrevní linii, obnovit království.“

„Něco na ten způsob.“

„Kdo hraje v téhle historii úlohu rytíře grálu?“

„No,“ řekl Thane měkce, „obnovitelka se přece říká vám.“

Zakopla jsem o kořen, a kdyby mě Thaneova ruka bleskurychle nezachytila, sekla bych sebou do mechu. „Já obnovuju staré hřbitovy. A je to notná dřina,“ řekla jsem a ukázala mu dlaně. „Vidíte, kolik mám mozolů? Na tom, co dělám, není pranic mystického ani mytického.“

Oči se mu zaleskly. „Jen vás trochu škádlím.“

„Ach tak.“ Snažila jsem se to tak brát, ale v koutku mysli mi cosi hlodalo: že stejný pocit osudovosti mě trýznil tam na mýtině. Znepokojivé poznání, že jsem sem byla přivedena z nějakého důvodu.

Obnovitelka se přece říká vám.

„A vůbec,“ řekl Thane, „hádám, že děda pořád ještě doufá v dědice, ale podle mého názoru tohle manželství nepotrvá dost dlouho.“

Rozvod by Lunu nejspíš potěšil.

Vzpomněla jsem si na dostaveníčko, které jsem volky nevolky vyslechla, na důvěrný šepot a animální steny rozkoše…

Ostře jsem se nadechla. Předevčírem v knihovně jsem nestihla odejít dost rychle, abych ty zvuky neslyšela, ale teď mi tahle voyeuristická vzpomínka připadala dráždivá. Což mě samo o sobě rozčilovalo.

Když jsme se přiblížili k vršku kopce, ucítila jsem něco ve vzduchu, zvláštní vibraci, která mi tepala v žilách a jako pírko lechtala nervová zakončení. Vítr mi rozfoukal vlasy a polaskal mě po tvářích jako milenec. Zachvěla jsem se a zamhouřila oči. Pak jsem zvolna stočila pohled k muži vedle mě. Chvíli se mi zdálo, že se jeho obličej mění v…

Thane se na mě zamračil: „Jste v pořádku?“

„Necítíte nic ve vzduchu?“ zeptala jsem se a přitáhla si bundu víc k tělu.

Zachmuřil se ještě víc. „Asi déšť. Předtím jsem si všiml, že sem táhnou bouřkové mraky.“

Tím by se vysvětlovala ta vibrace, ne? Elektrický šok, který mi zapulzoval tělem, když jsem zvedla oči k Thaneovi a uviděla Devlinovu tvář…

Nespouštěl ze mě zrak. „Opravdu jste v pořádku? Tenhle výlet asi nebyl moc dobrý nápad. Nechcete tu na mě počkat? Určitě bych ten hrob našel sám.“

„Ne, jsem v pohodě. Jenom se mi přihodilo něco zvláštního.“

„Co?“

Jak bych mu mohla objasnit svůj zážitek, když jsem sama nechápala, oč jde? Snad to celé způsobil rozhovor o pokrevenství a plodnosti, ale zdálo se mi, jako by ta vibrace rozvířila cosi hluboko v mém nitru – skoro se to podobalo sexuálnímu vzrušení. „Bylo to…“ Umlkla jsem a pak to zkusila znovu: „Když jsem se na vás dívala, chvíli jsem… viděla někoho jiného…“

Zvědavě si mě prohlížel. „Koho?“

Odvrátila jsem rychle oči; nesnesla jsem jeho pohled. „Nikoho. To je jedno.“

„Za to může nevyspání,“ prohlásil. „Silná únava umí natropit v mozku psí kusy.“

Vůlí jsem přiměla srdce, aby se zklidnilo. „Asi máte pravdu. Bylo to jako bdělý sen. A vůbec, už jsem v pořádku.“ Naklonil hlavu. „Poslouchejte!“

„Co to je?“

„Odsud už slyšíte zvuk vodopádu.“

Byli jsme zticha a natáčeli hlavy směrem k vršku. Přes vzdálený hukot vody ke mně dolehl ještě jiný zvuk: šepot, který se v mírných vlnách linul zpoza stromů.

Amelie, Amelie…

DEVATENÁCT

Vystoupali jsme na vrchol kopce a se sluncem v zádech jsme začali sestupovat po skalnatém svahu k planině porostlé kalmiemi. Nebyli jsme nijak daleko od Trnové brány ani od silnice, ale přesto jako bychom se přenesli o milion mil hlouběji do nicoty. Viděla jsem, jak se na skále vyhřívá ještěrka a vysoko nad hlavou nám na proudu vzduchu klidně plachtí osamělý jestřáb. Když jsme však scházeli z kopce, jiného živého tvora jsme nezahlédli.

Šetřila jsem podvrtnutý kotník, ačkoliv mě vlastně nebolel. Nepříjemná ztuhlost v kloubu mě ale upozorňovala, že bych raději neměla špatně šlápnout, a tak mi nevadilo, když mi Thane pomohl přes několik zrádnějších míst. Vibrace ustala, a já znovu nabyla duševní rovnováhy. Dokázala jsem na Thanea hledět jako na příjemného, atraktivního muže, jehož společnost mě začínala těšit. Nic víc.

Když jsme došli k houštině, uvědomila jsem si, že jsme udělali moc dobře, když jsme s sebou vzali Anguse. Měla jsem za to, že přesně vím, kudy jsem do houští vcházela, ale když jsme tam teď stáli, mezery v ježatém podrostu mi připadaly všechny stejné. Kdyby mě Angus tím bludištěm znovu neprovedl, beznadějně bych zabloudila. Papá měl pravdu: tvářnost krajiny, která je stále stejná, dokáže ošálit oči i ostatní smysly. Povědomé záchytné body jsem nebyla schopna objevit, dokud jsme se neseškrábali dolů z převisu, chránícího hrob.

Angus, který utíkal před námi, už seděl čelem k mohyle, a zatímco čekal, až ho dohoníme, ocasem bušil vzrušeně o zem.

„Tak tohle je to místo?“ zeptal se Thane.

„Ano. Hrob je támhle nahoře, přímo pod převisem. Vidíte ty náprstníky? V těchto končinách divoce nerostou – někdo je sem zasadil. Ale kdyby člověk jen procházel kolem, v životě by si toho hrobu nevšiml.“

Thane se rychle rozhlédl. „Donést sem to tělo, to musela být zatracená dřina. Prodrat se sem skrze ty kalmie… Pokud ovšem…“ Zmlkl, ale věděla jsem, co mu táhne hlavou.

„Pokud se tělo ještě nepohybovalo? Já vím. Už mě to napadlo. Ale je tam úmyslně navršená hlína a náhrobek. Kdyby chtěl někdo zamaskovat zločin, takhle drzý by těžko byl. A vůbec, nemyslím si, že by ten hrob byl skrytý. Spíš mi připadá chráněný.“

Zatímco jsme tam stáli a povídali si, Angus se zvedl a doloudal k hrobu, kde packou šťouchl do několika listů. Vzápětí se s podivným zakňučením vrhl ke mně a dloubl mě do ruky. Chvíli nato se k hrobu vrátil a celý rituál opakoval.

„Co to vyvádí?“ otázal se Thane.

„Nemám páru. Na tomhle místě ho něco vzrušuje. To on mě sem zavedl. V jednom kuse štěkal a štěkal, dokud jsem se nepustila lesem za ním, a když jsem ho našla, jen tady seděl a třeštil oči na hrob.“

„Určitě něco cítí,“ řekl Thane.

„Nemyslím. Na to je tenhle hrob moc starý.“

„Psi mají daleko vyvinutější čich než my. Možná Angus zachytil pach, který my vůbec nerozeznáme. Takový, co tu přetrval řadu let.“

Náhle se mi vybavil rozhovor mezi mou matkou a tetou, který jsem potají vyslechla. Je možné, že mluvily právě o tomhle hrobě? Nemohl tady Angus zvětřit pach mé matky a spojit si ho se mnou?

Tohle mi připadalo hodně přitažené za vlasy. K tomu rozhovoru došlo před mnoha lety. I kdyby to nakrásně byl týž hrob, mamčin pach už by dávno spláchl déšť. A jestli jsem si ji neuměla představit v Asher Falls, tím méně pravděpodobné se mi zdálo, že by šplhala ze skalnatého úbočí a drala se kalmiovým houštím.

Angusovo chování mě ale fascinovalo – o tomhle místě věděl zjevně cosi, co já nevěděla.

U náhrobní desky ležel malý pugét z planě rostoucího kvítí; honem jsem si klekla, abych květiny prozkoumala. „Včera tady nebyly.“

„Zdá se, že jsou čerstvé,“ řekl Thane. „Někdo tady musel být dneska ráno.“

„U večeře jsem vám už říkala, že se o tenhle hrob někdo stará spoustu let. Vidíte, jak vytrhal trávu a plevel? Když se na jižanských lidových hřbitovech nechávala hlína takhle obnažená, bylo to na znamení úcty. Jedná se o prastarou tradici, která je v téhle oblasti k vidění málokdy, ale kdysi se lidé namáhali celé hodiny, aby z hrobu odstranili každičké stéblo trávy. Udržovat hrob takhle čistý, to chce hodně práce a trpělivosti.“

„Proč ty mušle?“ zeptal se mě. „Oceán je odsud řadu mil.“

„Tohle je další zvyk, který někdy symbolizuje vodní cestu. Můžete vidět celé hroby pokryté lasturami, hlavně tady na Jihu.“

„A ty růže na náhrobku… říkala jste, že růže v plném květu a u ní poupě bývají symbolem dvojitého pohřbu.“

„Tak zní jeden výklad. Tímhle symbolem se dřív označovala matka, která zemřela při porodu a byla pochována spolu se svým mrtvě narozeným dítětem. Ale umění náhrobku může být dost subjektivní. Týž symbol leckdy značí v různých oblastech a v různých obdobích rozdílné věci.“ Chvíli jsem hrob pečlivě studovala ve snaze rozluštit poselství. „Máme zde řadu vodítek, ale řekla bych, že vypovídají stejnou měrou o zesnulém jako o tom, kdo o místo jeho posledního odpočinku pečuje. Ať už tenhle hrob navštěvuje kdokoliv, chová ve značné úctě tradici. Stará se o něj s láskou a úctou.“

Položila jsem na náhrobní desku dlaň a znovu jsem měla zvláštní pocit, že mnou projel elektrický výboj a že se dusím. Zamotala se mi hlava, protože mi začalo bzučet v uších, a já se zajíkla a ucukla. Jestli sem nějak doklopýtala moje matka, už mi bylo jasné, proč ji to tak rozrušilo. Tohle místo jako by bylo nabité nějakou temnou emocí.

Thane ke mně zdvihl oči. „Jste v pořádku?“

„Jen potřebuju trochu vzduchu.“

Vstala jsem a poodešla od hrobu; neklidně jsem přitom sledovala okolí. Vládlo zde ticho a slunce, které se řinulo dolů po kostnatých údech kalmií a rododendronů, se mi zdálo kromobyčej jasné. Stála jsem pouhých několik stop od hrobu, avšak zář v mých očích byla tak oslepivá a stín pod převisem tak hluboký, že Thane málem zmizel. Jako bych byla sama. Opuštěná v té pustině.

Na hruď mi jako kámen dolehla strašlivá tíha. Nyní mě dusila samota tak intenzivní, až jsem se sotva dokázala nadechnout.

Najednou jsem měla před očima obraz. Viděla jsem ducha v tmavých šatech, který se jako rákos komíhá nad kotvištěm a vzhlíží ke mně přes nášlapné kameny… svou vůlí mě nutí, abych ho uviděla…

Přes obličej mi přelétl stín a já se zadívala do slunce. Přísahala bych, že jsem na chviličku viděla siluetu visící na okraji převisu, která se na mě dívá. Když jsem ale zvedla ruku a zastínila si oči, silueta zmizela. Rozplynula se jako Freyin duch v mlze.

Freyin duch.

Už chvíli mi na bránu podvědomí vytrvale klep-klep-klepala hrůza. Strach, že mě pronásleduje Freya Pattershawová. Není to jen otázka času, než mi začne ubývat energie? Než zblednu, zhubnu na kost a oči mi zapadnou hluboko do lebky? Než na tom začnu být jako Devlin?

Podlamovala se mi kolena. To nebylo dobré znamení. Našla jsem místo u převisu, kde jsem se mohla zády opřít o vyhřátou skálu, zatímco jsem se snažila zburcovat všechny síly.

Než se ze stínu vynořil Thane, už jsem se cítila skoro normálně. „Poslechněte, nemohl by tohle být hrob Freyi Pattershawové?“

Udiveně se po mně koukl. „Freyi Pattershawové? Proč myslíte?“

Strčila jsem ruce do kapes. „Říkal jste, že se nikomu nechce mluvit o její smrti. Třeba je pohřbená tady, aby na ni lidé mohli zapomenout.“

„Freyu pochovali na Trnové bráně,“ řekl Thane.

Podívala jsem se mu do očí. „Na které?“

„Na té nové. Umřela až potom, co starý hřbitov zaplavila voda.“

Znovu jsem se opřela o skálu a na okamžik zavřela oči. „Víte to jistě?“

„Jistě ne. Ale když jsem byl kluk, vídal jsem tam Tilly. Vždycky jsem měl za to, že chodí na hrob své dcery.“ Poškrábal se zezadu na krku. „Uniklo mi snad něco? Záleží na tom, kde je pohřbená Freya Pattershawová?“

„Chcete přece vědět, kdo tady odpočívá, ne? Dokud někdo nevyrukuje s konkrétní informací, vycházíme čistě z vylučovací metody.“

Zakabonil se. „Takže to nebyly jalové tlachy, když jste povídala, že identifikace může trvat dost dlouho…“

„Nebyly. Mohla by ale proběhnout rychleji, kdyby se nám podařilo najít toho, kdo zde nechal ty květiny.“

„Poptám se,“ řekl. „A mezitím… Teď jsme dost blízko vodopádu. Jestli ho stále chcete vidět, zavedu vás tam.“ Slunce mě sice příjemně hřálo na tvářích, ale přesto jsem si uvědomila, že se při pomyšlení na vodopád chvěju. Co když je skutečně branou do říše mrtvých?

DVACET

Než jsme došli k vodopádu, musela jsem si zase obléct bundu. Cesta nás vedla vzhůru a okolo kalmiového bludiště, přes horskou louku pokrytou kobercem květů zlatobýlu a podél bystřiny, skákající přes kameny. Když stráň přešla v poněkud zrádnější stoupání, obešli jsme úpatí pískovcového útesu a konečně dorazili k přírodnímu kamennému oblouku, který vyústil v mělký převis obrostlý kapradinami a stíněný vzrostlými javory.

Vodopád jsme měli přímo před sebou. Tvořila ho série kaskád, která povlovně přecházela v jediný proud, jenž se asi po třiceti stopách vrhal do hluboké tůně u úpatí skály. Všude kolem se do výše minimálně padesáti stop vypínaly hrbolaté stěny prošpikované rozsedlinami.

Krása toho místa brala člověku dech, ale už když jsem s Angusem v patách procházela pod obloukem, cítila jsem mravenčení na šíji. Klaustrofobický pocit, že jsem tady uvnitř v obklíčení, se mi nezamlouval. Až příliš živě jsem si uměla představit scénář, podle něhož jednal Wayne Van Zandt. Jakmile vešel do tohoto uzavřeného prostoru, byl v pasti – to, co šlo za ním, ho polapilo.

U paty vodopádu černě zelo ústí jeskyně. Nad vchodem byly do skály vyryté tři kruhové symboly. Když mi na nich utkvěl zrak, za námi zavál lehký vánek a stromy se rozšeptaly. Ostře jsem se nadechla. „O těch symbolech mi vyprávěla Ivy, ale nenapadlo by mě, že jsou tak veliké.“

„Chcete se podívat zblízka?“

Změřila jsem si bok skály. „Děláte si legraci, ne?“

Thane se usmál od ucha k uchu. „Výstup není tak nebezpečný, jak by se zdálo. Vlastně je to hračka.“

„Vezmu vás za slovo.“

„Vážně? Odsud to sice není vidět, ale támhle u toho výčnělku je ještě pár menších kreseb.“ Ukázal na úzkou římsu pod vrcholem útesu.

„Podobných?“

„Myslím, že ano.“

Zašilhala jsem na symboly. „Ivy říká, že nikdo neví, kdo je vyryl. Kdo anebo co.“

Thane pokrčil rameny. „Můžu jen říct, že tady jsou už dlouho. Zblízka je vidět, jak se začínají drolit. A taky rozeznáte stopy dláta.“

„Já vím, co to je,“ pronesla jsem trochu bez dechu.

Překvapeně se ke mně otočil. „Vy už jste je někdy viděla?“

„Ano. Na starých náhrobcích. Jsou to čarodějnické znaky. A navzdory tomu, co povídala Ivy, se ochotně vsadím, že tady v okolí nejsem jediná, kdo ví, co jsou zač.“

„Čarodějnické znaky? Co znamenají?“

„Nejsou tak zlověstné. Většinou se užívaly k zapuzení smůly anebo zlých duchů. Něco jako zlé oko čili uřknutí. Často se nacházejí na hřbitovech tam, kde žijí staré germánské komunity, zejména v Pensylvánii. Já už je viděla na náhrobcích v Texasu a Severní Karolíně. Najít je v téhle oblasti je ale poněkud neobvyklé. A proč jsou tady? Zrovna nad touhle jeskyní?“

Zdálo se, že jen plýtvám slovy. Thaneovu pozornost už mezitím upoutalo káně, které přistálo na skalní římse na vrcholu útesu.

„Škoda že jsem si nevzala fotoaparát.“ Vstoupila jsem do toho prostoru sevřeného mezi skalami o něco hlouběji, abych se na znaky lépe podívala. „Přemýšlím, jak dlouho tu asi jsou. Informace o nich musejí být v knihovně. Určitě o nich někdo psal.“

„To nevím,“ řekl Thane a provázel pohledem káně, jež právě odlétalo. Pak došel k tůni, klekl si a zčeřil prsty vodu. „Jako led. A taková bývá po celý rok, v zimě v létě. Koupel vás setsakramentsky osvěží.“

Upoutalo mě to. „Vy jste se v té tůni koupal?“

„Ano, když jsem byl kluk. Neměl jsem k vodopádu chodit sám, a tak jsem přirozeně využil každé příležitosti a odkradl se sem.“

Na šrám na jeho skráni dopadlo světlo, takže vyhlížel zároveň drsně i zranitelně. Uvědomila jsem si, že ten rozpor mi připadá stále přitažlivější.

„Tak to jste odvážnější než já,“ řekla jsem mu.

„Vy zase pracujete sama na hřbitovech.“

„Většina hřbitovů není ani v nejmenším děsivá.“

„Jak se vám z tohoto hlediska jeví Trnová brána?“

„Verdikt zatím není konečný,“ pronesla jsem žertovně. Zrak mi opět utkvěl na symbolech. V paměti mi hlodala jakási vzpomínka – usilovně jsem se snažila vybavit si, co jsem o nich četla.

„Nějaký problém?“ otázal se Thane.

„Pokouším se rozpomenout, co vím o čarodějnických znacích. Skoro vždycky se vyskytují minimálně po třech,“ řekla jsem. „Ten na vnějším okraji, nejblíž vodopádu, je nejběžnější. Říká se mu sluneční kříž. Ten uprostřed je kompasová hvězda či růžice – vidíte? Hroty má zaoblené jako okvětní lístky.“

Thane se zvedl a došel až ke mně. „Vždycky jsem měl za to, že ten třetí symbol je pentagram.“

„Nazývá se taky Drudenfuss, noha čarodějnice. Podle germánského folklóru má tu moc zapudit dupáním démony.“ Pak mi to najednou došlo: věděla jsem, co mě na tom symbolu znepokojovalo. „Nevšiml jste si něčeho divného?“

„Divné mi připadají všechny,“ odtušil Thane.

„Kdepak. Na pentagramu je určitá anomálie: jeden ze spodních cípů má otevřenou špici. Vidíte? Ta špice je jakoby tupá.“

Naklonil hlavu. „Víte určitě, že tohle nezpůsobila eroze anebo nějaký skalní výběžek?“

„Ne, jsem si dost jistá, že ta špice je otevřená schválně.“

„Z jakého důvodu?“

„Někteří lidé věří, že otevřená špice je cestou, kudy do našeho světa vstoupí ďábel. A aby mohl zase odejít, musí se otevřít další špice, anebo zničit celá hvězda.“

„Takže je-li otevřená jen jedna špice…“

„Zlo je stále mezi námi.“ Znovu zavanul větřík a vymámil ze stromů šelest. Listy posypaly hladinu tůně, potom klidně odpluly.

„To je ale jenom legenda,“ řekl Thane. „Další ukázka horalského folklóru.“

„To vím. Jenže na všech hřbitovech, které jsem kdy navštívila, jsem nikdy neviděla pěticípou hvězdu s otevřenou špicí. A že jsme našli jednu tady, mě trochu znepokojuje.“

„Proč? Protože tohle místo má být něco jako brána anebo vortex?“

„Tohle je pouze jeden z důvodů.“ Zatímco jsem pohledem bloudila po okolí, ovinula jsem si paže kolem trupu. „Navíc je tenhle prostor tak uzavřený. Mám z toho kapku klaustrofobii. Pořád mi nejde z hlavy, co se tady stalo Waynu Van Zandtovi. Jestli ho sem tehdy večer něco sledovalo, nikdy neměl šanci. Dovnitř i ven vede jediná cesta.“

„Pokud se člověk nevydá vzhůru,“ řekl Thane a zvedl oči.

Představila jsem si stopy na Waynově obličeji, těch pět vystouplých šrámů, jež mu rozťaly líc a oloupily ho o pohledný zevnějšek a málem i o život. Nevím, zda byla na vině představa tohoto útoku anebo Ivyina narážka na řídké místo, ale rozhodně se mě počala zmocňovat stejná závrať jako předtím v kalmiovém labyrintu. Rovněž jsem cítila, jak mi ve všech nervových zakončeních pulzuje ten jednotvárný hukot.

Obrátila jsem se k Thaneovi: „Cítíte to?“

„Co?“

„Vibrace. Já ji cítila, už když jsme vlezli do houštiny.“

Thane byl chvíli zticha. „Kromě vodního oparu, co se zvedá od vodopádu, necítím nic.“

„Není tu někde poblíž transformátor anebo elektrárna?“ otázala jsem se úzkostně.

„Na míle kolem nic podobného není.“ Umlkl. „Cítíte to ještě?“

„Ano. A kdybych se pořádně zaposlouchala, tak to i uslyším. Je to jako…“

„Jako co?“ Upřeně na mě zíral. Vůbec se nepohnul, nedotkl se mě, ale náhle jsem si byla vědoma jeho přítomnosti, cítila jsem teplo jeho těla tak intenzivně, jako by se ke mně tiskl.

Vzala jsem ho za ruku a položila si ji na hruď. „Cítíte to?“

Oči mu potemněly. „Cítím, jak vám tluče srdce.“

„Ne, je to tady. Uvnitř mne…“ Roztřásla jsem se. „Jako by tohle místo nějak tvořilo součást mne samotné…“

Zrak se mi zamžil a vzápětí jsem uviděla obraz dvou nahých těl, která se právě na tomto místě proplétají a spějí k vyvrcholení, zatímco všude kolem nich pulzují vibrace a volají mrtvé, volají všechny tvory z jeskyně a z okolních doupat a z nejhlubších, nejchladnějších zákoutí tůně, aby se stali svědky jejich spojení. Ti tvorové byli všude a žádostivě po nich pošilhávali rudýma očima.

Sama jsem se k němu naklonila; něco v mých očích jako by ho polekalo. Chvilku si mě podržel na délku paže, ale potom zaklel a hrubě si mě přitáhl k sobě.

Pak jsem si uvědomila, že se líbáme, a nakázala si, ať ho odstrčím… Všechno se to seběhlo příliš rychle. Nebylo to skutečné. Za všechno mohlo to místo. Ten zvláštní obraz, ta zvláštní vibrace.

Ale nemohla jsem dělat nic než s Thanem splynout. Probudilo se cosi v samotném jádru mé bytosti. Ať už mě sem přitáhlo cokoliv, ať už mě tady cokoliv drželo, rozhodně mě to i vehnalo do náruče Thanea Ashera.

Jazykem mi zajel do úst a bzukot sílil víc a víc, dokud mi celé tělo nepulzovalo touhou. Nic podobného jsem nikdy nezažila. Bylo to jako tlukot srdce, jako tepání krve v žilách, ale přicházelo to z hor a z jeskyně a ze samotné země, na které jsme stáli. A přicházelo to ze mě.

Před očima mi opět vytanul ten obraz a já uviděla, jak se žena vypíná nad mužem, hlavu zvrácenou v bezuzdné náruživosti. Jak se jejich výkřiky a steny v okolní temné mokřině mísily, přísahala bych, že je to Devlin a jeho mrtvá manželka Mariama. Pak se žena se svůdným úsměvem otočila a já spatřila, že… že jsem to já.

Jakoby v záchvatu vlastního orgiastického snu si mě Thane k sobě přivinul blíž, tiskl mě k sobě rukou položenou na mých zádech, zatímco druhá ruka mi cuchala vlasy a nakláněla hlavu dozadu. Zabořil mi tvář do krku, tiskl ústa k mému pulzu, jako by hltal samotnou mou podstatu. A já ho nemohla nijak, nijak zastavit. Protože jsem ho zastavit nechtěla.

Cosi ho vyrušilo – zvuk, vlnka, bodnutí strachu – a on zničehonic ucukl a vypadal jako omráčený. Velice dlouho jsme tam stáli, chraplavě oddechovali a snažili se utišit zjitřené emoce, dokud Thane neuhnul pohledem a to kouzlo neporušil. „Co to mělo sakra být?“

Bzukot zeslábl a já k Thaneovi zmateně vzhlédla. „Nevím.“

„Jste v pořádku?“

„Ano.“ Nedokázala jsem se mu podívat do očí. „Bylo to… nečekané.“

„Já vím. A omlouvám se.“

„To jste nebyl jen vy.“ Otřásla jsem se a rychle se rozhlédla kolem. „Za to může tohle místo. Vnuká člověku divné myšlenky.“

Zvedl ruku a uhladil si vlasy. „Tohle se mi nikdy nestalo. Jenže v té chvíli… jsem si myslel…“

„Co?“

Zavrtěl hlavou. „Ale nic.“ Pohled se mu však zachmuřil. „Určitě jste v pohodě?“

„Samozřejmě –“ Náhle jsem se odmlčela. „Kde je Angus?“

I Thane se honem rozhlédl. „Daleko být nemůže. Před minutou tu byl.“

Začala jsem psa volat, ale Thane mě chytil za paži. „Pst! Poslouchejte!“ Naklonil hlavu.

V tichu jsem uslyšela vzdálenou ozvěnu štěkotu. „Ach ne! Thane, on šel do té jeskyně!“

Pořád jsme stáli čelem k sobě. Ani jsem si neuvědomila, že jsem mu položila ruku na prsa. Když mi to došlo, honem jsem ji spustila k boku.

„Půjdu pro něj,“ řekl.

„Jdu s vámi.“

„Ne, zůstaňte tady. Já tu jeskyni znám. Jako kluk jsem tam prozkoumal každou píď. Až čtvrt míle odsud končí slepou chodbou, takže se Angus daleko nedostane.“

„Ale vždyť nemáte ani baterku!“

„Na klíčích mám svíticí tužku a u sebe mobil. Žádný strach, já Anguse najdu.“

Úzkostlivě jsem se podívala na ústí jeskyně. „Co když tam něco zahnal?“

„O důvod víc, proč bych tam měl jít sám.“ Když jsem chtěla protestovat, řekl: „Nesnažím se vás ochraňovat. Jak jsem ale řekl, jeskyni znám. Pokud budu sám, můžu se pohybovat podstatně svižněji. Kdyby bylo třeba odtamtud sakra rychle vymáznout.“

Oponovat takové logice mi připadalo bláhové. Sledovala jsem, jak vklouzl otvorem do tmy; pak jsem u jeskyně chvíli čekala a snažila se zachytit zvuk Angusova štěkání. Slyšela jsem, že na něj Thane volá, a pak všechno ztichlo. Říkala jsem si, že budou v pořádku. Thane se o sebe dokáže postarat a Anguse zas udrží v bezpečí instinkty. Abych tady trčela jako solný sloup a zvolna propadala panice, to je k ničemu.

Ani se mi nechtělo uvažovat o tom polibku. Netušila jsem, co se stalo, proč jsem se odvázala tak rychle, protože tohle se mi vůbec nepodobalo. Já přece byla obezřetná, rezervovaná… Anebo jsem přinejmenším… taková bývala. V dobách před Devlinem.

Poodešla jsem od vchodu, klekla si k tůni a pohroužila do vody prsty. Thane měl pravdu: voda byla jako tající ledovec a sprška od vodopádu jako vzpomínka na mrazivé zimní mrholení. Zatímco jsem zírala do těch temných hlubin, na vodu spadl list a můj odraz se rozvlnil do drobných spirálek. Ale i když ten list proplul okolo mě, voda se čeřila dál, jako by ji vířila nějaká podvodní erupce. A opět jsem uslyšela bzukot jako strašidelné chvění ladičky.

Dál jsem hleděla do tůně a sledovala ty nepatrné vlnky, když vtom se nad mým odrazem objevil na vodě ještě další. Zprvu jsem myslela, že je to Freyin duch, ale pak mi došlo, že někdo stojí nahoře na skále a dívá se dolů, do tůně. Zrovna když jsem zvedla hlavu, spirály se rozvlnily ještě víc a odraz se třaslavě rozplynul v nicotu.

Ale byla tam! Nevysnila jsem si ji o nic víc než tu siluetu na kalmiové planině. Někdo nás sledoval. A ve zlomku vteřiny, kdy se ten obličej objevil na vodě, bych přísahala, že to byla Ivy.

Z jeskyně se něco ozvalo: štěknutí a pak Thaneův hlas. Bohudík se vraceli.

Ještě jsem se dívala na vršek skály, když se z jeskyně vynořili. Angus nejspíš zachytil dívčin pach, protože se vzrušeně rozštěkal.

Thane se zamračil. „Co ho bere? V jeskyni byl docela v klidu.“

„Nahoře někdo je.“ Ukázala jsem nahoru na útes.

Thane zvedl oči. „Teď?“

„Ano. Viděla jsem odraz v tůni, a když jsem se tam podívala, už byla pryč.“

„Byla?“

„Nějaká holka.“

Pokrčil rameny. „Asi tam jen táboří nějaké děti. V jeskyni jsem viděl staré ohniště. Možná právě proto zmizela tak nahonem. Tohle je asherovský majetek. Snad se bojí, že ji chytíme, protože tu nemá co pohledávat.“

„Dá se nahoru dostat ještě jinudy? Aby člověk nemusel šplhat po skále?“

„Ano, o kus dál je stezka.“

„Kdyby někdo přišel od toho kalmiového houští, měl by čas dostat se tam po té stezce?“

Povytáhl obočí, ale nakonec řekl jen: „Pokud to tu zná…“

Chtěla jsem se zmínit o Ivy, ale pak mě napadlo, zda není možné, že mi tu myšlenku nasadil do hlavy tím, co mi předtím pověděl. Skála ční nad tůní alespoň padesát stop. To, že bych mohla z rozvlněného odrazu na vodě někoho jednoznačně identifikovat, teď nepřišlo věrohodné ani mně. A snad ani ta silueta u hrobu nebyla nic než pouhý stín. Koneckonců, do očí mi svítilo slunce.

Ale ty pasti jsem si včera v noci nevymyslela. Nevyfantazírovala jsem si, že mě někdo nalákal do lesa.

„Chcete, abych tam vylezl a porozhlédl se kolem?“ zeptal se mě Thane.

„To není potřeba. Jak jste říkal: snad to byl nějaký táborník.“

„Pořád vypadáte rozčileně. Určitě jste oukej?“

„Ano, nic mi není. Ale ráda bych odsud vypadla.“

„Tak tedy pojďme.“

Když jsme procházeli pod obloukem, kvapně jsem se ohlédla. Zrak mi zalétl k symbolům a pak na vrcholek útesu. Jistá jsem si nebyla, ale měla jsem dojem, že vidím, jak se po okraji plíží stín, jako by snažil držet s námi krok.

DVACET JEDNA

Než jsme vyrazili zpátky, bylo poledne. Slunce nám stálo přímo nad hlavou, ale nad horami se vznášely kupy tmavých mračen a já slyšela, jak mezi kopci burácí hrom. Bouře však byla daleko od nás a nedalo se odhadnout, zda se vůbec vydá naším směrem. Přesto jsem na skalpu a v konečcích prstů cítila šimrání elektřiny, a když ustal vítr, vzduch ztěžkl zlou předtuchou.

Stezka okolo útesu byla uzoučká, proto jsme šli husím pochodem: vepředu Thane, já uprostřed a nakonec Angus. Neměla jsem moc náladu se vybavovat. Stále ještě jsem v duchu rozebírala, co se stalo v mokřině u vodopádu mezi Thanem a mnou. A nedařilo se mi setřást dojem, že nás něco – snad Ivy – sleduje. Přistihla jsem se, že se tu a tam nakvap ohlížím, jestli ji náhodou nezahlédnu.

Thane mě o kousek předešel, a když jsme se přiblížili k lesu, počkal na mě, abychom spolu srovnali krok. Cesta se rozšířila, takže jsme mohli jít vedle sebe a jen občas jsme se otřeli rameny. Jeho blízkost mi byla milá, ačkoliv jsem před fyzickým kontaktem spíš uhýbala.

Nazvedl borovou větev, jež visela přes cestu, a když jsem se shýbla, řekl: „Musím vám něco říct.“

Napřímila jsem se a zadívala na něj: „Ano?“

Chvíli jako by byl v rozpacích a vlastně ani nevěděl, odkud začít. „Včera jsem vám povídal, že jsem si našel vaše webové stránky, abych si vás trochu proklepl, ale nebyla to tak docela pravda. Sice jsem na vašich stránkách byl, ale já už o vás věděl. Tehdy na přívozní lodi jsem vás poznal.“ Byla jsem dosud celá napjatá, takže jsem promluvila dost zostra: „Jak?“

„Pamatoval jsem si, že jsem viděl vaši fotku v novinách. Letos na jaře, když vyšlo najevo, co se dělo na hřbitově Dubový háj.“

„Proč jste mi nic neřekl?“

„Nebyl jsem si stoprocentně jistý. Proto jsem si vás našel na internetu. Prohlížel jsem si nějaké články, dokud jsem nenašel vaši fotografii. Stála jste před hřbitovní branou s nějakým mužem. Byl to polda. Objímal vás kolem ramen. Ani jeden z vás se nedíval do objektivu, ale měl jsem dojem, že fotograf zachytil jakousi důvěrnou chvilku.“ Umlkl. „Nic mi do toho samozřejmě není, takže mě klidně pošlete do háje. Ale… víte přece, nač se ptám, že? A proč se ptám.“ Obrátil se, aby se na mě mohl zpříma podívat, a mně se v tom okamžiku zdálo, že je dost napjatý. „Nejde jen o to, co se stalo tam u vodopádu.“

Srdce mi bolestně poskočilo. „Já vím.“

„Tak jak je to?“

Rychle jsem se nadechla. „Jmenuje se John Devlin. Je to policejní detektiv, co tenhle případ vyšetřoval. Já jsem policii nějaký čas poskytovala odborné konzultace.“

„A bylo v tom něco víc?“

„Ano.“

„O kolik víc?“

„To je fuk. Už spolu nejsme.“

„Proč?“

O Devlinových přízracích jsem mu povědět nemohla. I kdyby mi uvěřil, nesměla jsem mu to říct. Nevěděl o nich ani sám Devlin, takže kdybych se svěřila Thaneovi, byla by to zrada. „Je to složité.“ Otočila jsem se a vykročila kolem něj po cestě dál. Když mě dohnal, řekla jsem: „Devlin přišel o manželku a dceru. Nebyl ještě připravený hnout se z místa.“

„A co vy? Vy už připravená jste?“

Krátce jsem zavřela oči. „Nevím. Ještě mě to nepřebolelo. Tedy pokud se ptáte právě na tohle. A nejsem si jistá, zda to vůbec někdy přebolí.“

„Proto jste přijela sem? Vykurýrovat si bolavé srdce?“

„Sem jsem přijela proto, že mi nabídli práci,“ opáčila jsem bezvýrazně.

Zatvářil se opatrně, v očích se mu mihly hluboké stíny. „Jestli to má nějaký význam, i já vím, jaké to je, ztratit milovaného člověka. Znám tu prázdnotu, ten příšerný pocit bezmoci.“

„Váš dědeček mi o Harper pověděl,“ řekla jsem jemně.

Zamračil se. „Co vám řekl?“

„Prý to byla dívka, se kterou jste se chtěl oženit. Zahynula při autonehodě a vy jste si kladl za vinu, že jste jí dovolil vyjet na bouřky.“

Jeho vztek vzplál naplno. „A zmínil se taky o tom, že udělal první poslední, aby nás rozeštval?“

„Ne.“ Ale vybavil se mi starcův komentář o dívčině psychické nevyrovnanosti. „Proč se vás snažil rozeštvat?“

„Protože nezapadala do jeho velkolepých plánů.“ Na skráni mu zapulzoval sval. „Neschvaloval její původ.“

„Proč?“

„Harper neměla peníze ani společenské styky, scházel jí ten pravý rodokmen. Mně to bylo samosebou dočista ukradené. Já chtěl jenom ji. Nebýt té nehody, zjara bychom se byli vzali, ať si děda namítal, co chtěl.“

„To je mi líto.“

Chvíli mlčel. V dálce jsem uslyšela rachocení hromu a nad hlavou šelest listí, protože se opět zvedl vítr, přinášející s sebou pach deště a příslib špatného počasí.

Thane se skrze mezery v baldachýnu podíval nahoru, kde dosud jasně svítilo slunce. „Už je to dávno a kdo ví, zda by nám to vydrželo. Byli jsme mladí, a když se dneska ohlédnu zpět, musím přiznat, že jedním z důvodů, proč byl ten vztah tak vzrušující, byl fakt, že jsme se vzpírali dědovým přáním. Nerad bych, abyste mě pochopila špatně,“ dodal honem. „Já ji opravdu miloval. A taky jsem vděčný dědovi, že se mě ujal, když jsem neměl kam se vrtnout. Nikdy mu nebudu moct oplatit, co všechno pro mě udělal. Ale…“

„Nikdy vám nedovolí úplně zapomenout, že nejste pravý Asher.“

Uchechtl se. „Když to takhle říkáte, zní to dost banálně.“

„Ale banální to není. V nejlepším případě je to trapné – a v nejhorším případě to člověka drtí do hloubi duše.“

Letmo se prsty dotkl mé tváře, jako když se vážka zlehka nese po hladině rybníka. „Musí to být blázen, Amelie.“

Nemluvili jsme už o Pellu Asherovi.

Tohle přece není jeho vina, chtěla jsem mu povědět. Když člověka nenechají duchové minulosti na pokoji, těžko se jich sám zbaví.

Nechtělo se mi na něj dívat, nechtělo se mi vyčíst mu z očí příliš mnoho, a tak jsem se radši soustředila na Anguse, který seděl na cestě a trpělivě na nás čekal.

V hlavě jsem však měla zmatek. Tohle jsem nečekala, ani nechtěla. Neusilovala jsem o navázání milostného vztahu s Thanem Asherem, a přece jsem nemohla popřít, že mezi námi existuje spojení, jež mě začíná děsit.

„Thane…“

„Neříkej to. Neříkej nic.“

„Musím.“

Položil mi prst na rty. „Život je moc krátký na to, aby člověk žil v minulosti, Amelie. Pusť ho z hlavy – ať si svoje přízraky nechá.“

Když jsme dorazili ke hřbitovu, u brány jsem se obrátila, abych se s Thanem rozloučila. Než se přižene bouřka, potřebovala jsem dělat, co to dá, a opravdu jsem chtěla být chvilku sama, abych si mohla pár věcí utřídit. Ten polibek u vodopádu ve mně zanechal zmatek a po emocionální stránce mnou otřásl. Neodolatelně mě to táhlo na dvě strany: stále jsem cítila touhu vrátit se do Charlestonu k Devlinovi a zároveň potřebu zůstat tady s Thanem.

„Měla bych se vrátit k práci,“ řekla jsem stroze.

Blýskl po mně starým uličnickým úsměvem. „Tak snadno se mě nezbavíš. Myslím, že je načase, aby ses seznámila se zbytkem rodiny.“

„Co prosím?“

„S drahou tetičkou Emelyn. Říkalas přece, že ji chceš vidět.“ Hrom zarachotil o něco blíž než prve a Thane se přes hřbitov podíval směrem k horám. „Dneska odpoledne už toho beztak moc neuděláš. Ta bouřka se žene sem dolů dost rychle.“

Současně s jeho slovy se zvedl poryv větru, který hnal přes hroby spršku suchých listů. Vrcholky borovic na kraji lesa se začaly ohýbat a nadouvat jako vlny na tmavozeleném moři a už se na nás hrnul souvislý pás deště, který pleskal o listí a o hlínu jako šeptání tisíců duchů. V patách dešti se přivalil hrom; blesk stíhal blesk. A takhle nás bouře dostihla.

Thane mě chytil za ruku. „Pojď, hodíme sebou!“

K autům bychom to bez obtíží stihli, ale my jsme se místo toho rozběhli do labyrintu památníků a náhrobních kamenů a uháněli pohřební branou a kolem kruhu andělů s obličeji obrácenými vstříc bouřce.

Thane zabral za dveře mauzolea, otevřel a vpustil mě dovnitř první. Za mnou se dovnitř vedral Angus a setřásl si z kožichu krůpěje vody. Uvnitř bylo šero, ale přes vitrážová okna a třpyt pavučin v koutech jsem viděla oslnivé zášlehy blesků. Kamenné zdi byly na dotek studené a vlhké a celé to tam dýchalo plísní a zanedbaností. Zprostřed kamenné podlahy sbíhalo do černočerných stínů krypty dlouhé schodiště.

Thane čímsi zaklínil dveře, aby zůstaly otevřené a pouštěly sem aspoň tu trochu světla, jež zůstala venku. Uvítala jsem i čerstvý vzduch, vánek nabitý bouří, který mi cuchal vlasy a rozechvíval pavučiny.

„Tak co?“ zeptal se mě Thane. „Ještě ji chceš vidět?“

„Chci, ale…“

V očích mu zajiskřilo. „Snad se nebojíš?“

„Tetičky Emelyn ne. Ale že bych dvakrát šílela po hadech a pavoucích…“

„Co jsi to za restaurátorku?“

„Jako restaurátorka jsem holt z těch opatrnějších. Máš ještě tu svíticí tužku?“

Zahoupal řetízkem na klíče. „Ale mám dojem, že si vzpomínám, že tady dřív bývaly svíčky a snad i sirky. Neměl bych sejít dolů sám?“

„To je v pohodě. Naučila jsem se se svými fobiemi vypořádat. Ovšem můžeš jít první.“

„Díky.“ Sestoupil do přítmí. „Drž se u mě a pozor na nohy. Ty schody jsou příkré.“

Všimla jsem si, že Angus za námi nejde. O kryptu nestál.

Šla jsem těsně za Thanem. Když se v půli schodiště zastavil, málem jsem do něj vrazila. „Nějaký problém?“ zeptala jsem se bez dechu.

„Jen se snažím vzpomenout, kde jsou svícny.“ Sešel o pár dalších schodů a svítil přitom na kamenné stěny. „Vida, tady to máme!“ Uslyšela jsem škrtnutí a pak se sirka rozhořela a vrhla na zeď olbřímí stíny. Thane zakryl plamínek dlaní a zapálil svíčky; pak jednu vyndal ze svícnu a podal mi ji, zatímco si strkal zpátky do kapsy svíticí tužku. Vzápětí si sám vzal druhou svíci.

Sešli jsme po schodech až dolů, kde Thane rozžehl další svíce. Krypta byla rozlehlejší, než jsem čekala: stěny jednotlivých tumb a hrobek se ztrácely ve tmě. Viděla jsem třpyt dalších pavučin a odlesk světla odrážejícího se na tabulkách a plaketách z mincovního stříbra. Pach plesniviny zesílil a já si uměla hravě představit, jak v každém koutku, v každé štěrbině vzlíná černá plíseň.

„Tohle je něco neuvěřitelného!“ řekla jsem a kamenné zdi mi ozvěnou vrátily můj bezdechý hlas.

„Škoda že nemáme pořádné osvětlení,“ řekl Thane. „Příště se budeme muset lépe připravit. Na schránách se najde pár ukázek práce místních kameníků, které jsou naprosto unikátní.“

„Neslyšela jsem náhodou ve tvém hlase slaboulinký náznak pýchy?“ dobírala jsem si ho.

Mrkl na mě přes rameno; v tetelivém světle působila jeho tvář tajuplně. „Nikdy jsem nepopíral, že tahle rodina má vkus,“ řekl. „Já mám výhrady kvůli tomu, že se příliš rozmazlujeme. A když už je řeč o rozmazlování…“ Zdvihl svíčku výš. „Emelynina rakev je tímhle směrem.“

Vedl mě klenutým dveřním obloukem do malé komory, kde na zdobném piedestalu spočívala skleněná rakev. Když se otočil, aby vsadil svíci do nejbližšího držáku, stanula jsem vedle něj – a takhle se tedy stalo, že jsem ten objev učinila první. Světlo svíček se od skla odráželo tak jasně, že jsem zpočátku nic neviděla. Ale když jsem se přizpůsobila, poprvé jsem se na tetičku koukla. A zajíkla jsem se.

Thane se otočil jako na obrtlíku. „Co se děje?“

Podržela jsem svou svíci nad rakví. Zrak mu padl na sklo a Thane vydechl: „Kristepane…“

Do schránky musel nějakou prasklinou či spojem proniknout vzduch, jelikož tělo se začalo sesychat a scvrkávat. Vrásčitá kůže zešedla, oční důlky byly prázdné a rty se stáhly v ohyzdném šklebu. A jaksi ještě groteskněji působila svatební paráda, v níž byla mrtvola vystavena.

„Jak je to dlouho, co jsi tu byl naposled?“ zeptala jsem se. „Hodně let. Říkám si, jak dlouho asi takhle vypadá.“

„Kdo ví? Pokud je ve skle jediná vlasová prasklina, rozklad podle mě postupuje rychle.“ Když jsem se pohledem dotkla těla, otřásla jsem se a na chvíli odmlčela. „Povíš to dědečkovi?“

„Nevidím důvod, proč by se o tom měl dozvědět. Jen by ho to rozčílilo a beztak sem dolů nikdy nepůjde. Dokud –“ Ztichl, protože do krypty zavanul studený vítr a vteřinu předtím, než se nahoře zabouchly dveře, stihl ještě sfouknout svíčky.

V té naprosté tmě jsem cítila, jak mi po páteři běhá mráz. „Thane?“ Když jsem vydechla jeho jméno, ucítila jsem jeho ruku na paži.

„To nic, sfoukl je vítr. Najdu sirky.“

Vnímala jsem jeho tělo blízko svého a přísahala bych, že v hlubokém tichu krypty slyším, jak mu tluče srdce. Anebo to bylo moje vlastní? Zatímco šátral po sirkách, objal mě paží. Cítila jsem jeho dech na líci, šepot jeho rtů ve vlasech.

„Thane?“

Přivinul si mě k sobě; paže kolem pasu mě ještě držela, když mi nadzvedl vlasy a olízl mi krk tam, kde mi tepala krev. Jako by hltal samotnou mou podstatu.

Šokovaně jsem ucukla. „Co to vyvádíš?“

„Snažím se najít ty pitomý sirky.“ Jeho hlas se ozval od schodiště. V komoře vedle mě už nebyl. Avšak jeho paže mě stále držela…

V okamžiku ochromení, které mě zachvátilo, než jsem stihla zareagovat, jsem ucítila, jak mi jedna ruka zajela k ňadrům a druhá na stehno. Do ucha mi zašeptal skřehotavý hlas: „Už brzo!“ A pak jsem uslyšela zaskřípění drápů na kamenné podlaze a vteřinu nato se ve dveřích objevil Thane se svíčkou.

Honem jsem se otočila, ale nikdo tam nebyl. Byla jsem v pohřební komoře sama se svraštělou mrtvolou Emelyn Asherové.

DVACET DVA

Bouřka se rychle přehnala a západ slunce byl toho večera velkolepý. S Angusem u nohou jsem seděla venku, na zadním schodišti, zatímco nebe nad Zvonkovým jezerem dozrávalo z růžového ruměnce do odstínu temně meruňkové a pak bledlo, až bylo kouřově levandulové s nádechem zlata.

Jak se sbíral soumrak, nahoře v kopcích se začali probouzet noční tvorové. Brzo budu muset jít dovnitř, ale nyní jsem si popřála chvíli, kdy jsem se radovala z hlubokého míru vládnoucího v mezičase, ze zpomaleného dechu polosvětla, jež předchází nástupu tmy.

Na zavinutku rostoucí vedle schodů třepetavě slétla můra. Venku na jezeře volala potáplice druha a ten melodický kvil zněl tence a strašidelně a trochu znepokojivě, jak už to u nočních zvuků bývá. Odkudsi z hloubi lesa jsem slyšela slabé štěkání kojotů a řev, jejž snad vydával nepolapitelný černý panter, šelma, kterou jsem znala z otcových historek o dětství v horách.

Byla jsem roztěkaná a osamělá a stále ještě vyděšená tím, co se mi přihodilo v kryptě. Ráda bych věřila, že to strašlivé zjevení bylo jen výplodem mé fantazie, mého strachu, ale nedařilo se mi zapomenout na horký dech na tváři ani na příslib, který mi šeptlo do ucha…

Třaslavě jsem se nadechla. Každý, kdo má všech pět pohromadě, by stáhl ocas mezi nohy a práskl do bot. Jakápak hanba! Kdybych se teď sbalila, během pár hodin jsem doma v Charlestonu. V kuchyni bych si uvařila heřmánkový čaj. Probrala poštu, která mi leží na stole. Vyspala se ve vlastní posteli. Byla bych blíž Devlinovi.

Další třaslavý nádech.

Ale byla bych tam ve větším bezpečí? Během všech těch trýznivých měsíců, kdy jsem se Devlinovi vyhýbala, se mi nějak povedlo být vcelku v pohodě a udržovat si odstup. Nyní jsem se však musela zamyslet, zda všechno, co mě potkalo v Asher Falls, není přímým důsledkem svévolného porušení pravidel, jimž mě učil papá. Nejenže moje láska k muži pronásledovanému duchy otevřela jakési dveře, ale navíc mě i oslabila a vnukla mi vnímavost vůči temným silám, která mě souží při práci v tomhle městě, v těchto horách.

Není to příliš fantastické? No, myslím, že ne. Už ne.

Znovu jsem si vzpomněla na starce, který se objevil na hřbitově, na jeho groteskní chování – ani zvířecí, ani lidské, zato ztělesňující všechny ty podivnosti, jež se mi tady dějí.

Catrice měla pravdu, napadlo mě. V těchto horách není v pořádku rovnováha přírodních sil. V Asher Falls se osa vychyluje. Hřbitovy jsou zatopené, čarodějné symboly vypadají jinak a teď se mění řád přírody. A já jsem volky nevolky součástí toho všeho. Byla jsem sem přivedena z nějakého důvodu.

Mrkla jsem na svoje mozolnaté dlaně a znovu pomyslela na otce. Vždycky se mě snažil chránit. V okamžiku, kdy jsem na Růžovém vrchu uviděla ducha bělovlasého muže, mi papá sdělil potřebná pravidla, abych byla v bezpečí. Jenomže také přede mnou leccos tajil. A nejen on: i mamka a teta Lynrose. Měli informace o mém narození. O tom jsem byla zcela přesvědčena. Ať už věděli cokoliv, ať už je vázalo jakékoliv temné tajemství, výsledek byl, že mamka přede mnou uzavřela svoje srdce a papá se stáhl tak hluboko do sebe, že už si ani nepamatuji na muže, který mi vyprávěl historky o horách a vštěpoval mi úctu a lásku ke starým hřbitovům. Tajnůstkařením a mlčením mě moji blízcí vyloučili ze svého středu a přiměli mě, abych se stáhla do svého vlastního malého světa.

Devlinovi se do tohoto světa podařilo proniknout – a se strašnými následky. A nyní na vrátka ťukala další hrozba: Thane Asher.

Zachvěla jsem se a přivřela oči. K Thaneovi mě to táhlo způsobem, jemuž jsem nerozuměla, protože nešlo jenom o Thanea jako o muže. Ta přitažlivost sálala z tohoto místa, z tohoto města, přímo z půdy, po které jsem šlapala.

Jako by se od vrcholu kopce vrátil ozvěnou hlas Pella Ashera: Nejsilnější pouto představuje krev a půda. Ty přetrvávají. Romantická láska je příliš prchavá.

Dotkla jsem se toho vrcholku pohledem. Napadlo mě, že kdybych se podívala pořádně, snad bych rozeznala světla asherovského sídla. Snad bych nalezla pár odpovědí. Jenomže ticho se jen prohlubovalo.

Soumrak padl rychle, a já tam ještě seděla. Nad korunami stromů prokmitávalo šedivé nebe, kde už záhy vyjde měsíc, ale za lesem už se modrý opar kopce a hor temně sléval do jednolitého stínu.

A já zatajila dech a čekala. Někde v tom soumraku se závoj tenčil a já si představovala, jak skrze něj proplouvá Freyin duch. Přijde za mnou dnes v noci? Přiláká ji moje teplo a energie? Moje životní síla? Touží po tom, co už nikdy nemůže mít?

Anebo mě pronásleduje z jiného důvodu?

Měla bych vyhledat útočiště, to mi bylo jasné. Tím, že uznám existenci mrtvé, nanovo pokouším osud. Jenomže dveře už byly otevřené a já se musela dozvědět, proč jsem tady. Musela jsem poznat tajemství svého narození, tajemství svého osudu. Musela jsem se dozvědět, proč mě to tak táhne k Thaneu Asherovi.

Už brzo, zašeptaly stromy a já se zachvěla.

V noci se mi Freyin duch nezjevil, ačkoliv se mi po něm snad i stýskalo. Než se úplně setmělo, šla jsem dovnitř a s laptopem na klíně se schoulila do postele. Co jsem odjela z Charlestonu, ostudně jsem zanedbávala svůj blog, takže jsem teď chvíli upravovala komentáře k poslednímu příspěvku a psala nový článek o čarodějných znameních.

Taky jsem si zkontrolovala e-mailovou schránku. Měla jsem tam zprávu od Devlina.

Kurzor myši nerozhodně visel nad řádkem. Mám na něj kliknout, anebo nemám hasit, co mě nepálí? Oprostit se od minulosti? Zanechat Devlina jeho přízrakům napospas?

Nakonec jsem neodolala. E-mail jsem otevřela a očima hltavě přelétla vzkaz, který sestával z jediné věty. Vzápětí jsem si ho přečetla ještě jednou a mračila se přitom.

Kde jsi?

Opravdu se mu do toho stručného psaníčka vloudil náznak zoufalství, anebo to byla jen moje fantazie, moje toužebné přání?

Zavřela jsem schránku, sklapla laptop a zalezla pod deku. A jak jsem tam tak potmě ležela, do mého útočiště se vetřely noční zvuky a do mých snů se zase vetřel Devlin.

DVACET TŘI

V následujících několika dnech trvalo teplé počasí a já, vyzbrojená hráběmi, lopatou a mačetou, jsem trávila dlouhé hodiny v Trnové bráně, kde jsem si prosekávala, prokopávala a prohrabávala cestu vegetací, která se ze starého hřbitova doplížila na nový. Fyzická námaha mě povznášela na duchu a já se vrhala do práce. Rozhodla jsem se ignorovat Devlinův e-mail a Thaneovy polibky i spoušť, kterou obojí napáchalo na mém duševním klidu. Ale ať už jsem byla do aktuálního úkolu zabraná sebevíc, jedinkrát jsem se neotočila zády k mauzoleu.

Stačilo, abych jen pomyslela na horký dech na svém krku či na šlehnutí přízračného jazyka, a začala jsem rubat do podrostu ještě prudčeji, dokud mi pod rukavicemi nenaběhly puchýře. Do konce týdne jsem spotřebovala veškerou energii a rozhodla se dopřát si dlouhou a potřebnou pauzu v knihovně. Nebyla jsem schopna určit, kde leží Freyin hrob, takže jsem logicky dospěla k závěru, že ještě bude nutno odstranit spletence popínavých rostlin a ostružiní, jež zamořily celou sekci hřbitova. Dokud všechno neodklidím, budu k identifikaci hrobů potřebovat mapu.

Zastavila jsem se doma, abych se krátce osprchovala a převlékla, pak jsem se ujistila, že Angus má dostatek čerstvé vody a žrádla, a nechala ho dřímat u okna v ložnici, kam se opíralo slunce. Hrozně nerada jsem ho zamykala v domě, ale do města jsem si ho s sebou vzít nemohla a rozhodně jsem ho nemínila nechat samotného na dvorku.

Když jsem pár minut nato vešla do knihovny, u pultíku stála Ivy a brebentila se Sidrou. Obě měly na sobě školní uniformu, takže jsem usoudila, že ze školy nevyloučili ani jednu z nich.

„Ahoj!“ řekla jsem a přátelsky na ně kývla.

„Zdalipak to není sama Hřbitovní královna?“ zapředla Ivy. „Takhle se vám přece říká, ne?“

„Občas.“

„Dost hnusný!“

Mně zase připadal hnusný fakt, že si mě musela proklepnout na internetu. Jinak by nemohla znát moji přezdívku. A ještě hnusnější se mi zdála možnost, že mě a Thanea onehdy u vodopádu špehovala. Ivy není jako jiné holky, povídal Thane. Už došlo k nějakým incidentům. „Přijde na to, jak se na to člověk dívá,“ pronesla jsem obezřetně.

Změřila si mě trochu opovržlivě. „No, když to říkáte…“

Obrátila jsem se na Sidru. „Je tady Luna?“

Střelila po Ivy varovným pohledem. „Ne, ale brzo se vrátí.“

„Tak to abych se radši pakovala.“ Ivy se napřímila. „Zatím ahoj, Sid. A nezapomeň, o čem jsme mluvily.“

Sidra se zamračila. „Už jsem říkala, že tam nahoru nepůjdu!“

„Nikdy neříkej nikdy,“ pravila Ivy a vědoucně se na mě usmála.

Sidra počkala, dokud za Ivy nezapadnou dveře, a pak se otočila ke mně. „Můžu vám s něčím pomoct?“

„Je všechno v pořádku? Vypadáš trochu vyvedená z míry.“

„To nic. Jenom…“ Pokrčila rameny. „Vlastně nic.“

„Opravdu? Kdyby sis potřebovala s někým popovídat –“

„Ne, díky.“ Sklopila oči k pultu.

„Dobrá. Tak mi aspoň můžeš pomoct.“ Vysvětlila jsem jí, co potřebuju, a ona mě vedla přes celou knihovnu k dlouhému stolu, kde se vršily knihy a záznamy. „Luna vám to sem před pár dny nanosila. Říkaly jsme si, kdy se tu zase stavíte.“

Málem jsem se jí svěřila, že jsem tady už jednou byla, ale pak jsem si vzpomněla na okolnosti mé poslední návštěvy a rozhodla se držet jazyk za zuby.

„Jestli nenajdete, co hledáte, můžu zkontrolovat archiv,“ řekla Sidra a palcem přejela po jednom šanonu. „A určitě tu máme další příručky, kde se o Trnové bráně píše.“

„Díky. Moc mi pomůže všechno, co najdeš. A když už mluvíme o příručkách, ráda bych se dozvěděla víc o čarodějnických znacích nahoře u vodopádu. Zkoušela jsem to přes internet, ale nevyskočil mi žádný odkaz.“

Vykulila oči a já uviděla, že z těch modrých hlubin vyplouvá k hladině cosi, co se podobalo strachu. „O čarodějnických znacích?“

„Podobné jsem viděla na starých náhrobcích. Jsem zvědavá, jak došlo k tomu, že jsou vytesané do skály.“

Zaváhala. „O těch symbolech nenajdete žádné informace ani tady, ani jinde. Lidé z okolí se ohledně těchhle věcí chovají divně.“

„Chceš naznačit, že jsou pověrčiví?“

Ucukla pohledem. „Na vašem místě bych o tom nemluvila.“

Její chování mě mátlo, ale nechala jsem tu věc plavat.

Kdesi v knihovně klaply dveře a Sidra najednou vypadala trochu vyplašeně. „To bude Luna. Řeknu jí, že jste tady.“

Odchvátala a já usedla za stůl, ale sotva jsem měla čas prolistovat první stoh papírů, když se Sidra vrátila se dvěma knihami. „Tady byste mohla najít něco o hřbitově,“ řekla. „Je tam seznam všech hřbitovů v okrese.“

Rychle jsem k ní vzhlédla. „Tos to tedy našla rychle!“

„Vím snad o každé knize, co jich v knihovně máme. Strávila jsem tu většinu života.“

„Takže tě ta práce baví.“ Usmála jsem se. „Já knihovny miluju – a čím jsou starší, tím víc. Stejně jako hřbitovy.“

Téměř plaše řekla: „I já mám hřbitovy ráda. Jestli chcete, mohla bych vám pomoct některé ty materiály probrat.“

„Nebude to Luně vadit?“

„Stejně tu nemám nic lepšího na práci,“ řekla a přitáhla si židli. Zatímco byla předtím pryč, napadlo mě, jestli třeba něco neví o Freye. Ta dívka sice zemřela ještě před Sidřiným narozením, ale v takovém malém městě se jí něco muselo donést. A každopádně Sidra reagovala na fotografii v Lunině kanceláři.

Několik minut jsme pracovaly mlčky a pak jsem ledabyle poznamenala: „Onehdy večer jsem se v Asher House setkala s tvou matkou.“

„Slyšela jsem.“

„Pověděla ti o tom?“

„Máti mi nikdy nic neříká, ale mně se vždycky podaří zjistit, co potřebuju vědět.“

Ten povýšený tón by mi seděl spíš k Ivy nežli k Sidře. „Po večeři jsme se s Thanem probírali starými krabicemi. Narazila jsem na fotku, která mi připomněla tu, co visí u Luny v kanceláři – tu skupinovou fotografii, kde je ona s tvou matkou a Catrice. V pozadí byla ještě jedna dívka. Thane povídal, že se jmenovala Freya Pattershawová.“ Sidra nezvedla oči, ale vycítila jsem z ní silné napětí a vzpomněla si, jak intenzivně zareagovala tenkrát v Lunině kanceláři. Stejně jako teď jsem ji podezírala, že na té fotce vidí Freyina ducha.

„Slyšelas někdy to jméno?“

Její modré oči se upřely do mých a v těch křišťálových studánkách bylo cosi, z čeho jsem se otřásla. Uvědomila jsem si, že to dělá ta dichotomie světla a tmy. „To jméno jsem už slyšela,“ připustila Sidra. „Byla to dcera ptačí ženy.“

„Ptačí ženy?“ podivila jsem se.

„Tilly Pattershawové. Tak se jí říká.“

„Neslušela by tahle přezdívka spíš Catrice? Je přece ornitoložka.“

„Catrice ptáky studuje,“ řekla Sidra. „Kdežto Tilly se o ně stará. Je zachránkyně ptáků. A nejspíš ví o nich víc než leckdo z okolí, včetně Catrice. Měla byste vidět její zahradu: občas se k ní slétají po stovkách.“

Náhle jsem měla před očima obraz všech těch vran, jež na mě civí. „Chodíš k ní často?“

Sidra se ostražitě ohlédla. „Neměla bych tam chodit vůbec. Jenže já mám ptáky ráda. Hlavně ty malé a taky zpěvné. Catrice studuje dravce.“

Snažila jsem se projevovat jen mírné zaujetí: „Proč bys tam neměla chodit?“

Další odmlka. „Tilly není jedna z nás.“

„Jak to myslíš?“

„Nepochází z Asher Falls.“

„Ale bydlí tady většinu života.“

„Lidi jako moje máti a Luna ji pořád považují za přivandrovalkyni.“

Což byla ironie vzhledem k tomu, že zde Tilly žije déle, než jsou ony vůbec na světě. „Víš, co se stalo s Freyou?“

„Umřela.“

„Ano, to vím. Ale jak?“

Zaváhala a vrhla přitom přes rameno další opatrný pohled. „Nikdo o tom nechce mluvit, ale… Slyšela jsem vykládat, že to byl požár. Při něm si Tilly popálila ruce. Prý se snažila jít dovnitř za dcerou.“

„Proto tedy nosí rukavice,“ pronesla jsem.

„Má je pořád. Bez nich jsem ji nikdy neviděla. Nosí je, i když krmí ptáky.“

„Kde to hořelo?“

„Nevím. V nějaké opuštěné budově ve městě. Konal se tam nějaký večírek či co. Víc nevím. Jenom ještě…“ Oči měla velice chladné a velice modré, ale vyzařovalo z nich něco, co jsem neuměla pojmenovat. Něco zneklidňujícího. „Myslím, že ji neměly moc v lásce.“

„Kdo?“

„Moje máti, Luna a Catrice.“

„Proč ji neměly v lásce?“

„Asi byste se měla zeptat Luny.“

„Nač byste se mě měla zeptat?“

Zalétla jsem pohledem na konec uličky, kde stála Luna s kočkou v náručí. Na sobě měla tmavofialové šaty – byl to přesný odstín oblohy za soumraku. Zápěstí jí obepínaly stříbrné náramky a na jejím hrdle jsem rozeznala mléčnou zář měsíčního kamene. Sklonila se a mourek jí seskočil z náruče, zaškrabal drápky o dřevěnou podlahu a zajel jako šipka pod polici s knihami.

„Honí myš,“ řekla Sidra.

„Ano, je to krvelačná potvůrka,“ řekla Luna. „Ale je to přirozený instinkt, takže mu to člověk těžko může mít za zlé. A kromě toho, hlodavci jsou zhoubou starých knihoven. Pastičky to nevytrhnou.“ Usmála se. Opřela se ramenem o polici a založila si paže na hrudi. „Takže nač jste se mě chtěla zeptat?“

Sidra byla k Luně zády. Hlavu skláněla nad knihou, ale přitom ke mně zdvíhala oči a já uviděla, že prakticky neznatelně vrtí hlavou. Z nějakého důvodu nechtěla, abych se o Freye zmiňovala – snad proto, že o ní neměla nic vědět.

S klidem jsem řekla: „Snažím se najít mapu hřbitova. Thane říkal, že by nějakou měli mít v Asher House, ale nic se nenašlo. Neviděla jste něco v archivu knihovny?“

„Jedna by měla být v těch záznamech.“ Když Luna došla ke stolu, zlehka Sidře přejela po zádech a vzápětí jí ruku položila na rameno; všimla jsem si, že dívka zavřela oči, jako by potlačovala třes. „Alespoň co se týče nové sekce. Ale mapu původního hřbitova by opravdu mohli mít v Asher House. Až tam budu příště na návštěvě, poohlédnu se po ní.“

„Děkuji vám.“

Chvilku na mě zírala, a než jsem stihla zareagovat, natáhla ruku, pevně mě uchopila za bradu a natočila mi hlavu na stranu, jako by studovala můj profil. V šoku jsem ucukla.

Usmála se. „Promiňte, neměla jsem v úmyslu vás polekat. Zdálo se mi, že máte ve vlasech pavouka.“

A teď jsem potlačovala třes zase já. V tom kratičkém okamžiku jsme si byly tak blízko, že jsem nemohla nevidět vějířky vrásek okolo jejích očí, povadlou kůži na krku, záblesk šedi v její tmavé hřívě. Nevypadala tak vitálně ani svěže, jak se mi zprvu zdálo, a z jakéhosi zvláštního důvodu mi v mysli vytanula chřadnoucí mrtvola v asherovském mauzoleu.

Luna se narovnala. „Sidro, nezapomeň, že zítra tady zamykáš.“

Dívka ze mě nespouštěla oči. „Nezapomenu.“

Mně Luna řekla: „Můžu pro vás udělat ještě něco, Amelie?“

„Ne, děkuji vám,“ prohlásila jsem trochu překotně. „Sidra je tak hodná, že mi pomáhá probrat tyhle záznamy.“

„Ano,“ odtušila Luna, „Sidra umí být docela hodná holka.“ A s těmito slovy se otočila a zmizela.

Sidra vydechla: „Díky!“

„Zač?“

„Že jste se nezmínila o Freye. Nerada bych Lunu naštvala.“

„Proč by ji mělo tohle naštvat? Bez ohledu na to, jaké všichni tehdy měli s Freyou vztahy, chudák holka už je pěkných pár let pod drnem.“

„Vy Lunu moc neznáte,“ zamumlala. Pak se ke mně naklonila a ztišila hlas na pouhý šepot: „Něco musíte vidět.“

„Co?“

„Teď ne. Zaskočte sem za mnou zítra, až Luna odejde.“

„Nevím, jestli bych měla –“

„Jde o ty čarodějnické znaky,“ řekla. „Zítra přijďte a já vám to ukážu.“

DVACET ČTYŘI

Když jsem chvíli nato odcházela z knihovny, zjistila jsem, že kolem mého auta šmejdí Wayne Van Zandt. Rukama si stínil oči a zíral dovnitř zadním okénkem. Jakmile uslyšel, že se blížím, otočil hlavu, ale jeho samolibý výraz mi napověděl, že ho nijak zvlášť neznepokojuje, že jsem ho přistihla.

„Hledáte něco?“ otázala jsem se ho chladně. Zrak se mi bezděky stáčel k jeho jizvám, ale přinutila jsem se hledět mu do očí. A přece se mi pořád honilo hlavou, co mi Thane pověděl o tom útoku. Wayne si zjevně nepamatoval nic – jen to, že přišel k vodopádu na schůzku s Lunou.

Náhle jsem za sebou cosi vycítila, a když jsem se rychle ohlédla přes rameno, očekávala jsem, že uvidím, jak na mě zírá Luna. Místo toho nás ze stínu věže s hodinami pozorovala Ivy. Naše pohledy se střetly a já v té chvíli pocítila, jak mi po páteři vzlíná chlad. I Wayne si jí všiml a něco si zabručel pod vousy.

„Hledáte v mém autě něco?“ zeptala jsem se ho znovu.

„Jenom na vás čekám,“ řekl.

„Proč?“

„Říkal jsem si, že by vás asi zajímalo, že jsem v kopcích našel ten psinec.“

„Zatýkalo se?“ vyptávala jsem se úzkostně.

Prstem si přejel po jedné z jizev, jako by se záměrně snažil upoutat můj pohled. „Nebylo třeba,“ odvětil. „Někdo tam úřadoval přede mnou. Psi byli všichni pryč a psinec v plamenech. A majiteli pěkně pošramotil ciferník. Ten měl ovšem pusu na zámek.“ Zatímco si mě pátravě prohlížel, přimhouřil oči. „Předpokládám, že vy o tom incidentu nic nevíte.“

„Já?“ otázala jsem se překvapeně, i když jsem si zrovna vybavovala šrám na Thaneově spánku a modřiny, které měl na kloubech. „Jak bych mohla?“

Obrátil se a obhlížel ulici. „Pořád ještě se kolem Coveyovic domu potlouká ten tulák?“ Mluvil nedbalým, takřka roztržitým tónem, měla jsem však dojem, že se za tou otázkou skrývá chladná kalkulace.

Chtěl-li mě nachytat na švestkách nebo vyprovokovat k reakci, přepočítal se. Netušil totiž, s kým má tu čest: se ženou, kterou od dětství vedla ke kázni přítomnost duchů. „Už jednou jsem vám řekla, že bude určitě dávno v prachu.“

„Ano, to jste řekla,“ souhlasil.

„Wayne, co má tohle znamenat?!“ zazněl od chodníku hlas. Oba jsme se otočili, zatímco z obrubníku sestoupila Catrice Hawthornová a zamířila k nám. Její ošuntělý oděv měl k elegantním koktejlovým šatům, v nichž se onehdy vypravila do Asher House, dost daleko. Měkký klobouk a beztvaré capri kalhoty připomínaly ohoz, který si tak oblíbily turistky houfující se v létě na charlestonské Baterii, ty, které horlivě fotí městská sídla a smlouvají na trhu o suvenýry.

Wayne otráveně řekl: „Tohle se tě netýká, Catrice. Vrať se k těm svým supům.“

V očích jí zajiskřila dobrá nálada. „Supové jsou mrchožrouti. To fakt není můj obor.“

„Třeba nemluvím o opeřencích,“ zamumlal.

Zasmála se a obrátila se ke mně: „Jsem moc ráda, že jsem na vás narazila, Amelie. Porouchalo se mi auto, a tak mě napadlo, jestli bych vás nemohla zneužít. Nehodila byste mě domů? Máte to při cestě.“

„Samozřejmě, to není problém.“

„Zachránila jste mi život! A jestli máte čas, provedu vás po ateliéru, jak jsem slíbila.“

Znovu mě překvapila její nefalšovaná vřelost. Catrice byla vůči mně daleko příjemnější než Bryn či Luna, a upřímně řečeno, než všichni z Asher Falls – snad s výjimkou Thanea.

Pohrozila Waynovi: „Já vím, že po tobě žádám moc, ale snaž se chovat trochu přátelštěji. Děláš na Amelii špatný dojem – a my ji přece nechceme odstrašit.“

Když jsme nastupovaly do auta, Wayne na nás jen mlčky civěl. Vyrazila jsem na silnici. Catrice vrhla rychlý pohled přes rameno a uchichtla se: „Doufám, že vás moc nezneužívám.“

„Ale vůbec ne.“

„Vypadala jste, že potřebujete zachránit. Wayne se občas chová jako hulvát – hlavně vůči cizím lidem. Ale už v životě dost zkusil, takže se ho jen snažíme kapku brzdit.“

„Pochopila jsem, že se znáte dlouho, je to tak?“

„Vyrůstali jsme spolu… my všichni… Wayne, Luna, Bryn, Edward, Hugh a já. Jako děti jsme spolu byli jedna ruka.“ Sundala si klobouk a položila ho mezi nás, na konzoli řazení. Když si prohrábla ryšavé vlasy, ve slunečním světle, které se dovnitř dralo přes čelní sklo, se rozhořely plamenem. „Pak Hugha s Edwardem poslali do internátní školy, Waynova rodina se na čas přestěhovala do Woodberry a my tři holky jsme tu zůstaly trčet.“

„Vy, Luna a Bryn?“

Usmála se. „Říkaly jsme si pokrevní sestry. Byly jsme hotové průzkumnice. Svého času jsme tyhle kopce znaly jako dlaň vlastní ruky.“

„A co Freya Pattershawová?“ Nespouštěla jsem zrak ze silnice, ale koutkem oka jsem viděla, že se ke mně Catrice obrátila a bedlivě si mě prohlíží.

„Jak víte o Freye?“ otázala se mě po chvíli.

Pronásleduje mě její duch. „V Asher House jsem viděla fotku, na které jste vy a Bryn a Luna. Freya byla v pozadí.“

„Jak víte, o koho se jednalo?“

„Sdělil mi to Thane.“

„A jak to věděl on?“ Z jejího hlasu jsem poznala, že se zachmuřila. „Byla mrtvá dávno předtím, než sem přišel.“

„Tohle je malé město. Určitě o ní slyšel. A snad někde viděl jiné fotky, na kterých byla,“ pokrčila jsem rameny.

Vzdychla a zahleděla se z okna. „Chudinka Freya! Věčně číhala v pozadí, věčně se cpala někam, kam nepatřila. Vždycky jsem ji podezírala, že její nejistota pramení z toho, že nemá otce.“

„Co se s ním stalo?“

„Nikdo neví. Víte, Tilly nebyla nikdy vdaná. Mírně řečeno, má trochu záhadnou minulost a zjevně se jí to takhle líbí. Vždycky se stranila společnosti, vždycky byla výstřední. To Freya byla její pravý opak: nejvíc ze všeho si přála někam patřit. Udělala by pro to cokoliv.“ Catrice zahálčivě studovala vlastní ruce. „Ale musím přiznat, že přes všechny ty neuvážené kousky měla svůj styl: nevinnost. Muži ji milovali, ženy nenáviděly.“

„Taky jste ji nenáviděla?“

Rychle se ke mně otočila. „Já? Ne. Já ji měla ráda. Jak jsem řekla: měla určitý naivní šarm, který se mi zdál okouzlující.“

„Kolik jí bylo, když zemřela?“

„Teprve sedmnáct.“

Sevřela se mi hruď. „To byla tak mladá? Tohle jsem netušila.“

„Ano. Všechny jsme byly na střední škole. Stalo se to o víkendu, kdy jsme měly školní ples. My tři – ona ne.“

„Chodila na jinou školu?“

„Než zavřeli veřejnou školu, chodila tam. Nejspíš by přestoupila s ostatními do Woodberry, kdyby –“

Slehla jsem po ní pohledem. „Kdyby co?“

„Bylo to tak smutné! Taková tragédie! Chuděrka Tilly se z toho nikdy nevzpamatovala. Vždycky byla hodně svérázná, ale Freyina smrt ji posunula za hranici obyčejné výstřednosti. Hádám, že jednoho krásného dne skončí v blázinci.“

Pomyslela jsem na ženu s nožem, která mě onehdy v noci přišla do lesa zachránit. Na tutéž ženu, která mě varovala, ať odejdu z Asher Falls. Třebas je šílená, ale zároveň je velice, velice schopná. „Freya zemřela při požáru, že? Tam si Tilly popálila ruce.“

„Ano.“ A Catrice si masírovala vlastní ruce, jako by ji mučivě bolely. „I po takové době mě tohle pomyšlení hrozně skličuje.“

„Byla jste u toho?“

„Všichni jsme tam byli. Všichni jsme viděli, co se stalo.“ Obrátila se zase k oknu, čímž mě úmyslně odstřihla. Bylo mi jasné, že víc už z ní nedostanu. Thane měl zjevně pravdu: o smrti Freyi Pattershawové se lidem mluvit nechce – a já si pořád říkala proč.

Dál jsme jely mlčky, dokud Catrice neřekla: „Už jsme tady. Vidíte tu červenou dopisní schránku? Tam odbočte. Ještě kousek po cestě.“

Stejně jako Coveyův dům i Catricino obydlí odděloval od hlavní silnice les. Bydlela v malebném cedrovém srubu s rákosovými houpacími křesly na verandě; mezi dvěma duby na předním dvorku byla zavěšena síťová houpačka. Uměla jsem si představit, jak z té houpačky za líných letních odpolední pozoruji mraky. Čekám na soumrak a na duchy.

Jako ateliér sloužil domek, stojící kousek za srubem, kam se chodilo po prošlapané stezce. Když jsem po téhle hrubé cestě následovala Catrice, tu a tam jsem zvedla oči k trojici jestřábů kroužících po nebi. Z jejich pronikavých skřeků člověka mrazilo i za bílého dne. Odpoledne bylo bez mráčku a slunce mihotající se za větvemi jehličnanů mě hřálo do tváře. Spočíval však na mně hluboký stín lesa a vůně borovic mi připadala poněkud zlověstná. Byla jsem ráda, když se stezka odpoutala od stromů a my jsme sešly k ateliéru.

Stavba sama byla nepříliš elegantní, zkrátka takový stylový mišmaš, veliká bouda u vody, zato uvnitř se snoubil rustikální šarm kamenných stěn a podlah s velkolepým výhledem na jezero, les a horu. Před vysokými okny stál malířský stojan s rozpracovaným plátnem, zatímco dokončené obrazy byly opřené o zeď vzadu ve vrstvách alespoň po tuctech, jako by se tam hromadily řadu roků. Většinou zachycovaly divokou zvěř a krajinné scenérie, ale všimla jsem si i několika portrétů, které mě zaujaly.

„Klidně se tu rozhlédněte,“ vyzvala mě Catrice. „Já nám zatím uvařím čaj.“

„Děkuji, ale nerada bych vás obtěžovala. Opravdu se nemůžu moc zdržet.“

Usmála se. „Jaképak obtěžování? Bude to minuta.“

Když odešla, probírala jsem se obrazy. Krajinky byly sice krásné, ale já přirozeně tíhla k portrétům. Namalovala je všechny: Lunu, Bryn, Hugha a muže, v němž jsem poznala Edwarda. Dovtípila jsem se, že ty portréty musela vytvořit před nějakou dobou, protože portrétovaní byli velice mladí a Catrice ještě neměla tak vybroušenou techniku. Avšak už tenkrát se jí podařilo vystihnout tajemnou podstatu osobnosti každého z nich: Luninu šelmí divokost, Bryn – ledovou pannu a Hughovu téměř zvrhlou dokonalost. Nejvíc mě však fascinoval portrét Edwardův. Jeho rysy byly nezaměnitelně asherovské, ale napadlo mě, že v očích má náznak jisté neurotičnosti. Nedokázala jsem se od něj odtrhnout.

„Ty jsou doopravdy letité,“ řekla Catrice, která mezitím vešla a stanula vedle mě. „A ne moc dobré. Tehdy jsem byla ještě začátečnice.“

„Ba ne, zachytila jste je nádherně,“ řekla jsem. A děsivě. „Ještě malujete portréty?“

„Čas od času, ale jen pro zábavu. Živobytí pro mě představují krajinky. Mám štěstí, že se v galerii tak dobře prodávají.“

„Nemyslím, že je to štěstí. Máte veliký talent.“

Pokrčila rameny „Je to dar. Zásluhy na tom nemám.“

„Ale vždyť jste ten dar rozvíjela!“

„I vy máte dar,“ řekla a já jsem chvíli myslela, že naráží na mou schopnost vidět duchy „Vaše restaurátorské projekty jsou přinejmenším stejné inspirativní jako moje obrazy. Ne-li víc.“

Udiveně jsem povytáhla obočí. „Vy jste viděla mou práci?“ Že by tím anonymním dárcem byla ona?

„Tehdy u večeře jsem se zmínila, že jsem navštívila vaše webové stránky. Prolistovala jsem si galerii a přečetla váš blog. To, co děláte, je naprosto strhující. Máte poslání,“ řekla tiše. „Cíl. Jako my všichni.“

Mou pozornost přilákal k oknu zákmit stínu. „Co to bylo?“

„Pojďte se kouknout,“ řekla Catrice, a jakmile jsme se zaměřily na ten grandiózní výhled, z výšky náhle sklouzl k zemi jestřáb s vystrčenými spáry, uchvátil cosi z trávy a vzápětí vzlétl s triumfálním skřekem opět k obloze. I když tato scéna byla v dokonalém souladu s přírodou, stejně mnou otřásla. Přežije ten nejschopnější.

Catrice řekla pobaveně: „Dlouho nevydržela.“

„Co prosím?“

„Ta myška.“ Obrátila se ke mně a oči se jí přitom leskly. „Jestřábi jsou vynikající lovci, viďte? Ze špičky stromu dokážou rozeznat na zemi tvora tak malého jako hlodavec. Jsou vládci nebe. Ostatní ptáci se jich bojí. Všimla jste si, jaké vládlo v lese ticho, když jsme tudy procházely k ateliéru?“

Pronesla jsem zvolna: „Jak jste věděla, že to byla myš?“

Usmála se a naklonila hlavu. „Slyším pískat konvici,“ řekla a byla pryč.

Zírala jsem za ní. Catrice dokázala svým způsobem stejně jako Luna a Bryn člověka zneklidnit. Najednou jsem si vzpomněla, jak onehdy po večeři o těch třech mluvil Thane. Nazval je čarodějkami z Eastwicku. Lépe řečeno z Asher Falls.

Ještě chvíli jsem jestřába sledovala, a když jsem pak přešla zpátky do místnosti, náhle jsem měla nepříjemný pocit, že někdo sleduje mne. Usoudila jsem, že to musí být ten obraz. Oči Edwarda Ashera. Jeho tvář, byť jen na plátně, mě vyváděla z míry. Ale jak jsem přecházela po ateliéru sem tam, přísahala bych, že se mě ten neviditelný pohled stále drží. Mohla jsem udělat jen jedno: neohlížet se.

Kousek ode mne napravo cosi tichoučce cvaklo, jako když se veleopatrně zavřou dveře.

Catrice vyšla ven dveřmi poblíž oken, ale tenhle zvuk se ozval z protější strany místnosti, kde byly v kameni vysekány tři výklenky. Když jsem se šla podívat zblízka, zjistila jsem, že jeden z těch oblouků jsou ve skutečnosti dveře. Že by tam někdo stál a pozoroval mě, zatímco jsem byla otočená zády?

Vstoupila jsem do výklenku a zatlačila na západku. Dveře se potichu otevřely a já uslyšela vzdálený šum hlasů. Těžko říct, proč jsem cítila takové nutkání dozvědět se, kdo kromě mne tady v ateliéru je. Říkala jsem si, že bych to měla nechat plavat. Slídit v soukromém prostoru jiných lidí, to se přece nedělá. Nad mou nevychovaností by se mamka zhrozila.

Ale mohla jsem se v duchu kárat sebevíc, nakonec jsem stejně vklouzla do dveří a kráčela zešeřelou chodbou, která se stočila k dalším pootevřeným dveřím, za nimiž jsem zahlédla Catrice.

„Povídám ti, že je to ona,“ umíněně opakovala Catrice.

„A já tvrdím, že se mýlíš,“ řekl někdo jiný. Zdálo se mi, že poznávám Brynin hlas. „Protože to by znamenalo –“

„Proboha, vůbec to neříkej!“ otřásla se Catrice. „Je to tak hrozné, že na to nechci ani pomyslet!“

„Já ti povím, co to znamená,“ řekla tlumeným hlasem Luna. „Někdo o tom ví.“

Když chvilku nato Catrice přišla z kuchyně, stála jsem zas u oken. S omluvným úsměvem jsem se k ní obrátila: „Mrzí mě, že jste se tak obtěžovala, ale já budu doopravdy muset jet.“

„Ach ne, musíte ten čaj aspoň ochutnat!“ řekla nervózně. „To je moje vlastní speciální směs.“

Zrak mi padl na páru, stoupající z porcelánového hrnku, a já stěží potlačila zachvění. Po tom, co jsem právě vyslechla, jsem jí nedůvěřovala. A rozhodně jsem neměla v úmyslu pít její čaj. „Vážně musím jít,“ řekla jsem a sunula se přitom ke dveřím. „Ochutnám ho příště.“

„Beru vás za slovo!“ Odsunula čajový podnos, aby mě mohla vyprovodit ke dveřím. Když vykročila ven, zvedla oči a já věděla, že pozoruje jestřáby. Z nějakého důvodu mě její extatický výraz vyděsil.

„Najdete cestu k domu?“ zeptala se mě.

Přinutila jsem se k smíchu. „Žádný strach. Budu se prostě držet stezky.“

Zůstala stát venku, dokud jsem nebyla z dohledu. Ani jednou jsem se neotočila, ale cítila jsem v zádech její pohled. I ostatní mne sledovaly. Hlavou mi bleskla hrozná myšlenka: shromáždily se v ateliéru, aby mě mohly pozorovat. Ale jak by to bylo možné? Jak mohly vědět, že Catrice svezu domů, pokud… pokud to ovšem nebylo domluveno předem.

Jenomže proč?

Když jsem chvátala po stezce k domu, nervová zakončení mi rozehrávala náhlá ostražitost, jíž jsem nerozuměla. Jako by náhle procitl k životu jakýsi instinkt, který dlouho ležel ladem. Začala jsem vnímat, jak se po mně les sápe, znovu jsem slyšela listí šepotající moje jméno. Dokonce i jestřábí skřeky se mi zdály nějak povědomé.

Byla jsem tak vyladěná na okolí, že když se ozvalo nepatrné prasknutí zlomené větvičky, ihned jsem se zastavila. Říkala jsem si, že to nic není, jen nějaké zvíře haraší v podrostu. Do koruny stromu se snesl pták. Pochopitelně jsem tomu nevěřila. Někdo tam byl.

Jak jsem tak stála na cestičce a tajila dech, ticho houstlo. Srdce se mi rozbušilo a cítila jsem, jak mi v uších tepe krev. Hlavou se mi honilo tolik věcí: Waynovo varování před divokou zvěří. Tvář mihotající se v tůni u vodopádu. Chlad větru, to příšerné vytí. Měla jsem pocit, že mě někdo sleduje, ale kdo? Člověk, zvíře… anebo něco z druhé strany?

Udělala jsem pár zkusmých krůčků a zaslechla šelest listí, jak pronásledovatel popošel spolu se mnou. Teď už jsem byla opravdu vyděšená. Napadlo mě, abych udělala čelem vzad a doběhla do ateliéru, ale jak jsem si mohla být jistá, že to není jedna z nich?

Ztěžka jsem polkla a silou vůle uklidnila rozbouřený pulz. Propadnout panice, to by mi tak ještě scházelo! Můj otec v lesích, jako je tenhle, přece vyrostl. Snažila jsem se rozpomenout, co všechno mi vyprávěl o divokých zvířatech. V okamžiku, kdy vycítí tvůj strach, stáváš se kořistí.

Kořist!

Už samo tohle slovo stačilo, aby mi po zádech přejel mráz. Dřív jsem jeho podstatu nechápala, ale v této chvíli jsem měla jasno. Na hřbitově mě někdo sledoval, nalákal do lesa, táhl se za mnou přes kalmiovou houštinu a teď mě cosi pronásleduje po téhle stezce. Kořistí jsem od té doby, co jsem přijela do Asher Falls.

A tato myšlenka způsobila, že jsem přestala předstírat klid. Prudce jsem se obrátila a rozběhla se ozlomkrk po stezce; moje kroky dusaly ve stejném rytmu jako moje srdce. Nevěděla jsem, jestli mám pronásledovatele v zádech. Měla jsem pocit, že se cosi žene lesem, neohlédla jsem se však, dokud jsem neoběhla roh Catricina domu. Teprve tehdy jsem vrhla přes rameno jediný letmý pohled.

Vynořil se odnikud.

Ve zlomku vteřiny, kdy jsem odvrátila pozornost od stezky, se objevil přímo přede mnou a rozpřáhl paže, aby mě zastavil.

Nebýt těch let, kdy jsem věčně potlačovala strach, nejspíš bych teď zavřeštěla hlasitěji než jestřábi, ale takhle jsem si výkřik odpustila a raději se tomu člověku honem vykroutila. Slyšela jsem, jak se směje, a v rozrušení mi ten zvuk připadal zlověstný. Když ale promluvil, znělo to málem přívětivě. „Jejda!“ řekl Hugh. „Kdepak hoří?“

„Já –“

Zmateně si mě prohlédl. „Jste v pořádku?“

I za bílého dne, kdy se skrze borové větve linulo na zem sluneční světlo, mi nečekané setkání s Hughem Asherem zarazilo řeč. Všechno na něm – od nedbalého, avšak elegantního oděvu po způsob, jakým se nesl – bylo až abnormálně dokonalé.

Znovu jsem začala pátrat po vadách na kráse a tentokrát jsem je našla snadno: slabý nádech žluté pod čelistní kostí, kde mu bledla modřina, a strup nad levým obočím, kde měl natrženou kůži. Nedávno se popral. A ta myšlenka mi přišla tak nemístná, až se mi dech zatajil. Mysl mi rázem zabloudila ke šrámu na Thaneově skráni a k jeho potlučeným kloubům. Nerval se Thane náhodou s Hughem?

Odtrhla jsem zrak od jeho tváře. „Zrovna jdu z ateliéru. Zdálo se mi, že slyším něco v lese.“

Podíval se přese mě na stezku. „Asi jelena. Mohl by to být i kojot, jenomže ti obvykle nevylézají před soumrakem.“

Jako duchové.

„To víte, holka z města,“ snažila jsem se odlehčit situaci. „Nejsem zvyklá, aby se okolo hemžila divoká zvěř.“

„To chce trochu cviku.“

To, jak na mě shlížel, mi bylo stále méně příjemné, a navíc jsem si musela klást otázku, co tady dělá. Nepřišel mě sem také pozorovat?

„Jak pokračuje obnova?“ zeptal se stále tím přívětivým tónem. Ale bez ohledu na to, jak sympaticky a vstřícně působil, jsem netoužila po společenské konverzaci. Doopravdy jsem chtěla domů, a tak jsem toužebně pokukovala po svém autě.

„Dobře.“

Pořád otálel, nebyl však uvolněný, jak se mi zprvu zdálo. Měl v sobě jakési napětí či vzrušení, v důsledku něhož mu oči zářily až moc. „Když jsem byl kluk, na tomhle kopci jsme si hrávali na schovávanou. Nic pro slabší povahy. Po setmění to bývalo docela drsné.“

„To si umím představit.“

„Tam nahoře jsou místa, kde by se člověk mohl schovat, a celé dny by ho nikdo nenašel. Pokud vůbec.“

Jako v kalmiovém houští, napadlo mě. Otřásla jsem se. „A když už je řeč o hřbitově… měla bych jet,“ chytila jsem se první výmluvy, kterou jsem dokázala vymyslet.

„Nebudu vás zdržovat. Ale brzo k nám zase musíte přijít na večeři. Maris na pár dnů odjela, a my tři chlapi se v tak velikém domě drobet nudíme.“

„Jsem si jistá, že Luna by vám dělala společnost víc než ochotně,“ řekla jsem, čímž jsem překvapila jak sebe, tak jeho.

Povytáhl obočí a v očích se mu zablesklo pobavení. „Myslím, že vás otec podcenil,“ zabručel.

„Co tím chcete říct?“

Přes hezký obličej mu přelétlo cosi temného. „Vy to opravdu nevíte, co?“

„Nemám ponětí, nač narážíte. No, jestli mě omluvíte… Mám ještě dost práce.“

Prosmýkla jsem se kolem něj a zamířila k vozu. Tentokrát jsem se pro změnu ohlédla, avšak Hugh Asher zmizel.

DVACET PĚT

Odpoledne mě přijel navštívit Thane. Pustila jsem Anguse ven zadními dveřmi, a tak šmejdil po dvorku, zatímco my s Thanem jsme se slunili na schodech. Nejdřív nebylo ani jednomu z nás moc do řeči. Mne příliš zaměstnávalo a rozrušovalo jednak to, co jsem vyslechla u Catrice v ateliéru, jednak krátké setkání s Hughem. Pořád mi nešlo na rozum, proč si myslel, že mě Pell Asher podceňuje. Vy to opravdu nevíte, co?

Thane se na schodech pohodlně rozvalil a s lokty opřenými o horní schod se rozhlížel po blyštivé hladině Zvonkového jezera. Sledovala jsem, kam se dívá. Nezasvěcený by nikdy neuhodl, jaká temnota pod tím hedvábným leskem leží, ale co mne se týkalo, čas prožitý ve společnosti duchů mi dal přinejmenším dostatečnou fantazii, takže jsem si uměla představit zatopenou nekropoli s překocenými památníky a anděly, které pokrývá nános špíny a vodního býlí. Uměla jsem si představit i Freyu, jak tam dole pluje mezi náhrobními kameny.

Obrátila jsem se zase k Thaneovi: „Smím se tě na něco zeptat?“

Pokrčil rameny. „Jasně.“ Oči měl ve slunečním svitu velmi jasné a velmi zelené, ale stejně jako Zvonkové jezero i on ukrýval pod mírnou hladinou tajemství. Během té krátké doby, co jsme se znali, jsem se naučila rozpoznat vlny, jež se šíří od nějakého utajeného zármutku. Záblesky hněvu, který má hluboké kořeny.

„Proč jsi mi tehdy na přívozu vyprávěl o tom zatopeném hřbitově? Snažil ses mě odstrašit?“

Usmál se, ale tvář měl stále bez výrazu. „Vůbec ne. Jenom jsem tě chtěl pobavit špetkou místního koloritu. Měl jsem za to, že restaurátorka hřbitovů solidní duchařskou historku ocení. Neměl jsem pravdu?“

„Ani nevíš jakou.“

„Vidíš? Já to věděl.“ Zavřel oči a vyhříval se na slunci.

„Když si na ten rozhovor dneska vzpomenu, přijde mi to směšné,“ řekla jsem. „V životě jsem neviděla tebe ani tohle místo, a tys už toho o mně tolik věděl.“

„A ještě toho nevím dost.“ Škádlivě se usmál. „Svěř mi svoje nejhlubší, nejtemnější tajemství!“

„Ani bych nevěděla, odkud začít.“

„Co třeba tvoje dětství? Nebo puberta? Jaká jsi byla na střední škole? Mělas hodně kluků? Byla jsi oblíbená?“

Koukla jsem se po něm. „To sotva.“

„Dozrálas pozdě?“

„Dalo by se to tak říct.“ Po chodbách školy mě pronásledoval duch, který mi znemožnil účastnit se mimoškolních aktivit, konaných po setmění. Tedy ne že bych po tom nějak prahla. Než jsem nastoupila na střední, moje pověst samotářky se stala nepsaným místním pravidlem. Místo abych se snažila za každou cenu předělat, začala jsem si v samotě libovat a stáhla se s milovanými knihami do útočiště, kterým pro mě byl hřbitov Růžový vrch. „Vyrostla jsem na hřbitově. Umíš si jistě představit, jaké oblibě jsem se ve škole těšila.“

Zakřenil se. „Dělali si z tebe psinu?“

„Vlastně ani ne. Spíš na mě kašlali.“

„Bylas osamělá?“

Zaváhala jsem. „Ano, někdy. Ale já jsem vždycky uměla být sama. A moje dětství bylo svým způsobem idyla. Přinejmenším… nějakou dobu.“ Než se objevili duchové. „To jsi na tom líp než většina lidí.“

Zvědavě jsem po něm loupla očima. „A co ty? Neumím si představit, žes byl někdy introvert.“

„Kdepak, introvert ne. Musel jsem toho příliš mnoho dokazovat. Splnit příliš mnoho očekávání.“

„Protože jsi byl Asher?“

Po tváři mu přelétl stín. „Protože jsem Asher nebyl.“

„Když jsi sem přišel, bylo pro tebe těžké tady žít?“

„Ano, ale přežil jsem to. Na akademii Cesta to bylo buď-anebo: sežrat, anebo být sežrán. A v Asher House jakbysmet.“

„To nezní moc příjemně.“

Zašilhal do slunce. „Takhle to zkrátka bylo. Přežije ten nejschopnější.“

Připomněl mi tím Catriciny jestřáby a já se opět v duchu vrátila k znepokojivému hovoru, který jsem bezděky vyslechla. Objala jsem si pažemi trup a zachvěla se. „Zima?“

„Ne… jen mi někdo přešel po hrobě.“

„Veselé pomyšlení!“

„Můžu se tě zeptat na nevlastního otce?“

„Na Edwarda? Co je s ním?“

„Jaký byl?“

Thane o mé otázce chvíli uvažoval. „Nepodobal se Hughovi ani dědečkovi. Měl asherovský šarm, ale byl klidnější. Víc obrácený do svého nitra. Alespoň takhle si ho pamatuju.“

„Co dělal? Myslím tím, jak si vydělával na živobytí.“

„Nemám páru. Zkoušel fůru věcí, ale tuším, že se vždycky zase uchýlil ke svým penězům ze svěřeneckého fondu.“

Nezaslechla jsem z jeho hlasu hořkost? Asi ne. Spíš rezignaci. Jak mi řekl jeho dědeček, Thane udělal pro obnovu asherovského majetku víc než Edward a Hugh. A přece musí stále bojovat o své místo na slunci.

„Chtěl se vysvobodit z okovů asherovštiny,“ řekl Thane. „Jen se mu to nikdy docela nepovedlo.“

„A co ty?“

„Já nejsem vězeň. Co dělám, se mi líbí.“

„A co přesně děláš?“

„Nejspíš by se o mně dalo říct, že jsem správce. Asherové nadělali jmění na dřevu a na těžbě, ale dnes jde převážně o správu investic, i když se zmenšují.“ Odmlčel se. „Ale fakt chápu, proč z toho Edward vycouval. Děda umí být hrozně panovačný. Člověk to občas těžko snáší.“

„Jako tehdy, když se snažil ukončit tvůj vztah s Harper?“

„Jako vždycky, když se snaží hrát si na Boha,“ pravil mrzutě.

„Myslíš, že měl Edward něco s Freyou?“ otázala jsem se. Udiveně zvedl obočí. „Kde jsi to vzala?“

„Nevím. Jsem prostě zvědavá.“

Pokrčil rameny. „Vzhledem k tomu, jak zareagoval na její fotografii, bych řekl celkem s jistotou, že nějaký vztah mezi nimi existoval. A nedokážu si představit, že by z toho byl děda blahem bez sebe.“

„Myslíš, že je rozeštval?“

„A záleží na tom? Už je to dávno a oni jsou oba po smrti.“

„Já vím, ale všechny tyhle vztahy mě fascinují: Freya a Edward, Edward a Bryn, Wayne a Luna, Luna a Hugh… Je to všechno tak –“

„Incestní?“

„Chtěla jsem říct propletené.“

„Takhle už to na malém městě chodí,“ řekl Thane. „A o městě tak izolovaném a odloučeném jako Asher Falls to platí dvojnásob.“

„Nikdy jsi neuvažoval o tom, že by ses odstěhoval?“

Zamračil se. „Proč bych se měl stěhovat? Tohle je můj domov. Sem patřím.“

Pomyslela jsem na to, jak známě se cítím ve zdejších lesích; přitáhla jsem si kolena k hrudi, objala je a opřela si o ně bradu. Jaké je tohle zvláštní, děsivé místo! Tak temná historie! A pod idylickou fasádou kvasí tolik přetrvávajících emocí… a přesto jsem tady a také tu zůstanu, jelikož nemůžu odejít, dokud se nedozvím pravdu. Dokud nenajdu svoje místo.

Když jsem zvedla zrak k nejvyššímu vrcholku horského hřebene, naslouchala jsem, zda ke mně nedolehne ten šepot. Ten zrádný šum mezi stromy.

Thane vedle mě zatajil dech, a jak jsem se k němu otočila, zjistila jsem, že na mě upírá oči. Připadal mi bledý a znepokojený, třebaže jsem neviděla ani neslyšela nic, co by narušilo klidnou pohodu.

„Co se děje?“ zeptala jsem se ostře.

Natáhl ruku, jako by se mě chtěl dotknout, ale než došlo ke kontaktu, zase ji spustil. „Proboha,“ zašeptal, „kdo jsi?“

DVACET ŠEST

Z jeho omráčeného výrazu mi přeběhl mráz po zádech. „O čem to mluvíš? Vždyť přece víš, kdo jsem!“

„Jako bych viděl –“

„Co?“ Cosi ve mně se začínalo otřásat. Pokusila jsem se odvrátit zrak, ale bránila mi v tom intenzita jeho pohledu.

Vpíjel se očima do mé tváře. „To, jak jsi teď koukala na hory… tvůj výraz…“ Umlkl. „To je šílenost.“

„O co jde? Prosím tě, řekni mi to.“ Už jsem však cítila, jak se stahuju do vlastní mysli. Navzdory vášnivého zaujetí pravdou a osudem jsem se děsila, co se tady asi dozvím, děsila jsem se, jak mě to změní. Spojení s tím, co na mě na téhle hoře čekalo, jsem vnímala tak jistě, jako jsem cítila dusivé pouto k onomu skrytému hrobu.

Skutečnost, že vidím duchy, měla nějaký důvod. Nejednalo se o náhodnou shodu okolností a dědičné to být nemohlo, poněvadž mě naši adoptovali. Takže co jsem vlastně zač? Kde je moje místo?

Proč mě to po všech těch letech přivedlo sem, do Asher Falls?

Zavrtěl hlavou, jako by se snažil oprostit od něčeho nepříjemného. „Byl to jen takový ten zvláštní moment. Déj? vu nebo jak se tomu říká.“

„Na to byla tvoje reakce trochu silná. Opravdu tě něco rozrušilo.“

„Ne, rozrušený jsem nebyl. Jen… překvapený.“ Snažil se celou záležitost odbýt smíchem, ale hlas měl přitom pořád napjatý. „Jestli jsem tě poplašil, pak se omlouvám. Holt asi slyším trávu růst. Jako ty tenkrát v tom kalmiovém bludišti, pamatuješ? Chvíli sis myslela, že jsem někdo jiný.“

„Pamatuju.“

„Dospěli jsme k závěru, že to dělá nevyspání. Mámení smyslů.“ Ze všech sil se snažil sám sebe přesvědčit. Koho viděl, když se na mě díval? Co viděl? „Tehdy jsi říkala, že vidíš něco.“

„Bdělý sen,“ zamumlala jsem.

„Bdělý sen. Ano, přesně tak mi to připadalo.“ Šlehl po mně pohledem. „Bylo to zajímavé.“

„Takže mi o tom nic neřekneš?“

„No, myslím, že bychom to měli nechat být,“ řekl. „Hnout se z místa…“

Jenomže jsme oba najednou mlčeli jako zařezaní, jako by na nás dolehla tíha našich tajemství. Na kraji lesa se dloužily stíny a slunce na schodech bylo teď kropenaté, protože se dralo přes větve jehličnanů. Po vší té tělesné námaze na hřbitově jsem byla unavená do morku kostí, a přesto mne svíral zvláštní neklid.

Najednou mi přišlo na mysl to vidění, které jsem měla u vodopádu: obraz nahého, vzájemně propleteného páru u vody, jehož milování přihlížejí různí tvorové. Jako by sama země pulzovala temnou, nevýslovnou vášní…

Prudce jsem se otřásla.

„Co se děje?“

Když jsem odvrátila oči, do lící mi stoupl ruměnec, ale Thane se předklonil, chytil mě za bradu a jemně si mě natočil k sobě. „Jestli jsem tě rozčílil, tak se omlouvám. Ani nevím, proč jsem o tom mluvil.“

„O tohle nejde. Myslela jsem na to, cos říkal tehdy při večeři, když jsme probírali ty fotky.“ Sice jsem zrovna o tomhle neuvažovala, ale sotva jsem mu mohla říct pravdu. „Povídal jsi, že Luna, Bryn a Catrice se chovaly trochu výstředně. Nazval jsi je čarodějnicemi. Cos tím myslel?“

„Byl to jen žert, ale pravda je, že vždycky kolem sebe měly tajemnou atmosféru,“ řekl. „Jakoby prvek mysticismu. Nějak se jim dařilo vzkvétat, zatímco zbytek města chřadl. Hádám ale, že je to spíš otázka chytrých investic a dobrých genetických předpokladů než čarodějnictví. Ať už se šušká cokoliv.“ Honem jsem se na něj podívala. „A co se šušká?“

„Jsou to obvyklé maloměstské klevety s kapkou horalského folklóru. Koluje tu starý drb, že prý spolek Dcery našich udatných hrdinů býval kdysi coven. Tedy společenství čarodějnic.“

Střelila jsem po něm vyplašeným pohledem. „Já myslela, že jde o historickou společnost.“

Pokrčil rameny. „Jak povídám: je to starý drb.“

Větřík byl teď o poznání chladnější. „Proč jsi mi o těch drbech nic neřekl, když jsme se u vodopádu koukali na Drudenfuss?“

„Připadalas mi už tak dost vyjukaná. A vlastně o nic nejde. Takové městečko je přímo živnou půdou pro pověry a klepy, především když se to týká těch tří ženských. Odjakživa držely při sobě, odjakživa byly trochu jiné, a když teď dosáhly určitého věku, a přitom nemají rodinu, která by stála za řeč…“

„A co Sidra?“

„Ach ano, Sidra.“

„Proč to říkáš tímhle způsobem?“

Chvíli mlčel. „Sidra je sama o sobě trochu záhada. Tedy pokud sis toho ještě nevšimla.“

„Je jiná,“ připustila jsem. „Ale mám ji ráda. Myslím, že je to stará duše. Připadá mi mnohem zralejší než děvčata jejího věku.“

„Vzhledem k jejímu zdravotnímu stavu není divu. Narodila se s vážnou srdeční vadou. Doktoři měli za to, že se nedožije dvanáctých narozenin, ale jí se nějak podařilo vzepřít pravděpodobnosti.“

Vzpomněla jsem si na dívčinu bledost a na ty ostražité oči. Působila křehce, ale já v ní vždycky tušila vnitřní sílu. Teď už jsem věděla proč. Rovněž mě napadlo, zda Sidřin zdravotní stav nesouvisí s její schopností vidět duchy. Tím by se však nevysvětlovala moje situace: já jsem se srdcem neměla potíže. Vždycky jsem byla ztělesněné zdraví.

„Kde je její otec?“ zeptala jsem se.

„Před léty zemřel. Dost náhle, jak si vzpomínám. Moc se na něj nepamatuju, vím jen, že měl peníze a byl o hodně starší než Bryn.“ Thane se chvíli díval na vodu. „Nač ty otázky ohledně Luny a její družiny?“

„Takhle o nich tedy lidé mluví? Luna se svou družinou?“

„To byl jen řečnický obrat. A vůbec, nač ten zájem?“

Zaváhala jsem, protože jsem ještě přemítala, s čím vším bych se mu měla svěřit. „Dneska se mi něco přihodilo a já bych si ráda sesumírovala, co to mělo znamenat. Ve městě jsem potkala Catrice a ona mě poprosila, ať ji odvezu domů. Pak mi nabídla, že mi ukáže ateliér. Slovem se nezmínila, že by tam ještě někdo byl, ale ve vedlejší místnosti byla Bryn a Luna. A když jsem odcházela, viděla jsem Hugha, jak jde po cestičce k ateliéru.“

„No a?“

„Proč mi neřekla, že tam ty dvě jsou? Proč se Luna a Bryn držely z dohledu? Nepřijde ti to zvláštní?“

„Tobě zjevně ano.“

„Hodně zvláštní. Měla jsem rozhodně dojem, že se všechny tři sešly v ateliéru proto, aby mě… mohly pozorovat.“

„Aby tě mohly pozorovat,“ opakoval Thane. „To člověka dost –“

„… rozčiluje. To tedy jo!“

„Možná je to trochu paranoidní,“ nadhodil. Hovořil vesele, jako by mě chtěl uchlácholit, a ne utvrzovat v mých názorech.

Pevněji jsem si objala kolena. „Nevím. Ale tohle není jen moje fantazie. Dějí se mi tady divné věci, Thane. Mám hrozný pocit… zlou předtuchu…“ Podívala jsem se přes něj na hory. „Ty to přece taky cítíš,“ pronesla jsem pološeptem. „Nejde jen o mne.“

Vyhnul se mi pohledem. „Co se ti tady děje?“

„Nevím, ale nějak to celé souvisí se zaplavením Trnové brány. A s Freyinou smrtí. Snad v tom hraje určitou roli i ten útok na Wayna a hrob ukrytý v kalmiovém podrostu. Všechno je to nějak navzájem provázáno. Existuje tu nějaký záměr, rozsáhlejší plán, a i když to bude znít bláznivě, nedokážu se zbavit dojmu, že jsem sem byla přivedena z jakéhosi důvodu.“

„To je přece pravda!“ řekl. „Máš přece důvod tady být: restauruješ hřbitov.“

„Ale jen zkus popřemýšlet, za jakých okolností jsem sem přišla!“ Do hlasu se mi vkradl náznak zoufalství. Jestli mě až dosud nepovažoval za paranoičku, teď už té nálepce neuniknu. „Dar, díky němuž mě na tu práci najali, byl anonymní. Proč? A proč je třeba restaurovat Trnovou bránu právě teď, po spoustě let zanedbávání? Z jakého důvodu si najali právě mne, když je ve státě dost jiných restaurátorů s daleko většími zkušenostmi?“

„Máš skvělé odborné vzdělání,“ namítl.

Pokrčila jsem rameny.

„Proč bys sem jinak měla jezdit?“ zeptal se mě jemně. „V Asher Falls jsi předtím nikdy nebyla, nebo ano? Rodinu tady nemáš.“

„Nevím proč. Ale existuje zde nějaké pouto. Vím to!“ Větřík mi připlácl na nohu suchý list; než list zase odpadl, chvíli mi lpěl na kůži. „Vzpomínáš si, jak jsem ti u vodopádu řekla, že cítím vibrace? Bylo to silné, jako zásah elektrickým proudem, ale tys to necítil, protože to vycházelo ze mě. Jako by tohle místo, tahle půda… dokonce i hory na mě volaly – a něco v mém nitru jim odpovídá.“

Po tváři mu přelétla emoce, kterou jsem nedokázala pojmenovat; pak se zvedl a podal mi ruku. „Pojď se projít.“

Angus šel za námi po nášlapných kamenech, ale na dřevěný chodník vstoupit odmítl. Místo toho zůstal na pevné zemi, a zatímco jsme kráčeli až na konec mola, odkud jsme se chtěli podívat do těch temných hlubin, bedlivě nás sledoval.

Jak slunce klouzalo čím dál blíž k vrcholkům stromů, stín lesa barvil linii břehu dočerna. Opřela jsem se o zábradlí a ve snaze dohlédnout až k náhrobním kamenům a památníkům toho podvodního hřbitova jsem upřeně zírala mezi stíny a vodní řasy. Budu-li se takhle dívat dost dlouho, uvidím, jak k hladině vyplouvá Freyin duch?

„Byl jsi tam dole?“ zeptala jsem se Thanea. „Myslím na Trnové bráně. Řekla bych, že právě tohle by asi chtěl vidět kluk, který má dobrodružnou povahu.“

„Jednou jsem se tam skutečně potopil,“ přiznal se. „Bylo mi asi dvanáct, třináct.“

„Jak to tam vypadalo?“

„Viditelnost je dost omezená. Je tam spousta usazenin a smetí. Hroby ani náhrobky jsem neviděl. Ani rakve a kosti,“ řekl s úsměvem. „Ale byla tam jedna socha… anděl. Byl vysoký a ještě stál vzpřímeně, zdálo se mi, že se objevil zčistajasna přímo přede mnou. Seshora tam dopadalo dost světla, takže mi chvíli připadal živý. Dost mě to… vykolejilo. A to je slabé slovo.“

„Cos udělal?“

„Vyplul jsem k hladině a uháněl odsud, jako by mi za patama hořelo.“ Na tváři se mu opět mihl úsměv.

„Vrátil ses tam dolů někdy?“

„Ne. Ale kvůli tomu andělovi to nebylo.“ Opřel se pažemi o zábradlí a zahleděl se přes klidnou vodu. „Přišlo mi, že to byla ode mě vlezlost. Výraz neúcty. Jako bych rušil jejich odpočinek.“ Úkosem se po mně podíval. „Klidně řekni, že jsem cvok.“

Strčila jsem si za ucho pramen vlasů. „Já přece cítím fantomové vibrace, copak si nevzpomínáš?“

V jeho očích jsem uviděla úsměv a cosi ještě temnějšího, z čeho jsem se v očekávání zachvěla, zatímco Thane mi položil dlaň na ruku, kterou jsem se opírala o zábradlí. „Pokud jde o ty vibrace… Třeba jsi nereagovala na okolní krajinu.“

Ucukla jsem pohledem.

„Zneklidňuju tě?“ zeptal se mě.

„Ano, protože si myslím, že jsi do jisté míry součástí toho všeho.“

„To je nesmysl! Žádný rozsáhlý plán není, Amelie. A nic takového jako osud neexistuje. Cítíš, co cítíš. Musíš tomu důvěřovat.“

Pomyslela jsem na dívku, se kterou se chtěl oženit – na Harper. Jaká asi byla? Pell říkal, že labilní. Že představovala nebezpečí pro sebe i pro ostatní.

Stejně jako Devlinova rodina zahynula Harper při hrozné autohavárii. Její duch však nesetrval. Ať už byl důvod jakýkoliv, Harper Thanea nepronásledovala. Napadlo mě, zda se o to přičinil on, anebo ona.

Cítila jsem na sobě jeho vlídný pohled. Celá roztřesená jsem řekla: „Je to pro mě těžké.“

Přikývl. „Rozumím. Pořád ještě si řešíš toho detektiva. Nikdo neví lépe než já, jak je obtížné zbavit se vzpomínek. Jenže v minulosti svůj život žít nemůžeš. A nejlepším způsobem, jak se pohnout z místa, je někdy… pohnout se z místa.“

„A co když na to nejsem připravená?“

„Tak holt nejsi připravená. Já na tebe netlačím. Ale ani se nehodlám tiše stáhnout.“

„To nemusíš. Odejdu já. Až dokončím obnovu.“

Oči mu potemněly. Upřeně se na mě díval. „Charleston není tak daleko.“

Opravdu? V této chvíli se mi zdálo, že je moje milované město – a můj milovaný Devlin – snad milion mil ode mne. „Proč zrovna já?“ zeptala jsem se ho tiše.

Kloubem ruky mě pohladil po líci. „A proč ne?“

Rozechvěle jsem zavřela oči. „Ivy mi jednou řekla, že by sis mě nikdy nevybral… protože jsem přivandrovalkyně.“

„To že řekla?“ Znělo to rozmrzele. „Ivy je zase potížistka. Doma se nejspíš podpory nedočká. Její otec je nějaký prominentní právník z Kolumbie a matka je věčně na cestách. Ivy je napůl odkázaná sama na sebe. Chudák holka, přímo žízní po pozornosti okolí. Proto jsem to tenkrát zahrál do autu. Ale o tom, jak se rozhoduju, neví zhola nic. A o mně taky ne – když už jsme u toho.“

„Jenže v tomhle městě vládne kastovní systém. Sidra mi povídala, že nesmí chodit na návštěvy k Tilly Pattershawové, protože Tilly není jedna z nich.“

Ruka mu poklesla a já vycítila jeho podrážděnost. „Asi papouškuje, co slyšela od matky. Bryn je nesnesitelný snob.“

„Kdepak. I Catrice mi říkala něco podobného.“ Mrkla jsem na puchýře na svých dlaních a vzpomněla jsem si na Tillyiny popálené ruce. „Freya se prý pořád snažila cpát někam, kam nepatřila. Hádám, že právě to byl důvod, proč se objevuje na všech fotografiích: chtěla být jednou z nich.“

Vzdychl. „Uvědomuješ si, že jsi tím trochu posedlá?“

„Ano.“

Chvilku mě pozoroval. „Proč ti na tom tak záleží? Vždyť je to dávná historie!“

„Jednou jsi řekl, že je to tvoje zodpovědnost, zjistit, kdo je pochovaný v tom ukrytém hrobě, protože tenhle hrob leží na asherovských pozemcích. A já cítím stejnou zodpovědnost vůči Freye.“

„Ale proč? Vůbec jsi ji neznala. A navíc už je spoustu let mrtvá.“

Pomyslela jsem na jejího ducha, který se vznášel na konci přístaviště – právě na místě, kde nyní stojíme –, a v hloubi duše jsem pocítila bytostný smutek, jenž nebyl můj, ale zároveň jaksi tvořil součást mne samotné. „Sice to nechápu, ale něco mě nutí zjistit, co se jí stalo. Dozvědět se, proč o její smrti nikdo nechce mluvit.“

„Takhle to tu zkrátka chodí – místní si radši hledí svého.“

„I když se jedná o psí zápasy a tajné hroby,“ pronesla jsem trpce.

„Ať už se jedná o cokoliv.“

Civěla jsem do těch bezútěšných hlubin a představovala si Freyina ducha. Měla jsem ji před očima, oblečenou do parádních šatů, s vlasy vlajícími ve větru. Jestli zjistím, co se jí stalo, bude moci klidně spočinout? Nechá mě na pokoji?

Anebo se bude vracet za každého soumraku a živit se mým teplem a energií, aby mohla zachovat svou přítomnost ve světě živých?

Tak či onak, musela jsem to vědět.

DVACET SEDM

Když Thane odjel, zůstala jsem venku a dívala se na západ slunce. Jak se pozdní odpoledne chýlilo k večeru, vzduch i světlo se proměňovaly a obláčky roztroušené po západním horizontu se barvily do krvava. Padal soumrak a já necítila vibrace ani šum, ale nehybnost, která čekala. Zatajený dech…

A pak tu byla – nějak jsem předem věděla, že to takhle bude. Freyin duch.

Její třpytící se postava se mi zjevila zlomek vteřiny předtím, než Angus varovně zavrčel. Samozřejmě jsem se k ní neotočila. Tak snadno jsem otcova pravidla neporušovala. Jen jsem tam seděla, třásla se v tom abnormálním chladu a pozorovala ji koutkem oka.

Připlouvala od jezera, ale zastavila se nad nášlapnými kameny, jako by jí neviditelná překážka bránila přiblížit se ještě víc. Zatímco jsem ji sledovala periferním viděním, konejšivě jsem hovořila na Anguse. Ten si však ne a ne sednout, přecházel přede mnou sem a tam, chlupy naježené samým vzrušením.

„Všechno je v pořádku,“ chlácholila jsem ho. „Tady jsme naprosto v bezpečí.“

Prý naprosto v bezpečí! Existuje vůbec něco takového?

Několik kroků, a byli bychom alespoň na posvěcené půdě. Tohle pravidlo se od doby, kdy jsem byla s Devlinem, nezměnilo. Do mého úkrytu dosud duchové nepronikli. Musela jsem věřit, že se sem nedostane ani Freyin duch.

Ale místo abych se uchýlila do domu, pootočila jsem hlavu a tvářila se, že se dívám přes jezero. První, čeho jsem si všimla, bylo její chování. Nezírala na mě jako tenkrát poprvé, ani se na mě nesnažila působit jako při druhém setkání. Necítila jsem z ní zmatek, hněv ani jinou emoci. Freya tam jen… byla, visela v onom zvláštním mezičase, kdy záře zapadajícího slunce ještě přetrvává, i když už začne vycházet měsíc. Polapena v tomto tajuplném světle se bez hnutí vznášela, dokud jsem se na ni nepodívala. A pak pomaloučku zdvihla hlavu a zavrtala do mě přízračné oči.

Srdce mi klopýtlo a z plic mi překotně zmizel kyslík. Vítr sice nestál za řeč, ale přesto jsem cítila, jak mě do zad mrazivě bodá průvan a na šíji se mi strachem ježí chloupky. Nyní se mi zoufale chtělo pryč, ale nedokázala jsem se hnout. Seděla jsem přimražená hrůzou – jako bych zamrzla v čase, zatímco po mně sahala ta mlhavá chapadla, která na zlomek vteřiny propojila mou mysl s její. V tom prchavém okamžiku osvícení se všechno kolem mě i ve mně naprosto utišilo, a přece se tohle ticho hemžilo imaginárními zvuky: steny a šepoty a miliony pekelných záznějů, které hrozily, že se každou chvíli slijí ve velmi skutečný řev.

V mysli jsem Freyu neviděla jako ducha. Ta tam byla její nadzemská přízračná tvář, krása z jiného světa, a místo ní se mi zjevila groteskní maska smrti, v níž kdysi ztuhla její mrtvola. Ba ne, Freya nezahynula při tragickém požáru. Zavraždili ji, podřízli jí hrdlo od ucha k uchu. A jak ležela naznak na zemi, nevidoucí oči dokořán, přes zakrvácené šaty jsem zahlédla obrys těhotného břicha.

Tato vize mi bleskla mozkem během jediného úderu srdce. Jak se od jezera zvedl vánek, už začínala blednout. Já jsem však zůstávala děsivě paralyzovaná, neschopná se hnout a jen s obtížemi schopná dýchat. Prsty mi automaticky vylétly ke kamínku, který mi visel na krku, a já ho divoce stiskla ve snaze dovolat se ochrany Růžového vrchu. Ochrany nejen pro sebe, ale i pro Freyu a její nenarozené děcko.

I Freya bledla. Už jsem skrze ni viděla cestu ke Zvonkovému jezeru, kde na hladině vířila a svíjela se mlha. Dole se zvony daly do vyzvánění – to jak se mrtví začínali neklidně vrtět.

Duch se obrátil k vodě a naklonil hlavu, jako by naslouchal chóru přízračných zvonků. Jedinkrát se po mně ohlédl přes rameno a pak zmizel.

Zůstala jsem na schodech, zatímco se nad jezerem válely chomáče mlhy. Moje vzpoura proti pravidlům byla lehkomyslná a pitomá, a přesto jsem tam dřepěla dál.

Skoro jako bych vyzývala Freyina ducha, ať se vrátí. Nechápala jsem, co to vyvádím. Co se to se mnou děje? Jak je možné, že mě tohle bizarní místo láká, a zároveň odpuzuje?

Jeď domů, ponoukal mě jakýsi hlásek. Zapomeň na tohle město. Zapomeň na neklidné duše a na Freyinu vraždu a na hrob ukrytý v kalmiovém houští. Zapomeň na Pella Ashera a Lunu Kemperovou i na chuděrku Tilly Pattershawovou a její poraněné ptáky a spálené ruce. Zapomeň na to zjevení v horách, na zvláštní vibrace i na zvony, které pod hladinou jezera vyzvánějí za mrtvé. Zapomeň, že tě k Asher Falls cosi váže. Zapomeň, že jsi tu kdy byla.

Nadechla jsem se a pomalu vypouštěla vzduch z plic. Zapomenout jsem však nemohla, protože teď už jsem věděla, že Freyu zavraždili. Třeba jsem jediná, kdo – kromě jejího vraha – tohle ví. A bez ohledu na to, kolik let mezitím uplynulo, spravedlnosti musí být učiněno zadost. Snad jsem sem měla přijít právě proto.

Angus mi ležel u nohou, ale teď se zdvihl a klusal přes nášlapné kameny. Byl až moc blízko u vody. Moc blízko mlhy. Srdce se mi úzkostně rozbušilo.

„Angusi, pojď sem!“

Zvedl ke mně oči a zakňučel, přičemž zuřivě vrtěl ocasem, ale neposlechl a mně se pro něj jít nechtělo. Mlha už se valila ke břehu. Záhy se z ní vyloupnou duchové. Všechny ty neklidné duše, jež se po mně natahují…

Otřásla jsem se a znovu na něj křikla: „Angusi! Pojď sem, chlapče! Už je čas jít dovnitř!“

Další zarmoucený pohled, další zakňučení a pak začal horečně dloubat packou přesně do toho místa, kde zmizel Freyin duch.

Proboha, co to našel? A chci to doopravdy vědět?

Váhavě jsem vstala a vykročila po kamenech; pohled jsem upírala na jezero, na tu plazivou, rozvířenou mlhu.

„Co je to, Angusi?“

Na kamenech ležela obětina.

Bezmála jsem čekala kaluž krve, ale místo toho mi Freya nechala růži s poupětem, ulomené od trnitého stonku.

Když jsem se pro ně shýbla, růže začala uvadat.

Nijak mě nepřekvapilo, že jsem v noci nemohla usnout. Probděla jsem celé hodiny a uvažovala o Freyině vraždě.

Takže v době vraždy byla těhotná, a ať už k tomu měla jakýkoli důvod, chtěla, abych věděla, že je spolu se svým nenarozeným dítětem pohřbena v tom neoznačeném rovu, nikoliv na hřbitově, jak říkal Thane. Nabízí se tudíž otázka, kdo je pochován v hrobě na Trnové bráně. Kdo zahynul při tom požáru.

A kdo pečuje o hrob ukrytý na kalmiové planině. Vrah?

Ze tmy se vynořil Lunin hlas: Někdo o tom ví. Nehovořila třeba o Freyině vraždě?

V hlavě mi tanuly stále nové otázky, a jak jsem tak ležela s očima dokořán, snažila jsem se vymyslet, kdo by mohl být podezřelý. Přestože bych nejradši svalila vinu na Edwarda, tedy na někoho, kdo už je mrtev, měla jsem velmi nepříjemný pocit, že vrah stále bydlí v Asher Falls. Po všech těch letech už si musel myslet, že je z toho venku, a pak jsem našla ukrytý hrob. Začala jsem se vyptávat na Freyu, takže se teď ze mě stal cíl.

Angus ze spaní zakňučel – ten zvuk vyjadřoval mou vlastní úzkost. Do spánku jsem upadla jen proto, že jsem byla naprosto vyčerpaná, ale můj mozek se stále nedokázal vypnout. V hlavě mi vířily obrazy Freyi a jejího nenarozeného dítěte. Někoho, kdo na ni číhá u vodopádu.

A pak se sen proměnil a mě držel ve stejné mokřině v náručí Thane. Když jsme se spolu svíjeli u tůně, cítila jsem na obličeji jemnou vodní tříšť. I ve spánku jsem vnímala, jak mi tluče srdce, a celé tělo mi pulzovalo touhou mít ho v sobě hlouběji a ještě hloub. Zběsile jsem ho svírala, nehty jsem mu škrábala záda do krve a ta bolest ho zjevně vzrušovala. Chvíli nevypadal vůbec lidsky, ale spíš jako cosi divokého, cosi krásného, jako cosi, co není úplně z tohoto světa.

„Už brzo!“ zašeptal. Ústy našel moje ňadra, a jak jsem zareagovala na jeho rytmus, tvorové se neklidně pohnuli.

Jeden po druhém se vyplazili z nor, aby na nás mohli civět. Tentokrát se nejednalo o duchy ani o Jiné, které jsme vyplašili s Devlinem, ale o ohavnosti, jež nepatřily ani do světa živých, ani do říše mrtvých.

Od hor se zdvihl vítr, rozčeřil listí a přinesl noční pachy, načež se ty polobytosti daly do vytí. Anebo jsem ten hluk dělala sama?

Pokusila jsem se Thanea odstrčit, jen abych si uvědomila, že už je pryč. Zůstala jsem v mokřině sama, třásla jsem se v mlžné tříšti, která se vznášela kolem vodopádu. Přitáhla jsem si kolena k hrudi a pevně si je objala. Ještě nikdy jsem se necítila tak ztracená, tak osamělá. Tak vyděšená.

Zvedla jsem oči a zjistila, že se na mě seshora ze skály někdo dívá. Teď to nebyla Ivy, ale Luna…

Oči jí v měsíčním světle žhnuly jako kočičí. Spustila se přes okraj a hlavou dolů se plížila z útesu. Pak přišla Bryn a Catrice a celá nesvatá trojice se kolem mě semkla v kroužku, zatímco já jsem si zabořila obličej do ohbí paže.

Ve vlasech jsem cítila rty, na krku dech a na páteři ťapání ledových prstů. Ty tři mě zvedly na nohy, a zatímco mě oblékaly, všelijak na mě sahaly a konejšivě mi cosi broukaly. Při pohledu na vlastní tělo jsem zjistila, že mám na sobě Freyin pohřební oděv. Přes průsvitné záhyby jsem uviděla vzduté břicho a vnímala přitom vibrace druhého srdce ve svém nitru…

Probudilo mě vlastní zajíknutí. S bušícím srdcem jsem se držela za ploché břicho. Než jsem si uvědomila, že se mi to všechno jen zdálo. Ach, díky Bohu…

Zatímco jsem spala, v pokoji se ochladilo, a tak jsem si přitáhla deku k bradě a opřela se zády o pelest. Angus nebyl v pelíšku, ale stál u okna a upřeně koukal ven. Když uslyšel, jak se hýbu, honem se ohlédl, vzápětí se však vrátil ke sklu, jako by ve tmě vyslídil něco, nač musí stále dohlížet.

„Co to je?“ zašeptala jsem, když jsem lezla z postele. Bosky jsem došla k oknu a vyhlédla ven. Nejdřív jsem neviděla nic, ale pak jsem na samém kraji lesa rozeznala stín hlubší nežli ostatní – stín, který měl jednoznačně lidský tvar. Rozklepala jsem se.

Někdo sledoval dům. Někdo, anebo něco.

DVACET OSM

Nazítří ráno jsme se s Angusem vrátili na hřbitov. Den byl bezmračný a tak teplý a pokojný, až se mi ani nechtělo věřit, co všechno se seběhlo od chvíle, kdy jsem na Trnové bráně byla naposled. Nyní jsem věděla, že Freyu zavraždili a spolu s jejím nenarozeným děckem pochovali v kalmiovém houští.

Jenomže co si s takovou informací počít? Jít na policii nepřipadalo v úvahu a na to, abych zahájila pátrání na vlastní pěst, jsem nebyla vybavená. Podezření vzbudil už můj zájem o Freyu a o skrytý hrob – už teď mě někdo sledoval. Musela jsem si dávat náramný pozor. Dokud nezjistím, jak nejlépe reagovat na odhalení, které mi prozradil duch, musím pokračovat v obnově hřbitova, jako by se nechumelilo. A přestože jsem se k ukrytému hrobu toužila vrátit a porozhlédnout se po nějakých stopách, neodvážila jsem se do kalmiového bludiště vrátit sama. Bylo příliš odlehlé. Příliš matoucí. Tam nahoře jsou místa, kde by se člověk mohl schovat, a celé dny by ho nikdo nenašel. Pokud vůbec.

Když jsem se proplétala mezi náhrobky, po očku jsem stále hlídala mauzoleum. Jakmile jsem byla zády k vratům, spoléhala jsem na Anguse, že by mě upozornil, kdyby se po silnici anebo přes les něco blížilo – zvíře, člověk či něco jiného.

Ozbrojena zahradnickými nůžkami a mačetou jsem pomstychtivě zaútočila na přerostlou vegetaci u plotu. Z lesa sem vyslala své úponky popínavka kudzu a v dusivém objetí sevřela některé památníky. Zužující se stonky se kroutily okolo větví stromů a splétaly se s vřesovcem, takže háj byl prakticky neprůchodný.

Zatímco jsem pracovala, v podrostu se veverky sháněly po zásobách a z korun stromů švitořili ptáci. Navzdory všemu, co se stalo, jsem se začala uvolňovat. Stejně jako papá jsem ráda pracovala rukama a nic mě neuspokojovalo víc, než když jsem mohla odkrývat zarostlé náhrobní kameny a tabulky.

Jak jsem se však prosekávala hlouběji do houští, přemohla mě klaustrofobie. Vegetace byla hustá a záludná, a čím víc jsem se namáhala, tím víc jsem se do ní zamotávala. Popínavé rostlinstvo mi ovíjelo ruce i nohy a přes džínsy mě bodaly trny zvíci půl palce. A jak se flóra okolo mě uzavírala, ticho se prohlubovalo. Z podrostu jsem teď neslyšela nic, ptáci do jednoho odlétli. Jediným slyšitelným zvukem bylo moje namáhavé supění a svist mačety.

Přes slunce přešel stín, a když jsem zvedla hlavu a podívala se na osamělého jestřába, zachytila jsem závan umrlčiny, závan hnití.

Řekla jsem si, že se do houštin odplazilo zemřít nějaké zvíře. Náhle se mi však vybavil puch, který mi vnikl do okénka auta toho dne na kopci, kdy jsem projížděla okolo starce v kabátě. Ve vozíčku táhl zvířecí mršinu, ale vzpomněla jsem si, jak mě napadlo, že by se tenhle smrad mohl linout i z jeho vlastního tlejícího těla.

Jak jsem zvedla ruku k nosu, za paži mě chytila jakási popínavá rostlina a košili mi probodl trn. Sáhla jsem si na škrábanec a uviděla krev.

Na tomhle houští bylo něco divného. Něco nepřirozeného. Snažila jsem se z něho vymanit, ale šlahouny se mi ovinuly kolem kotníků. Sklonila jsem se, abych se z jejich sevření osvobodila, a vtom mě další úponek drapl okolo krku a já se najednou ocitla na zemi. Než jsem se zmohla na slovo, už mě to vláčelo pozpátku do houštiny; ostružiny mi přitom draly oblečení a zaplétaly se mi do vlasů.

Škubala jsem za osidlo kolem krku a pokoušela se zarýt paty do země, abych zmírnila tu hybnou sílu. Úpěnlivě jsem se chytala vřesovců – trny už mi nevadily. Píď po pídi, mučivým tempem mě to táhlo do nitra háje…

Angus štěkal. Zdálo se mi, že se ten zvuk ozývá zdaleka. Ocitli jsme se v houští tak hluboko, až jsem neviděla nic než stíny. Nic než temnotu. Pach rozkládajícího se masa sílil. Slyšela jsem chraplavý dech a zjevil se mi obraz čehosi ne zcela lidského, co mnou smýká mezi keři…

Bože můj, pomoz mi… pomozte mi někdo… prosím…

Okolo kotníků se mi sevřely ruce. Ucítila jsem drsné cuknutí a pak ještě jedno. Někdo mě tahal zpátky ke kraji houštiny, a já se na chvíli proměnila v lano při strašlivé hře na přetahovanou. Smyčka na krku praskla a já uslyšela něco jako zaječení. Pak nastalo ticho. Chvilku jsem klidně ležela a pak jsem začala kolem sebe kopat.

„Přestaň sebou mrskat, děvče! Rozdrbeš si kůži na pentličky.“

Tilly?

Byla vedle mě, zdvíhala mi hlavu. „Můžeš chodit?“

„Myslím, že jo…“

„Tak se zvedej. A hoď sebou!“

Opět jsem to ucítila: ten příšerný vítr. Zatuchlý chlad, který se mi zažíral do kostí, do duše…

„Už to sem jde,“ šeptla.

Podala mi mačetu a společně jsme si prosekávaly cestu z pichlavých křovisek. Angus lítal sem tam podél okraje houštiny; ještě nikdy neštěkal tak vzrušeně.

„Angusi, běž!“ houkla jsem na něj. Popadla jsem Tilly za ruku a uháněly jsme za ním, až nám za patami vířilo suché listí.

Vylovila jsem z kapsy ovladač, odemkla SUV a všichni jsme skočili dovnitř. Když jsem se natáhla ke startéru, na kapotě auta přistála vrána a po ní další. Obloha se jimi najednou přímo černala.

„Co se děje?“ zeptala jsem se ustrašeně.

„Na ptáky se vykašli, děvče. Honem jeď!“

Otočila jsem klíčkem v zapalování, šlápla na plyn a vůz vystřelil kupředu, zatímco hřbitov zaplavily vrány, které usedaly na náhrobky a památníky a kroužily nad úchvatným kruhem asherovských andělů.

Řítili jsme se z kopce. Tilly seděla vedle mě a Angus byl vzadu, hlavu položenou mezi námi. Aniž jsem zpomalila, odbočila jsem na hlavní silnici a Tilly pronesla: „Nežeň to tolik, děvče, ať nás všecky nezabiješ!“

Ubrala jsem plyn a střelila po Tilly pohledem. „Co to tam bylo?“

Ruce v rukavicích jí bez hnutí ležely na klíně. „Nevím.“

„Ale něco jste přece musela vidět!“

„Bylas celá zamotaná v těch pichlákách. Víc jsem neviděla.“

Zoufale jsem zvýšila hlas: „Ale něco tam bylo!“

„Zavez nás ke mně domů,“ řekla klidně. „Jsi samá krev.“

„To je mi fuk!“

„Až se ti do toho dostane infekce, fuk ti to nebude.“

„Tilly –“

„Ke mně domů, děvče. Až ti ošetřím škrábance, povím ti, co vím.“

Po zbytek cesty k jejímu domu mlčela a mě bolelo všechno tak, že jsem se beztak na hovor necítila. Toužila jsem vlézt do vany se studenou vodou, abych ulevila zanícené pokožce.

„Tady si lehni,“ řekla, když mě zavedla do ložnice. Natáhla jsem se na chladivou přikrývku.

„Co s Angusem?“

„Zavedu ho za barák.“

„Asi uteče. Nevidím ráda, když chodí do lesa.“

„Nikam do lesa nepůjde.“ Vmáčkla mě zpátky do polštářů a já zavřela oči. Na pár minut z pokojíku odešla, a když se vrátila, voněla čerstvými bylinkami. Na obličej mi přiložila vlhkou studenou žínku, pak mi jemně svlékla košili a ošetřila šrámy na krku a pažích.

„Co mi na to dáváte?“

„Starou medicínu, co znám od maminky. Teď odpočívej, děvče. Dej líčidlu [4] čas, ať z tebe vytáhne horkost.“

„Ale –“

„Pšt! Odpočineš si a pak si popovídáme.“

Zamhouřila jsem oči. V ložničce bylo chladno a ticho. Slyšela jsem, jak Tilly kutí cosi po domě a venku za oknem čiřikají ptáci. Tak příjemné zvuky! Tak chlácholivé! Škrábance mě přestávaly pálit a já se uvolnila. Cítila jsem se zde v naprostém bezpečí.

Musela jsem usnout téměř ihned. Když jsem se probrala, do okna šikmo dopadalo polední slunce a já tam chvilku ležela, ospalá a tonoucí v mezičase. Pak jsem se rozpomněla, kde jsem, a posadila se na lůžku. Žínka, kterou mi Tilly přiložila na obličej, mezitím uschla, a tak jsem ji odloupla. Kůže byla sice stále podrážděná, ale daleko méně zanícená. Medicína Tillyiny maminky zabrala.

Přehoupla jsem nohy přes kraj postele a začala si zapínat košili a rozhlížet se. Byl to roztomilý pokojíček, jehož světlé stěny zdobily talíře s dekorem modrých vrb. Od stropu visely pestrobarevné ptačí budky; v nohách postele byl složen patchworkový přehoz, zatímco poškrábanou dřevěnou podlahu zateplovaly ručně utkané koberečky.

Ta místnost byla přívětivá… ale zvláštně neosobní. Noční stolek nekrášlily žádné fotografie, na toaletním stolečku se nepovalovaly rtěnky ani parfémy. A přece jsem jaksi věděla, že tenhle pokoj náležel Freye. Kam se poděly její věci? napadlo mě. Její památeční tretky… Pak jsem si vzpomněla, že Freya je více než pětadvacet roků po smrti. Ve světě duchů sice mohla zůstat navždycky sedmnáctiletá, ale tady se čas nezastavil. Její věci Tilly nejspíš odklidila už dávno.

Na poličce nad borovou pelestí seděl maličký porcelánový vrabec. Jedno křidélko měl ulomené a já se jen divila, proč si ho Tilly nechává. Možná symbolizoval její práci s raněnými ptáky. Anebo to spíš byl dárek od Freyi, a tak ho teď Tilly vystavila na čestném místě nad dceřiným prázdným lůžkem.

Tuší Tilly, že se Freya stala obětí vraždy? Jak bych jí mohla něco takového zatajit? A přece: k čemu jí dnes bude pravda?

Bylo to pro mě hrozné dilema, a zatímco jsem se dívala na ptáčka, něco se ve mně hnulo. Lidé v některých kulturách věří, že vrabci odnášejí duše mrtvých, ale mně se v této chvíli nechtělo přemýšlet o smrti, natož potom o vraždě, a tak jsem došla k oknu a vyhlédla ven. Byly jsme uprostřed lesa. I přes sklo jsem čichala vůni jehličnatých stromů, nyní podbarvenou špetkou koření, která tu zůstala po Tillyně léku.

Neochotně jsem toto malé útočiště opustila a vydala se pátrat po Tilly.

Venku na verandě za domem zrovna ošetřovala raněnou hrdličku.

Mrkla jsem do klece. „Co se jí stalo?“

„Zlomený křídlo,“ řekla a mně v mysli vytanul hnědý vrabeček v té malé modré ložnici.

„Bude v pořádku?“

„Dá-li Bůh.“

Upevnila hrdličce poraněné křídlo gázou pevně k boku, ale zatímco mě černá ptačí očka sledovala, zdravé křidélko se polekaně zatřepetalo. Držela jsem se dál, abych hrdličku nevystavovala zbytečnému stresu.

„Vypadáš o fous líp,“ řekla Tilly, když do mrňavé misky v kleci nasypala krmení.

„Taky se líp cítím. Děkuju vám. Nevím, co bych si bez vás počala. Zdá se, že mi vždycky přispěcháte na pomoc.“

Na to nic neřekla, takže abych překlenula rozpačité ticho, rozhlédla jsem se po útulné verandě. Na protějším konci mi padly do oka další ptačí klece, staromódní houpačka a pohodlné houpací křeslo, kde se dalo příjemně rozjímat. Venku stály na sloupcích tucty ptačích budek a koruny stromů ožívaly štěbetáním a hemžením ptačích tělíček. Došla jsem k síťovým dveřím a vykoukla na dvorek. Angus mě zahlédl a přiklusal; zakňučel, abych ho pustila dovnitř. „Tilly, co měli znamenat všichni ti ptáci na hřbitově?“

„Posaď se, děvče,“ řekla, když vykročila na druhý konec verandy. Usedla do křesla a já zase na houpačku.

„Jako byste vždycky věděla, že jsem v loji,“ řekla jsem. „Jak je možné, že jste se dnes dopoledne vyskytla na hřbitově?“

„Šla jsem se poohlídnout po práci. Slyšela jsem, že potřebuješ pomoct.“

„Od koho?“

„Tak potřebuješ pomoct, anebo ne?“ otázala se stroze.

„Pár rukou navíc mi vždycky přijde vhod, ale obávám se, že si nemůžu dovolit dát vám moc.“

„Já moc nepotřebuju.“

Obhlédla jsem domáckou verandu i svěží dvorek. Chryzantémy byly v květu a skrze síťové dveře jsem cítila rozmarýn. „Váš dům je velice poklidný,“ řekla jsem.

„Je to domov.“

S rukou na těžkém řetězu jsem se uvelebila na houpačce. „Můžeme si popovídat o tom, co se dělo na hřbitově?“ zeptala jsem se jí. „Něco tam bylo. Já to vím.“

Hlava jí ztěžka klesla na opěradlo křesla; pak si Tilly vzdychla. „Neznám všecky odpovědi na to, co hledáš, děvče. Vím jen, že tohle je starý. Starší nežli hory, řekla bych. Snad je to tady od počátku času a čeká to na příležitost, jak se osvobodit.“

„Je to duch?“

„Ne, duch to není, ačkoliv na druhý straně to pobývá v jejich společnosti. Některý to nazývají Démon. Některý zase Bestie. Já tomu říkám Zlo. Čirý zlo.“

Klouby ruky svírající řetěz mi zbělely.

Zadívala se mi do očí a já jsem v těch vybledlých hlubinách postřehla cosi tvrdého, třpytného a odhodlaného. Něco, co snad balancovalo na pokraji šílenství. „Tam to má nade vším navrch, jenomže tady dokáže vládnout jen skrze ty slabé, živit se jejich strachem a nenávistí a lačností.“

„Proto jste tedy říkala, že bych se měla bát toho, co nosím v sobě,“ pronesla jsem roztřeseně.

Kývla na souhlas.

„Jak tohle všechno víte?“

„Leccos cítím,“ řekla. „Leccos vnímám. Už jako malá holka jsem dokázala pokaždý říct, že se má stát něco zlýho. I moje maminka to uměla. Lidi se nás kvůlivá tomu báli.“

„Tohle vás tedy přivedlo tenkrát v noci do lesa a dneska na hřbitov… Nepřišla jste se poptat po práci. Vycítila jste, že jsem v nebezpečí.“

„Že jsi v nebezpečí, jsem věděla od momentu, kdy jsi vkročila do Asher Falls. Jakmile jsi přijela, všecko se změnilo.“

„Jak?“ otázala jsem se ustrašeně.

Stočila pohled na dvorek. „Já už tady bydlím dlouho. V těchhle lesích za nocí vídám a slýchám věci, co se nedají vysvětlit. Teda aspoň přirozeným způsobem.“ Tvář jí potemněla a já jsem v ní opět nakratičko zahlédla onen záblesk šílenství, ačkoliv já jsem vídala a slýchala totéž.

„Odjakživa jsem věděla, že tohle místo je skrznaskrz zkažený,“ řekla. „Když jsem sem přišla prvně, cítila jsem to ve větru. Nakonec jsem se bála chodit po setmění ven a nikdy bych tamtudy nešla domů. Ale věděla jsem, že tam venku něco je… číhá to a čeká…“ Odmlčela se, pak se nadechla. „Když ten hřbitov zaplavila voda, zhoršilo se to. Zvířata začala všelijak vyvádět. Do města jezdili cizáci a v noci se procházeli po ulicích. Lidi se mezi sebou najednou hašteřili. Kdo mohl, odstěhoval se odsud. Kdo zůstal, naučil se krýt si záda. A některý vyšli Zlu vstříc.“

„Jak?“

Ruku v rukavici si položila na srdce. „Pustili si Zlo sem, poniváč jim dovolovalo dělat zlý věci.“

Třeba vraždit? napadlo mě. „A v čem se to změnilo teď, co jsem tady?“ Když neodpovídala, zoufale jsem řekla: „Tilly, prosím vás, povězte mi to. Proč tady jsem? Co to ode mne chce?“

„Chce to tebe, děvče.“

Po páteři se mi rozběhl ledový chlad. Cítila jsem, jak strachem třeštím oči a srdce mi tluče až v krku. „Ale proč?“

„Protože i když to sama nevíš, jsi výjimečná. Chodíš po obou stranách závoje, takže představuješ nebezpečí. Zlo se tě bojí, a proto se snaží tě ovládnout.“

„Jak?“

„Tím, že vnikne do tebe. Umožní ti dělat zlý věci.“

Při pohledu na její obličej se mi zastavil dech. „A jestli odmítnu?“

„Bude se tě snažit oslabit tak, že využije lidi kolem tebe.“ Naklonila se ke mně a oči jí zaplály zanícením kazatelky ze starých časů. „Drž se dál od Thanea Ashera, děvče, slyšíš?“

„Proč? Co má Thane s tímhle společného?“

„Asherovi jsou s tím ve spojení. Po celý generace.“ V očích se jí šíleně zablesklo. „Jak by se jinak podle tebe dostali ke všem těm penězům a moci?“

„Jenže Thane se nenarodil jako Asher.“

„Na tom nesejde, děvče. Prahne po něčem, co nikdy nemůže mít. Tím pádem je náchylný ke Zlu. Tím pádem pro tebe představuje nebezpečí.“

Potlačovala jsem třes. „Tomu nevěřím.“

„Radši dbej na to, co říkám, a drž se od něj dál. Thane Asher není pro tebe.“

„Proč ji nenecháte, ať si tohle rozhodne sama?“

Neslyšela jsem ho přijít, a když za síťovými dveřmi promluvil, měla jsem co dělat, abych nenadskočila. Otevřel dveře a vstoupil na verandu, v každé ruce objemný papírový sáček. Beze slova je odnesl do domu. Když zase vyšel, přelétl nás pohledem. „Potraviny jsem dal na stůl,“ sdělil Tilly.

„Zavařeniny máš na obvyklém místě,“ řekla.

„Než půjdu, vyzvednu si je.“

Měla jsem dojem, že tenhle dialog už spolu vedli mnohokrát.

Došel až k nám. „Znáte mě od dětství, Tilly.“ Řekla bych, že se zlobí, ale hlas měl dál klidný. „Přátelíme se už hodně dlouho. Víte přece, že bych Amelii v životě neublížil.“

Zvedla bradu. „O tobě já odjakživa měla vysoký mínění. A furt mám. Ale nikdy jsem si nebrala servítky ohledně toho, co si myslím o tvém dědečkovi. A o strejdovi jakbysmet. I o těch pijavicích, co se kolem vás motají. Žádná velká sláva – celá ta smečka.“

Thaneovi blýsklo v očích. „Jak to souvisí se mnou?“

„Ať se ti to líbí, nebo ne, patříš do rodiny.“

„Je snad tohle důvod, abyste mě odsoudila?“

Umíněně sevřela rty do tenké čárky. „Svoje jsem si pověděla.“

„Takhle to tedy je…“ Když se zadíval na mě, jeho chování zenergičtělo. „Můžu s tebou mluvit, Amelie?“

„Omluvíte mě, Tilly?“

Vypadalo to, jako by se chystala říct ještě něco, ale pak vstala z křesla a zašla do domu. Thane otevřel síťové dveře a vykročili jsme na dvorek.

„Prokristapána,“ řekl, jakmile mě uviděl ve slunečním světle, „co se ti to stalo s obličejem?“

Ještě jsem se celá klepala z toho, co mi řekla Tilly. I když, to sama nevíš, jsi výjimečná.

Dalo mi dost práce přestat na tohle všechno myslet. „Uvázla jsem ve vřesovcovém porostu.“

„Už zase? Jsi v pořádku?“

„Tilly mě vykurýrovala. Už mě to skoro přestalo bolet.“

„Musíš na sebe dávat víc pozor.“ Z keře u verandy utrhl snítku rozmarýnu a vpletl mi ji do vlasů. „Rozmarýn odhání čarodějnice,“ řekl s úsměvem.

Při jeho dotyku jsem se zachvěla. „Děkuju ti.“ Rychle jsem se ohlédla na dům. „Tilly chová vůči tvému dědečkovi zjevně dost silné city.“

Thane pokrčil rameny. „Vůči dědovi chová silné city dost lidí. Tilly pro to má jistě svoje důvody.“

„Ale neměla by si je vybíjet na tobě.“

„Ještě nikdy to neudělala. Hádám, že jsi výjimečná.“

Ostře jsem pronesla: „Co tím chceš říct?“

„Tilly je odjakživa samotářka, ale zdá se, že tě vzala pod křídla a chová se k tobě ochranitelsky. Snad jí připomínáš Freyu.“

„Snad.“ Odvrátila jsem zrak. „Myslíš, že Tilly ví o tom dítěti?“

Thane se zrovna díval do korun stromů, ale teď sebou škubl. Otočil se ke mně: „O jakém dítěti?“

Pozdě, uvědomila jsem si svou chybu. O Freyině nenarozeném dítěti jsem se dozvěděla stejným způsobem jako o jejím zavraždění. Naprosto jsem však netušila, jestli se o jejím těhotenství obecně vědělo. Měla jsem podezření, že ho tajila tak dlouho, jak jen to šlo.

„Myslela jsem na tabulku na tom skrytém hrobě,“ řekla jsem. „Na růži a poupě, které symbolizují pohřeb matky s dítětem.“

„Freya je pochovaná na Trnové bráně – už jsem ti to přece říkal!“

Ne, není. „Ale mně se nepodařilo její hrob najít. Obhlédla jsem na hřbitově všechny, takže pokud není uprostřed toho vřesovcového houští, není tam vůbec.“

„Je tam,“ trval na svém. „Vídal jsem Tilly, jak tam alespoň jednou týdně nosí kytky.“

„Tys trávil na Trnové bráně tolik času?“

„Jako kluk jsem to tam miloval. V Asher House jsem vedl dost osamělý život, a tak jsem se toulal venku. Takhle jsem se seznámil s Tilly. Jednoho dne jsem narazil na její dům a od té doby jí pomáhám s ptáky.“

Chvíli jsem mlčela.

Upřeně se na mě zadíval. „Nač ten údiv?“

„Jenom… tenkrát na přívozu ses mi vylíčil v úplně jiných barvách.“

„V jakých barvách?“

„Ale jdi. Přesně víš, jaký dojem jsi ve mně záměrně vzbudil. Chtěl jsi, abych tě považovala za povrchního floutka, který v životě nemá jiný cíl než marnit čas, dokud mu neumře dědeček.“

V slunci mu zeleně zazářily oči. „Jak víš, že tak nevypadá moje skutečné já?“

„Protože jsem tě viděla s Angusem. A teď s Tilly. Ať už to přiznáš, anebo ne, máš laskavé srdce.“

„Vůči některým lidem.“ Položil mi ruku na tvář, palcem mě pohladil po líci a mě napadlo, že navzdory Tillyinu varování by tohle mohl být bod zvratu. Buď neudělám nic a nechám tenhle okamžik odplynout, anebo udělám krok, nebo snad pouhý krůček z minulosti a vstoupím do přítomného času.

Zvedl i druhou ruku a vzal můj obličej do dlaní, načež se mi pátravě zadíval do očí. Z jeho prstů jsem ucítila rozmarýn a zavřela jsem oči, abych se ho mohla nadýchat. Zlehka mi naklonil hlavu a začal zkoumat škrábance na mých lících. „Opravdu bys na sebe měla dávat víc pozor,“ zamumlal.

„Vynasnažím se.“

„Příště tam Tilly třeba nebude.“

„Ale zrovna teď tady je.“

„Vadí ti to?“

Ohlédla jsem se směrem k verandě. „Nechci ji zneklidňovat.“

„Ani já.“

Oba jsme ale věděli, že se mě chystá políbit, ať už s tím Tilly souhlasí, anebo ne. Ať už je pro mě sebevíc nebezpečný. Zajel mi prsty do vlasů a já ve snaze uklidnit splašeně uhánějící srdce pomalu vydechla. Když přitiskl rty k mým, moje ruce se nejistě vznesly k jeho hrudi. Pod dlaněmi jsem cítila jeho srdce. Ty vibrace ve mně cosi rozhýbaly, a než jsem stihla zareagovat, rychle jsem se odtáhla. „Tady ne.“

Jeho pohled se prohloubil. „A kde tedy?“

V hlavě mi bušilo Tillyino varování. Prahne po něčem, co nikdy nemůže mít. Tím pádem je náchylný ke Zlu. Tím pádem pro tebe představuje nebezpečí.

Přiložila jsem si ruku na skráň, abych její hlas umlčela. „Nevím. Myslím, že…“

„Dnes večer,“ pronesl naléhavě.

„Nemůžu. Mám se v knihovně sejít se Sidrou.“

„Tak potom.“

„Musím balit. O víkendu jedu domů, do Charlestonu.“

„Stavím se u tebe,“ řekl. „Až přijedu, můžeš mě poslat k šípku. Jestli si to opravdu budeš přát.“

„Thane –“

„Jen tě chci vidět, než odjedeš,“ řekl. „Chci se ujistit, že se vrátíš.“

„Vždyť jsem s obnovou hřbitova sotva začala! Samozřejmě že se vrátím.“

Tvář mu zatemnil stín. „Až budeš doma, uvidíš se s ním?“

S Devlinem. Přerývaně jsem se nadechla. „Ne. Už je po všem.“

Angus se mi otřel o nohu a já ho pohladila. Byla jsem mu za to vyrušení vděčná.

Thane nás pozoroval. „Co mezitím uděláš s Angusem?“

„Vezmu ho s sebou. Proč?“

Znovu mě vzal do náručí a já se nebránila. „Doufal jsem, že tě přesvědčím, abys ho tu nechala. Takhle by ses ke mně vrátit prostě musela,“ řekl mi s ústy na ústech.

DVACET DEVĚT

Později odpoledne jsem jela do knihovny v Asher Falls na schůzku se Sidrou. Když jsem vešla, dívka stála u pultíku. Zvedla prst ke rtům a vzápětí ukázala na dveře kanceláře, čímž mi naznačovala, že Luna je ještě poblíž. Kývla jsem a vrátila se k záznamům, jimiž jsem se probírala včera. Zrovna jsem listovala jednou odbornou knihou, když si mě Sidra přišla vyzvednout.

„Luna právě odešla,“ řekla tlumeným hlasem.

„Co teď?“

„Pojďte tudy, ale držte se dál od oken, ano? Knihovna by měla být zavřená. Kdyby sem náhodou někdo nakoukl, nerada bych, aby mě viděl.“

„Nanejvýš by si pomyslel, že jsi ještě neodešla, ne?“

„Možná. Ale nechci nic riskovat. Kdyby se Luna dozvěděla, že jsem tady zůstala po směně, zuřila by.“

„Jestli je to tak, snad bychom to neměly dělat.“

„Ale kdepak, to je v pohodě. Jen se držte za mnou.“

Tajnosnubná povaha naší schůzky mě znepokojovala a zároveň vzrušovala. Nač ty tajnosti? divila jsem se.

Když jsme vstoupily k Luně do kanceláře, její stříbrný mourek, který se rozvaloval na stole, si nás podezíravě změřil.

„Jak se ten kocour jmenuje?“

„Ševel. Ale nechte ho radši na pokoji – kouše,“ varovala mě Sidra.

Kocourovy zlovolné oči mě sledovaly, když jsem se přes místnost vydala k zarámovaným fotografiím na zdi. K Freyinu duchovi. Dnes už jsem věděla, proč Freya vyhlíží tak nazlobeně.

Ucítila jsem Sidřin pohled a obrátila se k ní.

„Je to támhle.“ Ukázala na úzké obloukové dveře. Ze slonovinové krabičky, ležící na jedné z polic, vytáhla tepaný klíč, strčila ho do zdobného zámku a dveře otevřela.

Cestou přes kancelář mi oči padly na skříň, kde Luna uchovávala svoje četné poklady: figurky s očima z foukaného skla, starožitné kapesní hodinky a sbírku podivně tvarovaných nožů…

„Něco v nepořádku?“ zeptala se mě Sidra.

Odtrhla jsem zrak od čepelí. „Ne, dobrý.“ Následovala jsem ji do zšeřelého pokojíku, kam se přirozené světlo linulo pouze osmiúhelníkovým okénkem těsně pod stropem. Sidra rozsvítila a já jsem přelétla zvědavým pohledem nacpané knihovničky, načež jsem si šla prostudovat některé tituly: Animismus v Polynésii, Víra a její praktické využití Magie a náboženství, Spící obr.

„Proč jsou tyhle knížky tady, a ne normálně v knihovně?“ zeptala jsem se.

„Nevím. Moje máti má pár stejných titulů ve škole.“

„Drží je pod zámkem?“

Sidra se odmlčela. „Ne. Ale zato zamyká jiné věci.“

„Například?“

„Nevím. Nikdy se mi nepodařilo najít klíč.“

Vzpomněla jsem si na tajné dveře v Catricině ateliéru a zachvěla se.

„Tak co jsi mi chtěla ukázat?“

„Ptala jste se na symboly vyryté do skály u vodopádu.“

„Ano. Říkalas, že v knihovně o nich žádné informace nenajdu.“

„No, tohle nebyla tak docela pravda,“ řekla a zvedla oči ke stropu. Napodobila jsem ji a zajíkla se: na stropě Luniny tajné místnosti se skvěl dokonale vyvedený Drudenfuss.

„Je to jako pentagram ve Faustovi,“ řekla Sidra. „Mefistofeles mohl vstoupit do studovny, protože jeden z cípů zůstal otevřený.“

„A aby zase mohl odejít, pentagram bylo nutno zničit.“ Vybavilo se mi, co Thane vykládal o Dcerách našich udatných hrdinů a o starých klevetách, že tenhle spolek je vlastně coven.

„Co to podle vás znamená?“ otázala se mě Sidra.

„Možná nic. Ten příběh je jenom pověst,“ řekla jsem, ale mysl mi zabloudila k nožům v Lunině kanceláři a srdce se mi rozbušilo.

„A co když ne? Chci říct: co když to není jen pověst? Neměly bychom ho zničit?“ zeptala se úzkostně.

Překvapeně jsem se na ni podívala. „Zničit veřejný majetek? Z toho bychom mohly mít pěknou polízanici. Nehledě na to, že tady vůbec nemáme co dělat.“

„Já vím, ale…“

„Ale co, Sidro?“

„Nic.“

V téhle místnosti se mi zdála velice malá a velice, převelice vyděšená. „Chceš mi ukázat ještě něco?“ vybízela jsem ji vlídně. „Anebo říct?“

Vytřeštila oči. „Někdo sem jde!“

„Opravdu? Já nic neslyšela.“

„Pst!“ Zavřela dveře a zhasla. Chvíli nato jsem přes zeď uslyšela Lunin přidušený hlas. Někdo byl s ní a podle důvěrného smíchu jsem usoudila, že to musí být Hugh.

V tlumeném světle jsem viděla, jak Sidra zvedá ukazováček ke rtům. Přitakala jsem. Nedalo se dělat nic jiného nežli čekat. Na rozdíl od knihovny nebyly v této místnosti žádné větrací šachty, které by zesilovaly zvuk hlasů, ale stejně jsem měla vcelku slušnou představu o tom, nač se Luna s Hughem chystají. A bylo mi jasné, že to ví i Sidra.

Něco upoutalo můj pohled – snad slabý zvuk, jejž člověk sotva registruje. Anebo zafungoval instinkt. Zkrátka a dobře, podívala jsem se nahoru: na knihovně si hověl šedý mourek a shlížel na nás. Určitě sem vklouzl, když jsme přicházely. Beze spěchu zamrkal a mezitím se postavil a protáhl. A pak zamňoukal.

Sidra se otočila po zvuku. Vzápětí sebou cukla tak prudce, až do mě narazila. Chvíli jsme na sebe v děsu zíraly; přitiskla jsem ucho ke dveřím.

„Pst!“ slyšela jsem Lunu.

„Co je?“ zeptal se Hugh.

„Něco jsem slyšela.“

„Kromě nás tu přece nikdo není.“

„Ne, slyšela jsem mňoukání. To byl Ševel.“

V tichu, které následovalo, jsem tajila dech.

„Nejspíš loví ve sklepě krysy. Mám se po něm jít kouknout?“

„To je sice od tebe velmi vznešená nabídka, ale není třeba. Zůstaň se mnou. Moc času nemáme.“

„Jak to myslíš, že nemáme moc času? Maris se přece vrací až za pár dní.“

„Kvůli ní si starosti nedělám.“

Slyšela jsem, jak se tiše zasmál. „Ani kvůli té druhé si je dělat nemusíš.“

„Zato ty jsi trouba, jestli to pouštíš z hlavy!“ odsekla. „Však víš, proč ji sem přivedl!“

„K tomu nikdy nedojde.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý? Já je viděla spolu.“

„Takže tys je taky špehovala?“ uchechtl se. „Ty ses odjakživa ráda koukala, co? Nepozveme někdy Bryn a Catrice? Mohli bychom si udělat mejdan jako zamlada.“

Bleskově jsem se podívala po Sidře, ale ta jen sledovala kočku.

„Kde je problém?“ dobíral si Lunu Hugh. „Trocha konkurence ti přece předtím nikdy nevadila. No jo, samozřejmě, kapku stárneš. Není snad tohle šedý vlas?“

Uslyšela jsem jakési plesknutí.

Vztekle řekl: „Proč, ty čarodějnice jedna mizerná?“

Teď se pro změnu rozesmála Luna. „Ano,“ řekla. „Přesně to jsem, viď?“

Během rozhovoru jsem nespouštěla z kocoura oči. Nyní jsem zase s ulehčením vydechla, protože se protáhl a uvelebil se, že si dá dvacet.

Odtáhla jsem ucho ode dveří, neboť jsem netoužila slyšet, co bude dál. Zdálo se však, že schůzka má svůj normální průběh. Pak bouchly dveře kanceláře, načež jsem ještě chvíli počkala a řekla: „To bylo o chlup.“

„To teda jo,“ souhlasila Sidra. „Měly bychom odsud vypadnout. Brzo padne soumrak.“

Soumrak! Zatímco jsem šla za Sidrou do Luniny kanceláře, už mě brněla kůže na hlavě. Sidra zamkla dveře, klíč vrátila do slonovinové krabičky a potom mě chytila za paži. „Honem!“

Jenomže už bylo moc pozdě. Když jsme z kanceláře vcházely do knihovny, už jsem cítila až příliš známý chlad, signalizující přítomnost ducha.

TŘICET

Zatímco nám pod nohama praštěla dřevěná podlaha, Sidra mě vlekla přes knihovnu a svírala mi paži stále silněji. Na šíji jsem ucítila mrazivý dech a na ruce dotyk čehosi studeného; snažila jsem se, abych se nerozklepala.

Vyšly jsme ven předním vchodem a Sidra za námi zamkla. Vzápětí se otočila do ulice. Když jsem uslyšela její třaslavý dech, strnula jsem.

Soumrak nás dostihl.

„Už jdou,“ zašeptala.

Pak jsem porozuměla naléhavosti v jejím hlase, strachu, který jí stínil křišťálově oči a chvěl se jí v koutku úst. Když jsem se rozhlédla po ulici, cítila jsem, jak se mi do paže zarývají Sidřiny nehty. V každém okně se objevily bledé obličeje. Ze dveří proudily průsvitné siluety. Kam se člověk podíval, všude byli duchové.

A spolu s nimi přišla mlha, která se ochladila v černavých hlubinách Zvonkového jezera.

„Nedívejte se na ně!“ upozorňovala mě Sidra.

Nebyla jsem schopna se hnout. Stála jsem tam a obrňovala se proti smrtelnému chladu, zatímco se přízraky shlukly kolem nás. Ledová ruka se mi hrabala ve vlasech, další mi přejela po zádech. Koutkem oka jsem viděla, jak se Sidry chytil za ruku duch dítěte, zatímco druhý dětský přízrak se vznášel za ní a třetí na nás zíral z větve, kde posedával. Chudáci Moultrieovic kluci, o kterých se zmiňovala tehdy na kotvišti Tilly.

Drapla jsem Sidru za druhou ruku a vlekla ji s sebou na ulici.

„Vy je cítíte?“ šeptla. „Vidíte je?“

„Ano.“

„Takže v tom nelítám sama.“

„Ne, nelítáš.“

Hlas se jí zachvěl. „Měly bychom jít.“

„Kam?“

„Do věže s hodinami. Tam je posvěcená půda.“

Mezi vznášejícími se fantomy, v tom nekonečném procesí chamtivých duší, jsme přešly náměstí. Sidra mi dál svírala ruku a já byla ráda za tu trochu tepla i za to, že nejsem sama. A vtom jsem učinila ten objev: Asher Falls už nenáleželo do světa živých. Bylo to město duchů, jak mě Sidra varovala hned toho prvního dne v Lunině kanceláři.

Jakmile jsme vešly do dveří ve věži, chlad zeslábl. Uvnitř sice bylo velmi málo světla, ale než jsme začaly stoupat po točitých schodech, zaznamenala jsem tepané železné mříže a dlážděnou podlahu. Čím výš jsme šplhaly, tím užší schodiště bylo, až jsme nakonec vylezly úplně nahoru, kde se nám z podlouhlých úzkých oken naskýtal panoramatický výhled na město.

Stála jsem u jednoho okna a hleděla dolů. Ačkoliv se městem valila mlha, dlažba pod pouličními lampami se leskla. Skrze větve dubů prosvítalo světlo měsíce, které stříbřilo španělský mech, vlající ve větru jako stařecké vlasy. Město bylo nesmírně tiché, na chodnících ani noha.

„Kde jsou všichni?“

„Po setmění nikdo nevystrčí nos.“

Nervózně jsem se po ní ohlédla. „Proč? Oni přece ty duchy nevidí, nebo ano?“

„Nejde o duchy. Lidi se bojí jeden druhého.“ Stála zády k jednomu z oken; cákanec měsíčního světla jí omýval tvář a do očí vnášel čerň. Vyhlížela nadzemsky. Jako z jiného světa. Skoro jako… duch.

A potom jsem se najednou vyděsila, protože mě prostoupil chlad jejích i Tillyiných slov. Kdo mohl, se odsud odstěhoval. Kdo zůstal, naučil se krýt si záda.

Popošla jsem k Sidře, zkoumajíc ostrým pohledem její bledý profil. „Tady nešlo jen o to, že bys mi chtěla ukázat ten čarodějný znak, viď? Chtěla jsi vědět, jestli vidím duchy.“

Obrátila se ke mně. „Musela jsem si být jistá, jestli je taky vidíte,“ řekla zoufale.

„Proč?“

„Protože jsem se nikdy nesetkala s někým, jako jsem já.“ Oční víčka se jí zamihotala; zavřela oči. „Neumíte si představit, jak osamělá jsem byla.“

Ach ano, umím.

„Jak dlouho máš tenhle… dar?“

Odezvou byl chabý úsměv. „Od pěti let. Z té doby pochází moje nejranější vzpomínka. Šla jsem na operaci srdce. Když mě přivezli ze sálu, uviděla jsem v pokoji ducha. Stál u mého lůžka a shlížel na mě. Myslím, že čekal, až umřu, aby mě mohl dovést zpátky.“

Naskočila mi husí kůže. „Jak ses to dozvěděla o mně?“

„Stejně jako vy o mně,“ opáčila. „V očích máte určitý výraz, určitým způsobem vystupujete. Jako byste byla věčně ve střehu.“

Protože ve střehu jsem. „Proč jsi popřela, že na té fotografii vidíš Freyina ducha?“

„Takhle to přece máme dělat, ne? Zapíráme to i sami před sebou.“

Stoupla jsem si k oknu vedle ní a soustředěně pozorovala ten bledý, svíjející se zástup. „Jsou tu takhle odjakživa?“

„Ne, takhle to tu nebylo. Myslím, že někteří sem přišli, když se hřbitov ocitl pod vodou. Snad se tím otevřely nějaké dveře. Když stůňu, pokaždé se mi jich kolem postele shromáždí víc. Ale tolik jich nebylo ještě nikdy…“ Zrak jí padl na ulici. „Někdy se snaží se mnou mluvit, hlavně děti. Myslím, že mi chtějí sdělit, že můj čas se blíží.“

„Tohle neříkej.“

„Na druhé straně jsem už byla,“ řekla. „A myslím, že vy také.“

„Já jsem ještě nikdy nebyla blízko smrti.“

„Možná ano, a ani o tom nevíte. Možná patříte na druhou stranu stejně, jako patříte sem. Možná jste stejně jako já prostředník.“

„Prostředník?“

„Živoucí duch.“

Prudce jsem se otřásla. „Nic takového neexistuje.“ Ale třebaže jsem to popírala, v mozku mi hlodala Tillyina slova: Chodíš po obou stranách závoje, takže představuješ nebezpečí.

„Proč je jich teď podle vás tady tolik?“ vyptávala se Sidra.

„Sama jsi říkala, že když se hřbitov ocitl pod vodou, otevřely se jakési dveře.“

V očích jí probleskla lítost. Připomnělo mi to výraz otcovy tváře, když jsem na Růžovém vrchu poprvé uviděla přízrak toho starce. Sidra ztišila hlas do pouhého šepotu: „Jsou tady kvůli vám, Amelie. Přišli, když jste přišla vy.“

Všechno ve mně strnulo na kámen. Třesoucí se rukou jsem sevřela amulet, který mi visel na krku.

„Ale vždyť víte, že je to pravda, ne?“ řekla. „Vždycky jste to věděla. Patříte jim.“

TŘICET JEDNA

Nechala jsem Sidru v hodinové věži a jela domů za Angusem. Potřeboval se vyvenčit, a tak jsem stála na schodech, třásla se jak osika a pobízela ho, ať sebou hodí. Nad jezerem se válela mlha, ale zvony pod hladinou mlčely. Zauvažovala jsem, zda už se duchové vrátili do svých hrobů.

Žraly mě černé myšlenky. Patříš jim.

Protože i když to sama nevíš, jsi výjimečná. Ne, ne, ne! Já patřím sem. Jsem živý člověk, a ne živoucí duch ani žádný prostředník, žádný nepokojný přízrak, který chodí po obou stranách závoje.

Zlo se tě bojí, a proto se snaží tě ovládnout.

Už jsem o tom nedokázala přemýšlet ani vteřinu, a tak jsem se v zoufalství přinutila upřít pozornost opět na Freyu. Zabil ji snad někdo, v kom převážily primitivnější instinkty? Někdo, koho dohnaly úchylné choutky k bestialitě? Někdo, kdo má v tajné komnatě namalované čarodějnické znamení?

Co když mě její vrah sleduje dokonce i teď?

Pospíchala jsem do domu hned za Angusem. Osprchovala jsem se, převlékla do jediných šatů, které jsem měla s sebou, a zatímco jsem čekala na Thanea, mysl notně zjitřenou, bez oddechu jsem rázovala sem tam. Když Thane zazvonil u dveří, stále ještě jsem chodila po pokoji a stále ještě jsem odmítala některé věci připustit. Okamžitě věděl, že je něco špatně. Chytil mě za ruce a obrátil si mě tváří k sobě. „Co se děje?“

Vrhla jsem znepokojený pohled na okno. „To dělá tohle místo. Dusím se tu!“

„Myslíš tenhle dům?“

Kývla jsem na souhlas, jenomže nešlo pouze o dům. Šlo o jezero, o les, o město. O Tillyino varování, Sidřino hrozné prohlášení a o temné detaily mého narození. To všechno na mě dolehlo jako kamení, jež se vrší na zasypaném hrobě.

Prohlížel si můj obličej. „Tak odsud vypadneme! Zajedeme si třeba někam na drink.“

Jít ven do tmy, do té mlhy? Mezi duchy?

„Už je dost pozdě…“

„Vůbec není pozdě,“ namítl. „Měsíc sotva vyšel.“

„Vím, že to myslíš dobře, Thane, ale já bych dneska nebyla dobrou společnicí.“

„Vždyť už ses vyparádila!“ Objal mě pohledem a já se zachvěla. Na sobě měl džínsy a koženou bundu; vyzařoval temný půvab a záhadnost. Když jsem zaváhala, vemlouvavě ztišil hlas: „Ale no tak! Když si takhle vyrazíš, jenom ti to prospěje.“

Když jsem se mu dívala do zelených očí, uvědomila jsem si, jak strašně chci jet s ním. Přála jsem si to víc než co jiného, protože už mě samota unavovala. Unavovalo mě být v jednom kuse ve střehu. V této chvíli jsem si nepřála nic jiného než se cítit jako normální sedmadvacetiletá žena, která může milovat a být milována. Ne jako někdo, kdo vidí duchy. Ne jako člověk pronásledovaný Zlem.

„Nemusíme jet nikam konkrétně,“ řekl. „Prostě se jenom projedeme. A kromě toho bych ti rád něco ukázal.“

I přes veškerou touhu mi v hlavě zacinkal varovný zvoneček. Tilly mi řekla, ať se od Thanea držím dál, ale kdybych si dovolila věřit, že Thane pro mě představuje nebezpečí, musela bych uvěřit i tomu ostatnímu: že Zlo pronásleduje jen a pouze mne, poněvadž chodím po obou stranách závoje. Že se mě bojí, a proto se mě snaží ovládnout.

Kdybych se o něčem z toho zmínila před Thanem, asi by si pomyslel, že jsem blázen. A kdo ví, jestli by náhodou neměl pravdu…

„Co mi chceš ukázat?“ zeptala jsem se ho.

Usmál se na mě. „Budeš mi zkrátka muset důvěřovat.“

Přesto jsem váhala. Neměla bych nikam jezdit, to mi bylo jasné. Moje místo bylo zde, na posvěcené půdě, a bylo svázáno s tím, co zbylo z otcových pravidel.

„Tak pojď!“ naléhal mírně Thane.

V této chvíli jsem měla dál oponovat, jenomže jsem právě tonula v osamělosti a vyhlídky na pustinu nadcházejících let mě skličovaly.

„Nesmím být pryč dlouho,“ řekla jsem.

Jeho pohled se prohloubil; Thane mě sevřel pevněji. „Zavezu tě zpátky, kdykoliv si zamaneš.“

I když to bylo proti zdravému rozumu, vyšli jsme do tmy a já se snažila být ve střehu vůči duchům, a snad i vůči Thaneovi. Měsíc se houpal těsně nad vrcholky stromů a z hloubi lesa zahoukala sova. Noc se mi zdála temná, prvopočáteční, plná nebezpečí a příslibů. Srdce mi v očekávání poskočilo.

Cestou k autu mě Thane objal kolem ramen a já se přitiskla k jeho teplému tělu. Byl živý, vitální. Nic na něm nepřipomínalo ducha. V okolním tichu jsem málem slyšela tlukot jeho srdce. Tepání krve v jeho žilách.

Sedli jsme si do auta a při startování se na mě opět usmál. Položila jsem si hlavu na opěradlo a dívala se z okna, zatímco jsme jeli mezi jehličnany a výbojnými stíny, které zredukovaly vnější svět na to, co se dalo rozeznat ve světle reflektorů. Když jsme dojeli k silnici, Thane odbočil doleva, takže jsem zauvažovala, zda nejedeme do rodinného sídla na skále. Dnes večer jsem vůbec netoužila vidět Pella Ashera. V hlavě mi ještě doznívalo Tillyino varování.

Upřela jsem zrak na Thaneův profil. Jel rychle, zatáčky řezal úplně bez zábran, což mě lekalo i vzrušovalo. Tenhle nával adrenalinu jsem vítala. Měla jsem díky němu pocit, že žiju. „Kam jedeme?“

Temný pohled. „Však uvidíš.“

Jeli jsme dál a kolem okénka se mi jako sen míhala stínová krajina. A potom zpomalil a rozjel se do kopce, kde stál hřbitov. Šplhali jsme vzhůru mezi cedry, až nakonec Thane zastavil u vchodu. Tady nahoře kouřmo nebylo, mezi náhrobky neklouzaly žádné svižné přízračné postavy. Hřbitov mi ve své nehybnosti připadal takřka neskutečný. Jako snová krajina žhnoucí v měsíčním světle.

Něco se v ní ale skrývalo. V dálce se rýsovaly hory jako tma stočená do klubka.

„Proč jsi mě sem přivezl?“ otázala jsem se ho.

I Thane upřeně zíral z okna, ale teď se otočil a podíval se mi do očí. V jeho sportovním voze jsme seděli velmi blízko u sebe, jako v kukle – schovaní před těmi horami i před zlem, které sem nesl vítr. Alespoň… Alespoň jsem tomu chtěla věřit.

„Jednou jsem ti povídal, že hřbitov je postavený tak, aby ho člověk pozoroval při měsíčku, pamatuješ?“

„Ano.“

„Nechceš ho vidět?“

Mám si troufnout? Ne že bych nikdy nebyla na hřbitově v noci. Jako dítě jsem si ve svém hřbitovním království často hrávala při měsíčku. Jenomže Trnová brána nebyla Růžový vrch. Nebyla žádné útočiště. V mauzoleu mi něco šeptalo do ucha, ve vřesovcovém houští to na mě zaútočilo. Právě tohle něco po mně šlo u skrytého hrobu a pak i v lese. Tilly však měla pravdu: tohle pronásledování nemělo za cíl hřbitov jako takový. Mířilo na mě.

Thaneova ruka mi zlehka pohladila rameno a já se otřásla. „Tak co?“

Kývla jsem, a tak jsme vystoupili z auta. Když jsme kráčeli mezi hroby a bok po boku procházeli pohřební branou, uchopil mě za ruku. Zvedla jsem oči k andělům, k těm tajuplným, bíle zářícím tvářím, a zatajil se mi dech: teď nezírali na slunce ani na hory, ale na měsíc klouzající vzhůru nad koruny stromů. V podrostu prokmitávala žindava a řebříček a já viděla, jak se jim na lístcích třpytí krůpěje rosy.

Ve vzduchu, ve mně se cosi změnilo a já vkročila do kruhu andělů, zvedla obličej k nebi a se zavřenýma očima a pažemi doširoka rozhozenými se otáčela dokola, dokolečka, jak jsem to dělávala jako holka na Růžovém vrchu. Objímala jsem noc. Objímala jsem svou odlišnost. A jak jsem se oprošťovala od zbytků otcových pravidel, moje osamělost mizela, strach se rozplýval a já si dovolila vzlétnout.

Začalo to jako tichý bzukot. Zpočátku jsem ho ani nepostřehla. Až později jsem si uvědomila, že tohle byl onen krátký moment osvobození, který to přivábil do trosek bílé zahrady, do chřadnoucí měsíční krajiny. Anebo to tam bylo trvale?

Bzučení sílilo a sílilo, dokud něco ve mně neodpovědělo a já nepocítila ten zvláštní pulz, prapůvodní tlukot srdce, jenž se sem probíjel z hor skrze hlínu a razil si cestu až do samotného jádra mé bytosti.

Thane se dotkl mé paže a celé moje tělo zadrnčelo jako napjatý drát, když o něj někdo zavadí. Dosud nikdy jsem se necítila tak vyladěná na vlnovou délku noci. Dosud nikdy jsem se necítila tak živá.

Thane na mě hleděl v záři měsíce – hypnotizující postava, která ztělesňovala všechny mé tajné tužby, všechny moje temné sny. Opět mi vytanuly před očima ty obrazy: objímající se dvojice u vodopádu, jež se divoce zmítá a lapá po dechu, žena muže obsedá a v návalu chlípné lehkomyslnosti zvrací hlavu dozadu. Do obličeje jsem jim neviděla, ani když si ji muž položil na zem, ani když se nad ní vztyčil a noční tvorové se dali do vytí. Měla jsem pocit, že je to Devlin a jeho mrtvá manželka, a část mne se musela ptát, zda se Mariamě nějak nepodařilo proniknout do mých myšlenek i tady, v horách, i tady, když stojím vedle Thanea, anebo zda ono rafinované zlo, o němž mluvila Tilly, neobjevilo mou slabou stránku.

Tato obava byla jen prchavá, protože mezitím jsem už držela Thanea kolem krku a on si mě přitáhl tělo na tělo. Líbal mě znovu a znovu, jazykem tkal cestu černé magie, která vábila a okouzlovala a sváděla.

V kruhu asherovských andělů, v troskách romantické bílé zahrady, jsme klesli na kolena. Přejela jsem si rukama po bocích, zvrátila jsem se v záplavě světla hvězd na záda a vyhrnula jsem si šaty.

Už jsem nepřemýšlela o důsledcích svých činů, už jsem se nestarala o to, jestli tohle není znesvěcení místa, které bych dřív chovala v úctě. Nezbylo ve mně nic než potřeba, lačný, dravý hlad. Thaneovy ruce jsem měla všude, rozezvučovaly mne a laskaly, jeho ústa na mých byla horká. Zapletla jsem mu prsty do vlasů a strkala ho níž a níž, dokud ve mně hebký dotyk jeho rtů na stehně nevyvolal třes, dokud ze mě prudký pohyb jeho jazyka uvnitř nevyrazil sten.

Moje výkřiky se mísily s primitivními zvuky z mého vidění, se smyslným vřískáním přivolávajícím tvory, polobytosti, ty strašlivé ohavnosti, které lezly z podsvětí, aby se proplížily ven dveřmi, jež by se už nedaly nikdy zavřít.

Když mě Thane přivedl na samý pokraj rozkoše, noc ožila zvukem a pohybem, steny, šepotem a stíny, které se kradly z lesa a poletovaly mezi větvemi stromů. Sochám vdechlo měsíční světlo život a já nyní cítila, jak se na nás upírají ty nevidoucí oči, zatímco kamenné rty ševelily pořád dokola moje jméno a tohle zaklínadlo ve mně zažíhalo plamen šílenství.

Thane si serval košili a lehl si na mě a v jedné bezdeché chvíli nevypadal ani trochu jako Thane, ale jako cosi temného, nádherného, cosi z jiného světa.

Ze šíje mu visel známý medailon – bolestná připomínka vztahu s Devlinem. Surově jsem za něj škubla a uslyšela, jak se Thane sykavě nadechl, jako bych mu vytrhla něco z hloubi duše. Vycítila jsem, jak zaváhal a stáhl se, zato já neváhala ani trochu. Přitáhla jsem ho zase k sobě a divoce se proti němu vzepjala, zatímco jsem zvedla ruku k jeho tváři a zaryla mu nehty do masa.

Zaklel a napřímil se. Šrám mokvající karmínem mě vyděsil i vzrušil. Konečkem prstu jsem se dotkla krve a Thane se silně roztřásl.

Mezi stromy se zatetelil vánek a v dáli se ozvalo zavytí, při němž Thane zvedl hlavu. „Co to bylo?“

„Už jde,“ zašeptala jsem.

Pracně se vyškrábal na nohy a propátrával očima tmu, zatímco já jsem vstávala pomaleji; zmocnila se mě teď divná letargie. Zvedl se vítr, který rozkolébal haluze a pod nohama nám vířil suché listí. Instinktivně jsem se podívala směrem k mauzoleu a přísahala bych, že na hřebeni střechy vidím dřepět nahrbenou postavu, které svítí oči a šosy pláště se třepetají ve větru. A pak se mezi stromy znovu rozlehl skřehotavý smích.

Zajíkla jsem se.

Thane za mnou řekl naléhavým hlasem: „Měli bychom radši jít.“

Ne že bychom k autu přímo utíkali, ale ani jsme nijak zvlášť neotáleli. Po celou cestu domů jsem se třásla a civěla z okénka, protože se mi v mysli rozhostilo hrozné poznání.

Thane mě doprovodil ke dveřím, ale nepokusil se mě obejmout ani políbit. Proč by to dělal?

„Tam venku něco bylo,“ pronesl nakonec. „Taky jsi to cítila, že?“

Dotkla jsem se pohledem těch stop po drápech, které mu zůstaly na tváři, a otřásla jsem se. „Ano.“

Otočil se k lesu. „A nebylo to jen tam – bylo to i ve mně.“ Natáhl před sebe chvějící se ruku. „A v tobě taky.“

Přikývla jsem.

„Co to bylo?“

„Tilly to nazývá Zlem.“

K mému úžasu to nijak nezpochybňoval. Místo toho zvedl oči k horám. „Už jako kluk jsem věděl, že tohle místo je jiné. Vnímal jsem temnotu. Byla jako pavouk, který se mi věčně snaží vplížit do hlavy. Říkal jsem si, že je to jen moje fantazie nebo noční můra. Bdělý sen,“ pokračoval. „Ale přesto jsem si to nikdy dovnitř nepustil. Jenomže dneska v noci se něco změnilo – a já to dovnitř pustit chtěl. Vítal jsem to s otevřenou náručí.“ Napjaté ticho. „Vím, že to vypadá, jako by mi přeskočilo.“

„Skoro bych si přála, aby ti vážně přeskočilo,“ řekla jsem.

„Proč?“

Odtáhla jsem se od něj. „Protože dovnitř jsi to nepustil ty, ale já.“

TŘICET DVA

V noci jsem vyklouzla z postele a šla se podívat ven, do tmy. Měsíc stále svítil, třpytil se na jezeře a stříbřil špičky borovic. Jak jsem vzhlížela k těm vzdáleným vrcholkům, zažila jsem velice zvláštní déj? vu. Skoro hned mi však došlo, odkud tento pocit pramení: viděla jsem totiž svůj odraz na skle, což mi připomnělo všechny ty kamenné anděly – tváře obrácené vzhůru -, kteří se dívají k horám. A pozorují a čekají přesně tak, jak už celé věky pozoruje a čeká to něco.

Je to tady odjakživa, říkal Thane. Dotíralo to na jeho mysl jako pavouk. Zlo staré jako samy hory. Temnota, jež ponouká mrtvé a pouští ze řetězu nevýslovné tužby.

Asher Falls je město duchů.

Když tohle Sidra pronesla hned při prvním setkání v knihovně, měla jsem jen matné tušení, co tím myslí. Jen pouhé podezření… dokud mě v noci neprobudilo vyzvánění zvonků. A pak jsem ve vířící mlze uviděla éterické postavy. Byla jsem svědkem toho, jak se po mně natahují přízračné ruce, ve větru jsem cítila čísi přítomnost, slyšela to strašlivé skučení, a přes to přese všechno jsem v Asher Falls zůstala, jelikož jsem měla pocit osudovosti. Ať se mi to líbí, nebo ne, jsem s tímhle hrozným místem spojena.

Odstoupila jsem od okna a s bušícím srdcem se kvapně ohlédla; pak jsem se ven zadívala znovu. Nestojí Freyin vrah tam venku, na kraji lesa?

Sledovala jsem les velice dlouho, ale nic se nepohnulo. Byl to jen strom či stín, namlouvala jsem si. Angus už mírumilovně pochrupoval v nohou mé postele. Kdyby venku někdo byl – anebo něco už by vstal a spustil poplach.

Přinejmenším jsem tomu chtěla věřit.

Zalezla jsem zpátky do postele a schoulila se pod dekou, usínat jsem však nehodlala. Měla jsem v úmyslu zůstat ležet a čekat, až se rozední. Ale víčka mi brzo ztěžkla a já jsem začala klimbat, jen abych po několika minutách vždycky s úlekem procitla. Během těch krátkých chvil dřímoty mi ve snu defilovaly před očima náramně zvláštní obrazy. Zdálo se mi o Devlinovi a Mariamě. O tom, jak se vznáším spolu s duchy a ničím čarodějnická znamení.

A zdálo se mi, že zase ležím na zemi u vodopádu, zatímco se nade mnou vznášejí obličeje a z děr vylézají tvorové žijící na pomezí dvou světů a čumí na mě. Na krku jsem cítila vlhkost, a když jsem si tam sáhla, prsty jsem měla od krve. Kdosi tiše řekl: „Hotovo!“ a pak jsem ve tmě slyšela pláč nemluvněte.

Vzbudila jsem se, na tváři slzy. Netušila jsem, proč mě ten sen tak rozrušil, ale po zbytek noci jsem odmítala zamhouřit oči.

Vstala jsem za úsvitu, do auta naložila svoje věci a Anguse a chytila první přívozní loď. Když jsme odjížděli, pršelo – z mraků se valil ohromující liják, který jako by měl celé tohle město odsouzené k záhubě spláchnout bez okolků rovnou do jezera. Stála jsem pod přístřeškem, chráněná před bičujícím přívalem, a sledovala, jak se hory zvolna vzdalují. Úlevu jsem však pocítila až později, když jsme vyjeli z té potopy a zamířili na východ, rovnou za sluncem.

Světlo proudící přes přední sklo bylo teplé a léčivé. Tíha se odvalila. Když jsme opustili úpatí kopců a vjeli do mírně zvlněné krajiny Piedmontu, zapnula jsem iPod a začala si pobrukovat spolu s hudbou.

Angus sledoval ubíhající scenérii s živým zájmem a já jsem pootevřela okénko, aby mu vítr trošku pročesal kožich. V té chvíli jsem si nepřála nic jiného nežli jet pořád dál, dokud nedorazíme k pobřeží. Chtěla jsem, aby tenhle pocit lehkosti, který jsme oba měli, nikdy neskončil.

V Kolumbii jsem zastavila u pumpy – benzin a rychlá snídaně – a euforie mi vydržela až k exitu na Trinity. Pak se počaly znovu vynořovat otázky. A potřeba vědět, odkud pocházím, abych dokázala porozumět, kde je moje místo na tomhle i na onom dalším světě. Nechtěla jsem být živoucím duchem. Nechtěla jsem, aby mě pronásledovalo Zlo. Chtěla jsem být normální.

Původní plán zněl minout Trinity a zajet nejdřív do Charlestonu, ale místo toho jsem odbočila a zamířila ke hřbitovu Růžový vrch, na místo, kde jsem uviděla svého prvního ducha.

Bílý bungalov, kde jsem vyrostla, se za ta léta moc nezměnil. Stál ve stínu stoletého dubu, díky němuž bylo v domě chladno a šero i během letních měsíců, takže po celodenní dřině na úmorném slunci zde papá nacházel příjemný útulek. Přední veranda byla odjakživa územím mé matky. Mamka s tetou tady proseděly spoustu hodin, upíjely sladký čaj a klábosily, zatímco se sem od hřbitova linula vůně růží.

Okno mé ložnice bylo obráceno k Růžovému vrchu. Výhled na hřbitov se mi nikdy neomrzel, ani když jsem byla malá, a dokonce ani poté, co jsem prvně uviděla ducha, poněvadž Růžový vrch byl vždycky mým útulkem a posvěcenou půdou, která mě vždycky chránila. I po všech těch letech jsem se tady pořád cítila v bezpečí a v klidu jako nikde jinde – takový mír jsem nepoznala ani ve svém domovském útočišti v Charlestonu.

Na betonové verandě se usadila vrstva prachu. Než matka onemocněla, zametala podlahu alespoň jednou denně. Byla tím skoro posedlá. Špína – a obzvlášť smetí, které jsme s papá nosili ze hřbitova – ji doháněla k šílenství. Teta si z ní tropila šprťouchlata, že je ujetá hospodyňka, na což mamka jednou odsekla, že je věčná škoda, že se Lynrose nikdy nenaučila klapat vysavačem tak, jako klape pusou. Teta měla z toho ironického šlehu náramnou radost. Hrozně ráda si z mamky utahovala a já jsem jim tenhle vztah, pro nějž bylo typické toto nepřetržité škádlení, upřímně záviděla. Nikdo nikdy nedokázal na mé vážné matce vyloudit úsměv – kromě její sestry. Papá to neuměl. A já už vůbec ne.

Dům byl pozavíraný, což bylo nezvyklé. Papá nezamykal přední dveře, pokud neměl v plánu zdržet se delší čas mimo, a tak mě ani nenapadlo, že by mohl pracovat na hřbitově anebo vzadu v dílně. Mělo to tu atmosféru opuštěnosti, jako by doma nikdo nebyl už pěkných pár dní.

Když jsem vylovila klíč z květináče a odemkla si, potlačila jsem chvilkovou paniku. Papá se nejspíš vydal do Charlestonu, aby chvíli pobyl u mamky. Během posledních měsíců, kdy byla pryč, se mu po ní určitě hrozně stýskalo. Žili spolu velice dlouho, a ačkoliv ani jeden z nich neměl sklon dávat příliš otevřeně najevo své city – nevzpomínala jsem si, že by se někdy objali, natož pak políbili –, musela jsem věřit, že je pohromadě drží něco víc než pouhý zvyk. A něco víc než tajnosti.

Anguse jsem nechala na verandě a vstoupila do domu. To ticho mě vyvedlo z míry. Narychlo jsem prošla přízemí, čistě proto, abych se ujistila, že se nic nezvrtlo, a pak jsem vyšla do patra. Nakoukla jsem do svého starého pokoje a pokračovala až na druhý konec chodby, kde jsem otevřela dveře, vedoucí na schodiště na půdu. Bez váhání jsem cvakla vypínačem a vyšla nahoru. Na půdě jsem se nikdy nebála. Když mě za deštivých dnů přestala bavit rodinná alba, půda bývala mou oblíbenou schovávačkou. Mamka tady měla spoustu šatů ze středoškolských akcí a já jsem se v těch starých kufrech s velkým gustem hrabala. Přes svůj středostavovský původ byly mamka s tetou Lynrose ozdobami společnosti.

Papá svoje památeční cennosti uchovával v kovové truhle. Vždycky byla zamčená. Vždycky. Od dětství jsem na ni byla zvědavá, ale jaktěživo mě nenapadlo otvírat ji paklíčem. Dnes jsem zapomněla na skrupule a sponkou jsem odsunula pojistky pákových zámečků. Jestli se někde v tomhle domě nacházelo tajemství týkající se mého narození, bude v této truhlici.

Uvnitř byl běžný osobní majetek, jaký během let nashromáždí muž otcova věku a postavení: medaile z vojenské služby a zarámované citáty, boty, starý kapesní nůž, krabice od doutníků plná fotografií.

Nejúčinnější metoda pátrání spočívala v tom, že jsem z truhly všechno vyndala. Rychle a pečlivě jsem jednotlivé předměty uspořádala na zemi, abych je dokázala naskládat zpátky přesně tak, jak jsem je našla. Šmejdit otci ve věcech mi bylo strašně proti srsti. Měl rád svoje soukromí, takže tohle kramaření v jeho pokladech a památkách jsem brala podobně jako znesvěcení hřbitova. Nesměla jsem se však nechat zastavit výčitkami svědomí. Měla jsem na to právo, protože jsem věděla, že dokud něco nenajdu, nebudu mít klid.

Už jsem to málem vzdala, když jsem narazila na modrou krabičku s bílou mašlí. Usoudila jsem, že to bude další medaile anebo svatební manžetové knoflíčky.

V tom jsem se ovšem mýlila.

V krabičce vyložené vatou byl střípek hnědého porcelánu. Nevidět před nedávnem v modrém pokojíku Freyi Pattershawové toho hnědého vrabčáčka, těžko bych poznala, oč se jedná – a už vůbec bych nepochopila, jaký má ten střep význam.

Ať už k tomu ulomenému křídlu přišel jakkoliv, schovával ho mezi svými největšími cennostmi.

TŘICET TŘI

Zavolala jsem na veterinární kliniku, která ležela v příhodné vzdálenosti od mého domu v Charlestonu, a domluvila si tam, že prohlédnou Anguse. Během vyšetření a očkování jsem tam s ním zůstala, ale jakmile ho začali zušlechťovat, nechala jsem ho tam a jela si vyřídit nějaké drobnosti. Když jsme se za pár hodin objevili na verandě u tety Lynrose, byli jsme oba čerstvě vykoupaní a vůbec jako ze škatulky. Teta bydlela v úzkém dvoupodlažním domku, postaveném daleko od silnice, jak bylo v historické části města zvykem. Koupila ho před léty, dřív než se trh s nemovitostmi rozjel na plné obrátky, a kdyby se ho rozhodla prodat, nepochybně by jí vynesl malé jmění. Jenomže ona ho nikdy neprodá, přestože si v jednom kuse stěžuje na daně. A já jsem tenhle dům a stinnou ulici, kde Lynrose bydlela, milovala. Byly malebné a okouzlující. Starý Jih v celé své kráse.

Když teta Lynrose otevřela dveře a uviděla mě přes síť proti hmyzu, vykulila oči. Jako vždycky byla elegantně oblečená do šedobílých lněných kalhot a tuniky s vyšívanými květy, která měla barvu pšenice. Přes dveře ke mně zalétl závan jejího parfému, což mě přeneslo zpět v čase, do všech těch letních soumraků, kdy jsem u otevřeného okna naslouchala, co si teta s mamkou povídají.

Zvedla ruku k srdci. „Propáníčka, holčičko zlatá! Nečekala jsem, že na prahu najdu zrovna tebe. Proč jsi nám nedala vědět, že přijedeš? Nachystala jsem oběd. Lépe řečeno objednala,“ mrkla na mě. Zrak jí padl na Anguse, načež vytřeštila oči ještě víc. „A co je, pro všechno na světě, tohle?“

„Můj pes. Jmenuje se Angus.“

„Tvůj pes?“ Když vyšla na verandu, delikátně se zachvěla. „Dobrý Bože, co se to tomu zvířeti stalo?“

„Drželi ho v psinci, kde se pořádaly psí zápasy. A pak ho pustili na svobodu, aby umřel hlady.“

„Chudák malá…“ Teta ho zkusmo poplácala. „Hádám, že bys ho měla radši zavést kolem domu dozadu. Mamku máš na zahradě. Jen pozor, ať ji s tím tvým… Angusem nevyděsíte k smrti jako mě. Já zajdu pro čaj.“

Zmizela v domě a já jsem Angusovi pokynula, aby šel za mnou; sešli jsme ze schodů verandy a vykročili po úzké stezce vedoucí mezi hustými záhony vousatce, na němž už vyrážely chocholy, podobající se cukrové vatě. Mamka sice byla dokonalá hospodyňka a uměla prostřít stůl elegantně jako nikdo, ale teta se zas narodila se zelenýma rukama. Zahrada za domem byla v tomhle ročním období velkolepá: poslední letní růže, jež se opojně snoubily s olivami libovonnými, byly obehnány živým plotem ze zimostrázu, který se vinul podél nášlapných kamenů a nízkých cihlových zídek, zalitých odpoledním sluncem. Moje matka odpočívala s knihou na klíně na skládací zahradní židli se zelenými pruhy. Seděla velmi nehybně, hlavu obrácenou do polštáře, a já měla dojem, že spí. Chvilku jsem ji pozorovala a při pohledu na její vysedlé lícní kosti a našedlou pleť mě bolelo srdce. Stejně jako teta bývala i mamka dost hubená, ale teď vyhlížela spíš vyzáble, a když při otáčení stránky zvedla ruku, všimla jsem si, že jí ve tváři přibyly nové vrásky a ruka se jí klepe. Měsíce chemoterapie si vybraly svou daň, ale pořád to byla ta nejpůvabnější žena, jakou jsem kdy viděla. Navzdory vážné chorobě měla perfektně nakadeřenou paruku a na rtech světlerůžovou rtěnku. Přestože byl horký, vlhký den, byla oblečena do květovaných šatů a hezkého modrého kardiganu.

Tichoučce jsem řekla: „Mamko!“ A ona ke mně s úlekem vzhlédla.

Vzápětí mě poctila úsměvem, který jsem vídala jen málokdy a díky kterému jsem byla najednou šťastná, že jsem tady.

„Amelie! Jak dlouho už tu stojíš? Ani jsem neslyšela vrznout vrátka.“

„Zrovna jsem přišla.“ Došla jsem k ní a klekla si vedle její židle. Odhrnula mi vlasy z čela. Snad to byla jen moje fantazie – či toužebné přání –, ale zdálo se mi, že její chladné prsty chviličku prodlely. Pak mamka zahlédla Anguse a stejně jako Lynrose se otřásla.

„Amelie Rose Grayová, co to proboha je?“

„Jmenuje se Angus. Našla jsem ho v horách a nechala si ho.“

Povytáhla obočí. „No jak myslíš, drahoušku. Pokud si to přeješ… Máš vlastní domov, vlastní pravidla.“ Odmlčela se. „Chudák pes, vypadá, jako by ho protáhli ždímačkou.“

„Něco na ten způsob.“

„Má moje sympatie.“

Angus se zaplaťpánbůh choval přímo ukázkově. Nevrčel, neštěkal ani se nesnažil upoutat pozornost. Protože vycítil mamčinu rezervovanost, držel se zpátky. Nepřišel ji šťouchnout čenichem, ani když váhavě natáhla ruku. Místo toho se stáhl na místo pod dubem a ostražitě nás odtamtud pozoroval.

„Lyn povídala, žes byla mimo město. Dostala jsi nějakou zakázku?“ zeptala se mamka, když jsem se posadila na skládací židličku vedle ní.

„Přesně tak. A neřekla ti teta, kde jsem byla?“

Přes čelo jí přelétl mrak. „Asi ano. Ale nějak si nevzpomínám.“

Užuž jsem se jí to chystala sdělit, když vtom vyšla ze zadních dveří Lynrose s ledovým čajem. „Asi bys měla nalít tomu psisku trochu vody, Amelie. I když vane větřík, je horko. Schyluje se k bouřce. Cítíš taky ten vzduch? Hustý jako melasa…“

Nechala jsem ji švitořit o počasí, zatímco jsem do misky napustila hadicí vodu a odnesla ji Angusovi. Než jsem se k matce a tetě opět připojila, přešly na jiné téma.

Teta mi podala sklenici čaje. „Zrovna povídám Ettě, jak jsem onehdy narazila na jednu tvou známou. Stála jsem ve frontě v hokynářství a najednou jsem zaslechla, jak se nějaká mladá žena za mnou zmiňuje, že vyrostla v Trinity. Inu, samozřejmě jsem s ní navázala hovor. Ukázalo se, že ve škole chodila o jeden dva ročníky níž než ty, ale prý jste se právě před pár měsíci setkaly.“

„Jak se jmenuje?“

„Ree Hutchinsová. Vzpomínáš si na ni?“

Usrkla jsem čaje. „Na Ree? Ano, vzpomínám si. Přišla za mnou kvůli Dubovému háji.“

Tetu to zřejmě zasáhlo. „Ach, Bože! Snad do té pekelné záležitosti nebyla nějak zapletená?“

„Nebyla. Zajímala se o historii hřbitova.“

„Ach tak. No… byla s nějakým velice pohledným mladíkem. Hayden… nevím, jak dál. Prý je to právník.“

„A taky lovec duchů,“ řekla jsem.

Obočí vylétlo vzhůru. „Ale nepovídej! Vypadal tak normálně!“

„Na to dám krk,“ zamumlala jsem.

„No, tak či onak, Ree mi vyprávěla o hrozných věcech, co se děly na té psychiatrické klinice, kde dřív pracovala. Zneužívání, nezákonné testování, pacienti, kteří se přijímají pod falešnými jmény, protože na ně chce bohatá rodina zapomenout. Všechno to bylo na jaře ve zprávách, určitě jsi to viděla. Na podrobnosti si nevzpomínám, ale někdo byl zavražděn – a udělal to doktor… myslím, že se jmenoval Farrante. Byl celkem slavný a před ním už na té klinice zjevně prováděl všelijaké příšerné experimenty i jeho dědeček.“ Potřásla hlavou. „Jak se říká, krev promluvila!“

Zatímco teta vesele žvatlala, já jsem tu a tam mrkla po matce. Hlava jí nanovo sklesla na polštář, oči měla zavřené.

„Mamko, je ti dobře?“

Slabě se usmála. „Jsem trochu unavená. Nevadilo by vám, kdybych šla na chviličku dovnitř trochu si odpočinout?“

Odložila jsem sklenici. „Jistěže ne. Můžu ti pomoct?“

„Ale kdepak, drahoušku, mně je dobře. Jenže… poslední dobou nemám moc energie.“

„To dělá ta zatracená chemoterapie,“ brblala teta, když pomáhala mamce na nohy. „No, jen se tím netrap. Uložíme tě a ty si dáš pěkně šlofíka.“

„Jsem naprosto schopna urovnat si deku sama, Lyn. Zůstaň tady a povídej si s Amelií. Je mi hrozně nepříjemné, že ji takhle opouštím, sotva přijela…“

„Nelam si tím hlavu, mami. Popovídat si můžeme později,“ řekla jsem.

„Zdržíš se na večeři? Někam si zajedeme. Nerada bych toho chudáka psa vystavila Lynrosinu kuchařskému umění.“

Usmála jsem se. „To by bylo fajn.“

„A teď už ani slovo!“ zahubovala dobromyslně teta. „Poslední dobou sis na moje vaření moc nestěžovala.“

„Protože nemám žádnou chuť,“ opáčila mamka.

„Určitě nechceš, abych šla s tebou?“ zeptala jsem se jí.

„Ba ne, hezky si spolu popovídejte. Já se pak připojím.“

Když zmizela v domě, obrátila jsem se na tetu: „Zdá se mi hrozně křehká, teto Lynrose. Neviděla jsem ji sotva týden, a přijde mi ještě hubenější.“

„Měla teď pár špatných dní, ale stejně dělá pokroky – doktor vidí situaci dost optimisticky. Chvilkové zhoršení se prý dá očekávat.“

„To asi ano. Ale stejně mi připadá tak… já nevím… Stará.“

Tetě blýsklo v očích. „Neopovažuj se jí něco takového říkat!“

„Zač mě máš? Něco takového bych jí přece nikdy neřekla. A vůbec, pořád je překrásná.“

Tetě se zamlžil pohled. „Nejhezčí děvče v sále. Odjakživa!“

Poplácala jsem ji po paži. „Taky se o ni báječně staráš. Má štěstí, že tě má!“

„A já mám zase štěstí, že mám ji. Kdyby se něco stalo, nevím, co bych si bez ní počala…“

„Tohle neříkej!“

„Já vím, já vím. Ona to překoná.“ Teta vzdorně vystrčila bradu. „Na to už osobně dohlédnu!“

„Teto Lyn, nebyl tady dopoledne papá? Cestou sem jsem jela kolem domu a přední dveře byly zamčené.“

„Nejspíš jel pro něco do města. Asi jste se minuli.“

„Jezdí sem za mamkou?“

„Však Caleba znáš: žije ve svém vlastním malém světě. Přesně jako ty. Jako dva hrášky v jednom lusku, říkávala o vás Etta.“ Než se podívala jinam, v jejích očích jsem zahlédla stín a ve vzduchu se zachvělo cosi nevyřčeného. Nevím proč, ale na chvilku mě popadla panika. Ve snaze honem se uklidnit jsem se napila čaje.

„Ví mamka, kde zrovna pracuju?“

Teta sledovala, jak jí po orosené sklenici stéká kapka. „Copak jsi jí to neřekla?“

„Ne. Než jsem odjížděla, volala jsem sem, pamatuješ? Říkala jsem, že se mi naskytla nějaká práce a že budu pár týdnů mimo město. Mamka odpočívala a tys povídala, že jí to vyřídíš. Jenomže jsi jí neřekla nic, viď?“

Pokrčila rameny. „Ani nevím. Poslední dobou musím myslet na fůru věcí. Jako my všichni.“

„Pokaždé když jsem během minulého týdne volala, vždycky odpočívala nebo spala. Nikdy jsi mě s ní nenechala promluvit.“

„Jak nenechala promluvit? Co to říkáš? Jako bych ti úmyslně bránila mluvit s maminkou!“

„Možná jsi nechtěla, aby se dozvěděla, že pracuju v Asher Falls.“

„Propánakrále, proč by mě to mělo znepokojovat?“ Prsty se jí však zapletly do šňůry perel, které měla na krku.

„Mám pravdu, že?“

Bezmála vztekle řekla: „Když to takhle říkáš, zní to tak manipulativně a zlomyslně! Ale takhle to není! Jenom ji nechci rozčilovat. Já přece věděla, kde jsi, a kdyby se něco stalo – Pán Bůh chraň! –, sehnali bychom tě přes mobil.“

„Jenže proč by ji mělo rozčilovat, že jsem v Asher Falls? Co se tam stalo, teto Lyn?“

Na očích jsem jí viděla, že se i tohle chystá popřít. Potom jako by splaskla; oči se jí zalily slzami. „Ach, Amelie, proč to prostě nemůžeš nechat být?“

„Co nechat být?“

„Věděla jsem, že když se vydáš tam nahoru, nevzejde z toho nic dobrého. Kdybych věděla, jak ti v tom zabránit, udělala bych to.“

„Teto Lyn…“

„Už je to tak dávno! Radši zapomenout, to ti povídám.“

Vzala jsem ji za ruku. „Nezasloužím si znát pravdu?“

Sevřela mou ruku mezi dlaněmi a s povzdechem zavřela oči. „Samozřejmě že ano. Já jsem ale nikdy nechtěla být tím, kdo ti to řekne.“

„Co?“

Pustila mou ruku a uhladila si vlasy, jako by se snažila utišit vlastní emoce. „Tohle mi nepřísluší. A vůbec, vlastně ani neznám podrobnosti. Tvůj papá byl odjakživa tajnůstkář, ale to už je holt jeho styl. Všechno v sobě dusí. Kéž by si o tom někdy s Ettou důkladně promluvili! Jenomže…“ Znovu těžce vydechla. „No, stalo se, a odestát se to nedá.“

S úzkostí jsem ji pozorovala. „Nemám ponětí, o čem to mluvíš.“

„To je mi jasné.“ Chvilku mlčela. „Vyprávěl ti vůbec některý z nich, jak se seznámili? Moc o tom nemluví…“

„Vím, že se poznali tady v Charlestonu.“

Zadumaně přikývla. „Tvůj otec byl jedním ze správců u Svatého Michaela a Etta často chodívala do tamější zahrady, zejména v době před svou svatbou.“

„Ale ona a papá se nebrali u Svatého Michaela!“

„Taky nemluvím o svatbě s tvým otcem. Než Etta poznala Caleba, byla zasnoubená se svou láskou ze střední školy.“ Přitiskla si ruku na srdce. „Byli tak krásný pár! Dokonalá partie. Všichni to říkali a Etta se – propánakrále! – zhlédla v představě, že je jí souzeno vést pohádkový život. Hádám, že právě proto ji tak zničilo, když ji opustil. Ne sice před oltářem, samosebou, ale moc nechybělo. Zrušil sňatek den před svatbou, takže Etta byla k neutišení. Umíš si to pokoření představit. A pak tu byl Caleb, který ji dávno miloval. Byl jí útěchou a také balzámem na její poraněnou hrdost. Za několik týdnů spolu utekli.“

Zkoprněla jsem. Podrobnosti o tom, jak probíhaly námluvy mých rodičů, jsem ještě nikdy neslyšela. Manželství uzavřené v chvatu mi nesedělo ani k jednomu z nich. Oba byli velmi opatrní a rezervovaní. Pořád se velmi… ovládali.

„Co to má společného s Asher Falls?“ otázala jsem se nakonec.

„Už se k tomu dostávám.“ Zdálo se mi, že se teta snaží uspořádat si myšlenky, protože nepřítomně popotahovala za nitku, která se jí uvolnila z výšivky na tunice. „Tvoje mamka a papá… tam nahoře chvilku bydleli.“

Div jsem se nezajíkla. „V Asher Falls?“

„Už je to spousta, spousta let. Caleba si tam přes léto najali jako kameníka. Tuhle práci miloval, jenže Etta nenáviděla život v horách. Nenáviděla to místo. Prý ji skličovalo. Dělalo s ní hrozné věci, mátlo jí mysl. Pokoušela se to překonat, ale stýskalo se jí po rodině. Stýskalo se jí po Čárlstónu.“ Lynrose tohle jméno vždycky vyslovovala měkce a mazlivě, navýsost jižansky. „A tak se Etta vrátila domů. Caleb nakonec s tou prací skončil a následoval ji. Usmířili se, ale už to nikdy nebylo docela v pořádku. Nejtěžší věc na světě je prý žít s někým, koho nemiluješ. Já si však odjakživa myslela, že daleko těžší je žít s někým, kdo nemiluje tebe.“

„Copak mamka papá nikdy nemilovala?“

„Řekla bych, že svým způsobem ano. Nikdy však nebyl její životní láskou a dobře to věděl. To bývá pro muže těžká rána. Rána pro jeho pýchu. Je tedy pochopitelné, že si hledal útěchu jinde.“

„Papá měl s někým milostný románek?“ Sotva jsem tomu mohla uvěřit.

„Etta ho přinejmenším podezírala. V Asher Falls byla jedna žena… nikdy jsem se nedozvěděla její jméno. Myslím, že pracovala jako porodní bába. Ona i Caleb byli osamělí. Něco mezi nimi bylo. Etta o tom sice věděla, ale hodila to za hlavu a s Calebem o té věci v životě nemluvili. Beztak už měla jiné starosti. Další trápení. Tolik potratů! Ničilo ji to. Léta ubíhala a oni se přestěhovali do Trinity. Etta se nakonec vzdala představy, že bude mít vlastní rodinu. Snad to tak bude nejlepší, říkala. Už byli beztak příliš staří. A příliš jeli ve vyjetých kolejích. A pak jednou večer, po sedmnácti letech, Caleba někam zavolali. Uprostřed noci se pak vrátil domů. S tebou.“

Srdce se mi rozbušilo. „Kde mě vzal?“

Pokrčila rameny. „Na tom hrozném místě.“

„V Asher Falls?“

„Bylas tak drobounká a tak vylekaná! Proplakala jsi celé dny.“

„Proč?“

„Prodělalas nějaké trauma. Detaily ohledně tvého narození neznám. A nejsem si jistá, jestli ví i Etta všechno. Ale ať už se té noci, co tě papá přinesl domů, stalo cokoliv… ať už cokoliv nalezl v tom městě… změnilo ho to.“

Mezitím se teta dostala do stavu značného rozrušení. Lomila rukama, což se jí moc nepodobalo – z nich dvou bývala nervózní spíš mamka a Lynrose jí vždycky byla oporou.

Bylo to zvláštní, ale čím víc ji zachvacovalo vzrušení, tím víc jsem se uklidňovala. Byla jsem takřka lhostejná, jako bychom mluvily o cizím člověku či o někom, koho sotva znám.

„Kdo je moje matka? Tedy matka, která mě porodila?“ objasňovala jsem, poněvadž bez ohledu na to, co se stalo, bez ohledu na to, co jsem zjistila, ženou, jež mě vychovala, zůstane navždycky mamka.

„Já to nikdy nevěděla – a to ti přísahám při Všemohoucím.“ Kousla se do rtu. „Ale s Ettou jsme měly jisté podezření. Víš, ta žena, se kterou měl podle nás Caleb poměr, ta porodní bába… Měla dceru.“

„Jak to víš?“

„Tvoje máma našla mezi Calebovými věcmi fotografii. Stalo se to dlouho poté, co tě přinesl domů.“

Zmateně jsem zavrtěla hlavou. „A ta dívka…“

„Byla Calebova dcera. Tvoje matka.“

„Ale pokud tahle dívka byla moje matka, papá je můj –“ Po líci jí stékala slza. Teta si ji otřela hřbetem ruky a přisvědčila.

Tento moment byl naprosto neskutečný; bylo mi jasné, že ho později nebudu schopna popsat. Způsob, jímž všechny kousky skládačky zapadly do sebe. Jestliže byla pravdivá všechna Lynrosina podezření, pak muž, jehož jsem odjakživa znala jako svého adoptivního otce, jako svého milovaného papá, byl ve skutečnosti mým biologickým dědečkem. Proto jsme měli oba schopnost vidět duchy – já jsem ji po něm zdědila.

Hlavou mi bleskla vzpomínka na první zjevení tehdy na Růžovém vrchu a na výraz otcovy tváře, když jsem se ho na ducha zeptala. V očích měl lítost a žal, poněvadž věděl, jaký povedu od té chvíle život. Věděl, že mě čekají roky plné osamění.

Podívala jsem se na svoje sepjaté ruce: klouby mi zbělely. „A co můj biologický otec?“

Zavrtěla hlavou.

Pomyslela jsem na porcelánové křidélko, jež jsem našla mezi otcovými poklady, a najednou jsem věděla, že je to pravda. Freya Pattershawová byla moje matka a Tilly moje babička.

„Proč mi to ještě nikdo nepověděl?“

„Protože tyhle vzpomínky jsou stále příliš bolestné. A protože…“ Už jenom šeptala.

„Proč?“

Teta natáhla ruku a popadla mě za paži tak pevně, až jsem sebou škubla. „O tom, co ti chci říct, nesmíš nikde ani muknout! Slib mi, že o tom nepovíš živé duši!“ Zarývala mi nehty do masa a obličej měla popelavý jako moje churavá matka.

„Pusť mě, teto Lyn! Bolí mě to.“

Uvolnila stisk, ale její zarudlé oči mě dál hypnotizovaly. „Když tě tvůj papá tenkrát v noci přinesl domů, byl… samá krev.“

Než jsem zamířila domů na Rutledge Avenue, spolu s matkou a tetou Lyn jsme si daly časnou večeři. O tom, co mi svěřila teta, jsem se matce nezmínila slovem. Nikdy bych neriskovala, že ji rozčílím v situaci, kdy všechny síly potřebuje na boj s rakovinou. Nějak se mi podařilo nasadit si příslušnou masku a během jídla hrát společenské divadýlko.

Teď jsem však byla sama na vlastní zahradě a v duchu jsem ten rozhovor stále přemílala horem dolem. Papá je můj biologický dědeček. To mi připadalo jaksi v pořádku, ačkoliv jsem dosud byla v hlubokém šoku. Vždycky se mi zdál hodně starý – kam až mi paměť sahala, měl bílé vlasy a svěšená ramena. I mamka byla starší, zato byla obdařena grácií a krásou, které s léty nepomíjejí a zdají se být věčné.

Pohroužena v myšlenkách jsem seděla na houpačce, zatímco se Angus začínal obeznamovat s novým domovem. Byl chladný větrný večer, který mi připomněl, že léto končí. Připomněl mi ztracenou lásku. Mamku a její lásku ze střední školy. Otce a Tilly Pattershawovou.

Mysl mi nevyhnutelně zabloudila k Devlinovi. Chvilku jsem se opájela vzpomínkami a pak jsem je honem zase zahnala.

A pak se mi v myšlenkách zahnízdil Thane Asher.

Když jsem nazítří ráno vstala, bylo mi jasné, že než se vrátím do Asher Falls, musím si promluvit s papá. Jestli se tam ovšem vrátím. Sice jsem to slíbila Thaneovi, ale pokud jsem opravdu byla cílem Zla, nečeká mě vedle Thanea žádná budoucnost. Nečeká mě budoucnost vedle nikoho. Osamělost, která kdysi bývala mou věrnou kamarádkou chránící mě před skutečným světem, se nyní proměnila v nepřítele, v obludu, jež hrozila, že mě spolkne. Snažila jsem se dopátrat konce, ať už sebehroznějšího, ale už jsem nemohla důvěřovat vlastním myšlenkám. Možná mám zlo pořád v sobě.

Napůl jsem čekala, že dům najdu zavřený, ale na příjezdové cestě stála otcova dodávka, a když jsem zaťukala na dveře, a on neotvíral, vyrazili jsme s Angusem poohlédnout se po něm na hřbitově.

Jak jsme se proplétali mezi svěžími úponky břečťanu a trsy plazivých floxů, mírný vánek k nám přinášel vůni uvadajících růží. Papá pracoval na andělech. Byla to sbírka padesáti sedmi soch, jež připomínaly památku dětí, které na přelomu devatenáctého a dvacátého století přišly o život při požáru sirotčince. Jejich obnova trvala otci mnoho let, a když jsem kráčela mezi nimi, neubránila jsem se srovnání těchto sladkých, zádumčivých tvářiček s arogancí asherovských andělů. Nechtělo se mi však myslet na ty naduté, vzhůru obrácené obličeje, které hlídají hory. Nechtělo se mi hloubat o tom, co se v onom snovém kruhu odehrálo mezi Thanem a mnou. Na hlubokomyslné úvahy bude dost času později.

Když jsem se přiblížila, papá letmo zdvihl oči a pak se vrátil ke své práci.

„Zjevně tě nepřekvapuje, že mě vidíš,“ řekla jsem.

„Tvoje teta mi volala.“ Během loňska mu zeslábl hlas a tvář měl ošlehanější, než jsem si pamatovala. Uplývající roky však nikterak neumenšily jeho klidnou důstojnost ani odměřenost. Stál přímo přede mnou, a zároveň jako by byl miliony mil odsud.

„Takže víš, proč jsem tady.“

„Ano, dítě moje.“

Rozechvěle jsem se nadechla. „Musíme si promluvit, papá. Už žádné tajnosti!“

„Ty tajnosti tě měly chránit, Amelie.“

„To vím. Ale jediné, co mě teď ochrání, je pravda.“

Mlčky si posbíral nářadí a odložil ho. „Pojďme se na chvilku posadit,“ řekl. Sedli jsme si na zem čelem k andělům, zády k bráně. Když sebou Angus plácl k mým nohám, papá natáhl ruku a roztržitě ho podrbal na hlavě.

„To je Angus,“ řekla jsem mu.

„Kdes k němu přišla?“

„V Asher Falls,“ odvětila jsem a postřehla, že se zachvěl. „Přihodila se mi tam fůra divných věcí. Od chvíle, kdy jsem tam přijela, jsem cítila jakési pouto – a teprve teď začínám chápat proč.“ Odmlčela jsem se. „Kdo jsem, papá?“

„Jsi moje Amelia,“ řekl tiše. „A já tě miluju víc než sám život.“

Do očí mi stouply slzy. Nic takového mi ještě nikdy neřekl. Poté co se ukázali duchové, stáhl se do sebe a jaktěživ mi neprojevil sebemenší náklonnost, a já jsem proto celá léta přemýšlela, co jsem vlastně provedla. Ale když jsem nyní slyšela rozechvění v jeho hlase, viděla beznadějný smutek v jeho očích… bylo toho na mě moc. Musela jsem odvrátit zrak.

Zbývalo tolik otázek, ale na jeho vztah s Tilly jsem se ho ptát nechtěla. Tenhle čas náležel pouze jim dvěma. Nehodlala jsem omlouvat, co se stalo – koneckonců, byla jsem instinktivně loajální vůči matce –, ale chápala jsem to. Dva zoufale osamělí lidé, každý se svým tajemstvím: papá měl svoje duchy a Tilly zase předtuchy.

Přitáhla jsem si kolena pod bradu. „Co jsme zač, papá?“

„Za starých časů se nám říkalo ‚ti, kdo se narodí se závojem‘ [5]. Takové děti mají schopnost vidět za hranice skutečného světa, do světa duchovního. Dnes se tvrdí, že tohle jsou jen babské povídačky, ale v naší rodině se tohle stává v každé generaci.“

„Freya se tedy narodila se závojem?“

„Ano. A po Tilly zase zdědila schopnost předvídat. Byla prý výjimečné dítě.“

Šlehla jsem po něm pohledem. „Tys ji nikdy neviděl, papá?“

Zadíval se přes hřbitov do dálky, abych v jeho očích nezahlédla zoufalství. „Byla moje dcera, moje jediné děcko, ale já ji nikdy neviděl živou.“

Zrychlil se mi tep. „Viděl jsi jejího ducha?“

„Viděl jsem její mrtvolu.“ A zármutek v jeho hlase mi opět vehnal slzy do očí.

Vytáhla jsem z kapsy ulomené křidélko a podala mu je. „Našla jsem ho ve tvých věcech. Neměla jsem ho brát.“

Zaťal kolem toho kousku porcelánu prsty a pevně ho držel, zatímco mi vyprávěl svůj příběh. Od té doby, co se vrátil k mé matce, Tilly neviděl ani o ní neslyšel. Dokonce nevěděl ani o dítěti, dokud mu Tilly po sedmnácti letech jednou v noci netelefonovala. Co mu pověděla, bohatě stačilo, aby se okamžitě vydal do Asher Falls, kde se dozvěděl, že Freya, jeho jediné dítě, byla zavražděna.

„Věděla Tilly, kdo Freyu zabil?“

„Nikdy mi to neřekla. Hádám, že měla strach, abych neprovedl nějakou nepředloženost. O smrti svého dítěte se ale dozvěděla prostřednictvím vidění. Právě to ji k Freye dovedlo.“

„Tilly našla tělo?“

Souhlasně kývl.

„Ale pokud věděla, že se Freya stala obětí vraždy, proč nešla na policii? Proč připustila, aby si všichni mysleli, že její dcera zahynula při požáru?“

„Protože nechtěla, aby se dozvěděli o tobě.“

„Proč?“

„Ty ses narodila až potom, co Freyu zavraždili.“

Srdce mi začalo bouchat až v krku. „Až potom?“

Zahleděl se do prázdna. „Děvče se tehdy večer vykradlo z domu na schůzku. Tilly ani nevěděla, že je Freya pryč, dokud ji neprobudil sen. A tenhle sen ji zavedl k tomu kalmiovému houští, kde našla čerstvý hrob.“

„Freyin hrob.“

„A tvůj, dítě moje.“

Jeho šokující slova mě oloupila o dech, ačkoliv už jsem musela pravdu intuitivně vytušit. Proto jsem se u toho rovu tak sesypala. Proto jsem se začala dusit. Byla jsem v něm pochovaná se svou zavražděnou matkou.

I Angus to vycítil. Tímhle způsobem hrob našel. A třebaže to zní neuvěřitelně, musel tam zachytit můj pach, nikoliv pach mé matky.

Zavrtala jsem mu prsty do srsti; obrátil se ke mně, a když se ke mně přitiskl, tmavé oči se mu leskly.

„Hrob byl tak mělký, že hlína sotva zakrývala tělo,“ řekl papá. „Neležela tam dlouho. Jen pár chvil. Kůži měla ještě teplou, a Tilly se modlila, ať je ještě naživu. Když ji však vyhrabala, srdce už netlouklo. Freya neměla pulz. Tilly se mohla pokusit o jedinou věc: o záchranu miminka.“

Pohřbili mě zaživa, pomyslela jsem si s hrůzou. Narodila jsem se mrtvé matce. Není divu, že vedu tak podivný život.

„Ani ty jsi nedýchala. Nepomohlo, když Tilly odstranila závoj. Ale vzkřísila tě. Vdechla ti vzduch do plic a přivedla tě z druhé strany zpátky sem.“

Přivedla mě z druhé strany zpátky sem.

Nervová zakončení mi rozehrála ledová ruka.

„A potom mě předala tobě,“ řekla jsem tiše.

„Ano, ale než jsem tě odvezl domů, musel jsem vidět svoje dítě. Musel jsem jí dopřát řádný pohřeb, aby mohla odpočívat v pokoji.“

Chudinka moje mladičká matka v pokoji odpočívat nemohla, ale tohle jsem papá říkat nechtěla. Přála jsem si, aby měl alespoň tuto útěchu.

Alespoň jsem teď věděla, proč byl samá krev, když mě přinesl domů. „Po celá ta léta jsi pečoval o její hrob.“

„Víc jsem pro ni udělat nemohl.“

„Ale papá, proč jsi ji pochoval severo-jižním směrem? Určitě ne proto, že by –“

„Nechtěl jsem, aby hleděla na ty hory,“ opáčil drsně. Zatajil se mi dech. „Takže jsi to taky cítil.“ Ten vítr, tu zatuchlinu. To strašlivé vytí.

„Ano, cítil. A cítila to i tvoje matka, když jsme tam bydleli. A Tilly jakbysmet.“

Stočil zrak k andělům. „Bylo to tam, když se narodila. Bylo to s tebou na druhé straně. Tenkrát v noci to Tilly vnímala. Boj prý to byl strašlivý, říkala.“

Vybavil se mi ten den na hřbitově, kdy mě Tilly vytáhla z vřesovcové houštiny.

„Rvala ses jako lev, Amelie. Vybojovala sis cestu zpět, ale Tilly věděla, že i když ses poprvé nadechla, zdaleka není po všem. Bála se o tebe. Bála se, že si to pro tebe přijde. Věděla, že tě musí nějak dostat z Asher Falls. Domnívala se, že u mě budeš v bezpečí.“

Objala jsem si kolena. „Proč jsi mě vytěsnil, papá? Proč ses ode mě odvrátil, když jsem tě potřebovala nejvíc?“

Působil staře a poraženecky, čišela z něj nepopsatelná únava. „Když jsme tehdy uviděli toho ducha, měl jsem strach, že byl poslán, aby tě střežil. Bál jsem se, že tě zlo našlo a mohlo by využít mé oddanosti vůči tobě – mé slabosti –, aby se ti nějak dostalo na kůži.“

Třásla jsem se a nedokázala to zarazit. Angus moje vzrušení vycítil a zakňučel. „Tohle všechno se tedy děje pouze proto, že jsem se vrátila z druhé strany?“

„A proto, že síla, kterou by tě to mohlo ovládat na této straně, by byla velice, velice mocná.“

„Proč?“

„Jsi totiž poslední z Asherů,“ řekl.

Poddala jsem se bouři emocí a zabořila obličej do ohbí paže. „Kdo je mým otcem?“ zeptala jsem se ustrašeně.

„Edward Asher.“

„Náležel Zlu? Byl s ním ve spolku jako ostatní?“

„Nevím. Ale v žilách ti koluje jeho krev, takže tě k tomu místu vážou opravdu silná pouta. To je důvod, proč tě to tam přivábilo zpátky.“

„Proč ale zrovna teď?“

„Pravidla tě dřív držela v bezpečí,“ řekl papá. „Jenomže tys je porušila, a jakmile se dveře otevřou, jsi zranitelná. Největší nebezpečí pro tebe představují tvoji nejbližší, jelikož ono se to pokusí jich využít, aby tě to oslabilo. Bude to lhát a vodit tě za nos a šidit tě jen což. Nesmíš mu to dovolit. A nikdy, nikdy se nesmíš vrátit do Asher Falls.“

Zvedla jsem hlavu. „Pokud se mě to bojí, musí existovat nějaký způsob, jak to porazit. Já takhle nemůžu žít, papá. Nemůžu žít v osamění. Někdy si myslím, že by mi bylo líp, kdybych byla mrtvá.“

„Tohle neříkej! Na to nesmíš ani pomyslet.“

„Pak mi tedy pomoz to porazit!“

„Stále ještě nechápeš, oč jde, viď?“ Kvapně se odvrátil, ale předtím jsem v jeho očích znovu stihla zahlédnout výraz hluboké lítosti a žalu.

TŘICET ČTYŘI

Ještě téhož odpoledne jsme se s Angusem do Asher Falls vrátili. Otci jsem o tom neřekla, poněvadž jsem ho nechtěla znepokojovat. Ale vrátit jsem se musela. Musela jsem najít způsob, jak se ochránit. Musela jsem zavřít ty pekelné dveře, a půjde-li to vůbec provést, stane se tak na místě, kde jsem se na druhé straně závoje narodila.

Tíha na mě dolehla v okamžiku, kdy jsme dorazili k úpatí kopců. Přivítal nás liják a mě napadlo, zda tu takhle neprší po celou dobu, co jsme byli pryč. Zdálo se, že jezero vystupuje z břehů, strouhy přetékaly. Když jsme sjeli z přívozní lodi, potopa se utišila, ale nebe zůstalo šedivé a kalné. Poprvé se Angus odvrátil od okna a složil se na přední sedadlo, čumák na konzoli řazení. Položila jsem mu ruku na hlavu a ucítila zježenou srst.

„Já vím,“ zamumlala jsem. „Taky to cítím.“

Tlak. Tíhu těchto hor, jež se k nám hrozivě blíží. Uslyšela jsem ránu, a když jsem zvedla oči, spatřila jsem, jak se na nás řítí balvan. Dopadl na silnici těsně před auto a zvířil spršku kamení a štěrku, která zabubnovala o kapotu a čelní sklo. Tak mě to vylekalo, že jsem uhnula příliš zostra a málem na mokrém asfaltu ztratila vládu nad volantem. Srovnala jsem však vůz a zajela ke krajnici, abych popadla dech a zklidnila nervy.

Ten balvan byl blízko. Až moc blízko. Velmi temné znamení!

Ráda bych věřila, že to bylo jen špatným načasováním, ale měla jsem dojem, že v tom vězí něco víc: varování.

„Už se to blíží,“ šeptla jsem a Angus zakňučel.

Cestou zpátky jsem dospěla k závěru, že dokáže-li mi někdo pomoct, bude to Tilly. Zamířila jsem tedy rovnou k jejímu domu, ale prašnou lesní silničku ten liják spláchl, takže jsem většinu trasy musela ujít po svých. V půli cesty se opět dalo do deště, a než jsem došla k Tillyině verandě, byla jsem promočená na kůži a celkově dost zubožená. Na zaklepání Tilly nereagovala, a proto jsem dům obešla, abych se přesvědčila, jestli náhodou nepracuje s ptáčky. Krmítka a budky byly prázdné, stromy znepokojivě mlčenlivé. Kdybych si vzápětí neuvědomila, že ptáky zaplašilo tohle mizerné počasí, asi bych to brala jako další špatné znamení.

Angus se schoulil pod verandu, zatímco já jsem vyšla po schodech a otevřela síťové dveře. „Tilly?“

Žádná odpověď.

Přešla jsem verandu a zkusila zadní dveře. Potichu se otevřely, a tak jsem strčila hlavu dovnitř a nahlas zavolala.

Pořád nic.

Rozrazila jsem dveře a vstoupila do kuchyně. „Tilly? Jste tady? To jsem já, Amelie.“

Zastavila jsem se ve dveřích a rozhlédla se. Nezdálo se mi, že by něco nebylo na svém místě, jenomže tady v domě jsem zatím byla jen jednou. Nevšimla bych si tedy, kdyby někdo přesunul židli nebo přerovnal příborník. Ale něco bylo jiné. Cítila jsem to. Vnímala jsem to.

„Tilly?“ Ozvěna jejího jména v mlčícím domě byla tajuplná a zlověstná. Přinutila jsem se přejít z kuchyně do obýváku. Ani tady nebylo nic v nepořádku – jenom u předního vchodu stály zablácené boty, které tam bezpochyby nechala Tilly.

Prošla jsem chodbičkou. Dveře přední ložnice byly otevřené, a tak jsem nakoukla dovnitř. Byla malá a skrovně zařízená – jen železná postel a dubový prádelník. Uviděla jsem se v zrcadle: bledý obličej a oči rozšířené hrůzou. Ano, byla jsem vyděšená. Když jsem se pustila hlouběji do domu, strach mi zaťal ledové drápky do zad.

V umyvadle v koupelně jsem našla krvavé cákance a na podlaze střípky skla.

Všechny instinkty už na mě křičely, ať z toho baráku okamžitě vypadnu, a to stejnou cestou, kudy jsem přišla. Jenomže já nemohla. Dokud nenajdu Tilly. Třeba někde leží zraněná. Třeba je…

K zemi mě přimrazil jakýsi zvuk. Ruka mi vylétla k hrudi, jako bych takhle mohla utišit paniku, která mi zrychlila pulz a z plic vyhnala vzduch.

V domě někdo byl – a podle mého názoru to nebyla Tilly. Ta by mi přece odpověděla, když jsem na ni volala.

Dřevěná podlaha skřípla: někdo se ke mně plížil chodbou. Netroufla jsem se ani hnout z obavy, že se prozradím. Ale jen tak trčet jsem tam nemohla. Musela jsem si najít úkryt.

Skřípání ustalo. Ne že by se kroky vzdálily, ale spíš jako by se někdo zastavil s nakročenou nohou, protože zaslechl zvuk anebo vycítil cizí přítomnost. A teď čekal se zatajeným dechem na druhé straně zdi.

Zvedla jsem nohu a prkno v podlaze vrzlo tak, až jsem se přikrčila.

Chvíli nato se ve dveřích objevila Catrice. Obě jsme zaječely.

„Amelie!“ Křečovitě si u těla přidržovala svetr.

Celá jsem se klepala. „Co tady děláte?“

„Byla jsem ve městě. Viděla jsem vás jet okolo, a tak jsem se vydala za vámi.“ Neklidně se rozhlédla. „Tilly tady není?“

„Myslela jsem, že máte rozbité auto.“

Honem uhnula pohledem. „Už… už mi ho spravili.“

Její nervózní chování mě utvrzovalo v tom, z čeho jsem ji podezírala celou dobu: že naše setkání ve městě tehdy nebylo vůbec náhoda. Pochybovala jsem, zda vůbec někdy měla s autem potíže.

„Proč jste mě sledovala?“ otázala jsem se příkře.

„Musím s vámi mluvit,“ zamumlala. „Jenom doufám –“

„V co?“

„Strachuju se o Tilly.“

„Proč?“ Když neodpověděla, popadla jsem ji za paže. „Je tady krev. Nevíte o tom něco?“

Vyvalila oči. „Krev? Víte to jistě?“

„Samosebou. Jestli mi nevěříte, podívejte se sama. Ale nejdřív mi řekněte, proč hledáte Tilly.“

Jak jí oči těkaly po koupelně jako vyplašení ptáci, vypadala jako šílená. „Nikdy mě nenapadlo, že by k tomu mohlo dojít. Musíte mi věřit!“

„Dojít k čemu? Má snad Tilly nějaké trable?“

Když kývala na souhlas, hnědé oči měla plné slz. „Bojím se, že asi ano.“

„Jaké trable?“

„Hodně zlé. Myslím, že je v nebezpečí.“

„Od koho jí hrozí nebezpečí?“

Catrice zavřela oči. „Od Freyina vraha.“

Srdce mi poskočilo. „Kdo ji zabil?“

„Mohl to být kdokoliv z nás,“ zašeptala. „Tehdy v noci jsme tam byli všichni. A předtím jsme mluvili o tom, že to provedeme. Luna povídala, že potřebujeme obětinu, a Freya se dala tak snadno obalamutit…“

„Obětinu… komu nebo čemu jste chtěli obětovat?“

„Byly to jen takové žvásty, pitomá hra,“ blekotala. „Nikdy mě nenapadlo, že by to někdo mohl uskutečnit.“

„Jenomže to někdo udělal.“

„Ano.“

„Kdo tam byl?“

„My tři holky, Hugh a Edward. Freya předtím Edwardovi řekla, že je s ním těhotná. Byl v šoku. To ostatně my všichni, zvlášť vzhledem k tomu, že už měla pomalu rodit. Nechala si to pro sebe a břicho měla tak malé, že ji nikdo nepodezíral. A proč by měl? Nikoho ani ve snu nenapadlo, že by se Edward mohl dopustit takové neopatrnosti s někým jako… zkrátka s přivandrovalkyní. Luna běsnila, protože vždycky plánovala, že první asherovské vnouče porodí ona. Ani Hugha to moc nenadchlo. A co teprve chudinka Bryn! Ta byla zničená ze všech nejvíc.“

„Proč?“

„Byla do Edwarda blázen. Udělala by cokoliv, aby upoutala jeho pozornost, a on se vyspí s holkou, jako je Freya Pattershawová!“

„A co vy?“

Třaslavě se nadechla. „Ach ano, taky jsem měla svoje důvody. Stejně jako Freya jsem chtěla někam patřit, a tak jsem tu hru hrála s nimi. A po všechny ty roky…“ Mrkla na svoje ruce. Prsty měla zkřivené dozadu, jako by jí v kloubech pracovala artritida. „Měla jsem s tím vyrukovat už dávno, ale neměla jsem kuráž. Byla jsem hrozně zbabělá.“

„Ještě není pozdě. Pořád to můžete napravit. Catrice… kdo ji zabil? Přece to aspoň tušíte.“

„Přísahám, že to nevím,“ pronesla zoufale. „Copak to nechápete? Takhle jsme to měli naplánované: nebude to vědět nikdo. Kromě vraha. Nalákali jsme ji tam a pak ji vyděsili, aby se dala na útěk. Byla to jako hra na schovávanou. Rozdělili jsme se a začali po ní pátrat. Kdo ji našel první…“ Umlkla. „Všichni bychom byli spoluviníci, ale pouze jednomu by na rukou ulpěla krev.“

„Ale co ten požár?“

„To byla jenom zástěrka. Když jsme si uvědomili… když se Freya neobjevila, všichni jsme zpanikařili, takže Luna šla za Pellem. Tvrdila mu, že Freyu zabil Edward. Pell přirozeně všechno zařídil: ten požár, pohřeb. Zkrátka všechno.“

„Jak si Tilly popálila ruce?“

„Náhodou se o tom ohni dozvěděla. Seběhla se tam fůra lidí a dívali se, jak ta budova hoří, ale nikdo se nepokusil pomoct. Když se tam dostala Tilly, snažila se Freyu vytáhnout. Bylo to hrozné, protože Freya uvnitř vůbec nebyla – když Pell založil oheň, už byla po smrti.“

A Tilly to věděla. Proč se tedy hnala do hořícího domu?

„Nebylo by logičtější dát Freyino tělo do té budovy?“

„Tím by se prozradilo, kdo je vrahem, poněvadž nikdo jiný nevěděl, kde je tělo. A my jsme si slíbili, že o tom nepovíme živé duši. Na to, co jsme provedli, jsme prostě zapomněli. Zapomněli jsme na Freyu.“ Sáhla si na čelo. „Jenomže to někdo viděl. Tělo vykopal a přivedl na svět Freyino dítě. Musela to být Tilly. Nikdo jiný by to nedokázal.“

Představila jsem si osamělý hrob v kalmiovém houští. Freyin hrob. Můj hrob.

„Jestli Tilly věděla, že Freya je v tom hrobě, proč by se pokoušela ji vytáhnout z hořícího domu?“

„Třeba už byla vyšinutá. Anebo snad…“ Catrice zbledla jako křída. „Snad věděla, že se to od ní očekává. Snad nechtěla, abychom zjistili, že tělo našla, protože se o vás bála. Popálila si ruce, aby vás ochránila.“

Strnula jsem. „Vy víte, kdo jsem?“ otázala jsem se napjatým hlasem.

„Máte ve zvyku určitým způsobem naklánět hlavu… a usmívat se. Vidím ve vás Edwarda.“

„Kdo o tom ještě ví?“

„Luna, Bryn a Hugh. A samozřejmě Pell, protože ten vás sem přivedl. Jste jeho poslední naděje, že zplodíte dědice Asherů. S Thanem.“

Šokovaně jsem na ni zírala. „Co tím chcete říct?“

„Přilákal vás sem, aby vás Thane mohl svést.“

„Ne, to není pravda! Nic takového by neudělal!“

Dívala se na mě s lítostí. „Je to pravda. Jenomže Pell vás sobecky uvedl do nebezpečí, protože fakt, že jste naživu, dokazuje, že Freya nezemřela při požáru.“

„Thane o tom nevěděl,“ řekla jsem bezvýrazně.

Konejšivě mi položila ruku na paži, ale já ji prudce setřásla.

Zadívala se mi do obličeje. „Copak to nechápete?“ zeptala se tiše. „Udělal by cokoliv, aby upevnil svoje postavení v rodině. Výměnou za možnost, že dá Pellu Asherovi vnuka, by si klidně uřízl pravou ruku.“

V hlavě mi vytanulo Tillyino varování ohledně Thanea. Prahne po něčem, co nikdy nemůže mít. A vzpomněla jsem si, jak jsme byli tehdy v noci spolu na hřbitově a zlo si našlo prostřednictvím naší slabosti cestu.

Při představě, co všechno se už mohlo stát, mě polila hrůza. „Volám policii.“

„To nejde,“ řekla Catrice. „Místní policii ne. Wayne má příliš velký strach z Asherů, než aby nám pomohl, a než se sem dostanou hoši ze státní, trvalo by to moc dlouho. I policajti z okresu by měli potíže: museli by počkat na příští přívoz, poněvadž zadní silnice už touhle dobou zaplavuje voda. V tomhle počasí by trvalo celé hodiny, než se sem dostanou.“ Beze spěchu zvedla ruku. „Jsme úplně odříznutí od světa.“

TŘICET PĚT

Sama nevím, proč jsem si to namířila do kalmiové houštiny, k Freyinu hrobu, měla jsem však intenzivní pocit, že Tilly šla tam. Možná jsem zdědila její tajuplnou intuici anebo jsem slyšela, jak mě volá. Možná mě vedl Freyin duch. Věděla jsem jen, že toto nutkání je příliš silné, než abych ho mohla ignorovat. A vlastně jsem netušila, kde jinde ji hledat.

Než jsme s Angusem došli na hřbitov, už zase pršelo. Když jsem se drala lesem, v rukou pepřový sprej a několik nástrojů coby improvizované zbraně, které jsem pobrala v kufru auta, říkala jsem si, že jestli si myslím, že babičku zachráním bez cizí pomoci, tak pěkně blbnu. Stejná pošetilost je věřit čemukoliv, co vypustí z pusy Catrice. Vždyť se sama přiznala, že pomáhala plánovat vraždu. A přece… měla jsem snad na vybranou? Freya byla pro mě navždy ztracená. A sotvaže jsem našla Tilly, nechtěla jsem ztratit ještě ji.

Když jsme s Angusem vyšli na kopec, ještě jednou jsem se pokusila volat státní policii, neměla jsem však signál. Napadlo mě zatelefonovat Thaneovi, ale co když měla Tilly pravdu? Co když je spřažený s dědečkem?

Pomyšlení, že mě oklamal, bodalo jako nůž, avšak na sebelítost nebyl čas. Později budu moci po libosti pitvat každý náš rozhovor, pídit se po narážkách a významových nuancích, jež ho snad prozrazovaly. Ale teď na to nebyl čas. V sázce byl Tillyin život. Přivedla mě na tenhle svět a jedinkrát nezaváhala, když bylo třeba mě chránit. Připadá snad v úvahu, že bych pro ni neudělala totéž?

Slezla jsem z převisu a srdce se mi rozbušilo, když jsem došla k hrobu. Ke svému hrobu. Angus se choval velmi divně. Očichával listí a tlapkou šťouchal do země, takže mě napadlo, jestli nezachytil můj pach. Když jsem ho však zavolala, zavrčel, zuby vyceněné, v očích horečku.

Zatímco jsem ho obezřetně sledovala, žaludek se mi zasvíjel. „Angusi! Co je s tebou, chlapče?“

Odpověděl tichým zavrčením a já jsem ustoupila. Co to s ním je?

Přikrčil se a začal kolem mě kroužit. Stála jsem jako přimražená a v hlavě mi dunělo otcovo strašlivé varování: Největší nebezpečí pro tebe představují tvoji nejbližší, jelikož ono se to pokusí jich využít, aby tě to oslabilo.

„Ty přece ne, Angusi…,“ šeptla jsem.

Dál okolo mne kroužil s naježenou srstí, dokud mi nezbylo nic jiného než zvolna pozpátku odejít. Pak se vrátil k hrobu, ale nespouštěl ze mě rozčilený pohled. Nesnažil se dostat se ke mně ani zaútočit. Říkala jsem si, jestli mě jen nechtěl odehnat.

Déšť neustával; slyšela jsem, jak na listí vytrvale dopadají kapky. A ještě něco jsem slyšela. Něco povědomého, co mě ihned vyburcovalo. Zvuk, jako když se něco štípe…

Nedokázala jsem určit, co to je, ale věděla jsem – nějak jsem prostě věděla –, že vrah je přímo za převisem, těsně mimo dohled.

Rozpomněla jsem se, co mi jednou řekla Catrice: ony tři, Catrice, Bryn a Luna, byly jako pokrevní sestry a znaly tyhle kopce jako dlaň své ruky.

A co Hugh? Nevyrazil sem náhodou po mně pátrat i on?

Stejně jako kdysi Freya i já jsem se dala zatáhnout do jejich podlé hry, ale teď jsem nesměla hloubat o strašlivé smrti své pokrevní matky ani o děsivém způsobu, jak jsem přišla na tento svět. Nesměla jsem dumat o Thaneově licoměrnosti ani o Angusově zradě. Potřebovala jsem mít čistou hlavu…

Nahoře na převisu se objevila postava v černých šatech a se sekyrou v ruce a já jsem zalapala po dechu, obrátila se a hlava nehlava vletěla do houští. Skoro jsem čekala, že Angus vyrazí za mnou, zůstal však u hrobu a hlídal cosi, co jsem neviděla.

Jak jsem slepě uháněla vpřed, poháněna čirou hrůzou a vzpomínkou na Freyina ducha, větve mě šlehaly do tváře a tahaly za vlasy. Držela jsem tempo, dokud kalmie nezhoustly a haluzky se nezačaly splétat do sítí tak pevných, že jsem se mezi nimi taktak dokázala prodrat. Světlo, jež se snad zatřpytilo za dešťovými mraky, beze zbytku zastřel nízko visící baldachýn, takže netrvalo dlouho a já se ztratila.

Vynořila jsem se na maličké mýtině; snažila jsem se popadnout dech a uklidnit o překot bušící srdce, a tak jsem se na chvíli opřela lokty o kolena.

Zvedla jsem hlavu a špicovala uši, jestli nezaslechnu pronásledovatele, ale slyšela jsem pouze vytrvalé pleskání deště a bzukot komárů, kteří mi létali kolem hlavy. Ba ne, neměla jsem tak docela pravdu. Kdybych se zaposlouchala pořádně, z dálky by ke mně dolehl zvuk vodopádu. Snažila jsem se podle něj zorientovat, ale už jsem se zatoulala příliš daleko mezi kalmie, takže jsem ztratila ponětí o směru. Účinnější past si člověk těžko představí.

Dřepěla jsem na té mýtince, mokrá, rozklepaná a zkoprnělá děsem z toho, co na mě kdesi v útrobách labyrintu čeká. Jestliže i za normálních okolností člověka dokonale zmátlo, jak je okolní krajina stejná, pak bylo jasné, že snaha zdolat tuhle neprostupnou stěnu v záchvatu vrcholné paniky je téměř beznadějná. Přistihla jsem se, že se pomalu otáčím a pátrám po nějakém vodítku, které by mě dovedlo k Tilly. Do bezpečí. Všude kolem se na mě mačkaly kostnaté postavy a škrábavé větve se po mně sápaly jako paže nehmotných duchů z mlhy nad jezerem.

Potom jsem mezi zvuky deště znovu zaslechla praskání, rytmické a vytrvalé, a najednou jsem věděla, co to je: vrah si sekyrou klestil cestu skrze spletence větví a ten praskot sílil, protože se lovec blížil ke kořisti víc a víc. Nebylo třeba, aby se za mnou nenápadně kradl. Už mě přece zahnal do kouta.

S rukou na srdci jsem se zoufale snažila určit směr. Přichází to zprava, myslela jsem si. Ba ne, zleva. Ne… přece jen zprava…

Jako loutka na provázku jsem vrtěla hlavou sem a tam. Poněvadž mě to zrádné bludiště důkladně dezorientovalo, nakrátko mě ochromil strach, že bych se mohla vrhnout přímo do nebezpečí.

Chytila jsem se uzlovaté větve a držela se jí jako záchranného pásu. Teď jsem neslyšela nic. Žádné sekání, žádný dupot, žádný přerývaný dech – tedy kromě svého vlastního. V přetrvávajícím tichu jsem křečovitě sevřela křehkou haluz, neboť jsem si představila vrahovu ruku, která třímá sekyru.

A právě ve chvíli, kdy jsem mohla využít všech výhod, všech možných úkrytů, déšť ustal. Ihned ke mně dolehly další zvuky: trylkování potáplice kdesi v dáli a tlumený šum vodopádu.

A slyšela jsem teď i dýchání, ostrý nádech a výdech, jako by vrah větřil můj pach. Byl právě tady. Právě za mnou.

Padla jsem na kolena a začala se škrábat pod větve. Rododendron, ta hustá, zakrslá noční můra, se nyní stal mým spojencem.

Rozsekla jsem si ret; ve snaze ulevit si od pulzující bolesti jsem si na ránu přitiskla hřbet ruky. V ústech jsem ucítila chuť krve a nanovo jsem si vzpomněla na Freyu. Nerada bych, aby mě potkal stejný konec. Freya byla mladá, těhotná a zoufalá – snadná kořist. Já jsem měla přinejmenším tu výhodu, že jsem znala pravidla hry.

Schoulená pod větvemi jsem si představovala, jak vrah na mýtině trpělivě čeká, až se dá kořist na útěk. Vůbec jsem se nehýbala, dokonce jsem si ani neodhrnula vlasy z očí. Sotva jsem se odvažovala dýchat. Pro tuto chvíli mě ukrývala opona listů a větví. Stačilo zůstat v klidu. Vrah neměl jak zjistit, kudy jsem se ztratila. Z prvotního šíleného útěku jsem si vzala poučení. Předtím ho stezka z polámaných větviček zavedla rovnou ke mně. Od nynějška už mu to nebudu usnadňovat.

Vrah obcházel mýtinu. Slyšela jsem vrzání větví a mělký rychlý dech, prozrazující vzrušení. Upřeně jsem civěla skrze zauzlované větvičky, dokud postava nenabyla tvaru.

Nevydala jsem hlásku, tím jsem si byla jistá. Ale zničehonic sekyra zasvištěla mezi pokroucenými větvemi přímo nade mnou. Nevykřikla jsem. Sotva jsem zalapala po dechu. Nyní mě pohánělo něco víc než jen strach: instinkt přežít, to ano, ale taky vztek. Vztek kvůli tomu, co udělali mé mladičké matce. Vztek, že mě štvou jako divou zvěř.

Nepodlehla jsem strachu ani panice. Tvrdě jsem se kousla do bolavého rtu a ta bolest mi vstříkla do žil dávku adrenalinu.

Po čtyřech jsem lezla nekonečnými tunely mezi kmínky keřů, zatímco se do haluzí nad mou hlavou zatínala sekyra. Cítila jsem, jak mě ostří sekyry škráblo na rameni, a plácla jsem sebou na břicho a plazila se takhle dál, dokud jsem nebyla bezpečně z dosahu. Pod baldachýnem větví jsem se mohla pohybovat rychleji a skoro jsem čekala, že vrah zahodí sekyru a vrhne se do tunelu za mnou. Ale jako zázrakem se ode mě ten tříštivý zvuk vzdaloval – došlo mi, že mě vrah přece jenom nezahlédl. Prohledával mýtinu nazdařbůh ve snaze vyplašit mě z úkrytu.

Když teď přestalo pršet, zvuky se rozléhaly překvapivě dobře a já uslyšela, jak se houštinou prodírá další tělo. Uslyšel to i vrah a změnil kurz: namířil si to přímo k němu. Ráda bych na příchozího zavolala, nejen proto, aby mi pomohl, ale rovněž abych ho varovala. Jenomže co když přišel na pomoc vrahovi? Kdybych prozradila svou polohu, byla bych pod tímhle baldachýnem velmi snadný cíl.

Čekala jsem, dokud neustane zvuk dopadající sekyry, ale ani pak jsem se na mýtinu nevrátila. Místo toho jsem zůstala na všech čtyřech a začala se pomaloučku, klopotně plazit houštím. Pocit osamění a zhouba, která mi hrozila, podryly mou energii a nalomily vůli, ale přinutila jsem se pokračovat. Neměla jsem na vybranou. Baldachýn nad mou hlavou se svíral, takže dovnitř či ven se dalo dostat jedině po čtyřech.

V určité chvíli jsem měla dojem, že slyším vrahovu sekyru dopadat stále blíž, ale to se mnou nejspíš laškovala moje zjitřená fantazie. Pod větvemi bylo šero, a protože jsem neměla ponětí, kde jsem, začínaly mě mámit smysly. Slyšela jsem, jak mě někdo tlumeně, kradmo volá jménem, a měla jsem se co držet, abych neodpověděla – tak silná byla moje potřeba po kontaktu s jiným člověkem.

Co když nikdy nevylezu? Co když tady umřu, sama samotinká, a nikdy už neuvidím matku, tetu ani papá? Nikdy už nenajdu Tilly…

Honem jsem tyto záludné myšlenky uťala. Nesměla jsem ztratit sebekontrolu. Musela jsem zůstat soustředěná. Někde tu musí být cestička, zvířecí stezka, která mě zavede na kraj houští.

Lezla jsem dál a dál. Kolena jsem měla rozedřená do krve a trýznily mě tisíce škrábanců. Po chvilce jsem začala mít halucinace. Viděla jsem, jak v hloubi kalmiových tunelů svítí oči a hlína pode mnou se chvěje jakoby v předzvěsti zemětřesení. Nejhorší ze všeho bylo, že jsem slyšela šeptat svoje jméno a zdálo se mi, že to byl Thane. Jeho hlas mi přišel tak skutečný, že už jsem jednou málem odpověděla. Zdravý rozum však nabyl vrchu, a já si uvědomila, že to byla jen moje představivost či nějaký hrozný klam. I kdyby tady Thane byl, nejspíš je ve spolku s vrahem. Anebo je dokonce samotný vrah.

Amelie… slyšíš mě? Amelie… odpověz mi…

„Thane?“ pronesla jsem do svistu větru nahlas jeho jméno, avšak on neodpověděl, jelikož tam ve skutečnosti nebyl. Nebyl tam nikdo. Dokonce ani vrah.

Byla jsem dočista sama ve svém soukromém pekle.

Nadobro jsem ztratila pojem o čase i o směru. Neměla jsem tušení, jak dlouho se tím bludištěm plazím, ale musely to být celé hodiny. Baldachýn z větví byl tak pevný, že jsem neviděla oblohu, abych podle ní určila denní dobu. Nemohla jsem sledovat měsíc, hvězdy, dokonce ani vrcholky hor. Síť to byla doopravdy ohavná, a pokud vím, lezla jsem nejspíš v kruhu.

Došla mi energie, a tak jsem se zastavila, že si odpočinu. Přitáhla jsem si zkrvavená kolena k hrudi, objala nohy pažemi a zůstala takhle sedět: mokrá, třesoucí se a demoralizovaná. Myslím, že jsem se vraha už ani nebála. Zvuk sekyry, která si ke mně klestí cestu, bych snad i uvítala, protože v tomhle okamžiku mi bylo všechno milejší než to naprosté odloučení od světa.

Věděla jsem, že se musím nějak vzchopit a jít dál, ale na chvíli jsem si dovolila ten luxus utápět se v beznaději a sebelítosti. Ohledala jsem šrámy na kolenou a z tváře si otřela krev a déšť. Škrábance od kalmiové kůry byly podstatně bolestivější než povrchový řez od sekyry, ovšem při pomyšlení, jak čepel sviští mezi listím a kmenem, jsem se otřásla do hloubi duše.

Stále jsem tam seděla. Nedokázala jsem se donutit jít dál. Vzdávat se, to nebyl můj styl, jenomže ve mně už nic nezbylo – žádná energie, naděje, a dokonce už ani ten vztek. Představa, že zde zůstanu, dokud nějaké divoké zvíře nezvětří můj pach nebo dokud neumřu hlady, měla pro mě jistou přitažlivost. Nechtěla jsem nic než… tam sedět.

A potom ke mně hustým listovím dolehl jakýsi zvuk a já zjistila, že nejsem tak apatická, jak se mi zdálo. Něco se blížilo a já jsem zprudka zvedla hlavu, abych určila zvuk i směr.

Ať už to byl kdokoliv – ať už to bylo cokoliv –, držel se nízko při zemi a pohyboval se rychle. Potom mi o nos zavadil zápach tlející mrtvoly, a třebaže se mě zmocnil strach, opět jsem se snažila samu sebe přesvědčit, že to bude jen zvířecí mršina. Něco tady v houští uhynulo, a teprve když se změnil vítr, zachytila jsem závan toho pachu.

Jenomže to škrábání…

Jak můj zrak prohledával kmeny stromů přede mnou, zahlédla jsem, jak se v jedné z chodbiček cosi mihlo. Byl to pouhý záblesk, stín, ale v tom okamžiku jsem postřehla, jak zavlál plášť. Anebo to byla křídla?

Představa, že mě tím Bohem zapomenutým bludištěm pronásleduje cosi, co nemá až tak docela člověčí podstatu, mě zvedla na nohy a já jsem se jako bez rozumu vrhla celým tělem do houštiny, jen abych narazila na neproniknutelnou stěnu z haluzí.

Zatímco mi zuby drkotaly zimou a strachy, znovu jsem se spustila na kolena a začala se škrábat jednou norou vpřed.

Slyšela jsem to za sebou. Pak před sebou. Potom na straně. Ať jsem se otočila kterýmkoliv směrem, vždycky to tam bylo. A ten puch… Bože můj… ten puch…

Udolala mě panika, dech se mi dral vzlykavě z plic. Větve nade mnou poklesly, jako by ta věc vyšplhala nahoru na baldachýn a plazila se horem. S bušícím srdcem jsem se zastavila a zvedla zrak. Nic jsem neviděla, nic jsem neslyšela. Ale seshora se ke mně nesl ten smrad hniloby, až jsem se zalykala.

Nanovo mě přepadl strach a já se horečně vrhla do jedné chodby a vzápětí do další. Pršely na mě větvičky a listy, jako by ta věc se mnou držela krok.

Po chvíli jsem si uvědomila, že se mnou vůbec krok nedrží. Spíš jako by mě to nahánělo. Drželo se to těsně přede mnou, čímž mě to nutilo odbočovat v marném pokusu o únik daným směrem.

A nejhorší ze všeho bylo… že jsem ani nevěděla, zda je to skutečnost. Snad se moje mysl dočista zhroutila, takže ta věc byla pouhým výplodem strachu, paniky a šílenství.

Znovu jsem rychle vzhlédla a uviděla, jak na mě skrze větve civí bledé oko. Nemohla jsem dělat nic jiného než zdusit výkřik, jímž bych bezpochyby přilákala vraha. Nebyla jsem si jista, že můj pronásledovatel z jiného světa nepovstal z nejhlubších, nejtemnějších koutů bláznivé mysli.

Třeba ani ten vrah není skutečný. Všechno, co se stalo v Asher Falls, bylo třeba jen zlý sen…

Lezla jsem dál a tiše si huhlala pro sebe: „Není to skutečné, není to skutečné, není to skutečné.“

Déšť neustával. V určité rovině jsem pleskání vody do listí vnímala po celou dobu, ale když jsem teď zvedla oči, kapky mi zabubnovaly o tvář. Došlo mi, že vrstva nade mnou prořídla a skrze ni ke mně proniká světlo. Ve stromech nad sebou jsem nic neviděla, z okolního podrostu jsem nic neslyšela. Ta věc byla pryč a s ní i moje panika. Na vteřinu jsem zavřela oči a nechala se osvěžovat chladem deště. Pak jsem se postavila na rozklepané nohy a škobrtala dál.

Vábil mě k sobě okraj houštiny.

TŘICET ŠEST

Když jsem se z houští vypotácela, déšť zeslábl. Přišlo mi to jako znamení a úlevou se mi div nezatočila hlava. Viděla jsem horu a nebe a trhlinou v dešťových mracích i srpek měsíce. Vzduch voněl jehličím, chladná tma nyní byla vítanou ochrannou kuklou.

Jenomže jsem pořád netušila, kde jsem. Žádný z orientačních bodů mi nebyl povědomý, takže se mě po chvilce uvolnění znovu zmocnila panika. Našla jsem sice cestu z labyrintu, ale pořád jsem byla ztracená. A pořád mě pronásledoval vrah, člověk, který znal kraj jako dlaň vlastní ruky. Nemohla jsem tam takhle trčet a čekat, až mě najde. Musela jsem vyrazit.

Začala jsem se proplétat mezi stromy směrem do kopce a tenhle příkrý kamenitý svah mě rychle připravil o zbytek energie. Bez baterky jsem postupovala pomalu, protože stezka byla vinou spadaných větví a kluzkých kamenů dost zrádná. Jednou jsem musela zastavit a vytřepat si z boty kamínek, ale ten už mezitím napáchal na jemné kůži na patě značné škody, takže jsem musela polknout výkřik bolesti a zoufalství.

Kdesi nad sebou jsem uslyšela tlumený zvuk proudící vody; napadlo mě, že jsem určitě vylezla z houští na zadní straně vodopádu. Kdybych se držela paty útesu, nakonec bych se dostala k tomu klenutému vchodu – a odtud už cestu na hřbitov a k autu najdu.

Jakmile jsem si klekla, že si zavážu tkaničku, uslyšela jsem zvuk, který připomínal vzdálené rachocení hromu. V následujícím okamžiku jako by se však otřásla celá hora: začala na mě pršet lavina kamínků a větších balvanů. Ukryla jsem se pod skalní římsu a choulila se tam, dokud jsem neměla jistotu, že sesuv proběhl, a potom jsem opět vykročila vzhůru, do svahu.

Přestože jsem na této straně vrchu ještě nebyla, už jsem se pomalu orientovala. Sklon půdy se vyrovnával a kolem úpatí skály vedla hrubá stezka. Šlo se po ní daleko lépe, ale zato jsem musela být stále ve střehu, poněvadž jsem byla víceméně na otevřeném prostranství. Jak jsem se belhala po cestě, zvuk vodopádu sílil a pak jsem těsně před sebou zpozorovala klenutý vchod k mokřině. Srdce mi poskočilo, protože jsem po dlouhých hodinách konečně věděla, kde jsem. S trochou štěstí bych mohla být do půlhodiny zpátky na hřbitově. Z vrcholu skály slétl jestřáb a já jsem se honem otočila, abych ho mohla na pozadí zšeřelé oblohy sledovat. Copak ho vyplašilo? přemítala jsem neklidně. A když jsem se zvolna obracela zpět, směrem ke stezce, zahlédla jsem, jak se o kus dál přes louku houpavě pohybuje světlo baterky.

Jako šipka jsem seběhla ze stezky a připlácla se ke skále, jenomže vzhledem k tomu, že teď vykukoval z mraků měsíc, příchozí mě měl jako na talíři. Chvíli jsem uvažovala o tom, že znovu vyrazím po svahu nahoru, pak jsem si však vzpomněla, jak mi Thane říkal, že na skálu vede ještě jiná stezka. Pokud tam teď někdo byl a vyplašil jestřába, nejspíš už mě beztak viděl. Možná že je zrovna na cestě dolů – a ve stavu, v jakém jsem se právě nacházela, bych mu nedokázala utéct.

Jediná moje naděje spočívala v tom, že si najdu úkryt, ale i když jsem měla pronásledovatele v patách, váhala jsem. Do mokřiny u vodopádu se mi nechtělo. Příliš dobře jsem si vybavovala pocit, že jsem tam uvízla, klaustrofobii, která mě málem dusila. A jizvy na tváři Wayna Van Zandta.

Už mě však obklíčili: kdosi se blížil přes louku, a pokud jsem to chápala správně, někdo jiný šel za mnou po stezce. Nezbývalo mi tedy nic jiného než vejít pod oblouk.

Přesto bych se asi vzpírala, kdybych nebyla zaslechla Angusovo úzkostné štěknutí. Znělo to tlumeně, jako by byl dost daleko.

„Angusi!“ zavolala jsem hlasitým šeptem. „Angusi, kde jsi?“

Z útrob jeskyně mi odpovědělo zakňučení.

Bacha, mohl by to být podfuk! varoval mě hlásek.

Zlehka jsem prošla pod obloukem a tiše zavolala: „Angusi!“

Zatímco jsem pročesávala pohledem skalní stěny, cítila jsem, jak na mě z každičké škvíry a pukliny zírají oči, a na stupních a římsách viděla stíny. V měsíčním světle se zdálo, že to tu ožívá.

„Kde jsi, chlapče?“

Jak jsem šla přes mýtinu, z druhé strany oblouku jsem zaslechla slaboučký zvuk: nejtišší možné kroky. Mozek se mi rozjel na plné obrátky. Do jeskyně jsem se schovat nemohla, ta končila slepou chodbou, což je další past. Thane povídal, že jeskyně měří jen čtvrt míle.

Když se kroky přiblížily, otočila jsem se jako na obrtlíku a můj zrak znovu zkoumal stěny, jež byly dost zrádné i za světla, a potmě by byl výstup hotová sebevražda…

Představila jsem si však, jak se mi sekyra zatíná do masa, a začala se čile drápat na skálu. Strach a zoufalství mě vybičovaly k hbitosti, o níž jsem netušila, že bych jí vůbec byla schopna. Dokonce i potmě se mi dařilo nacházet úchyty a stupy; některé z nich se rozdrolily v prach, jakmile jsem popolezla výš. Dostala jsem se skoro na nejbližší skalní římsu, když vtom jsem spíš vycítila, než uviděla, že na prostranství u vodopádu někdo vstoupil. Šinula jsem se nahoru tiše jako myška a doufala, že mě příchozí nějakým zázrakem třeba nezpozoruje. Přitiskla jsem se ke skalní stěně a bleskurychle mrkla dolů na mokřinu.

Ze svého vyvýšeného místa jsem Lunu viděla docela jasně: došla doprostřed mýtiny, rozhodila paže, hlavu zvrátila k horám a začala se otáčet pořád a pořád dokola a volala přitom Zlo jako já v kruhu asherovských andělů.

Pryč byla její bujná kštice, zářivá pleť, smyslná postava, jichž jako by se uplývající léta sotva dotkla. Maska jí znovu sklouzla a odhalila tvář a tělo, které byly vrásčité a povadlé.

V jedné ruce držela baterku a ve druhé něco, co se ve světle měsíce lesklo: jeden z těch zakřivených nožů, které jsem viděla u ní v kanceláři. Snad to byla stejná čepel, jíž Luna podřízla hrdlo mé mladinké matce.

Nyní měla oči dokořán a zkoumala jimi skalní stěnu, zatímco se dál otáčela – už beze spěchu. Paže spustila k bokům a vydala se nazpátek, ke kamennému oblouku; na jeden bezdechý moment jsem si myslela, že to snad vzdala. Když jsem se tiskla lící ke studené vlhké skále, ze samé úlevy jsem dostala závrať.

Pak jsem uslyšela kňučení.

Luna se zastavila a ohlédla se po jeskyni. I v měsíčním světle jsem viděla její zkřivené rty, a zatímco laskala čepel nože, málem jsem slyšela, jak jí v žilách koluje adrenalin.

Srdce mi dosud tlouklo až v krku, nestrachovala jsem se však o vlastní bezpečí.

A tak jsem si na skalní římse stoupla, čímž jsem do mokřiny seslala spršku kamínků. Luna vzhlédla a já uviděla, jak se jí v očích zableskl měsíc.

„Tak tady jste!“ Mluvila tak ledabyle, jako by se mnou konverzovala o počasí.

Tiskla jsem se zády ke skále a snažila se vsáknout do kamene. Zvedla jsem oči a odhadovala vzdálenost k vrcholu skály, či dokonce k další římse.

„Na vašem místě bych to nezkoušela,“ řekla, když popošla k úpatí. „Jestli zůstanete, kde jste, neublížím tomu čoklovi.“

Upřeně jsem ji z výšky sledovala. „Proč bych vám měla věřit?“

„Máte snad na vybranou?“

„Zabila jste Freyu,“ obvinila jsem ji.

Luna pokrčila rameny. „Byla hrozně otravná. Jako vy.“

„Proč jsem otravná?“ Udržuj hovor, nech ji mluvit, pomyslela jsem si. Ať se něčím zaměstnává, dokud nevymyslím způsob, jak z toho vyklouznout.

„Příšerně mě vysáváte, Amelie.“

„Co tím chcete říct?“

„No jen se na mě koukněte! Koukněte se na můj obličej – to je vaše dílo.“

„Jak je to možné?“

„Když jste sem přijela, všechno se změnilo. Vítr, tahle hora… dokonce i ta mrtvola.“

Ofoukl mě studený vánek a já si vzpomněla na mrtvé tělo Emelyn Asherové. „Jak víte, že je to moje dílo?“

„Ale jistě, můžete za to vy. Nějak se živíte naší energií. Už jste mi sebrala veškerou sílu!“ Nebezpečně se jí blýsklo v očích. „A já si ji hodlám vzít zpět!“

Měla jsem za to, že jsem zlezla skalní stěnu relativně snadno, avšak Luna stoupala vzhůru s elegancí pantera. Během okamžiku byla na skále nade mnou, a když seskočila na římsu, obrátila jsem se a honem se přehoupla na tu vedlejší. Pod botami se mi oddrolil okraj, a tak jsem chvíli, která mi připadala jako věčnost, nejistě balancovala, dokud jsem zase nenašla rovnováhu a nezaťala prsty do droboučkých spár ve skále.

„Jsem vnučka Pella Ashera. Jestli mě zabijete, tentokrát nepřipustí, aby vám to prošlo jen tak. Půjde po vás.“

Jenom se zasmála. „Opravdu si myslíte, že se toho starého mrzáka bojím? On už si jen myslí, že má všechno pod kontrolou!“

Vycítila jsem, že se nad námi někdo pohybuje, netroufla jsem si však spustit oči z Luny.

„Jestli pro vás představuju takovou hrozbu, proč jste mě sem přivedla? Proč jste mě ubytovala v Coveyově domě?“

„Ach, celé to spískal Pell – připouštím, že má pořád pár fórů v rukávu. Neměla jsem tušení, že jste naživu. Myslela jsem, že ten starý blázen chce jenom restaurovat hřbitov, než nadejde jeho čas. To by se mu podobalo. Všechno jsem si sesumírovala, teprve když jste přijela. A pokud jde o ten Coveyův dům…“ Tiše se zasmála. „Můžu se jen dohadovat, že si Pell myslel, že vás tohle místo ochrání, dokud ten skutek nebude dokonán.“

Dokud ten skutek nebude dokonán…

Otřásla jsem se.

„Jakmile byste porodila dědice, už by vás Pell nepotřeboval. Ten váš nešťastný původ… Nepochybně by se o vás postaral stejně jako o Harper a Thaneovu matku.“

Pozpátku jsem se sunula dál. „Co s tím měla společného Thaneova matka?“

„Pell byl toho názoru, že když Rianu odstraní, Edward se k němu vrátí. A zařídil proto nehodu, při které Rianu kdosi srazil a ujel. Chudinka, ani se nedozvěděla, co to bylo.“ Zatímco jsem se úpěnlivě držela skály, snažila jsem se nepodlehnout hrůze, která mě jímala z Luniných slov. Ráda bych věřila, že vzdálenost mezi mou a její skalní římsou mi poskytuje alespoň špetku ochrany, ale věděla jsem svoje: Luna si se mnou jen pohrává. Měla mě přesně tam, kde mě chtěla mít, takže si mohla dovolit dát si na čas. „Edward to věděl?“

„Podezření měl, ale nemohl nic dělat. Podařilo se mu ovšem Pellovi pomstít.“

„Jak?“

„Spáchal sebevraždu a vymínil si kremaci. Takže jeho tělo spálili dřív, než si je Pell stihl vyžádat a převézt domů.“ Vzpomněla jsem si, co mi o Edwardovi kdysi řekl Thane: Chtěl se vysvobodit z okovů asherovštiny. Jenže se mu to nikdy docela nepovedlo.

„Pokud Pella tak nenáviděl, proč by mu měl nechávat Thanea?“

„Taky že mu Thanea nenechal. Pell mu ho vzal. Edward byl příliš velký slaboch, než aby s ním bojoval.“ Palcem pohladila měsíční kámen, který jí visel na krku. „Takovou máte rodinku, Amelie. Takové je vaše dědictví. Taková jste. Ne že by teď na tom záleželo…“

Přímo nad námi se rýsoval Drudenfuss: otevřený cíp nad Luninou římsou, zavřený nad mou. Nevím, čeho jsem chtěla dosáhnout, v co jsem vlastně doufala. Nejspíš jsem jednala čistě instinktivně, z přemíry adrenalinu, ale každopádně jsem popadla kámen a začala otloukat špičku pentagramu, abych zavřený cíp otupila.

„Ne!“ zařvala Luna.

Přeskočila vzdálenost mezi oběma římsami, přičemž snadno došlápla na kraj. Avšak v kameni už musela být trhlina – anebo jsem ji bezděky vytvořila já –, protože jsem uslyšela zapraštění, které se rozlehlo jako výstřel z pušky. Snad by se byla přesto zachránila, kdyby se ovšem v temném výklenku jedné z prasklin neobjevil Angus. Zle zavrčel a zaútočil na Lunu. Na tohle nebyla připravená, takže s vylekaným výkřikem zavrávorala dozadu. Naše oči se do sebe nadlouho zaklesly, obě jsme zkoprněly – a najednou Luna vymrštila ruku, chytila mě a obě jsme podlehly volnému pádu.

Nějak se mi povedlo chytit římsy, ačkoliv jsem nohama hrabala ve vzduchu, ale držela jsem se jako klíště. Zlomek vteřiny nato jsem uslyšela žuchnutí, jak Lunino tělo dopadlo na zem, a vzápětí silný rachot – pleskání tisíců ptačích křídel, s nímž slétlo do mokřiny hejno vran.

Seshora na mě volal Thane, který slézal na římsu. Stanul nade mnou. „Podej mi ruku!“

I když se mi pod prsty drolila skála, váhala jsem.

V očích se mu něco třpytilo, hněv… bolest…

Zmizelo to ve chvíli, kdy mě popadl za ruce a vytáhl nahoru. Římsa užuž povolovala. Angus pádil zpátky do jeskyně a Thane mě s namáhavým oddechováním vysadil nahoru. Bez váhání jsem šplhala po skále, tápajíc po úchytech.

Nad Luniným tělem se slétli ptáci a já uslyšela její křik. Když jsem vylezla na vrchol skály a podala Thaneovi ruku, na kraji útesu jsem zahlédla Tilly, která zírala dolů, na mokřinu.

TŘICET SEDM

„Tilly, Tilly, jste v pořádku?“ hnala jsem se k ní.

„Já jo, děvče. A co ty?“ otázala se mě s úzkostí. Jak tak stála na kraji toho útesu, připadala mi velice drobná. Drobná, leč statečná.

„Nic mi není. Ale měla jsem o vás hroznou starost. Byla jsem u vás v domě a viděla v koupelně krev… Myslela jsem na nejhorší.“

„Dostala jsem jeden z těch svých záchvatů a upadla mi sklenička. Řízla jsem se do prstu a nebyl čas ten binec uklízet, protože jsem věděla, že jsi v úzkých. Musela jsem tě jít hledat.“

„Ale… já jsem hledala vás. Když mi Catrice řekla, co se stalo Freye –“

Zledovatěly jí oči. „Kde jsi tu Hawthornovou viděla?“

„Šla za mnou k vám do domu.“

„Tys ji pustila do mého domu?“

Její tón mě zmátl. „Nikam jsem ji nepouštěla. Ona se tam prostě objevila.“

„Měla jsem vypěstovat víc rozmarýnu,“ zamumlala Tilly.

Podívala jsem se na Thanea. Stál stranou, aby nám umožnil shledání. V měsíčním světle se mi zdál vysoký, temný a hezký. A plným právem i statečný.

„Co ta ženská chtěla?“ zeptala se Tilly.

„Prý si o vás dělá starosti, protože fakt, že jsem naživu, dokazuje, že Freya nezemřela při požáru. Ach, to je ale dlouhá historie,“ vydechla jsem. „Beztak ji z valné části znáte. Catrice mi namluvila, že jste v nebezpečí, ale policie by se sem nestihla dostat dost rychle, a proto jsem vás šla… zachránit,“ dokončila jsem chabě.

Když ke mně vzhlédla, oči jí potemněly. „To byla od tebe pěkná bláhovost! Mohli tě zabít.“

„Vás taky. Ale to už je fuk. Obě jsme v bezpečí. A já vím všechno,“ dodala jsem tiše.

Chytila mě za ruku a stiskla ji, pak obrátila pozornost k Thaneovi. „Jak jsi věděl, že je Amelia tady nahoře?“

Obrátil se a já na jeho líci zahlédla škrábance, kterými jsem ho poznamenala, což mi až moc živě připomnělo temnotu, jež nás oba očarovala na Trnové bráně. Tutéž temnotu, která se stala příčinou Luniny zhouby.

„Viděl jsem její auto u hřbitova,“ řekl. „Hnal jsem se tím kalmiovým houštím, jenomže ona ani jednou neodpověděla.“ Nezní snad v jeho hlase slaboučká výčitka? napadlo mě.

„Co bys udělal, kdybys ji byl našel?“ vyptávala se Tilly.

„Cokoliv, abych jí zachránil život.“

„I kdyby –“

„Ano.“

Tilly přisvědčila. „Inu, nakonec jsi ji zachránil, viď?“

Zničehonic jsem měla v krku knedlík, takže jsem nemohla mluvit. Hleděla jsem na Thanea, ale on se mi do očí nepodíval.

Tilly mě drapla za paži. „Honem od kraje tý skály, děvče! Mám pocit, jako by se měla zřítit.“

Měla pravdu. Zatímco jsme mluvili, okraj kamene se drolil. Z dálky jsem uslyšela štěkot a srdce mi pokleslo: Angus byl dosud v jeskyni. Jestli se skalní stěna sesype, zůstane uvězněný.

Bleskově jsem se otočila k Thaneovi. „Povídals, že je tu někde stezka. Můžeš mi ji ukázat?“

„Tudy!“

Krkolomnou rychlostí jsme sešli dolů, a když jsme se hnali pod kamenným obloukem, pohled mi zabloudil k Luninu tělu. Vzápětí jsem se urychleně odvrátila. Tilly takové skrupule neměla. Odehnala ptáky, shýbla se a strhla mrtvole z šíje stříbrný řetízek. Podržela ho proti světlu a já uviděla lesk Lunina měsíčního kamene.

„Neměla byste na tělo sahat,“ upozornil ji Thane. „Budeme sem muset přivolat nějakou úřední osobu.“

Tilly na to nic. Dál si jako očarovaná prohlížela měsíční kámen.

Odtrhla jsem od ní zrak a křikla na Anguse.

„Tu jeskyni jsem prolézal snad stokrát,“ řekl Thane. „Nikdy jsem nezjistil, jestli je propojená s jinými. Jestli našel Angus průchod, nejspíš by objevil i cestu ven.“

A právě v té chvíli se Angus vyřítil z jeskyně, přihnal se ke mně a začal mě dloubat studeným čenichem do ruky. Stále jsem nevěděla, jak si mám vysvětlovat jeho předchozí chování, ale nechtělo se mi věřit, že by do něj ta temnota vstoupila. Kdyby mi měl doopravdy ublížit, sledoval by mě přece do kalmiové houštiny. On mě však odehnal od vražedkyně a snad i sám od sebe.

Tilly zvedla oči ke skále, k Drudenfussu, který měl nyní poškozený další cíp. Viděla jsem, že se jí hýbou rty, ale co říká, jsem neslyšela. Pak hodila měsíčním kamenem po pentagramu, a když se šperk roztříštil o skalní stěnu, země se zachvěla.

„Rychle pryč!“ Thane Tilly popadl a vlekl ji z mýtiny, jelikož skalní římsy mezitím povolily a zřítily se na zem.

Za pár minut jsme utíkali lesem ke hřbitovu. V čele běžel Thane a my s Tilly jsme měly co dělat, abychom mu stačily. Moc toho nenamluvil a jeho mlčení mě začalo znepokojovat. Slyšel, co Luna říkala o jeho matce a o Harper, a jak se vzdálenost mezi námi zvětšovala, došlo mi, že má namířeno do Asher House.

Anguse jsem nechala u Tilly a hnala se za Thanem. Jeho temperament už jsem znala natolik, že mi teď dělalo těžkou hlavu, co by mohl provést, kdyby se Pell doopravdy přiznal ke svým zločinům. A proto jsem za Thanem uháněla mezi stromy, z nichž kapala voda, a když jsme se dostali ke hřbitovu, šla jsem rovnou k jeho autu a nastoupila.

V slabém měsíčním světle Trnová brána mírně zářila. Viděla jsem, jak se nad památníky tyčí asherovští andělé: pyšní, vyzývaví, takřka božští. Když jsem teď v těch obličejích rozeznala některé ze svých vlastních rysů, otřásla jsem se.

Thane vklouzl za volant a přibouchl dveře. „Co to vyvádíš?“

„Jedu s tebou.“

„Ani nevíš, kam se chystám.“

„Za tvým dědečkem,“ řekla jsem. „Ale neměli bychom dřív zavolat na policii?“

„Nejde to. Nemáme signál.“

„Jak to víš? Ani jsi to nezkusil.“

„Zkoušel jsem to už předtím. Nejbližší vysílače vyřadili z provozu kvůli té povodni. Budeme muset zavolat na policii z Asher House.“

„Ale proto tam teď nejedeš, co?“

„Nezabiju ho – tedy jestli ti dělá starosti tohle. I když hádám, že bych se k tomu moc přemlouvat nemusel.“

Položila jsem mu ruku na paži. „Nestojí ti za to, abys šel kvůli němu do kriminálu. A co když tohle nejsi ty? Co když sis to zase pustil dovnitř?“

Nastartoval auto a beze slova ho otočil.

Když jsme dojeli k hlavní silnici, měsíc se ztratil a krajina potemněla. Na pozadí tapiserie zobrazující horu a nebe jsem sotva rozeznávala obrys borovic. Dešťové kapky se rozstřikovaly o čelní sklo a crčely do přetékajících struh u silnice.

Navzdory mokré cestě jel Thane velmi svižně. Zadívala jsem se na něj z profilu. Jeho vztek byl prakticky hmatatelný – jako nevítaný pasažér, který ho nutil koketovat s nebezpečím. Řízl zatáčku tak, až jsem zatajila dech a chytila se sedačky.

Úkosem se na mě podíval. „Ty jsi mě ale slyšela, když jsem tě hledal v tom houští, viď? Proč jsi neodpověděla?“

Bude třeba kousnout do kyselého jablka, řekla jsem si. „Měla jsem strach.“

„Ze mě? Proč?“

„Kvůli něčemu, co mi pověděla Catrice.“

„Co ti pověděla?“

Roztržitě jsem si rukou třela paži. „Vzpomínáš si, jak jsem ji onehdy vezla domů? Říkala jsem ti, že mám za to, že se všichni sešli u ní v ateliéru, aby mě mohli pozorovat. A nemohla jsem se zbavit dojmu, že jsem do Asher Falls přišla z nějakého důvodu.“

„Pamatuju si na to.“

„A právě toho dne, kdy jsme pak my dva spolu seděli na zadních schodech, ses na mě díval, jako bys viděl ducha. Prý jsi nejspíš měl bdělý sen, protože jsem chvíli vypadala jako někdo jiný.“

Mračil se na silnici. „A co má být?“

„Koho jsi viděl, když ses na mě koukal?“

Odmlka. „Edwarda.“

„Takže jsi to věděl.“

„Dovtípil jsem se. Měla jsi ten nepřítomný pohled a určitým způsobem jsi držela hlavu. Jako bys mu z oka vypadla.“

„A teď se mu taky podobám?“

„Právě teď třeba ne, ale té podoby už jsem si všiml předtím. Tehdy na hřbitově, když jsme si povídali o andělech… jedna z andělských tváří mi tě připomínala. Ale tak daleko jsem to domyslel až později a pak jsem si dal dohromady, kolik je dvě a dvě. Tvoje neskutečná podoba s mým nevlastním otcem. To, jak jsi stále opakovala, že máš v Asher Falls být z nějakého důvodu.“

„Tenkrát na přívozu jsi to ještě nevěděl?“

„Poznal jsem tě podle fotky v novinách,“ řekl. „Ale do souvislosti s Edwardem jsem si to všechno dal až později. Proč se ptáš?“

„Catrice mi řekla, žes to věděl. Prý jsi spřažený s dědečkem – ten mě sem přivedl, abys mě mohl svést. Protože jsem jeho poslední naděje, co se týče pokračování jeho krevní linie.“

V míhajícím se světle vypadal jeho obličej bledý a zachmuřený. „A tys jí uvěřila?“

„Nechtěla jsem, ale byla jsem vyplašená jako králík. Tilly se ztratila a Catrice mi zrovna vyprávěla o Freyině vraždě. Bylo toho na mě moc, nemyslelo mi to jasně…“ Ztichla jsem. „Jistě chápeš, jak mě tohle její obvinění zarazilo.“

„Co ti řekla?“ Hlas měl velice napjatý, převelice klidný.

„Už jsem ti povídala –“

„Myslím, co přesně říkala. Slovo od slova.“

„Řekla, že bys udělal cokoliv, abys upevnil svoje postavení v rodině. Že by sis klidně uřízl pravou ruku, kdyby ses mohl stát tím, kdo dá Pellu Asherovi dědice.“

„Rozumím.“ Nespouštěl oči ze silnice a hovořil velmi tiše. „Má to hlavu a patu, to nelze popřít. Ale to, že sis myslela, že bych ti ublížil… že jsi zaváhala, když jsi mi měla tam na skále podat ruku…“ Nadechl se. „S tím se těžko smířím.“

„Promiň mi to.“ Odvrátila jsem se zase k oknu a dívala se, jak okolo mě leží noční stíny. „Ale snad je to takhle nejlepší.“

„Proč?“

„Kvůli tomu, kdo jsem.“

Další pauza. „Jde o tu druhou noc, že? Říkalas, že jsi to dovnitř pustila ty.“

„Zřejmě to všechno začalo té noci, kdy jsem se narodila. Mou matkou byla Freya Pattershawová.“

„Takže Freya s Edwardem…“

Otočila jsem se k němu čelem a pohled mi opět uvázl na škrábancích, které jsem mu zanechala na líci. „Ještě spoustě věcí nerozumím, ale tohle místo je pro mě každopádně velmi nebezpečné. A já představuju nebezpečí pro ty, kdo mi jsou blízcí. Ať už je tam venku cokoliv… ať už jsme tehdy v noci cokoliv cítili… přichází si to pro mě.“

„Jak to zastavíme?“ otázal se. Když jsem v jeho hlase zaslechla ten nebezpečný tón, rozklepala jsem se.

Zavřela jsem oči. „Myslím, že to nedokážeme.“

TŘICET OSM

Za zatáčkou mě překvapilo blikání policejních majáčků. Někomu se zjevně podařilo na policii dovolat. Pak jsem zauvažovala, zda nedošlo k nějaké ošklivé nehodě – v tomhle počasí by to nebylo nic divného. Když ale Thane zpomalil, uviděla jsem žlutá výstražná světla na zátarasech rozmístěných přes silnici.

Stáhl okénko, protože se k nám blížil jeden policista. „Co se děje?“ zeptal se ho Thane.

„Blesková povodeň strhla most,“ řekl policista. Když se naklonil, aby mrkl do vozu, ze štítku čepice mu crčela voda.

„Musíme se dostat nahoru k domu,“ řekl Thane. „Dědeček je invalidní.“

„Ale sám tam přece není, nebo ano?“

„Nevím, jestli s ním někdo je. Právě proto se tam potřebuju dostat.“

„Až přestane pršet, během pár hodin voda klesne. Nejpozději do rána.“

Objevil se další policajt. „Nějaké potíže?“

„Ale kdepak,“ řekl Thane. „Jen bychom se rádi dostali domů.“

„Dneska večer těžko. Pokud se zkusíte dostat na druhou stranu, voda vás spláchne. Radím vám najít si nocleh někde v teple a suchu a tam tenhle nečas přečkat. A držet se dál od těch srázů. Z celého okresu nám chodí hlášení o sesuvech bahna. Lidé tvrdí, že viděli na silnici padat balvany o velikosti auta. Stačí, když pořádně zaprší, a dříve či později se tyhle útesy začnou hroutit.“

„Díky.“ Thane zacouval, obrátil vůz a vyrazil od zátarasů pryč. Jakmile jsme byli za zatáčkou z dohledu, zajel ke krajnici.

„Proč jsi jim nepověděl, co se stalo?“ zeptala jsem se ho nervózně.

„Protože jsem nechtěl, aby na nás začali dotírat otázkami a páčit z nás výpovědi. Jdu nahoru do domu,“ řekl. „Až budu pryč, klidně jim všechno pověz, anebo se vrať domů a počkej na mě. Dělej, co uznáš za vhodné.“

„Ale… Jak se chceš dostat přes potok?“

„Asi půl míle odtud je lávka pro pěší. Přejdu vodu tam.“

„Thane, to je blbost! Proč zkrátka nepočkáš do rána? Pak si s ním můžeš popovídat.“

„O to nejde.“ Netrpělivě poklepával prstem o volant, zatímco upíral oči do tmy. „Já přece vím, že je to blbost. Po tom, co jsem dneska večer vyslechl, bych toho chlapa nejradši zamordoval holýma rukama. Vzal mi úplně všechno! Ale já nemám žaludek na to, abych ho tam nechal – je přece na vozíku.“

„Co hodláš dělat? Sedět tam s ním, dokud bouřka nepoleví? Aby se ti přitom honilo hlavou všechno, co jsi dneska zjistil? Hrozný nápad! A co když povodeň zesílí? Mohli byste tam uváznout na několik dní!“

„Právě to je důvod, proč ho odtamtud musím dostat. Je tam starý džíp, který se používal při lovu. Kdyby bylo nejhůř, můžeme sjet dolů v něm.“

„Slyšel jsi ale, co říkali ti poldové: voda už je moc vysoko. Nedokážeš se přes ni dostat ani v džípu.“

Hněvivě mu blýsklo v očích. „V tom případě ho svezu tak daleko, kam až to půjde, a zbytek cesty ho ponesu na zádech. Nečekám, že bys tohle pochopila. Ani já sám to nechápu.“ Zmlkl. „Tak už jeď a nech mě být.“

Rychle jsem se ohlédla. Viděla jsem, jak v Asher House blikají světla, a uměla jsem si tam nahoře představit Pella Ashera, vládce království, pod nímž se drolí úbočí kopce. Sice bych si nejradši jednu vrazila, ale ani já jsem neměla žaludek na to, abych ho tam nechala. „Jdu s tebou.“

„Ne!“ řekl umíněně Thane. „Je to moc nebezpečné. Prostě si vezmi auto a vrať se. Tebe se tohle netýká.“

„Ale ano, týká. A vůbec, jestli tam nahoře nikdo není, budeš potřebovat mou pomoc. Sám ho z kopce nedostaneš a dobře to víš. Tak šup, jdeme!“ Otevřela jsem dveře a vystoupila. Obešel auto, chytil mě za paže a zadíval se mi do tváře zmáčené deštěm.

„Víš to jistě?“

„Ano. Pojď, ať už to máme za sebou.“

Až později mi dojde, jak neskutečná byla celá tato noc, a budu si sled událostí v duchu přehrávat pořád dokola, abych našla smysl všeho, co se stalo. Proč jsem se uvolila dát v sázku život kvůli muži, který o mě neprojevil sebemenší zájem, dokud ode mne něco nepotřeboval. Kvůli muži, který zničil řadu životů a až příliš ochotně ututlal smrt mladé ženy, aby ochránil svého syna a jméno Asherů. Kvůli muži, který nechal zaplavit hřbitov a otevřel strašlivé dveře. Kvůli muži, jenž s otevřenou náručí pozval do tohoto města i do mého života Zlo.

A přesto jsem se za ním plahočila, hlavu skloněnou na obranu proti průtrži mračen. Bez patřičné výstroje jsme byli záhy promočení na kost a boty jsme měli obalené bahnem. Cítila jsem, jak mě tíží to bláto a bouře a skličující myšlenky. Byla jsem ráda, když se Thane ujal vedení, takže jsem se musela soustředit, abych s ním udržela krok. Všechno kolem nás bylo temné a ponuré – nejvíc les. Přes bubnování deště jsem slyšela vlastní nepravidelný dech, jehož příčinou nebylo snad vyčerpání jako spíš přecitlivělé nervy a potlačované emoce. Příliš rychle se toho událo příliš mnoho. Měla jsem dojem, že na mě ze všech stran něco útočí a dotírá.

Thane se letmo ohlédl přes rameno. „Dobrý?“

„Jo.“ Držela jsem se za ním, tu a tam mi pohled zabloudil ke světlu nahoře na kopci. Opět jsem si u toho okna představila Pella Ashera, který se chová královsky, vzdorovitě a zatvrzele i ve chvíli, kdy sklízí hořké plody toho, co zasel. Thane ukázal dopředu. „Lávka je támhle dole.“ Sklouzali jsme a sesmýkali se ze zrádného břehu; když jsem tu lávku poprvé uviděla, srdce mi pokleslo. Nebylo to nic víc než pár dřevěných prkýnek a chatrné zábradlí. Voda se hnala sotva stopu pod mostkem, a když jsme jeden po druhém přecházeli, ledová sprška mě donutila zadržet dech. Nechtěla jsem si připustit, jak snadno by člověk ztratil půdu pod nohama, takže by ho buď odnesla bublající pěna, anebo by sebou třískl o kamení. Soustředila jsem se tudíž na to, abych neuklouzla.

Jakmile jsme se dostali na druhou stranu, vyškrábali jsme se po břehu nahoru a přes kamenitou stráň zamířili k silnici. Na asfaltu by se nám mělo jít snáz, jenomže silnice stoupala vzhůru dost příkře, a navíc jsme šli proti větru, takže nám dal i tenhle výstup řádně zabrat. Už jsem se nemohla dočkat, až to budeme mít celé za sebou a já se vrátím domů, k horké koupeli a teplému jídlu. Nejdřív jsem však musela přetrpět tuhle pekelnou noc.

Když jsme došli k domu, uslyšela jsem prásknutí, které znělo jako výstřel z pušky.

Chytila jsem Thanea za paži. „Co to bylo?“

„Nevím.“

Zatímco jsme zírali na dům, ozvalo se další zapraštění. A pak ještě jedno. Chvíli jsem měla před očima obraz Pella, který na nás střílí z jednoho z horních balkonů, dokud ovšem Thane neřekl: „Kristepane, dům se musel hnout v základech! To praskají trámy.“

Vzal mě za ruku a společně jsme sprintovali po příjezdové cestě a přes trávník. Před domem parkovala dvě auta.

„Jsou tady Bryn a Catrice,“ řekl. „Možná čekají na Lunu.“

„Takže je čeká milé překvapení,“ odtušila jsem chmurně.

Schody se odtrhly od verandy, a když jsme skákali přes zející mezeru, celá stavba jako by se rozklepala.

Uvnitř se do zvuků bouře mísil skřípot a praštění staletého dřeva. Déšť promáčel střechu a po zdech stékal na podlahy, beztak zborcené po předchozích průsacích, a nechával zde kaluže. Elektřina poblikávala; jak se ve stropě objevovaly trhliny a z osvětlovacích těles odkapávala voda, slyšela jsem prskání elektrických výbojů. Stáli jsme s Thanem tam, kde kdysi býval elegantní, přepychový foyer, a s úžasem zírali, jak se dům začíná rozpadat ve švech.

Začali jsme prohledávat místnosti jednu po druhé a pak Thane svého dědečka – mého dědečka – zavolal. Dům skřípal a sténal jako živá, dýchající bytost, a já cítila tíhu jakési temné emoce, která nás tlačila k zemi.

„Jestli uvidíš pentagram, znič ho,“ řekla jsem.

„Máš moje slovo.“

Jedna dřevěná kazeta na stropě se uvolnila a dírou crčel vytrvalý proud vody na dlouhý mahagonový stůl, kde jsme nedávno seděli u večeře a já přítomným vyprávěla o hrobě ukrytém v kalmiovém houští. Jako by mezitím uběhl celý jeden život.

„Dědo!“ křikl Thane.

„Tady jsme!“ odpověděl Hugh.

Všichni se shromáždili v salonu, kde jsme před několika dny popíjeli drinky a kde i tenkrát kul Pell Asher pikle.

Přesně jak jsem si představovala, dojel na invalidním vozíku k oknu a neotočil se, ani když Thane rozrazil dvoukřídlové dveře.

Vstoupila jsem za Thanem do místnosti a uslyšela, jak se přítomní zajíkli. Než Catrice honem odvrátila zrak, po tváři jí přelétl výraz šoku a strachu. Bryn vyhlížela vzdorovitě a vztekle. Hugh, stojící u krbu, nerudně zahlížel do skleničky.

„Kde je personál?“ zeptal se Thane. „Musíme je odsud dostat. Dům se rozpadá na kusy.“

„Odešli před několika hodinami,“ řekl Hugh. „Jsme tu jen my.“

„Proč jste ještě tady?“ otázala jsem se.

„Kam bychom jinam šli?“

„Někam do bezpečí.“

Pokrčil rameny. „Odjakživa jsme byli v bezpečí tady.“

„To už neplatí,“ řekl Thane.

Catrice k němu neklidně popošla. „Zkoušeli jsme předtím odjet, ale dlouho jsme otáleli, takže mezitím most vzala voda. Jak jste se sem dostali vy dva?“

„Po svých.“

„Takže jste tu odříznutí stejně jako my.“

„Ne tak docela,“ namítl Thane. „Odvezu dědečka dolů v džípu.“

Hugh zdvihl hlavu. „V džípu? Celé roky nestartoval. Baterie bude vybitá.“

„Nedávno jsem se v něm byl projet,“ řekl Thane. „Baterie je v pořádku, takže odjíždíme. Co si počnete vy ostatní, je mi srdečně ukradený.“

„Nemůžeš nás přece jen tak opustit!“ vykřikla Catrice.

„Jak libo, račte jít s námi!“ řekl Thane. „Ale nejdřív bych vás rád upozornil, že zástupce okresního šerifa, který čeká pod kopcem, už bude touhle dobou vědět, co se stalo. Všichni budete muset zodpovědět pár otázek ohledně vraždy Freyi Pattershawové, takže byste se na to asi měli připravit.“

„Kdybyste drželi hubu, nic takového by se nestalo!“ štěkla Bryn.

„Jakmile objeví Lunino tělo, všechno vyjde najevo,“ řekl Thane.

Catrice zabořila obličej do dlaní a odvrátila se.

Hugh do sebe hodil panáka.

Bryn na mě civěla s naprostým opovržením. „Luna měla pravdu: představujete pro nás hrozbu. Kdybyste sem nepřišla, nic takového by se nestalo.“

Thane bleskově přerázoval místnost a drapl Bryn za paži. „Amelii z ničeho neobviňujte! Tohle jste na sebe přivolali sami. A já mám v úmyslu osobně dohlédnout na to, aby byl jeden každý z vás obžalován jako spolupachatel vraždy.“ Otočil se k Pellovi. „Včetně tebe, starochu.“

Pell se vůbec neobtěžoval na něj podívat.

Thane došel k oknu a stanul nad ním. „Zavraždil jsi mou matku a pak Harper, protože si troufly nabourávat tvůj velkolepý plán!“

Pell pohrdavě mávl rukou. „Chamraď mizerná – obě dvě!“

Thane zaťal čelisti. „Tohle se opovažuješ říct mně?“

Pell svižně zvedl hlavu. „Jak se opovažuješ se mnou mluvit tímhle tónem? Nebýt mé laskavosti, byl jsi dneska na ulici!“

„Laskavosti? Zabil jsi mi matku a snoubenku – tomu ty říkáš laskavost?“

„Edwardovi bylo bez ní líp. Na řadu let ho držela stranou od domova a od rodiny. Postarala se, aby mě nenáviděl.“

Thane se nyní tvářil pasivně, jako by ho starcův hněv nějakým způsobem uklidňoval. „To nebylo její dílo. Za to sis mohl sám.“ Naklonil se k němu a zašermoval nožem. „Měl bys slyšet, jak Edward vyslovoval tvoje jméno… V životě jsem neslyšel v lidském hlase tolik hnusu.“

„Sklapni!“ houkl Pell. „Drž pysk, chlapče. Co dávám, můžu stejně snadno zase vzít.“

Thane se napřímil. „A nikdy jsi mě na to nenechal zapomenout, viď? Ale jestli jsem byl taková nula, tak hluboko pod úrovní rodiny Asherů, proč jsi mi vzal Harper? Proč ses zajímal o to, s kým se ožením?“

Další lhostejné mávnutí. „Byla jen na obtíž. Zkazila by ti život.“

„Proto jsi ji zabil?“

Pell Asher zmlkl a přes obličej mu přelétl lišácký výraz. „Tohle jsem nikdy neřekl, anebo snad ano? Ta holka ještě žije.“

Zadívala jsem se na Thanea, takže jsem v jeho očích stihla postřehnout nevíru, a to zlomek vteřiny předtím, než mě jeho výbuch doběla rozpálené zuřivosti přiměl, abych udělala krok směrem k němu. Než jsem k němu došla, jediným škubnutím otočil invalidní vozík, aby se na něho Pell musel podívat. „O čem to mluvíš? Odpověz!“

„Slyšel jsi, co jsem říkal. Harper Sweeneyová žije.“

Thane se zapotácel, jako by dostal ránu. „Lžeš! Její tělo identifikovali. Konala se pitva, pohřeb. Nemůže být naživu. Po takové době… Dověděl bych se to.“

„Houby víš,“ pronesl znechuceně Pell. „Bez ptaní jsi mi zbaštil všechno, co jsem ti nakukal. Opravdický Asher by trval na tom, že se na tělo podívá sám.“

Thane upíral oči na dědečka a ztěžka dýchal; ruce svíral v pěst. „Nevěřím ti! Ničemu z toho nevěřím. Zabils ji a teď se pokoušíš zahladit stopy.“

„Mrtvá pro mě neměla cenu, zato živá…“ Pell sklouzl pohledem na mě.

„Mohl jsi ji používat jako páku,“ řekla jsem.

V očích se mu uznale blýsklo.

„Páku k čemu?“ vyptával se Thane.

„Abys udělal, co si bude přát.“ Upírala jsem oči na svého dědečka. „Že je to tak?“

Při pohledu na jeho úsměv mě začala svědit kůže.

„Nejsme tvůj majetek!“ řekla jsem vztekle. „Nemůžeš nám předepisovat, co máme udělat, co si máme myslet nebo s kým se rozhodneme být!“

„Tohle dělám už dávno,“ řekl.

„Jestli je stále naživu, kde tedy je?“ otázal se tiše Thane. Tenhle ztišený hlas mně dělal větší starosti než předchozí výbuch hněvu.

„Někde, kde ji nikdy nenajdeš,“ řekl Pell.

„Kde je?“ Než jsem Thanea stihla zarazit, skočil po dědovi a popadl ho za krk. Catrice zaječela a slyšela jsem, jak Hugh zaklel. Najednou stál vedle mě a společně jsme se pokoušeli Thanea od starcova hrdla odtrhnout.

„Thane, nech toho! Pusť ho!“ křikla jsem.

Chvíli trvalo, než mu můj hlas pronikl do mozku, ale vzápětí Thane spustil ruce a pozadu od vozíku odvrávoral. Oči měl divoké, ne-li přímo šílené.

„Vyhoďte ho odsud!“ zařval Pell, svíraje područky vozíku. „A koukejte všichni vypadnout! Potřebuju být se svou vnučkou chvíli o samotě.“

„Leda hovno!“ opáčil Thane. „Já odsud Amelii odvedu. Celý tenhle barák každou chvíli sklouzne z hory dolů.“

„Asher House stojí na této půdě více než dvě stě let,“ pravil Pell majestátně. „A bude tady stát ještě dlouho poté, co vy i já budeme po smrti. A teď zmizte!“

„To je v pořádku,“ řekla jsem Thaneovi. „Nech mě, ať si s ním promluvím.“

Když ostatní odešli, stoupla jsem si před vozík. Nehodlala jsem mu poskytnout to uspokojení, že bych si před ním klekla.

„Kde je Harper? Nesmíš se stavět mezi ně. Musíš mu říct, kde ji najde,“ naléhala jsem na něj.

„Copak? Že by ses nemohla dočkat, abys ho poslala do náručí jiné ženy?“

„Záleží mi na něm. Chci, aby byl šťastný.“

Odfrkl si. „Jak vznešené!“

„Opravdu nechápeš, cos udělal? Sebral jsi Thaneovi všechno. Dokonce i klid v duši. Nikdy Harper nepřestane hledat.“

„Nenajde ji.“

„Tak proč jsi mu o tom vůbec říkal? Jen abys ho mučil?“

Pell sáhl po svazku, který ležel na stolku vedle něj. Byla to ta kniha vázaná v kůži, kterou držel při našem prvním setkání. Konečkem prstu objel emblém na deskách. „Sledoval jsem, když jste byli spolu. Vzájemná přitažlivost z vás přímo čiší. Jenomže ty to nepřipustíš, protože se neumíš odpoutat od minulosti. Nemůžeš zapomenout na toho poldu z Charlestonu.“

Zajíkla jsem se. „Jak ses o něm dozvěděl?“

„Vím o tobě první poslední, zlatíčko. Po celé ty roky jsem sledoval každý tvůj pohyb.“ Podal mi knihu. „Jen se koukni!“

V děsu jsem listovala stránkami. Nemluvil do větru: každá fáze mého života byla puntičkářsky vyfotografovaná a zkatalogizovaná. Viděla jsem fotky sebe na hřbitově Růžový vrch. Fotky s papá. Fotky s Devlinem. Celá roztřesená jsem od nich odtrhla oči.

„Jsi poslední z Asherů,“ řekl. „Pokrevní linie závisí na tobě.“

„Jak to souvisí s Harper?“

„Držíš klíč k její svobodě.“

Sevřela jsem svazek pevněji. „Jak to myslíš?“

„Toho dne, kdy mi porodíš první vnouče, bude Harper Sweeneyová volná. Ani o minutu dřív.“

Navzdory rozkolísanému dechu jsem řekla: „Chceš, aby to znělo, jako bys ji někde držel, ale já ti nevěřím. Blufuješ. Takhle nevýslovně krutý bys nemohl být ani ty!“

„Tvrdilas, že ti na Thaneovi záleží. Přeješ si jeho štěstí. Anebo to byly jen jalové tlachy?“

„Myslíš, že si můžeš hrát na boha, který vládne nad osudy lidí, ale to jsi na omylu.“

„Jsme Asherové,“ pravil. „My už bůh jsme. Na téhle půdě jsme odjakživa bohem. Víš, o čem mluvím. Cítíš to. Už to máš v sobě. Tak se s tím smiř!“

„Jako ty? Jako Luna?“

„Luna!“ Jako by si uplivl. „Ještěže ji máme z krku, to ti tedy povím! Ty ostatní dvě, ti dva paraziti, ať se s ní sejdou v pekle – pro mě za mě… Ale ty…“ Natáhl ruku, aby mě uchopil za paži. Snažila jsem se uhnout, ale jeho stisk sílil, dokud jsem přes mokrý rukáv neucítila tlak jeho kostnatých prstů. „Máš v sobě víc síly než celá ta banda. Máš šanci založit novou dynastii.“

Vykroutila jsem se mu. „Ne, díky.“

Pohled mu ztvrdl. „Tohle dědictví tebou neskončí, děvče. Asherové budou i tvoje děti a vnoučata. Potáhne je to sem stejně jako tebe. Stejně jako ty budou s tímhle místem spojeni krví a půdou. Ucítí ho ve větru tak, jako ho cítí Asherové po mnoho generací. A jeden z nich mu vyjde vstříc.“

Zachvěla jsem se. „A co když nebudu mít děti?“

„Musíš. Kvůli Thaneovi a kvůli Harper. A taky kvůli sobě. Je to tvůj osud.“

Ve dveřích se objevil Thane. „Musíme jít.“

Sklopila jsem oči k Pellu Asherovi.

Beze slova se otočil zpátky k oknu.

Thane přivezl džíp před dům a já jsem si nastoupila. Oba jsme se ohlédli na průčelí domu a já zvedla oči k balkonu v patře, odkud Pell Asher tenkrát večer pozoroval, jak mě Thane líbá. Už tehdy věděl, kdo jsem. Muselo ho nesmírně těšit, jak mu jeho plán vychází.

Přitiskla jsem si knihu k hrudi. „Co ostatní?“ zeptala jsem se.

„Rozhodnutí je na nich,“ řekl Thane. „Buď tu zůstat, anebo čelit policii.“

„Moc na vybranou nemají.“

„Je to víc, než si zaslouží.“

A při těch slovech se přetrhlo vedení elektrického proudu a před námi se na vlhkém dláždění roztančil živý drát. Chvíli nato v domě explodovala okna.

Úbočí kopce se pod námi hnulo. Auto ustřelilo stranou a já v hrůze zaťala prsty do sedadla, zatímco Thane bojoval s volantem, ale to už jsme se řítili po příjezdové cestě. Ohlédla jsem se právě v okamžiku, kdy se dům uvolnil ze základů a začal klouzat dolů.

„Thane…“

Mrkl do zpětného zrcátka. „Já to vidím.“

„Nemůžeš jet rychleji?“

Věděla jsem, že tu sesouvající se stavbu dokážeme předstihnout. V tom nebyl problém. Jen mě napadlo, že nás ten dům – sám Pell Asher – pronásleduje.

„Drž se!“ zakřičel Thane zlomek vteřiny předtím, než jsme narazili do balvanu, který dopadl před nás na silnici. Sice mě to hodilo na přední sklo, ale vzápětí mě bezpečnostní pás bolestně strhl zpět.

Thane sáhl po zapalování a snažil se znovu nastartovat. Motor nenaskočil.

Za námi se tyčil dům.

„Proboha…“

„Vyskoč!“

Vymrštili jsme se z vozidla a škrábali se po mokré stráni. Než jsme doběhli k potoku, bystřina zaplavila prkna mostku. Vratká konstrukce se houpala a skřípěla a voda nám olizovala nohy. Pevně jsem svírala zábradlí – a dědečkovu knihu – a snad jsem se ani nenadechla, dokud jsme se neocitli na protější straně.

A pak jsme se společně otočili a sledovali, jak se Asher House řítí na úpatí kopce.

TŘICET DEVĚT

Dost dlouho nato jsme s Thanem a Tilly vyšli z policejní stanice do třpytícího se opuštěného města. Celé hodiny jsme zde odpovídali na otázky dvou detektivů ze státní policie, kteří Waynu Van Zandtovi zrekvírovali kancelář. Wayne se připojil k vyšetřovacímu a záchranářskému týmu, ale ještě předtím jsem ve chvíli, kdy se doslechl o Luně, v jeho očích zahlédla spokojený záblesk. Napadlo mě, zda se vůbec někdy dozví pravdu o tom, co se mu kdysi přihodilo u vodopádu. Ztráta paměti snad pro něj byla pravé požehnání.

Nejdříve vyslýchali Thanea, a zatímco my dvě s Tilly jsme čekaly, až na nás přijde řada, Tilly mi dezinfekcí, kterou uzmula z lékárničky, vyčistila škrábance a ošetřila povrchovou ránu na zádech. Ona pracovala a já jsem se jí vyptávala na matku. Tiše vzpomínala a mně začínala Freya jasně vyvstávat v mysli – kromobyčej osamělá, tragická postava, která zoufale touží někam patřit. Dívka, která našla útěchu na hřbitově.

„A co Edward?“ zeptala jsem se.

„O něm mluvit nebudu,“ řekla Tilly.

„Proč ne?“

„V tom, co se stalo mé holčičce, možná prsty neměl, ale neudělal nic pro to, aby jí pomohl.“

„Myslím, že to byl slaboch,“ řekla jsem. „A možná se strašně bál otce.“ A snad i Zla.

„To ho nijak neomlouvá.“

„Já vím.“ Část mé duše si však přála věřit, že v mém pokrevním otci přece jen byla dobrá žilka. Nechtěla jsem, aby jediným mým asherovským dědictvím byl Pell.

Tilly mi položila na rameno ruku v rukavici. „Nelam si tím hlavu, děvče.“

„Nebudu.“

Ale samozřejmě to nebyla pravda. Jakpak bych na to mohla zapomenout?

„Vědělas, že Luna byla vražednice?“ zeptala jsem se Tilly.

„Bylo mi jasné, že jsou do toho zapletení všichni, ale o ní jediné se mi zdálo.“

„Nechala sis to však pro sebe. Po všechny ty roky jsi věděla…“

„Neměla jsem důkaz. A kromě toho… Nechtěla jsem, aby se někdo dozvěděl o tobě.“

„Spálila sis ruce, abys mi zajistila bezpečí.“

„Udělala jsem, co jsem musela.“ Zavřela lékárničku a odložila ji. „Doma ti dám nějakou medicínu,“ řekla.

„Děkuju ti.“

Usedla vedle mě.

„Proč jsi z Lunina těla sebrala ten náhrdelník?“ otázala jsem se.

„Zezadu byla do kamene vyrytá noha čarodějnice,“ řekla Tilly. „Musela jsem ji zničit.“

„Taková jako na skále?“ zeptala jsem se zvědavě. „Ta, co má otevřený jeden cíp?“

Přitakala.

„V knihovně je ještě jedna. Ukázala mi ji Sidra.“

„Pověz mi, kde to je.“

Podezíravě jsem po ní loupla očima. „Proč?“

Sepjala ruce v rukavicích na klíně. „Moc se ptáš.“

Když jsme Tilly vysadili u ní doma, na chvíli jsme si s Thanem sedli na zadní schodiště Coveyova domu. Teď, když ustal déšť, byla noc klidná. Žádná mlha, která by stála za řeč. Žádní vznášející se duchové. Na jezeře tančilo jen měsíční světlo, které jiskřilo na vlhkých korunách stromů.

„Jak může být po tom všem, co se stalo, noc tak krásná?“ užasla jsem.

„Snad je po všem,“ řekl Thane. „Dědeček je mrtvý. Luna je mrtvá. Hugh, Catrice, Bryn… všichni to mají za sebou. Snad si vzali to zlo s sebou.“

Strašně ráda bych tomu věřila, avšak život s duchy mě naučil obezřetnosti.

A přece v sobě vzduch tajil lehkost, jíž jsem si dosud nevšimla. I vánek byl cítit jinak. Byl lehký, chladný, voňavý.

Padl mezi nás stín. „Dělám si starosti kvůli Sidře. Neměla by být dnes v noci sama.“

„Je s Ivy.“

„Jak to víš?“

„Zmiňoval se o tom jeden z detektivů.“

„Také máš o ni starost?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny. „Je to teprve holka. Přijít o matku je těžké.“

Dokonce i o matku, která je mrtvá, když člověk přichází na svět, napadlo mě. Jenomže já měla štěstí, poněvadž mi pořád ještě zůstala mamka.

„Co teď budeš dělat?“ zeptala jsem se Thanea. „Nemáš ani dům, kam bys mohl jít.“

„O mne se neboj. Já už si poradím.“

„Jestli chceš, můžeš spát tady.“

Chvilku si mě upřeně měřil a já si říkala, co se mu asi honí hlavou. „Díky.“

Vzhlédla jsem k horám, nad jejichž vrcholky se třpytilo světlo hvězd. Mezi mnou a Thanem leželo cosi nevysloveného. Dosud jsme neměli příležitost popovídat si o tom, co nám sdělil Pell. „Myslíš, že mluvil pravdu?“

„O Harper? Nevím. Skoro se tomu bojím věřit.“

„Proti její vůli ji nikde držet nemohl,“ řekla jsem. „Určitě ne takovou dobu. Tohle by neprošlo dokonce ani Pellu Asherovi.“

„Je tu jedna možnost… Třeba odešla z vlastní vůle.“ Odmlčel se. „Ať už je důvod jakýkoliv, musím ji najít. Pokud je naživu.“

„Já vím.“

„Na mých citech vůči tobě se tím nic nemění,“ pronesl tiše.

„Ale změní se. A nakonec se bude muset změnit.“

Podrbal se zezadu na krku. „Ani nevím, odkud mám začít. Asher House je ten tam a s ním všechna vodítka, která si tam snad dědeček schovával.“

Vzala jsem ho za ruku. „Pak tedy musíš prosít trosky. Udělej, co je třeba, Thane. Prostě ji najdi.“

Hlavou se mi honilo všechno, co mi předtím Pell řekl, ale ještě jsem nebyla připravená promluvit si o tomto rozhovoru s Thanem. Pellovy intriky mohly situaci jen zkomplikovat.

„Musí o tom vědět ještě někdo,“ řekla jsem. „Tu nehodu přece nezinscenoval sám. Jistě lidi uplatil – policajty, koronera, snad i právníka. Teď máš k dispozici asherovský majetek. Můžeš je přimět, aby mluvili.“

Thane pokrčil rameny. „Kdo ví, jaká opatření udělal děda v závěti? A kromě toho, pravá Asherová jsi ty. Máš na ten majetek zákonný nárok.“

„Je to tvoje. Nechci z toho ani ň. Tohle místo…“ Potlačila jsem zachvění. „Pellovo dědictví bys měl radši dostat ty.“

„Jak to myslíš?“

„Třeba tady dokážeš udělat něco dobrého.“

Uviděla jsem stín úsměvu. „Myslíš zase na obnovu, co?“

Podívala jsem se přes jezero, tam, kde se začínala sbírat mlha. „Jestli není příliš pozdě.“

„Příliš pozdě není nikdy,“ odvětil a políbil mě.

Sice jsem neočekávala, že bych té noci dokázala vůbec usnout, ale nastal jeden z těch případů, kdy tělo ignoruje mysl, takže jsem odpadla raz dva. Thane chvíli předtím odešel, aby se připojil k záchranářskému týmu. Ale vymámila jsem z něj slib, že až se bude potřebovat prospat, vrátí se sem.

Nevím, jak dlouho jsem byla v limbu, když vtom jsem zaslechla, jak Angus vstává a kluše na chodbu. Neměla jsem ponětí o čase, ale do ložnice se pořád ještě linulo měsíční světlo. Ležela jsem velmi klidně a naslouchala tichu, dokud Angus nezakňoural, že chce ven.

„To myslíš vážně? V tuhle dobu?“ zamumlala jsem.

Angus zakňučel znovu a já jsem se pracně vyvlekla z postele; přes noční košili jsem si přehodila svetr, zatímco jsem potmě capkala chodbou do kuchyně, kde už Angus čekal u zadních dveří.

Vykoukla jsem z okna. Na jezeře se válela mlha, ale duchové žádní.

Přitáhla jsem si svetr k tělu, přešla verandu a strčila do síťových dveří. Vzápětí jsem následovala Anguse ven na schody. Doběhl na kraj lesa a dal se do vzrušeného štěkání, jako by zahnal do úzkých něco z hloubi stínu.

„Co to tam máš?“ zeptala jsem se ho a přitom se třásla.

Nevšímal si mě, ale věděla jsem, že daleko nešel. Pořád jsem ho slyšela štěkat. Přísahala bych, že jsem vzápětí uslyšela nějaký hlas, a Angus v tu ránu zmlkl.

Polekaně jsem vykročila směrem k lesu, ale hned jsem stanula jako přimražená, protože se přede mnou vynořil stín. Zprvu jsem si myslela, že je to Sidra. Černou kapuci měla staženou hluboko do obličeje, a teprve když jsem na ni zavolala, došlo mi, že na Sidru je moc vysoká.

„Ivy?“

Zatímco kráčela přes dvorek k verandě, shrnula si kapuci a nechala si tmavé vlasy splývat na ramena.

Instinktivně jsem ucouvla ke schodům, ačkoliv jsem neměla důvod se jí bát. „Kdepak je Sidra?“

„Jak to mám vědět?“ opáčila nevrle. V hlase jí však zazněl náznak vzrušení, který mě znepokojil.

„Nemá snad být přes noc u tebe?“

„No, tak to asi doma spí.“

„Co tu děláš?“ zeptala jsem se zmateně.

„Přišla jsem za Thanem.“

Jak se blížila, mezi lopatky se mi zabodl osten nefalšovaného strachu; vmžiku se mi vybavilo, co mi o Ivy pověděl Thane. Už došlo k nějakým incidentům.

„Thane tady není,“ řekla jsem a snažila se mluvit klidně.

„Já vím. Viděla jsem ho odjíždět.“

„Kde jsi byla?“

„Támhle.“ Mávla směrem k lesu, kde jsem naposledy zahlédla Anguse. Kde je vlastně Angus?

„Viděla jsem vás dva spolu,“ obvinila mě. „Viděla jsem, jak vás líbal.“

Nadechla jsem se ve snaze utišit klopýtající srdce. „Není to tak, jak si myslíš.“

„Kecy! Je to přesně tak!“ Její náhlý výbuch vzteku mnou otřásl. Přimhouřila oči a výhrůžně ke mně přistoupila blíž. „Jedete po něm od chvíle, kdy jste se ukázala ve městě. Já vám přece říkala, ať ho necháte na pokoji, ne? Říkala jsem vám, že si jaktěživ nevybere žádnou náplavu. Proč jste mě neposlouchala?“

„Ivy –“

„My zkrátka patříme k sobě,“ řekla. „A on to taky ví. Jenom to nemůže přiznat kvůli tomu, co by začal vyvádět můj otec. Ale jakmile mi bude osmnáct, už to bude fuk. Nám se nesmí do cesty stavět nikdo – a vy už vůbec ne.“

„Ivy, poslouchej mě,“ pravila jsem pevně. „Kde je Angus? Co jsi s ním udělala? Ublížila jsi mu nějak?“

„Proboha!“ Obrátila oči v sloup, takže náhle vypadala v měsíčním světle velice mladá. „Ten pitomej pes je to poslední, co by vás mělo trápit. Ale ne, neublížila jsem mu. Dala jsem mu uspávací prostředek. Přesně jako předtím.“

„Co to má znamenat, přesně jako předtím?“ V zamlženém mozku mi konečně něco zacvaklo do sebe. „To ty jsi nastražila ty pasti na mýtinu.“

„Nedalo se nic dělat,“ řekla. „Sama od sebe jste vypadnout nechtěla.“

V měsíčním světle jsem ji viděla až strašidelně jasně: lesk jejích tmavých vlasů, opovržlivě ohrnuté rty. Záblesk šílenství v očích.

Thane měl pravdu. Ivy opravdu nebyla jako ostatní děvčata. Byla osamělá a nešťastná, a protože se k ní Thane choval víceméně laskavě, spředla si v hlavě fantastický příběh, který se pro ni nakonec stal realitou.

Kdyby bydlela v jiném městě, nejspíš by ze svého poblouznění vyrostla. Jenomže tady v Asher Falls… kdo by rozpoznal, že Zlo hraje na strunu její slabosti? Kdo by i teď dokázal říct, zda ji nepohání zuřivost, daleko přesahující její vlastní?

Zalila mě vlna děsu, poněvadž mi to došlo se vším všudy: tady se vždycky najde někdo chamtivý a nepříčetně bažící po moci jako Pell a Luna, někdo osamělý a nešťastný jako Ivy – lidé, kteří čekají, aby mohli vyjít Zlu vstříc. Ba ne, nebylo po všem. A dokud zůstávám v Asher Falls, nebude po všem nikdy.

Třaslavě jsem se nadechla. „Co sis to dala vytetovat na kotník? Pentagram s otevřeným cípem?“

Ve světle měsíce na mě civěla. „Já vás přece varovala, ne? Tehdy, když jste nás svezla, jsem vám řekla, ať jedete domů. Měla jste mě poslechnout.“

Mrkla jsem dolů: v ruce se jí zaleskla zakřivená čepel, která se nápadně podobala těm, jež jsem viděla u Luny v kanceláři.

Odsunula jsem se ještě o kousek a ucítila za patami schodiště na verandu. Mohla jsem se pokusit ji přeprat. Byla jsem silná – díky mnoha létům fyzické dřiny jsem si vypěstovala svaly. Ale ten nůž pro ni představoval výhodu.

Začala jsem si v hlavě probírat scénáře, jež připadaly v úvahu. Na verandu se nedostanu, aniž bych se k Ivy obrátila zády. Asi bych jí dokázala utéct do lesa, ovšem jakmile se dostanu mezi stromy, mám smůlu, protože ona zná terén podstatně lépe než já. A navíc jsem si byla jistá, že všude nastražila pasti.

Jediným dalším prostředkem k úniku bylo jezero.

Stála jsem zády k verandě, čelem k nášlapným kamenům. Kdyby se mi podařilo dostat se k vodě, mohla bych se jí ztratit v mlze…

Právě když jsem zvažovala svoje možnosti, Ivy ke mně popošla. Z lesa jsem cosi zaslechla – jako když někdo poblíž stromů šlápne do podrostu – a pomyslela jsem na Tilly. Ani Ivy to neuniklo. Hbitě se otočila a v tomhle zlomku vteřiny, kdy nebyla ve střehu, jsem vystřelila směrem k jezeru, přičemž se mi jakoby zázrakem dařilo držet rovnováhu na kluzkých nášlapných kamenech. Když jsem pádila ke konci mola, dusajíc bosýma nohama po dřevěných prknech, přes molo se plazila mlha.

Měla jsem jakousi nejasnou představu, že bych mohla doběhnout ke člunu, odpoutat ho a zamířit k protějšímu břehu. Jenomže jsem za sebou slyšela Ivy, takže když jsem dorazila na konec kotviště, podlezla jsem zábradlí a vklouzla do jezera.

Ochromená chladem jsem se potopila a v záchvatu paniky přitom máchala rukama kolem sebe. Potlačila jsem hrůzu, a když jsem vystrčila hlavu z vody, už jsem měla nový plán: odplavu pár yardů od kotviště a zamířím k tomuto břehu. Avšak mlha zhoustla a já jsem zjistila, že ztrácím orientaci. Natáhla jsem ruku ve snaze nahmatat molo, ale už jsem se od něj vzdálila.

Honem jsem se rozhlížela. Nikde nic, jen ta bílá plovoucí stěna. Skoro to vypadalo, jako by mlha zhoustla, aby mi poskytla útočiště, ale tato představa mě dvakrát neuklidňovala.

Slyšela jsem Ivyin tlumený hlas, který mě volal, a uplavala jsem několik yardů, takže mě spolkl bílý závoj a ticho. Už jsem dýchala trhaně a údy mi znecitlivěly zimou. Bavlněná noční košile nevážila nic, zato tlustý svetr jsem cítila na ramenou jako kovadlinu. Neměla jsem však dost sil, abych si ho stáhla přes hlavu.

Chvíli, jež mi však připadala jako celá věčnost, jsem naslouchala tichu. Uslyšela jsem, jak něco drhne o dřevěné podpěry, a pak mě nadzvedla vlna. Nejdřív mě napadlo, že Ivy skočila do vody, ale pak jsem si uvědomila, že odvázala člun. Zaslechla jsem pleskání vody o vesla a kopla jsem nohama, abych se dostala dál od toho zvuku a v kruhu se vrátila tam, kde jsem tušila molo.

Ramenem jsem narazila do jedné podpěry, a tak jsem napřáhla ruku, abych se jí přidržela, ale ve skutečnosti jsem nahmatala bok člunu. Do tváře mi padlo světlo, a jakmile jsem se od lodi odstrčila, Ivy se ohnala veslem. Rána do hlavy mě omráčila. Klesla jsem do vody jako kámen.

Neslo mě to dolů, dolů. Paže mi vlály nad hlavou. Vodu prosvěcoval měsíc, takže jsem viděla, jak se po mně natahuje Thaneův anděl, zatímco mě zvonky volají do houfce. Byli zde i další andělé, jejichž alabastrové tváře halil závoj z vodních řas. Dno jezera bylo poseto zlámanými křídly, překocenými památníky a odhalenými rakvemi a z hloubi pralesa pohupujícího se rákosí mi kynula socha dítěte. Podvodní zahrada byla tajuplně nádherná a mně se zazdálo, že už jsem asi mrtvá. Snad právě proto jsem všechno rozeznávala do takových podrobností: gotické věžičky mauzoleí, náhrobky zpola zabořené do písku. Dokonce jsem na nich viděla i pár jmen: FOUGERANT, HIBBERD a na třech drobných tabulkách vyryté příjmení MOULTRIE.

A potom všechno zešedlo a zmatnělo, jako bych pronikla příliš daleko. Teď nebylo vůkol nic než stíny a duchové a polotvorové, kteří náleží do obou světů a zároveň nikam. Ohavnosti s třpytnýma očima a obličejem, v němž se odráží prvopočátek.

Jedna z nich se vyloupla ze stínů a já ji poznala: byl to onen hnusný tvor ze hřbitova. Ten, co se protáhl pod plotem jako had. Ten, co se jako pavouk vsoukal mezi keře. A teprve nyní, v této říši, se mi nezdál vůbec odporný, ale jen prastarý a scvrklý.

Už nejsme pod vodou, uvědomovala jsem si náhle, ale v jakési zvláštní snové krajině. To stvoření stálo před vchodem do veliké jeskyně či tumby. Za ním jsem neviděla nic než tmu, černočernou prázdnotu, odkud vyzařoval pach smrti. Tenhle odér mu ulpěl na oblečení a na kůži, nyní mě však spíš přitahoval, nežli odpuzoval. Kdo je to? Co je to?

Když jsem se pokusila okolo něj proplout, klouzavě přede mnou plachtil s vlajícími šosy pláště, jako by mi bránil ve vstupu. Zvedl sukovitou ruku a ukazoval mi, ať jdu pryč. Jenomže já jsem v tumbě za ním cosi spatřila. Cosi líbezného a zářícího. Křehkou auru ducha dítěte.

Nebyla to snad Devlinova holčička?

Zoufale na mě mávala – a touha jít k ní byla téměř neodolatelná.

Najednou mě to začalo vláčet opačným směrem, opět jsem se ocitla uprostřed hry na přetahovanou. Strážce pak ustoupil stranou, jako kdyby už mě nedokázal dál provázet ani chránit. Jako by rozhodnutí spočívalo na mně.

Když jsem sáhla po drobné dětské ručičce, z tumby vystřelil dráp a zaklesl se mi kolem zápěstí. Na kratičký okamžik jsem zírala do tváře čehosi starodávného, co čpělo smrdutým dechem čirého zla…

Zrovna když jsem začala mlátit do paže, která mě svírala kolem krku, a škubat za ni jako šílená, ucítila jsem, že jsem zahalená do něčeho teplého, pokojného. Jako dítě hýčkané matčinou náručí.

Dodnes si nejsem jistá, jak dlouho jsem pod vodou zůstala. Možná jsem tam nebyla. Možná jsem doopravdy překročila předěl. Ale vůle k životu je mocný instinkt, a to i u člověka, který se narodil na druhé straně. I u ducha.

Nikdy jsem si nevybavila, jak jsem se dostala nad hladinu, ani jak mě oživují. První moje vzpomínka je, že hledím vzhůru do tří bledých obličejů.

Později jsem se dozvěděla, že Thanea zahnalo zpátky do Coveyova domu vyčerpání, Tilly probudil jasnovidný sen a podezíravá Sidra sledovala Ivy ven, do noci. Jakmile se ti tři sešli u jezera, Ivy uprchla.

Teď nade mnou pluly jejich tváře, a když promluvili, hlasy ke mně doléhaly vzdálenou ozvěnou.

„Amelie, slyšíš mě?“

„Přivedl tě zpátky, děvče.“

A Sidřiny chladné rty se mi tiskly k uchu: „Viděla jsem vašeho ducha.“

Podívala jsem se přes ně na konec mola, kde se v měsíčním svitu mihotala Freya. Nějak jsem věděla, že pomohla Thaneovi vyvléct mě z té bezedné propasti. A že se teď se mnou přišla rozloučit.

ČTYŘICET

Když jsem nazítří z Asher Falls odjížděla, svítilo slunce. Strašně nerada jsem opouštěla Trnovou bránu nedokončenou a mrzelo mě, že odcházím, zrovna když mě Thane potřebuje nejvíc, ale zůstávat v tomhle městě pro mě bylo nebezpečné. Thane coby správce dědečkova majetku – zanedlouho to ostatně bude jeho majetek – mě zprostil povinností vyplývajících ze smlouvy a slíbil, že si najme jiného restaurátora.

Thane, Tilly a Sidra se sešli u přístavu, aby nás s Angusem vyprovodili.

Tilly vzala mou ruku do dlaní. „Opatruj se, děvče.“

„Budu, babi.“

Rychle se podívala stranou a oči se jí zaleskly.

Sidra ji chytila v podpaží. Chvíli bude u Tilly bydlet – a představa té bledé dívky ve Freyině modrém pokojíčku se mi líbila. Nějak mi to přišlo správné. A Thane bude nablízku, v Coveyově domě. I to se mi zdálo v pořádku.

Poté, co jsme se rozloučili, Thane šel se mnou na přívozní loď.

„A je to,“ řekl. „Kruh se uzavřel.“

„Kvůli Sidře si dělám starosti,“ řekla jsem. „Mám dojem, že jí ještě úplně nedošlo, že Bryn je mrtvá a Ivy ve vězení.“

„Snad jí pomůže pohřeb,“ řekl. „Já na ni dohlédnu.“

„A na Tilly?“

„Na Tilly samosebou dohlédnu taky.“ Sklonil se a podrbal Anguse za pahýly uší. „A ty se koukej postarat o ni!“ řekl psovi.

„To on zase jo.“

Thane se napřímil. „Víš určitě, že jsi natolik v pořádku, abys mohla řídit?“

Sáhla jsem si nad skráň, kam mě v noci praštilo veslo. „Je to jen boule a modřina. Otřes mozku nemám. Jsem v pohodě.“

„Stejně bych byl rád, kdyby se mi tě podařilo přesvědčit, abys zůstala. Alespoň pár dní. Nelíbí se mi, že se vydáš na silnici sama. Ještě je brzo.“

„Víš, že zůstat nemůžu,“ odvětila jsem tiše. „Je tu pro mě moc nebezpečno.“

„Ano, já vím.“

Ale nešlo jen o to, že bych vyděšeně utíkala. Vracela jsem se zároveň domů, kam patřím. Tohle jsme chápali oba. Oba jsme si museli něco dořešit.

„Thane… musím ti ještě říct něco, co mi povídal tvůj dědeček o Harper…“

„Já to slyšel.“ Po hezké tváři se mu mihl vztek. „Nelam si s tím hlavu, Amelie. On neměl žádné právo!“

„Kéž bych pro tebe mohla něco udělat!“

„Můžeš. Vrať se do Charlestonu a najdi způsob, jak být šťastná. Tohle bych ti přál.“

„Já tobě taky.“

Thane mi zastrčil za ucho pramen vlasů. „Možná že kdybychom se potkali dřív…“

„Možná. Jenomže věci se dějí z nějakého důvodu. A my budeme spolu napořád spojeni: zachránil jsi mi život. Přivedl jsi mě zpátky z druhé strany.“

Jeho oči byly na slunci výrazně zelené. Svěží a hluboké jako karolínský močál. „Kdybys mě někdy potřebovala…“

Stáhlo se mi hrdlo. Bylo to těžší, než jsem si myslela. „Bude se mi po tobě stýskat.“

„Tohle není loučení,“ slíbil. „Zase se uvidíme.“ Pak se usmál a tím se kruh doopravdy uzavřel. Teprve teď jsem poznala, že za tímhle klamně okouzlujícím úsměvem se skrývá komplikovaný muž, jenž dokáže mít hluboce rád. Muž, jenž pohne nebem a zemí, aby našel ženu, kterou stále miluje.

Chviličku nato jsem stála u zábradlí a sledovala, jak mi břeh mizí z očí. Thane se tyčil nad Tilly a Sidrou a já věděla, že takhle se mi vryje do paměti navždycky. Ne jako Asher. Ne jako pěšák v kruté hře svého dědečka. Ale jako ochránce zatoulaných tvorů.

O kus dál po břehu jsem uviděla, jak se zpoza stromů vynořil stín s pláštěm, třepetajícím se ve větru. Byl skutečný, anebo jsem si ho jen vyfantazírovala? Byl to strážce či hlídač, podobně jako starý bělovlasý duch na hřbitově Růžový vrch? Ať už byl kdokoliv, ať už byl cokoliv, měla jsem pocit, že se naše cesty jednoho dne znovu protnou. V jednom okamžiku tam byl, a v následujícím už ne, a zatímco jsme se šinuli domů, obrátila jsem tvář k protějšímu břehu.

V půli cesty přes Zvonkové jezero mi cinkl telefon, který mě upozorňoval na příchozí textovku.

Srdce se mi rozbušilo: zpráva byla od Devlina.

Stálo v ní jen: Potřebuju tě.