PROROK

AMANDA STEVENSOVÁ

Už celé dny mě cosi sledovalo. Neměla jsem ponětí, zda se jedná o člověka, ducha či nějakého prostředníka, bytost na pomezí dvou světů, jakou jsem já sama. Nikdy jsem z něj nezahlédla víc nežli záblesk koutkem oka. Nic víc nežli mihotání světla či prchající stín. Zato mi i teď tenhle tvor utkvíval na periferii zorného pole. Temnota, která se mnou drží krok. Když odbočím, odbočí také. Přestanu-li chvátat, zpomalí.

Třebaže mi srdce uhánělo o překot, přinutila jsem se zmírnit tempo a jen jsem si v duchu nadávala, že jsem se zatoulala příliš daleko od posvěcené půdy. Moc dlouho jsem se zdržela na svém oblíbeném tržišti a nyní se blížil soumrak, nebezpečný čas, kdy se závoj ztenčuje a dovoluje těm nenasytným, chamtivým bytostem vklouznout do našeho světa, aby zde pátraly po tom, co už nikdy nemohou mít.

Od mých devíti let mě otec učil, jak se mám před parazitickou podstatou duchů chránit, jenomže já jsem porušila veškerá jeho pravidla. Zamilovala jsem se do muže, kterého duchové pronásledovali, a teď byly dveře otevřené a umožňovaly procházet Jiným. Umožňovaly, aby si mě našlo Zlo.

Po ulici rachotilo auto, a i když jsem takový normální zvuk vítala, napjala jsem se. Avšak burácení motoru utichlo podezřele rychle a ticho, které se kolem vzápětí rozhostilo, mi připadalo zlověstné. Dopravní špička už odezněla a na ulici se nevyskytovali žádní chodci ani běžci, což bylo nezvyklé. Chodník jsem měla celý pro sebe. Jako by všechno vybledlo, ustoupilo do pozadí a spektrum mého světa se zúžilo na zvuk mých kroků a tlukoucího srdce.

Nákupní tašku jsem si přehodila do druhé ruky, abych mohla rychle zahnout doleva, kde nad řekou Ashley zapadalo slunce. Kropenatá obloha plápolala jako uhlíky dohasínajícího ohně a světlo vrhalo zlatou záři na věže a vížky, jimiž byl obzor Města kostelů posetý.

Ocitnout se zase v milovaném Charlestonu bylo prima, ale co jsem se vrátila, byla jsem dost nesvá, nervy jsem měla rozjitřené, což byl příznak emocionálního i fyzického traumatu, které jsem utrpěla během restaurování hřbitova na úpatí pohoří Blue Ridge. Existoval však ještě jeden důvod, proč jsem nemohla jíst ani spát, hluboký neklid, jenž mě nutil bez oddechu rázovat sem tam pozdě do noci.

Třaslavě jsem se nadechla.

Devlin.

Policista sužovaný duchy, kterého jsem nemohla dostat z hlavy ani ze srdce. Pouhá myšlenka na něj byla jako temné polaskání, jako zapovězený polibek. Pokaždé, když jsem zavřela oči, jsem slyšela šepot jeho aristokratické protahované mluvy, tu pomalou svůdnou kadenci. Ani jsem se nemusela příliš snažit, abych si představila spalující žádost jeho dokonalých úst, jež se tisknou k mým rtům… medově sladkou stopu jeho jazyka… ty graciézní všetečné ruce…

Honem jsem se uprostřed ulice vzpamatovala a mrkla přes rameno. Ať už mě pronásledovalo cokoliv, zůstalo to pozadu anebo se to ztratilo a můj strach polevil jako vždycky, když jsem se blížila k posvěcené půdě.

Pak odkudsi z větví vysoko v koruně stromu zazpíval pták a tenhle zvuk mě tak vylekal, že jsem se na místě zastavila a zaposlouchala. Takovému trylkování jsem kdysi naslouchala ve večerních stínech dvora v Paříži. Serenáda, jíž se nic nevyrovnalo. Něžná a zasněná. Jako bych se vznášela v teplé koupeli, ozářené svíčkami. Myslela bych si, že to je slavík, ale ti mají domov v Evropě a touhle dobou už vyrazili na tři tisíce mil dlouhý let do Afriky, kde přezimují.

Za ptačí písničkou ke mně připutovala vůně, svěží a exotická. Tenhle zvuk ani vůně do tohoto města – a snad ani do tohoto světa – nepatřily, a mě začala varovně brnět kůže na hlavě.

Zaslechla jsem šepot a ohlédla se. Skoro jsem čekala, že se Devlin vynoří ze stínů tak, jako se tenkrát večer, kdy jsme se seznámili, vyloupl z mlhy. Dodnes vidím, jak přitom vypadal: záhadný cizinec, tak temně hezký a zádumčivý, jako by vystoupil z mých pubertálních fantazií.

Devlin však za mnou nestál. V tuto denní dobu se nejspíš ještě zdržoval na policejní stanici. To jen šelestilo listí, namlouvala jsem si. Byl to jen přeludný šepot mé vlastní touhy.

Vzápětí ke mně z dálky dolehl dětský smích, po němž následovalo tiché prozpěvování. I když jsem ten hlásek nikdy neslyšela, poznala jsem ho a v mysli mi vyvstal obraz Devlinovy mrtvé dcerušky natolik jasně, jako by stála přede mnou.

Papá by mě varoval, ať pamatuji na pravidla. Když jsem se zvolna otáčela, abych očima prohledala houstnoucí soumrak, recitovala jsem si: Nikdy si mrtvých nevšímej; nikdy se netoulej příliš daleko od posvěcené půdy; nikdy se nedruz s těmi, koho duchové pronásledují; a nikdy, nikdy nepokousej osud.

Znovu se ke mně donesl hlas dětského ducha: Pojď, Amelie, najdi mé!

Netuším, proč jsem si ho vůbec všímala a nešla jsem dál svou cestou. Musela jsem být očarovaná. Tohle vidím jako jediné možné vysvětlení.

Slavík nepřestával vyzpěvovat, zatímco jsem sešla z chodníku a vykročila úzkou postranní uličkou ke zdobené brance, zasazené do zdi, jíž byla obehnaná zahrada soukromého domu. Tím, že jsem tam vstoupila, jsem dost riskovala, že mě kvůli nedovolenému vstupu někdo postřelí. Charlestoňané pušky milovali. Avšak nebezpečí ani otcova pravidla mě nezastavily, protože jsem podlehla tomu zvláštnímu hypnotickému kouzlu.

Když jsem před několika měsíci poprvé uviděla Shanina ducha, který se vznášel po Devlinově boku, holčička se snažila navázat se mnou kontakt. Právě to byl důvod, proč mě té první noci následovala domů a nechala mi na zahradě drobounký granátový prstýnek. Tenhle prstýnek byl znamení – podobně jako srdce, které mi nakreslila na zamlžené okno. Shani mi chtěla něco sdělit…

Tudy, honem! Než se objeví…

Do páteře se mi zakousla ledová předtucha. Ze všech stran mě obklopovalo nebezpečí. Cítila jsem, jak se ke mně blíží, ale přesto jsem šla dál, následovala jsem slavíka a tu mučivou vůni labyrintem zimostrázového živého plotu a trpasličích palem, po stezkách lemovaných pupalkou a nočními floxy. Se Shaniným éterickým smíchem se mísilo šumění vodotrysku a pak se mi zježily chloupky na šíji, protože si holčička začala rytmicky prozpěvovat říkanku:

„Dicky Dilver, houpy hou, ženu míval stříbrnou.

Hůl si vzal, potěžkal, ženě záda zmaloval, pak ji prodal pod cenou.

Mlynář o ni málo stál, do řeky ji hodit dal.“

Rýmovačka to byla strašlivá a já ji neslyšela spoustu let. Dnes se mi ty veršíky zdály ještě grotesknější díky Shaninu nevinnému hlásku.

Ve snaze vzdorovat zlověstné letargii jsem se obrátila zpátky k brance, ale vtom se za mnou na cestě zjevila Shani, zpočátku jako pouhý třpyt, pozvolna se však začínal rýsovat zřetelný obrys dítěte, poněvadž se na zahradě ochlazovalo. Byla jsem vylekaná, ba přímo vyděšená, a věděla jsem, že se pohybuji po nebezpečné půdě. Nejenže jsem vzala na vědomí přítomnost mrtvé, čímž jsem uznala její existenci, ale navíc jsem pokoušela osud.

Zdálo se, že na ničem z toho zrovna v této chvíli nezáleží. Nedokázala jsem se odvrátit. Nedokázala jsem odtrhnout zrak od křehkého zjevení, které mi bránilo v odchodu.

Na sobě měla Shani modré šatečky, s nimiž ladila stužka ve vlasech, a za krajkovým lemem u pasu vetknutou snítku jasmínu. Obličejík jí lemovala hříva tuhých kudrn, což jí tak dodávalo na líbeznosti, až mi to bralo dech. Ozařovala ji sice jen velice slabá aura, stříbrná a průhledná, já jsem však její rysy rozeznávala jasně. Vysoké lícní kosti, tmavé oči a snědá pleť vypovídaly o kreolském dědictví a já jsem měla dojem, že v tom vzdušně lehoučkém zjevu rozeznávám její matku, ale Devlina ne – příliš převažoval goodwineovský vliv.

Dětský duch zcela záměrně vytáhl jasmínovou snítku zpod krajky u pasu a podal mi ji.

Věděla jsem své. Jediný způsob, jak lze jednat s duchy, spočívá v tom, že je člověk ignoruje, předstírá, že je nevidí.

Jenomže na to už bylo moc pozdě. Moje ruka se jakoby z vlastní vůle zvedla a já jsem po květinách sáhla.

Duch připlouval blíž a blíž – až moc blízko dokud jsem neucítila, jak ze Shaniny drobné postavičky vyzařuje chlad smrti. Prsty jsem přejela po krémových kvítkách, které mi podávala. Okvětní lístky mi připadaly skutečné, teplé a poddajné jako moje vlastní kůže. Jaké jsou doopravdy, jsem v nejmenším netušila. Shani je s sebou přinesla z druhé strany. Kvítky by měly uvadnout.

Na, to je pro tebe.

Nepromluvila, já jsem ji však stejně slyšela. Její hlas v mé hlavě zněl sladce a lyricky jako slaboučké klinkání křišťálového zvonku. Zvedla jsem jasmín k nosu, aby všechny moje smysly mohla naplnit těžká vůně.

Pomůžeš mi?

Slyšela jsem se, jak říkám: „Pomoct ti… jak?“ Vlastní hlas mi zněl dutě, z dálky, jakoby ozvěnou.

Přitiskla si ke rtům drobný prstík.

„Co se ti stalo?“

Zdálo se, že se ztrácí, protože vzduch v zahradě se chvěl a proměňoval. Srdce mi pořád bilo jako splašené a já viděla, že se opar mého dechu mísí s mléčnou mlhou, která se v kotoučích vine ze stínů. V ústech jsem měla divnou příchuť mědi, jako bych se kousla do jazyka. Necítila jsem žádnou bolest. Necítila jsem vůbec nic až na ledový strach, jenž se mi z hrudi šířil do končetin a ochromoval mě.

Větvička jasmínu mi vypadla ze znecitlivělých prstů, chloupky na šíji se mi opět zježily. Večer byl tichý jako hrob. Na zahradě se všechno zastavilo, jenom ten chuchvalec mlhy ne. Hypnotizované jsem přihlížela, jak se ke mně plazí a přitom se kroutí a svíjí jako očarovaná kobra. Napětí, které mi bzučelo v nervových zakončeních, se nedalo snést – jako by mě sebeslabší dotek mlhy mohl roztrhat.

Když ale ke kontaktu nakonec došlo, lehký nebyl ani v nejmenším: úder přišel tak rychle a brutálně a odhodil mě dozadu takovou silou, až jsem ztratila rovnováhu. Zakopla jsem o malou zahradní sochu a rozplácla se jak dlouhá, tak široká. Keramický cherubín se roztříštil o kamennou dlažbu a chvíli nato jsem zaregistrovala tlumený zvuk hlasů z domu. Jedna moje část věděla, že obyvatelé ten kravál určitě slyšeli, ale stále jsem nedokázala odtrhnout pozornost od cestičky. Na zahradě se zformovalo další zjevení: žena, jež se vznášela nade mnou a jíž v houstnoucím soumraku oči jen plály.

Mariama. Matka dětského ducha. Devlinova zesnulá manželka.

Na chvíli jsem zkoprněla a jen vnímala její lehké vlající šaty, bosé nohy, záplavu kučer, které se jí rozkošnicky vinuly po zádech. A ten výsměšný úsměv. Hrozivě svůdný. Dokonce i ve smrti byla Mariamina záhadnost všeprostupující, hmatatelná. A její úskočnost jakbysmet.

Hlavou mi blesklo, co mi o ní kdysi pověděl Devlin: byla přesvědčená, že sílu, jíž člověk vládne, smrt neumenšuje. Ošklivý nebo náhlý skon může mít za následek, že rozzlobený duch dokáže vyvinout takovou vůli, že se vrátí a začne se vměšovat do života živých, přičemž si je v některých případech dokáže i zotročit. Vždycky jsem uvažovala, jestli Mariama neměla v úmyslu právě tohle: připoutat k sobě Devlina prostřednictvím zármutku a pocitu viny. Svou existenci na této straně závoje udržovala tím způsobem, že z někdejšího manžela vysávala teplo a energii. Ale jak by to bylo, kdyby se od ní oprostil? Je možné, že by se v okamžiku, kdy by na ni začal zapomínat, prostě vypařila?

Pracně jsem se sbírala ze země, vysmívajíc se sama sobě, že jsem se vydala za Shaniným hlasem a za divnou ptačí písničkou. Neměla jsem se do téhle zahrady nechat vlákat. Tohle bylo Mariamino dílo, teď mi to došlo. Míchala se mi do života – varovala mě, ať se držím od Devlina dál.

Ucítila jsem bodnutí, a když jsem sklopila oči, zjistila jsem, že mi po ruce lezou mravenci. Smetla jsem je, zatímco jsem se škrábala na nohy. A za tu chviličku, během níž jsem spustila oči z duchů, oba přízraky zmizely. Nezbylo po nich nic než přetrvávající mráz.

Zadní dveře domu se otevřely a na verandu vyšla žena. „Je tam někdo?“ ptala se. Neznělo to vyděšeně – byla jen znepokojená.

Nevěděla jsem, jak vysvětlit svou přítomnost na zahradě, a tak jsem popadla tašku s nákupem a schovala se za keř azalky, přestože jsem se za svou zbabělost styděla. Viděla jsem, jak se žena zachvěla zimou, přitáhla si svetr k tělu a dál zírala do stínů.

Kdyby mnou tak neotřáslo setkání s duchy, asi bych o sobě dala vědět, místo abych se krčila v houští jako zlodějka. Nějakou historku už bych si vymyslela, řekla bych třeba té paní, že mi sem utekla kočka, a pak bych jí nabídla, že zaplatím tu rozbitou sošku. Užuž jsem se chystala přesně tohle udělat, když vtom jsem za ní ve dveřích zpozorovala siluetu muže.

„Zdálo se mi, že něco slyším, „ řekla mu přes rameno a on vzápětí vyšel za ní na verandu.

Srdce se mi stáhlo, jako by dostalo další ránu. Já totiž toho muže, jejího společníka, poznala. Byl to Devlin. Můj Devlin.

Už mi bylo jasné, proč mě sem ty dvě přivábily: měla jsem vidět právě tohle.

Vedle Devlina se objevila Mariama a já na sobě ucítila její ledové oči, výsměšné a hypnotizující. Vánek jí cuchal vlasy a průsvitný lem letních šatů se jí hadovitě svíjel kolem nohou. Sice jsem přes její tělo viděla, ale stejně se mi v té chvíli zdála stejně živoucí jako jakýkoliv tvor z masa a kostí.

Zvedla ruku k Devlinově tváři a beze spěchu, majetnicky ho pohladila po líci, upírajíc zrak na mne. Na rozdíl od Shani jsem ji v mysli neslyšela, její poselství však bylo stejně jasné: nikdy se ho nevzdá.

Hruď se mi bolestivě sevřela, jako by mi dovnitř sáhla neviditelná ruka a chytila mě za srdce. S námahou jsem nabrala vzduch do plic, a přestože se mi klepaly a podlamovaly nohy, vůlí jsem nutila srdce, ať zpomalí. Na téhle zahradě se se mnou dělo něco strašného. Bytost, která mě považovala za nepřítele, mě vysávala, odnímala mi teplo a energii.

Papá mě na to mockrát upozorňoval: „Mrtví touží nejvíc ze všeho po tom, aby opět mohli být součástí našeho světa. Jsou to paraziti, a tak je přitahuje naše energie, chtějí se přiživovat na našem teple. Zjistí-li, že je vidíš, přilnou k tobě jako plíseň. Už se jich nikdy nezbavíš. A tvůj život už nikdy nebude náležet pouze tobě.“

Mariamin duch se teď na mě smál, jako by i ona slyšela otcovo varování.

Shani se zjevila po otcově druhém boku a pleskala ho do nohy, aby upoutala jeho pozornost. Nikdy se však dolů nepodíval, ani sebou neškubl. Necítil ji. Neměl tušení, že tam je. Soustřeďoval se jen na tu tmavovlásku. Přistoupil k ní a objal ji okolo útlého pasu. Opřela si hlavu o jeho rameno a důvěrné mumlání jejich hlasů se zahradou neslo až tam, kde jsem se krčila ve svém úkrytu.

Nepolíbil ji ani nepolaskal, jak by to nejspíš učinil milenec. Místo toho tam jen stál a držel ji, zatímco kolem nich vzduchem pluly přízraky.

Nedokázala jsem se hnout, ba ani dýchat. Nedokázala jsem od nich odtrhnout zrak, i když to byl snad nejhorší okamžik mého života.

Po chvíli Devlin zašel zpátky do domu a jeho duchové zmizeli. Ta žena však zůstala a dál pročesávala očima stíny, jako by vnímala mou přítomnost. Ze strachu, abych na sebe neupozornila, jsem si netroufla se pohnout, ale strašně ráda bych si ji prohlédla lépe. Neviděla jsem o moc víc než pěknou postavu, jíž splývají na ramena lesklé černé vlasy. Ale věděla jsem, že je přitažlivá. Měla styl, vysílala určité vibrace, jež bývají společné všem krasavicím.

Než následovala Devlina dovnitř, několik dlouhých minut stála na verandě. Bez dechu jsem čekala, až bude jisté, že se tam žádný z nich nevrátí, pak jsem vyrazila ze zahrady a hnala se uličkou pryč; na svého předchozího pronásledovatele jsem si málem ani nevzpomněla.

Pohled na Devlina ve společnosti jiné ženy mě tak vyvedl z míry, že jsem si přestala dávat pozor, což se mi vůbec nepodobalo. Ačkoliv jsem trvale žila ve stavu nucené ostražitosti vůči duchům, nyní jsem chvátala k hlavní ulici a moje mysl přitom prodlévala v té zvláštní zahradě. A to byla chyba, která se mi škaredě vymstila. Jakoby odnikud se vynořil stín a dál už jsem si uvědomila až to, že mě kdosi drsně popadl a přirazil ke kamenné zdi, zatímco mi předloktím tiskl hrdlo.

Tlak na hrtan mi znemožnil třebas jen se nadechnout, natož pak zakřičet, avšak celý útok proběhl dřív, než srdce stihlo zabouchat podruhé. Když jsem začala šátrat po slzném plynu, který nosívám v kapse, útočník už ode mě couval. Spustil paži z mého krku a vzápětí jsem zaslechla, jak se prudce nadechl. Pak se ozvalo nevěřícné: „Amelie?“

Devlin.

Jeho blízkost mě tak ohromila, že jsem se nezmohla na slovo. Od chvíle, kdy jsem ho viděla naposledy, uplynula řada měsíců, ale ve spánku mě během našeho odcizení navštěvoval málem každou noc. Ony temné smyslné sny mi dovolovaly popustit uzdu všem fantaziím, jež jsem o něm spřádala, ale teď jsem si uvědomila, jak chabou náhradou tyto představy jsou. I když tu jen stál a hleděl na mě s jistou obezřetností, nedokázala jsem víceméně myslet na nic jiného než na to, jak prahnu po jeho doteku. Jak se mi stýská po jeho polibcích.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se kvapně.

Ach, ten hlas! Ta tlumená hedvábná mluva s přídechem dávno zašlých časů, která mě pokaždé tak vyváděla z míry…

S určitou námahou jsem polkla. „Ano, myslím, že jsem.“

„Co tady, propánakrále, děláš? A proč jsi něco neřekla? Mohl jsem ti ublížit.“ I on mluvil poněkud rozrušeně.

„Nedal jsi mi šanci,“ řekla jsem na svou obranu. „To vždycky člověkem takhle smýkneš? I když nemáš důvod?“

„Já jsem důvod měl. Byl jsem na návštěvě u jedné přítelkyně a zdálo se nám, že na zahradě někoho slyšíme.“

„Myslíš nějakého tuláka?“ Znělo to dočista nevinně.

Podivně zaváhal. ‚Ano, asi tuláka. Obešel jsem to tady, abych ho zahnal.“ Vrhl letmý pohled do uličky za mými zády. „Nevidělas odtamtud někoho vycházet?“

Zavrtěla jsem hlavou, zatímco mi srdce dál divoce tlouklo.

„A co támhle na ulici? Nevšimla sis, že by tu někdo číhal?“

„Neviděla jsem nic.“

Nespouštěl ze mě temný pronikavý pohled. „A teď je řada na tobě. Co tady hledáš?“

„Já jsem jen… jdu domů z tržiště.“ Nešikovně jsem mu ukázala nákupní tašku.

„To sis ale trochu spletla cestu, ne?“

„To jako proto, že jsme se potkali v téhle postranní uličce?“ Olízla jsem si okoralé rty. „Taky jsem něco slyšela, a tak jsem se rozhodla, že to prozkoumám.“

Zvedl hlavu a já z něj najednou vycítila napětí. „Co jsi slyšela?“

„Ale teď ti to bude připadat jako nesmysl,“ odvětila jsem váhavě.

Chytil mě za paži; projela mnou vlna chladu – bylo to napůl znepokojení, napůl touha. „Pověz mi to!“

„Slyšela jsem ptačí zpěv.“

„Ptačí zpěv?“ Za jiných okolností by mě jeho dokonalý zmatek pobavil.

„Znělo to jako slavík.“

Jeho stisk téměř nepostřehnutelně zesílil. Přísahala bych, že mu přes hezký obličej přelétl stín. Samozřejmě to nebylo možné. Už se setmělo, takže jsem těžko mohla rozeznat víc než lesk jeho očí, měla jsem však rozhodně dojem, že moje slova udeřila na citlivou strunu.

„V téhle části světa slavíci nežijí,“ řekl. „Tos musela slyšet drozda.“

„Taky mě to napadlo. Ale když jsem byla v Paříži, na dvoře hotelu, kde jsem bydlela, slavíci zpívali skoro každou noc. Jejich trylkování si člověk nemůže s ničím splést.“

Promluvil ostřejším tónem: „Vím, jak to zní. V Africe jsem se těch potvor naposlouchal ažaž.“

Další detail z jeho života, který jsem neznala. „Kdy jsi byl v Africe?“

„Už je to dávno,“ zamumlal a zaklonil hlavu, aby se mohl zahledět do korun stromů.

Teď jsem byla mimo zase já. „Proč tak záleží na tom, o jaký druh ptáka šlo?“

„Protože jestli jsi v Charlestonu slyšela slavíka –“ Odmlčel se a škubl hlavou, poněvadž branka tlumeně cvakla. Pak mě k sobě hbitě přitáhl a oba nás pozpátku odmanévroval do stínů u plotu. Příliš mě to vylekalo, než abych něco namítala. Tedy ne že bych chtěla. V žilách mi opojně pulzoval adrenalin a ruka mi vyjela vzhůru, ke klopě Devlinova saka, a vteřinu tam prodlévala, dokud do našeho ráje nevtrhl ženský hlas.

„Johne, jsi tady?“

Když hned neodpovídal, zaklonila jsem se a podívala se na něj. Měli jsme obličeje velice blízko u sebe. Tak blízko, že by stačilo stoupnout si na špičky a rty se dotknout jeho…

„Tady jsem!“ křikl.

„Všechno v pořádku?“ otázala se ho neklidně.

„Ano, v pořádku. Za minutku jsem tam.“

„Tak si pospěš!“ Uslyšela jsem, jak za sebou zaklapla branku a jak vteřinu nato bouchly zadní domovní dveře. Ale Devlin a já jsme zdaleka nebyli sami. Zvedl se větřík a šepotal mezi listím a já ucítila nepřirozený chlad Devlinových duchů. Sice jsem je neviděla, ale někde tam byli, pluli ve stínech a stejně jako chraplavý hlas té neznámé ženy mezi nás vráželi klín.

Devlin mě dosud držel v náručí, ale už mezi námi zela trhlina. Nepříjemná propast, jež mě přinutila stáhnout se do sebe. „Měla bych jít.“

„Odvezu tě domů,“ řekl. „Už je skoro tma.“

„Ne, díky. Domů to mám jen pár bloků a v téhle čtvrti je bezpečno.“

„Bezpečno je relativní pojem.“

Kdo to věděl lépe než já?

„Budu v pohodě.“ Už jsem ušla několik kroků, když vyslovil moje jméno tak tiše, že jsem byla v pokušení tu naléhavou prosbu ignorovat z obavy, že si ji pouze namlouvám. Obrátila jsem se a vydechla: „Copak?“

Ve slábnoucím světle se mu zatřpytily oči. „To, co jsi slyšela, byl drozd. Slavík to být nemohl.“

Srdce mi pokleslo. Přisvědčila jsem: „Asi máš pravdu.“

Devlin už na mě znovu nezavolal a já jsem se ani jednou neohlédla. Avšak teplo jeho doteku přetrvávalo stejně jako mráz čišící z jeho duchů. Radu bezesných nocí jsem strávila tím, že jsem se přesvědčovala, že udržím-li si od Devlina odstup, jeho přízraky pro mě nepředstavují hrozbu. Po dnešku jsem si už nemohla nic namlouvat. Neudělala jsem nic, čím bych je vlákala zpět do svého života. Přišli i přes veškerou mou snahu a já netušila, jak se jich zbavit.

Shani mě zapřísahala, ať jí pomůžu, a i teď vzpomínka na její hlásek otřásala mým rozhodnutím. Musela jsem se však držet dál, zachovat si perspektivu. Ať už Shani potřebovala cokoliv, nemohla jsem jí to dát. Ať už cokoliv chtěla, nemohla jsem jí pomoci. Nebyla jsem médium. Nekomunikovala jsem s duchy – přinejmenším ne vědomě – ani jsem neprovázela duše do posmrtného života. Duchové pro mě představovali nebezpečí. Byli to vyhladovělí parazité. Cožpak to Mariama právě neprokázala?

Kdybych byla chytrá, ignorovala bych Devlinovy duchy stejně, jako jsem si nevšímala stovek jiných zjevení, která jsem viděla během let. Úpěnlivě bych se držela trosek otcových pravidel, protože bez nich mě před bytostmi z podsvětí, jež se za soumraku proplazí závojem, nechrání takřka nic.

Radši bych měla tuhle znepokojivou příhodu pustit z hlavy.

Ale… věděla jsem, že i kdyby se mi nakrásně podařilo vytěsnit duchy, bude mě trýznit obraz Devlina s tou cizí ženou. Neměla jsem právo cítit se zhrzená. To já jsem ze vztahu s Devlinem vycouvala a udělala jsem to bez náležitého vysvětlení. Jak bych mu však mohla povědět, že naše vášeň otevřela průchod do děsivé říše přízraků chladnějších a hladovějších než ty, s nimiž jsem se dosud setkávala?

Ve snaze trochu se zklidnit jsem se třaslavě nadechla. Měla bych být vděčná, že si našel jinou. Čím dřív se hne z místa a nechá minulost za sebou, tím dřív bude v bezpečí. Budeme. Platí to pro nás oba. Copak jsem se nepokoušela o totéž s Thanem Asherem?

Ae žádné racionální úvahy nedokázaly zmírnit mou bolest na hrudi a nijak mi neulehčil ani pohled na dům, kde jsem bydlela, přestože pro mne znamenal víc než jen domov. Bylo to posvěcené útočiště, jediné bezpečné místo v celém Charlestonu, kam jsem se mohla uchýlit před duchy i před zbytkem světa.

Tento úzký dům, vybudovaný na troskách kaple sirotčince, stál podle charlestonské tradice v zadní části parcely a krášlily ho dva balkony – v přízemí i v patře – a přední a zadní zahrada. Já jsem obývala přízemí, k němuž náležel přístup do zadního dvorku a do původního sklepení. První patro si pronajal medik jménem Macon Dawes. V současné době se zdržoval mimo dům, což poskytovalo

Angusovi, donedávna týranému toulavému psu, kterého jsem si domů přivezla z hor, příležitost obeznámit se s novým prostředím dřív, než se setká s jeho dalším obyvatelem. Angus určitě vycítil, že se vracím, protože jsem slyšela, jak mě ze zadní zahrady vítá štěkotem. Když se za mnou přibouchla vrátka, zůstala jsem chvíli stát, nechávajíc se konejšit vůní olivy libovonné; pak jsem na Anguse zavolala. Později, až vyjde měsíc, si spolu sedneme ven a budeme pozorovat, jak moje bílá zahrada1 procitá k životu. Udělali jsme si z toho večerní rituál – a byla to jediná chvíle, kdy jsem tmu doopravdy vítala. Charlestonské zahrady obehnané zdmi jsem odjakživa obdivovala, ale tou svou jsem se kochala zejména za měsíčního svitu, kdy se probouzely můry a začínali létat netopýři. Někdy jsem mívala pocit, že bych tam takhle dokázala sedět a prosnít celý život.

Podobně mě fascinovaly staré jižanské hřbitovy: vlhký mech splývající z kamení a ze stromů, plazivý břečťan a na jaře levandulová zádumčivost zdejších šeříků. Léto s sebou přinášelo sladké růže, zima pak svěží lýkovec. V každém ročním období zde však vanul odér smrti. Každý z těch hřbitovů byl jedinečný, každý vyvolával jinou emoci či vzpomínku, ale všechny do jednoho člověka upomínaly na minulost, na prchavou podstatu života.

Nevím, jak dlouho jsem tam se zavřenýma očima stála a tonula v melancholii, opájejíc se večerními vůněmi. Trýzeň mě dosud pevně svírala v drápech, takže snad proto jsem si ho hned nevšimla. A dokonce ho ani nevycítila.

Když jsem jeho siluetu konečně zpozorovala, byl jen o málo víc než hlubší stín na verandě, ale já jsem nějak věděla, kdo je. Co je. Zmocnilo se mě velmi silné nutkání otočit se a uhánět brankou zpátky na ulici, jenomže svaly mě nechtěly poslechnout, a tak jsem tam stála, zatímco mnou zmítal strach.

Za všechna ta léta, kdy jsem vídala duchy, jsem se nikdy nesetkala s ničím, co by se podobalo Robertu Fremontovi. Fremont se uměl vynořit zpoza závoje před soumrakem i po rozbřesku a dát se se mnou do hovoru. Ci alespoň… komunikoval se mnou způsobem, který ve mně budil dojem, že mluví. Neexistoval pouze v mé hlavě jako Shani. Slyšela jsem jeho hlas. Viděla jsem, jak se mu hýbou rty. Jak to dokázal, mi naprosto nešlo na rozum. Ani jsem nechápala, jak může tak klidně sedět na schodech mého útočiště, tedy na místě, kam žádný duch nikdy nepronikl.

Tohle bylo na Fremontově zjevení to nejhorší: zdálo se, že pro něj žádná pravidla neplatí, a proto jsem mu byla zcela vydána na milost a nemilost, aniž jsem se před ním mohla jakkoliv chránit.

To, jak si svou návštěvu načasoval, nemohla být náhoda. Dnešní večer neměl se shodou okolností pranic společného – slavík, setkání s Devlinem, Shanina rozčilující říkanka, nic z toho nebyla náhoda. Každá z těchto událostí by se snad jednotlivě za náhodu považovat dala, ale dohromady měly zvláštní význam. Existoval výraz, jímž lze takovou řadu příhod popsat: synchronicita.

Jak jsem tam stála a skrze houstnoucí soumrak zírala na zavražděného policajta, cítila jsem, že zabředám do čehosi temného a záhadného. Do nadpřirozené skládačky, která nemá řešení, jež by bylo z tohoto světa.

Pomaloučku jsem kráčela podvečerní zahradou a vdechovala vůni andělských trumpet2, která vzduch prosycovala náznakem hrozby. Na nejnižším stupni schodiště na verandu jsem se zastavila a vzhlédla k němu.

Vypadal prakticky stejně jako poprvé: měl těžko popsatelný vzhled pokoutního soukromého detektiva, který potřebuje beze zbytku splynout s kriminálním podhoubím Charlestonu. Jako vždycky ukrýval oči za tmavými brýlemi, já jsem však i skrze ta tónovaná skla vnímala, jakou má jeho mrtvý pohled sílu. Běhal mi z toho mráz po zádech.

„Amelia Grayová!“ Když vyslovil moje jméno, měla jsem pocit, jako by mi po zádech přejela ledová jehlička.

„Proč jste přišel?“ zeptala jsem se.

„Však víte. Nastal čas.“

Chloupky na šíji se mi zježily. „Čas k čemu?“

„Čas leccos napravit.“ Hlas měl hluboký a dutý jako studna, a zatímco mě sledoval zpoza temně zabarvených skel, znovu jsem se zachvěla. Snažila jsem se odvrátit zrak, ale on jako by mě očaroval: nešlo to.

Už jsem zapomněla, jak je i jako duch hezký, zvráceně charismatický. Navzdory tmavé pleti – a skutečnosti, že je mrtev – mi vždycky připomínal Devlina. Oběma jim byl vlastní tentýž vskrytu doutnající šarm, tentýž nebezpečný sex-appeal. Kdysi bývali přáteli a mně se zdálo, že Roberta Fremonta vpustil do mého světa právě můj vztah k Devlinovi.

„Musíme si promluvit o spoustě věcí,“ řekl.

„Vážně?“

„Ano. Snad byste si na to měla sednout. Mám dojem, že se vám trochu podlamují nohy.“

No, není divu.

Ale já jsem si sedat nechtěla. Chtěla jsem, ať jde pryč, ať zase zmizí v říši mrtvých i se Shani a Mariamou. Napadlo mě, že bych kolem něj mohla proběhnout do domu, do svého útočiště, jenomže jsem si vůbec nebyla jistá, zda by mě před duchy jeho ražení moje svatyně ochránila. Podle toho, co jsem zatím věděla, by nejspíš šel za mnou dovnitř, a já bych nerada ztratila pocit klidu, který mi posvěcené místo poskytuje, i kdyby se mělo jednat o pouhou iluzi.

Když jsem stoupala po schodech, nohy jsem měla jako z olova – už mě začínalo tížit břemeno jeho nevyslovených požadavků. Nevstal, ale to bych od něj sotva mohla očekávat. Proč by se měl duch nechat svazovat pozemskou etiketou? Zejména duch muže, jehož život ukončila vražda.

Sedla jsem si na verandu, abych mezi nás mohla položit nejen určitou vzdálenost, ale i tašku s nákupem. Jeho přítomnost nevyzařovala nic víc než lehký chlad, což mohla mít na svědomí moje vlastní fantazie.

„Jednou jsem vám říkal, že vás potřebuju jakožto prostředníka mezi mnou a policií, „ řekl.

„Vzpomínám si na to.“

„Bojím se, že dnes od vás potřebuju něco víc.“

I já jsem se bála. Smrtelně.

„Potřebuju, abyste na tomhle světě byla mýma očima a ušima. Myslím ve světě živých.“

„Proč?“

„Protože můžete jít na místa, kam já vstoupit nedokážu. Mluvit s lidmi, kteří mě nevidí.“

„Ale ne, já to myslela… k čemu to potřebujete?“

„I když to zní jako klišé, potřebuju, abyste mi pomohla najít mého vraha.“

Mlčky jsem na zjevení civěla. „Jak je možné, že můžete fůru věcí, například bavit se se mnou, vniknout do mého útočiště, zjevit se mi, jako byste ještě žil, a přece nevíte, kdo vás zavraždil? Neměl byste to náhodou vědět? Kdysi jste mi povídal, že máte jistý dar. Proto se vám říkalo Prorok.“

„Nikdy jsem netvrdil, že bych byl vševědoucí,“ namítl a mně se zazdálo, že je rozčilený, netušila jsem však, jestli mu hnulo žlučí, že pochybuji o jeho schopnostech, anebo se zlobí kvůli svým současným omezením. „Tato vidění jsem nikdy nedokázal mít pod kontrolou.“

Tomu jsem rozuměla. Ani já jsem svoje nadání neměla pod kontrolou.

„Nepřečetla jste si něco o mé smrti?“ zeptal se.

„Moc toho nebylo.“

„To jste mě tedy zklamala. Po našem posledním setkání bych myslel, že se o mně budete chtít dozvědět víc. Odhadoval jsem, že vám zvědavost nedá spát. Anebo jsem se ve vás zmýlil?“

Vzplála ve mně jiskra. „Od té noci jsem nevěděla, kam dřív skočit. I mě tehdy málem zabili, copak si nepamatujete? A musela jsem si vydělávat na živobytí, řídit vlastní firmu. Ale…“ Odmlčela jsem se, abych se mohla znovu nadechnout. „Jednou jsem vás hledala. Na internetu ale toho moc nebylo a s Devlinem nemluvím. Jak jinak bych se o vás měla dozvědět víc?“

Vzdychl. „Doufal jsem, že projevíte trochu víc vynalézavosti.“

No, ani já z něj nebyla na větvi. Vlastně jsem si přála, aby prostě… zmizel. „V tom případě byste se měl nejspíš poohlédnout po jiném pomocníkovi.“

„Nikdo jiný neexistuje. Než jsem našel vás, hledal jsem velice dlouho.“

Tím mě umlčel. „A jak jste mě vůbec našel?“

„To není vaše starost.“

„Že ne?“ Hlas mi ztvrdl. „Nenapadlo vás někdy, že jsem se o vás nezajímala třeba proto, že s vámi nechci mít nic společného?“

Ddvej si pozor, varoval mě jakýsi hlásek. Dneska večer už se na mou hlavu snesl hněv jednoho ducha. Provokovat dalšího nebylo moudré.

Než odpověděl, chvíli uvažoval. „No, aspoň si umíte stát za svým. To by se mohlo hodit.“

„Díky.“

„Snad jsem vás odsoudil příliš ukvapeně. Musíte vědět, že si od našeho vztahu dost slibuju.“

Mezi námi existuje nějaký vztah? Při té představě jsem se zachvěla.

Po ulici prošla sousedka. Podívala se na můj dům a přidala do kroku. Viděla jsem, že se jednou kvapně ohlédla přes rameno. Musela si myslet, že mi přeskočilo: seděla jsem po setmění venku a hádala se sama se sebou… Sotva jsem jí to mohla mít za zlé. Nebýt toho, že i papá měl schopnost vidět duchy, asi bych o vlastním zdravém rozumu sama zapochybovala už dávno.

„Co se vám vlastně stalo?“ otázala jsem se s nevalným zájmem. „Vím, že vás zabili při výkonu povolání…“ Ztichla jsem. „Nevadí, když mluvím tak bez obalu o…?“

„Jinak to nejde.“

Prima. Nechtělo se mi našlapovat kolem něj po špičkách.

Znovu jsem se zarazila. Dokonce i můj vnitřní dialog mě začínal šokovat. Jak se Robertu Fremontovi povedlo navézt se mi tak snadno do života? Jak je možné, že jsem ho tak ochotně přijala?

Je to duch. Je to duch. Je to duch.

Tuto mantru jsem si vskrytu odříkávala, zrovna když znovu promluvil.

„Střelili mě zezadu,“ řekl. „Svého vraha jsem nikdy neviděl. Druhý den se moje tělo našlo na hřbitově Chedathy. To je v okrese Beaufort.“

„Byl jste policajt z Charlestonu,“ řekla jsem. „Co jste dělal až kdesi v beaufortském okrese?“

„No… nevím to jistě.“

„Nevíte to jistě? Jak si to mám vyložit?“

Neřekl nic.

Neblahé tušení, jež mi svíralo žaludek, se mi ani trochu nezamlouvalo. „Pořád ještě přesně nevím, co ode mě chcete.“

„Už jsem vám řekl, co potřebuju.“

„Vím, ale…“

„Prosté mé poslechnete. Musíme jednat rychle, rozumíte? Musí to být hned.“

Naléhavost v jeho hlase mě vyvedla z míry. „Proč zrovna teď? Vždyť už je to přes dva roky, co vás zastřelili.“

Letmo pohlédl na oblohu. „Hvězdy se konečně seřadily do správných konstelací. Všichni herci zaujali svá místa.“

Hm… tajuplněji už by to fakt říct nešlo?

„To jako včetně mě?“

„Ano.“

Podívala jsem se zase na zahradu a pátrala ve stínech.

„A co když se do toho odmítnu plést?“ Ať už jde o cokoliv.

„Nedívala jste se na sebe poslední dobou do zrcadla?“ zeptal se mě.

Teď jsem ztichla pro změnu já.

„Nevšimla jste si těch tmavých kruhů pod očima? Propadlých tváří? Hubnutí? Nejíte, nespíte… Zatímco si spolu povídáme, energie vám ubývá.“

V hrůze jsem na něj upřela oči. „Takže vy mě pronásledujete?“

Když mi došlo, co svými slovy naznačuje, srdce v těle mi klopýtlo. Myslela jsem na svůj stín, na toho nepolapitelného pozorovatele, který se mi už celé dny věší na paty. Nyní jsem chápala, proč ta letargie a nespavost. Sama Fremontova přítomnost ze mě vysávala život tak, jako mi předtím Mariama odčerpávala energii. Anebo měl i tohle na svědomí Fremont?

„Musíte mi pomoct,“ řekl.

Zadívala jsem se na svoje rozklepané ruce. „Už mi to začíná docházet.“

„Jakmile ho najdeme, jakmile učiníme zadost spravedlnosti, nechám vás na pokoji.“

„Dáváte mi slovo?“ Slovo ducha. Zajímavá novinka!

„Proč bych tu měl dál zůstávat?“ zeptal se mě.

Po těle mi přeběhl mráz.

„Říkal jste, že mám najít vraha. Jestli vás zastřelili zezadu, jak můžete s jistotou vědět, že jím byl muž?“

„S jistotou nevím nic,“ připustil. Poprvé jsem z něj vycítila jakousi pochybnost, či dokonce náznak obav. „Vlastně ani nevím, co jsem tenkrát v noci na tom hřbitově hledal.“

„Že by amnézie?“ Absurdnější otázku bych těžko vymyslela.

„Ohledně okolností té noci? Už to tak vypadá.“

Zahleděl se na ulici a já ho studovala z profilu. Podrobnosti, které jsem rozeznávala v šeru soumraku, byly úžasné: pevná linie čelisti a brady, ostrý výčnělek lícních kostí, obrys rtů. I přesto, že jsem znala pravdu, bylo těžké si přiznat, že je mrtvý.

„No, smysl by to dávalo,“ řekla jsem a odtrhla od něj zrak. „Četla jsem, že oběti nehod si často nedokážou vybavit detaily toho, co se dělo těsně předtím. Tohle je podobné. Utrpěl jste těžké trauma.“

„Jo, to souhlasí. Tohle trauma bylo opravdu těžké,“ zamumlal.

„Co si pamatujete naposled? Myslím předtím, než jste zemřel.

Umlkl a já vycítila jakýsi zmatek, niterný konflikt. „Pamatuju si, že jsem se s někým setkal.“

„Na tom hřbitově?“

„Nevím. Vybavuje se mi jen vůně jejího parfému. Když jsem umřel, ta vůně mi ještě ulpívala na šatech.“

„Takže tím vrahem klidně mohla být žena.“

„Možné to je. Matně si vzpomínám na nějakou nepříjemnou hádku.“

„Víte, kdo to byl?“

Další zaváhání. „Její jméno mi uniká.“

„Jak vypadala?“

Zlomek vteřiny předtím, než odpověděl, bych přísahala, že se zachvěl, zdálo se mi však málo pravděpodobné, že by duch podléhal takovým světským hnutím mysli. Patrně jsem mu připisovala vlastní lidské emoce, které jsem pociťovala vůči němu.

„Nevím. Ale její parfém…“

„Pokračujte.“

„Ještě ho cítím ze svých šatů,“ řekl téměř omluvným tónem. „Dokonce i teď.“

Pomyslela jsem na exotickou vůni, jež se ke mně donesla dnes večer na té cizí zahradě – na vůni, která stejně jako slavičí píseň vířila přízračný vánek. Jestli mě Fremont sledoval už tam, tenhle odér mohl pocházet od něj.

A vzápětí mě napadlo ještě něco: neviděl Fremont náhodou Mariamina a Shanina ducha? Nezmizel třeba právě proto?

Vidí se duchové navzájem? Reagují na sebe?

Bublaly ve mně otázky vyplývající ze spousty let života s duchy, ale přišlo mi dost divné smět je položit jednomu z nich. A ještě divnější bylo, že se můj strach rozplynul. Nebyla jsem stále v zajetí kouzla?

Přistihla jsem se, že se opět vydávám na nebezpečné území, že opět pohrdám otcovým varováním a koketuji s katastrofou. Jedny dveře jsem už prorazila vinou svévolného znevážení pravidel. Neotevře můj vztah k duchovi ještě nějaké další?

„Jaké to je?“ slyšela jsem se. „Myslím za závojem.“

„Tohle místo se označuje jako Šeď. Leží mezi Tmou a Světlem.“

Místo, řekl. Ne čas. Tenhle rozdíl mi připadal důležitý.

„Bolí to ještě? Ta střelná rána?“

„Tam neexistuje bolest,“ řekl. „Vlastně tam neexistuje nic.

„Něco ale cítíte. Určitě. Jste tady, protože toužíte po pomstě. To znamená, že jste stále schopen lidských emocí.“

„Zdržuju se tady, poněvadž nemůžu… Jeho strašidelný hlas utichl.

„Co nemůžete?“

„Najít pokoj,“ pravil unaveně. „Něco mě tu drží.“

„A vy si myslíte, že když odhalíme vraha, budete konečně volný?“

„Ano.“

Chvilku jsem o tom uvažovala. Jeho nutkavá potřeba nalézt vraha mě utvrzovala v podezření, které jsem měla odjakživa: není to tak, že by všechny duchy táhl přes závoj divoký hlad po lidském teple či neukojitelná touha znovu vstoupit mezi živé – některé z nich poutají k zemi důvody, jež se vymykají jejich vůli. K těm druhým zjevně náležel Robert Fremont. Napadlo mě, zda na tom Shani není podobně. Jestli Mariamin duch drží Devlina v zajetí prostřednictvím provinilosti a žalu, není k němu Shani vázána v důsledku stejných emocí?

„Vidíte je?“ zeptala jsem se ho.

„Koho?“

„Ostatní duchy. Kolem nás je jich plno. Určitě jste si jich všiml.“

„Držím si odstup.“

„Proč?“

„Jsou záludní,“1 pronesl s opovržením. „Vycucávají živé jako pijavice, protože se odmítají smířit se smrtí. Já takový nejsem.“

„Vždyť mi provádíte to samé, ne?“

„Jen pokud budu potřebovat vaši pomoc. Musím se vámi sytit, dokud nenajdu způsob, jak se posunout dál,“ řekl. „Nechci tady být déle, než je nutné. Vy mě tu přece taky nechcete.“

„Takže co uděláme nejdřív?“

Pohnul se a rozvířil vzduch; ucítila jsem, jak mi po zádech lehounce přejel mráz. Musela jsem si znovu připomenout, že navzdory naší prapodivné úmluvě je Fremont stále duch, a tím pádem mě ohrožuje.

„Budeme se držet stop,“ řekl. „Bez ohledu na to, kam nás povedou, jasný?“

„Jasný?“

Skoro jsem nadskočila. „Jasný.“

Přitakal a odvrátil se. „Když mě tehdy v noci zastřelili, někdo tam na hřbitově byl. Někdo jiný než vrah. Musíme tu osobu či osoby najít a promluvit si s nimi.“

Skepticky jsem se na něj podívala. „Viděl jste snad někoho?“

„Ne,“ řekl. „Ale vycítil jsem čísi přítomnost.“

Přítomnost… „Jestli jste byl tak blízko smrti, jak můžete tak najisto vědět, že se vám to nezdálo anebo jste neměl halucinace?“

„Cítil jsem, jak mi někdo šacuje kapsy. Tohle se skutečně stalo, ale pokud mi nevěříte, přečtěte si policejní hlášení. Když objevili moje tělo, mobil se nenašel.“

„Jak se mám asi podle vás dostat k tomu policejnímu hlášení?

„Tvrdila jste, že když není zbytí, umíte být dost vynalézavá. Takže si nějaký způsob najděte.“

Už jsem se začínala zase bát. Podivnější večer jsem v životě nezažila – a to už je u mě fakt co říct.

Doopravdy mě vydírá duch? Vážně čeká, že povedu na vlastní pěst vyšetřování vraždy? A skutečně si to mám vykládat tak, že jestli neuspěju, jestli se mi nepovede jeho vraha odhalit, hodlá mě strašit až do mé smrti? Bude dál hltat moje teplo a energii, dokud ze mě nezůstane nic než pouhá prázdná skořepina?

Snažila jsem se zachovat klid. „Předpokládejme, že se nám nějak podaří odhalit, kdo to udělal… Jak bych ho měla podle vás přimět k doznání? Já přece polda nejsem. O tom, jak se vede výslech, nevím zhola nic. A upřímně řečeno, to, co navrhujete, je neuvěřitelně riskantní. Což vás evidentně netrápí.“

„Nepřipustím, aby vás zabili,“ řekl.

„To mě tedy vážně uklidňuje.“

„Pokud uděláte, co říkám, budete v bezpečí.“

A tohle mu mám jako věřit?

Ale přece: i když jsem se třásla hrůzou, projelo mnou nečekané vzrušení. Po celý život jsem se držela v bezpečném ústraní, chráněná nejen před duchy, ale i před světem, který se prostíral za hřbitovními branami. Byly doby, kdy jsem na této izolaci, na tomto bezpečí, a dokonce i na své samotě lpěla, avšak tajemství týkající se mne samotné, jež jsem odhalila v Asher Falls, mě přiměla, abych svou výjimečnou schopnost i celou svou existenci přehodnotila. Chtěla jsem věřit, že můj život má nějaký smysl – že existuje důvod, proč jsem schopna vidět duchy. Nešlo jen o nebezpečné dědictví. Byla jsem obdařena nadáním.

A teď se zde objevil duch, který mi nabízí možnost, jak dosáhnout vyššího cíle. Důvod, proč bych měla svůj temný dar přijmout s otevřenou náručí, a ne se před ním ukrývat na posvěcené půdě.

Dokážu-li Prorokovi pomoci, aby postoupil dál, snad se mi podaří udělat totéž pro Shani a Mariamu. A Devlin pak bude můj…

Směr, kudy se ubíraly moje myšlenky, mě trochu šokoval, a proto jsem si řekla, že bych se takhle daleko neměla pouštět. Bylo to příliš nebezpečné. Bylo příliš bláhové si vůbec připouštět, že bychom s Devlinem snad někdy mohli být spolu. A navíc jsem už přece věděla, že si něco začal s tou brunetou. Naši minulost už nechal za sebou.

Tak proč mi tedy v den, kdy jsem odjížděla z Asher Falls, posílal vzkaz?

Proč mě jeho duchové dnes večer nalákali do zahrady té ženské? Proč se Mariama cítí tak ohrožená – ohrožená mnou?.

S Devlinem to ještě neskončilo. Část mé duše věděla, že ať se stalo cokoliv, ať nás rozdělí desítky let či stovky mil, ve skutečnosti to neskončí nikdy. Devlin byl můj osud. Jediný muž, kterého jsem chtěla víc než všechny ostatní, byl zároveň tím jediným, jehož jsem nikdy nemohla dostat.

Pokud se mi nějak nepodaří objevit způsob, jak ty dveře zavřít.

Snažila jsem se tenhle zlověstný záblesk naděje uhasit. Vrhla jsem bleskurychlý pohled na ducha: „Jestli vám pomůžu, jsme si kvit, platí? Svůj dluh vám tímhle splatím se vším všudy.“

Robert Fremont se usmál. „S námi mrtvými nikdy nekšeftujte. My totiž nemáme co ztratit.“

Dlouho poté, co Fremont zmizel, jsem seděla v houstnoucím soumraku, a přestože byl večer ještě docela teplý, třásla jsem se. V jedné chvíli se mi zdálo, že za domem štěká Angus. Bylo to zvláštní, poněvadž během Fremontovy návštěvy byl zticha, kdežto teď ho cosi rozrušilo. Křikla jsem na něj, ale můj hlas ho neuklidnil.

Sáhla jsem po tašce s nákupem a kolem domu jsem pospíchala k zadní brance. Uvažovala jsem o důsledcích setkání s Fremontem. Stačilo několik krátkých minut, a mně se změnil celý život. Vědomě jsem navázala vztah s duchem. Mluvila jsem o tom, že existenci tohoto mrtvého uznávám. Mluvila jsem o pokoušení osudu. Dokázala jsem si představit, co by mi o takovém vztahu asi řekl papá.

Což mě přivedlo na otázku… setkal se papá někdy s enlitou typu Roberta Fremonta?

Vzpomněla jsem si na ducha bělovlasého starce, jehož jsem viděla na hřbitově Růžový vrch, posvěceném místě mého dětství. Stal se prvním z „mých“ zjevení a od té chvíle před mnoha lety jsem ho letmo zahlédla už jen jedinkrát. Otec mi řekl, že se od tohoto prvního setkání bál, že starcova ducha poslalo cosi zlého z druhé strany závoje, aby na mě dozíral. Musela jsem si však položit otázku, zda mi papá dodnes něco nezamlčuje. Přestože mi o mém narození a dědictví leccos pověděl, neubránila jsem se dojmu, že přede mnou pořád něco tají. Že má stále ještě nějaká tajemství, která musím odhalit.

Otevřela jsem zadní branku a vklouzla na zahradu. I když měsíc ještě nevyšel, bylo zde dosud světlo. Uprostřed stál Angus a upíral oči na houpačku. Zvolna se pohupovala sem tam.

Shani?

Její jméno jsem nahlas nevyslovila. Nebylo to třeba.

A ona neodpověděla. Kromě slaboučkého klinkání větrných zvonků a bušení srdce v uších jsem neslyšela vůbec žádný zvuk.

Jenomže houpačka se ve vánku dál pohybovala.

Něco tady bylo. Ve vzduchu jsem cítila chlad, a zatímco jsem tam stála jako přibitá, donesla se ke mně vůně. Nebyl to ten exotický odér jako předtím, ale povědomá vůně jasmínu, která signalizovala Shaninu přítomnost. Opět mě sledovala až domů, ale z jakéhosi důvodu se nemohla či nechtěla ukázat. Ze by se bála Mariamy?

Nechtělo se mi hloubat, co to všechno asi znamená. Dítě, a to dokonce i dítě v podobě ducha, mělo náramný strach z vlastní matky.

Pokud šlo o mě, já jsem tedy z Mariamy rozhodně strach měla.

„Shani?“ šeptla jsem její jméno.

Ticho.

Dívala jsem se na houpačku pohybující se dopředu a dozadu a představovala si, jak přitom holčičce poletují vlasy i vlají modré šatičky. Jako bych slyšela zvonit její nevinný smích.

Kolikrát si na ni takhle vzpomněl Devlin? Kolikrát proud ze sna s bolestnou touhou vzít vlastní dítě do náručí, jen aby se vzápětí rozpomněl na bolestnou realitu? Během uVh dvou let, co byla Shani mrtvá, si musel její smrt přehrávat znovu a znovu. A pokaždé, když se probudil, opět zakoušel zoufalství.

Moje srdce dál bilo v klidném tempu. „Vím, že jsi tady,“ zavolala jsem tiše.

Hrála jsem si s ohněm a bezmála jako bych slyšela oti ovu výtku: Co to vyvádíš, dítě? Proč pohrdáš pravidly? Copak ses už dost nepoučila? Jiní jsou stále tam venku. Tam venku jr stále Zlo. Tím, že uznáváš existenci mrtvého, zveš do tohoto svita síly, o nichž nevíš ani zbla. Jakmile budou jednou uvnitř, vydáváš se jim na milost a nemilost. A tvůj život už m kdy nebude náležet pouze tobě.

Angus stál stejně jako já docela zkoprnělý a upíral oči na houpačku. Nevrčel, ačkoliv bych to v přítomnosti ducha očekávala. Zdál se mi skoro jako… uhranutý. Hypnotizováný.

Jak se jmenuje?

I ii otázku jsem slyšela tak jasně, jako by ji vyslovila nalila s, avšak jedinými zvuky, které oživovaly zahradu, bylo |i mně cinkání větrných zvonků a šelest listí ve větvích dubů.

„Angus.“

Můj hlas ho nejspíš vysvobodil z okouzlení, protože pes I* mně přiběhl, lítostivě kňučel a šťouchal mě studeným iVnichem do ruky. I v chabém světle, které na zahradě bylo, pein viděla děsivé jizvy na jeho čumáku a pahýly místo lltií uši mu nějaký surovec uřízl. Pohladila jsem ho po hi betě tam, kde se mu ježila srst.

To mu ublížil ten zlej páni

Nezaslechla jsem záchvěv strachu? Anebo jsem si do Shani jen projektovala vlastní hrůzu? Do ducha? „Zlej pán?“

Stromy jako by se roztřásly. Uslyšela jsem zakňourání. Chvějící se rukou jsem dál hladila Anguse po kožichu, ale měla jsem dojem, že ten zvuk nepochází od něj.

„Kdo je ten zlej pán?“ zeptala jsem se opatrně.

Další zakňourání.

„To nic,“ chlácholila jsem toho tvora, jako bych konejšila Anguse a Shani. „Všechno bude dobré.“

Ale bude to skutečně dobré?

Dnes večer jsem překročila jistou hranici, a měl-li papá pravdu, už nikdy se nedokážu vrátit zpět. Přes veškeré vznešené úvahy o vyšším smyslu jsem neměla tušení, do čeho vlastně jdu. Co jsem si pozvala do života. Byla jsem připravena nést následky takhle nebezpečné transformace?

Pomůžeš mil

Zdálo se, že ta otázka je ozvěnou všech mých starostí a pochyb o sobě samé. Všech mých půlnočních děsů. „Co chceš, abych udělala?“

Houpačka se zastavila a já měla pocit, že Shanin duch se už začíná vytrácet zpátky do podsvětí.

Pojď, najdi mě!

Nazítří jsem vzala Anguse na procházku do míst, kde jsem viděla Devlina s tou ženou. A dokonce se mi podařilo vymyslet zcela legitimní důvod.

Přece jsem u ní na zahradě rozbila sochu a beze slova omluvy odtamtud utekla! Měla bych se tudíž alespoň omluvit a nabídnout úhradu škody, i kdybych se při vysvětlování musela uchýlit ke lži. Sice by to byla lež milosrdná, přesto by však čpěla nepravdou. Koneckonců, těžko jsem mohla přiznat, že mě do zahrady nalákal jeden duch a další mě pak oslovil. A nejednalo se o duchy jen tak ledajaké, ale o zjevení Devlinovy zesnulé manželky a dcery. Uměla jsem si představit, jak by to s ní hnulo, s tou jeho… ať už pro něj znamenala cokoliv.

Sama sobě jsem pochopitelně nalhávala horší věci. Můj návrat „na místo činu“ neměl nic moc společného se špatným svědomím. Chtěla jsem najít dům té ženy a vidět ji za bílého dne, abych utišila vlastní zvědavost.

Kajícně jsem připouštěla, že můj úsudek v téhle věci nebude nejlepší. Připisovala jsem to vyčerpání. To procesí návštěv z jiného světa mi notně pocuchalo nervy, takže jsem v noci oka nezamhouřila. Během jediného večera jsem byla zatažena do dvou znepokojivých záhad: tou první byla vražda Roberta Fremonta a tou druhou Shanino naléhání, ať ji najdu. Neměla jsem páru, co budou obě pátrání obnášet, a už teď jsem byla fyzicky i emocionálně na dně. Ale jak jsme se s Angusem procházeli po chodníku, řekla jsem si, že se těmi rozrušujícími kontakty s duchy ani Shaninou úpěnlivou prosbou dnes nebudu zabývat. Počasí bylo tak krásné, teplé a lahodné, že mi chlad z podsvětí, který jsem zakusila včera večer, připadal jako zlý sen. Anguse jsem měla na vodítku, což ale byla pouze formalita. Nikdy se ode mne daleko nezatoulal, ani se nebouřil proti takovému omezování, takže jsem mu nyní ráda vyhověla a nechávala ho, ať si po libosti zkoumá všechny nové věci a pachy.

Častých přestávek, jejichž tempo určoval Angus, jsem využívala k tomu, abych mohla obdivovat zahrady, které jsem zahlédla přes ploty z tepaného železa. Z pergol se linula sladká vůně podzimních klematisů a tu a tam jsem zachytila kořenné aroma alpinie, která právě začínala rozkvétat. Z plných plic jsem se nadechla a nechala se omývat vůní charlestonského rána.

Zrovna jsem se kochala ostrou žlutí gingka, když se zpoza rohu svého domu zničehonic vynořila tmavovláska, kterou jsem včera večer viděla s Devlinem. Ihned jsem ji poznala, přestože na denním světle vyhlížela jinak. Byla trochu menší a oblejší, než jsem si po včerejšku myslela, což ovšem v žádném případě neznamenalo, že je tlustá. Měla kulatý příjemný obličej a vyzařovala určitou jemnou noblesu, jež evokovala obrazy krajkových paraplíček a anglických čajových růží.

Budila úplně jiný dojem než včera.

Zároveň jsem postřehla růžové líce a odlesk kaštanové v jejích vlasech, čehož jsem si večer na zahradě v blednoucím světle nevšimla. Na sobě měla vyrudlé manšestráky a volný kardigan, který jí visel přes štědře vyvinuté boky, a ze skvrn na kolenou a zahradnických nůžek, jež třímala v jedné ruce, se dalo soudit, že se právě pustila do zahradničení. Nebýt jejího vzezření naivky, nejspíš by se mi třpyt těch velikánských čepelí zdál poněkud zlověstný.

„Haló!“ zvolala. Chraplavý témbr jejího hlasu mě překvapil, ačkoliv jsem ji včera večer už mluvit slyšela. „Můžu vám nějak pomoct?“

Uvědomila jsem si, že na ni zírám div ne s otevřenou pusou, a ze samých rozpaků jsem vyhrkla to první, co mi blesklo hlavou: „Jenom obdivuju vaši zahradu.“

„Děkuju vám, ale obávám se, že si za to nemůžu připisovat žádné zásluhy. Zrovna jsem se přistěhovala.“

Teprve poté jsem si všimla cedule realitní kanceláře; cedule trčela před domem a zepředu na ní byla připlácnutá jasně červená nálepka PRODÁNO. „Ani jsem si neuvědomila, že dům byl na prodej.“ Jistěže ne, když uvážím, jak zřídka touhle ulicí chodím.

„Šlo to ráz na ráz. Byl na trhu sotva pár dnů. Naštěstí jsem se k tomu nachomýtla v pravý čas. Prodávající se potřeboval rychle odstěhovat, a tak jsem tady.“ Odložila zahradnické nůžky a došla k vratům. Vlasy měla stažené v týle, ale větřík jí na skráních uvolnil z účesu několik pramínků, jež jí teď povlávaly kolem obličeje jako mořské sasanky, což jí dodávalo velmi živého výrazu. „Bydlíte někde poblíž?“

Neurčitě jsem máchla rukou. „Pár bloků odsud, na Rutledge Avenue.“

Stáhla si rukavice a přes plot mi podala ruku. „Jsem Clementine Perillouxová.“ Svoje jméno vyslovila exotičtěji, po francouzsku: Klementýn.

„Amelia Grayová.“

Potřásly jsme si rukama a ona si vzápětí klekla a natáhla ruku k mému psovi. „A kdopak je tohle?“

„Angus.“

Potichoučku ho oslovila, načež se k ní přiloudal a očichal jí ruku. Co ucítil, na něj zjevně učinilo dojem, protože se od ní nechal pohladit po hlavě a podrbat za pahýly uší. Snažila jsem se nebrat si jeho nadšení osobně.

„Má moc sympatický čumák. Jen se koukněte na ty oči!“ Vzhlédla ke mně. „Smím se zeptat, co se mu stalo?“

„Prý ho používali jako návnadu při psích zápasech.“

Dobrá nálada z ní vyprchala. „Napadlo mě to. V době studií jsem pracovala jako dobrovolnice v útulku pro zvířata. Podobné jizvy a zmrzačení jsme tam čas od času taky mívali. Dělá se to tak, že psovi uříznou uši, aby nedocházelo ke zbytečným zraněním.“

„Taky jsem se to dočetla.“

„Člověku to trhá srdce, viďte? Ale zdá se, že dnes je Angus ve velmi dobrých rukou.“ Ještě ho několikrát rychle podrbala a zvedla se. „Kde jste ho našla?“

„Ach, to on si našel mě.“

„Takhle je to vždycky nejlepší.“ Všimla jsem si, že má oříškové oči, měkké a křišťálově čisté – jako Angus. Vzhledem k tomu, co jsem viděla včera večer, jsem byla připravena ji od pohledu nenávidět, ale shledala jsem, že v sobě nedokážu posbírat ani náznak antipatie. Byla tak opravdová a okouzlující, tak… spořádaná. Nikdy bych nehádala, že bude Devlinův typ, jenže pokud bychom jako měřítko brali Mariamu, já bych se ani nevešla do škály.

„Víte, co si myslím?“ řekla rázně, zatímco si oprašovala ruce o šedé kalhoty. „Myslím si, že byste s Angusem měli zajít do zadní zahrady a posnídat se mnou.“

„Přece se vám nemůžeme takhle vnucovat,“ namítla jsem.

„jaképak vnucování? Vlastně mi prokážete velikou laskavost. V sousedství ještě nikoho neznám a strašně ráda budu mít nablízku nějakou kamarádku. Tady ve městě sice bydlí pár mých příbuzných, ale ti mají sklon mě tak trochu dusit samou péčí. Jistě víte, co tím myslím.“

Upřímně řečeno, tohle jsem nevěděla. Moji rodiče si vždycky udržovali odstup. Mamka kvůli okolnostem mého narození a papá kvůli svým tajemstvím. Jako rodina jsme nedrželi moc pohromadě, ačkoliv jsem nikdy nepochybovala, že ke mně rodiče chovají něžnou lásku.

Clementine Perillouxová otevřela vrátka s úsměvem plným naděje. „Prosím vás,“ škemrala lichotně. „Upekla jsem vdolečky! A od babičky jsem dostala čerstvou hroznovou zavařeninu.“

Její úsměv byl nakažlivý a já jsem neměla nachystanou výmluvu, a proto jsem jen kývla a vykročila za Devlinovou tmavovláskou, přičemž jsem na rozbitou sochu sotva pomyslela.

Chvíli nato jsem seděla v patiu a čekala, až se Clementine Perillouxová vrátí. Poprvé vyšla ven s čerstvě vymačkanou šťávou a konvicí vařící kávy a teď se ke mně z kuchyně linuly vůně dalších dobrot.

„Určitě nechcete s ničím pomoct?“ křikla jsem znovu.

„Už je to skoro hotové. Udělejte si pohodlí a těšte se ze zahrady.“

Angus se ze zahrady rozhodně těšil: co jeho psí srdce ráčilo, všechno zkoumal, očichával a postrkoval tlapou a teď – přímo za azalkovým houštím, kde jsem se včera večer schovávala – zahnal nějaké malé zvířátko do úzkých.

Podobně jako Clementine i zahrada se podstatně lišila od mého prvního dojmu. Za soumraku mi připadala jako místo opředené kouzlem, nebezpečné a éterické, ale nyní jsem viděla, že nová majitelka je tou pravou osobou, která obnoví zapomenuté květinové záhony a zkrotí přerostlé keře. Dům byl dvoupodlažní, se špičatou střechou a vikýřovými okny, ale bližší průzkum odhalil oloupanou barvu a chybějící síťky proti hmyzu. Ze všeho zde dýchala mírná zanedbanost.

Na kamenných dlaždicích se dosud válely střepy z rozbitého cherubína. Napadlo mě, zda si toho Clementine vůbec všimla. A zauvažovala jsem, proč jsem jí vlastně ještě nic neřekla. Čím víc budu omluvu odkládat, tím trapnější to pak bude.

V hloubi duše jsem však důvod znala – a ne že bych se jím chtěla chlubit.

Clementine právě vyšla z domu a nesla košík s čerstvými vdolečky a sklenici zavařeniny v barvě zašlých granátů.

„Babička ji vaří rok co rok,“ řekla, když se usadila naproti mně. „Je to taková rodinná tradice. Když jsem byla malá a nastal podzim, vyjeli jsme na venkov sbírat muškátové hrozny. Tenhle výlet s babičkou byl vždycky zlatým hřebem celého podzimu.“

„Takže vaše rodina žije v Charlestonu?“ zeptala jsem se a sáhla po vdolečku.

„Ano.“ Vzala kousek slaniny. „Můžu to dát Angusovi?“

Přisvědčila jsem.

Zavolala psa; hned přišel, vzal si křupavý kousek přímo od ní z ruky a zhltl ho. Možná mě trochu zklamalo, že se k ní tak lísá, ale po pravdě řečeno, i mně Clementine docela učarovala. Ale neubránila jsem se otázce, jestli není až moc hodná, než aby to mohla být pravda: zve cizí lidi na snídani, pracuje ve zvířecím útulku… Zčásti jsem chtěla věřit, že není tak spořádaná, jak by se zdálo; zčásti bych ji pořád s gustem nenáviděla, avšak její jakoby dětská rozpustilost si mě podmaňovala.

Opět jsem zabloudila očima k zadní verandě. Teď, když jsme se osobně seznámily, bylo pro mě těžké si ji představit v Devlinově náručí. A neméně těžké bylo nepředstavovat si ji tak.

Nabídla Angusovi zbytek slaniny, pak se napřímila. „Kde jsme to skončily?“

„Vyprávěla jste mi o své rodině.“

„Ach ano. Babička má nádherný starý dům na Legarské, kousek na sever od Broad Street u katedrály svátého Jana Křtitele,“ řekla. „Patří naší rodině po mnoho generací. Rozlehlá stará budova s úchvatnými zapuštěnými verandami, ze všech stran zahrada. V tomhle domě jsem vyrůstala. Otec mi zemřel, když mi bylo deset, a my jsme se ocitli v nouzi. Babička si nás vzala k sobě – bůh jí žehnej!“

Podala mi zavařeninu. „Děkuju.“ Namazala jsem si trochu na vdolek a kousla si. Pečivo bylo z listového těsta, ještě teplé a chutné. Hm, takže ona umí i péct…

„Snažila se mě přimět, abych se k ní potom vrátila. Myslím tehdy, když jsem se rozhodla usadit v Charlestonu.“ Mezi obočími se jí mihla podmračená vráska. „Asi by to bylo praktické, ale musím všem dokázat, že se umím postavit na vlastní nohy. Nějaké úspory mám a beztak jsem vždycky toužila renovovat nějaký starý dům, takže…“

„… máte, co jste chtěla, viďte?“

Nabrala dech a pak sykavě vydechla. „Ano.“

Nemohla jsem si pomoci: když zvedala šálek ke rtům, postřehla jsem, že se jí maličko klepe ruka a v očích má cosi, co mi vnuká otázku, zda za tou okouzlující fasádou, kterou ukazuje světu, není něco víc. „Tenhle dům je rozkošný,“ řekla jsem. Na vteřinu jsem pocítila neklid.

Hrdě se rozhlédla. „Už se nemůžu dočkat, až se do toho pustím naplno! Sestra mi nabízela pomoc, ale já chci udělat co nejvíc práce sama. Víte, ne že bych byla úplně soběstačná. Přijala jsem zaměstnání u babičky.“

„Co děláte?“ otázala jsem se zvědavě.

„Pracuju u ní v knihkupectví a čajovně. Na King Street je takový malý podnik – jmenuje se Tajemná zahrada. Znáte ho?“

„Nedávno jsem tam byla,“ odpověděla jsem udiveně. „Je to nádherný obchod. A tamější výběr čajů člověku bere dech.“

„Divila jsem se, proč mi připadáte povědomá,“ zamumlala a pátravě mi pohlédla do tváře. „Nemůžu se zbavit dojmu, že už jsme se někde potkaly.“

Trochu mi zatrnulo. Sklopila jsem oči k talíři. „Myslím, že ne. Ačkoliv je možné, že jste mě viděla v krámě. Nebo jsme se minuly někde na ulici.“ Anebo jste mé včera večer sledovala, jak se krčím támhle za křovím.

„To je možné.“

„Jak dlouho má vaše babička ten obchod?“

„Ach, celou věčnost. V mládí sem přišla z Rumunska. Tenkrát mívala vzadu zvláštní místnost, kde lidem četla z čajových lístků. Taky si vybudovala solidní pověst jako chiromantka. Někteří z jejích klientů pocházeli z nejzámožnějších a nejmocnějších rodin v Charlestonu. Takhle se vlastně seznámila s mým dědečkem.“

„Vyvěštila mu budoucnost?“

Clementine se zakřenila. „Takovou, jaká se jí hodila, na to vemte jed. Babička nebyla žádná husa.“

„Pořád ještě čte z ruky?“

„Občas, ale dnes už to nedělá pro peníze. Po svatbě toho nechala. V kruzích jejího manžela se chiromantická praxe považovala za nevhodnou, neřkuli skoro satanistickou záležitost, přestože spousta jeho přátel patřila k babiččině klientele. Babička vždycky říkala, že žena, která spoléhá výhradně na diskrétnost a štědrost nějakého muže, i když je tak bohatý a zamilovaný jako můj dědeček, je nána pitomá. Na svou dobu razila dost pokrokové názory.“

„Bude to jistě velmi zajímavá paní.“

„To rozhodně. Zaskočte někdy do obchodu a já vás představím.“ Nabídla mi další vdoleček, třebaže jsem ještě nedojedla ten první. „Ale no tak, jen si berte!“ vybízela mě. „Co zbyde, se mi usadí přímo na bocích…“

Vzala jsem si další kus pečivá a položila si ho na talíř.

„To jsem ale drbna, viďte?“ prohodila vesele. „Sama nevím, co to do mě vjelo.“ Pauza. „S vámi se tak dobře povídá!“

„Vážně?“ To by mě ani ve snu nenapadlo. Příliš velkou část života jsem strávila jen ve vlastní společnosti.

„Máte vlídný obličej a uklidňující chování.“ Natáhla ke mně ruku: vůbec se jí teď netřásla. „Můžu?“

Cítila jsem, jak se stahuji do sebe. „No, já nevím… Já na tohle moc nejsem. A nikdy jsem netoužila znát vlastní budoucnost.“

„Žádný strach, já ovládám jenom základy. Obě ruce, prosím! Budoucnost se čte z levé, minulost z pravé.“

Položila jsem ruce na stůl, dlaněmi vzhůru. Pečlivě je zkoumala, aniž se jich dotkla. „Cím se živíte, Amelie?“

„Jsem restaurátorka hřbitovů.“

Kvapně zvedla oči. „No ne! To je ale zajímavé! A co přesně to obnáší?“ Opět se sklonila nad mými dlaněmi.

„V kostce řečeno, obnovuji staré opuštěné či zanedbané hřbitovy.“

„Myslíte rodinná pohřebiště?“

„I staré veřejné hřbitovy. Stačí, když jedna dvě generace na hroby zapomene a málokdy je navštěvuje. Zanedbávání si pak rychle vybere svou daň. Hlína se propadá, náhrobní kameny pukají. Někdy může celé hřbitovy pohltit les…“ Odmlčela jsem se. „Teď jsem se moc rozpovídala zase já.“

„Ale vůbec ne. Staré hřbitovy mám moc ráda. O péči o ně jsem nikdy moc neuvažovala. Měla jsem spíš pocit, že velkým problémem je vandalismus.“

„Vandalismus, kyselé deště, mech a lišejníky. Problémy bývají různé. A různí se i čas a pozornost, které je třeba danému místu věnovat – liší se hřbitov od hřbitova, náhrobek od náhrobku. Mým heslem je neškodit.“

„To zní jako Hippokratova přísaha,“ řekla. „Hádám, že tohle by bylo dobré životní heslo pro každého z nás.“

„No, to ano.“

„Když jsem byla malá, s babičkou jsme strávily fůru letních odpolední tím, že jsme zkoumaly hřbitovy po celém Charlestonu. Mým nejoblíbenějším byl odjakživa unitářský. Milovala jsem tamější polní květiny a historku o Annabel Lee. Tvrdí se, že se stala inspirací pro tu Poeovu báseň, víte? Pokaždé, když jsme tam šly, jsem babičku prosila, ať mi ten příběh vypráví, i když jsem se bála, že narazíme na jejího ducha. Naštěstí k tomu nikdy nedošlo.“ Sotva znatelně se zachvěla, zatímco upírala zrak na moje dlaně. „Hm… Tohle je zajímavé.“

„Zajímavé dobře, nebo zajímavé špatně?“ zeptala jsem se. Moje nervozita sílila.

„Máte vodní ruce,“ řekla. „Tipovala bych vás na zemské.“

„Kvůli mé profesi?“

„Mimo jiné.“

Zaťala jsem prsty a stáhla si ruce na klín. Nic nenamítala.

„Máte v dlaních pár nezvyklých čar,“ hloubala. Usrkávala přitom kávu. „Ale já toho neumím tolik, abych vám to dokázala náležitě vyložit. Měla byste si někdy nechat číst z dlaně od mé babičky. Nebo od sestry. Sestra má veliký talent. Asi největší z nás všech.“

„Děkuju vám, ale jak už jsem řekla, o tom, co mě čeká v budoucnosti, radši nechci nic vědět.“

Naklonila se ke mně. „Já vás do toho tajemství zasvětím. Chiromantie moc nesouvisí s psychickými schopnostmi – je to zároveň umění i věda. Dobrá chiromantka bývá spíš psycholožka nežli věštkyně. Při předpovědích vychází z konkrétního souboru faktorů, které z maličkostí odpozoruje od zákazníka, a potom navrhne pravděpodobné řešení. Moje sestra však říká, že o skutečnou metodu se nikdo nezajímá. Lidé navštěvují chiromanta proto, že je láká záhadnost celé věci. Jinými slovy, baží po představení a Isabel přitom uplatňuje svoje neuctivé způsoby. Říká si Madam Všechnovím.“

„Ona je tedy profesionální chiromantka?“ Madam Všechnovím! Proč jen mi to jméno zazvonilo v hlavě jako zvon?

„Pracuje přesně na kraji historické čtvrti, kousek od Calhoun Street.“

Začínala ve mně pracovat jakási vzpomínka. „Není to náhodou naproti Charlestonskému ústavu pro parapsychologické studie?“

Clementine vykulila oči. „No neříkejte, že jste tam byla! To je ale shoda náhod! Tomuhle se říká koincidence.“

Ba ne, koincidence ne, pomyslela jsem si neklidně. Synchronicita3.

„Jeden můj přítel v ústavu řediteluje,“ řekla jsem. „Pokaždé, když ho jdu navštívit, si všímám živnosti vaší sestry. Má vepředu vyvěšený neonový poutač ve tvaru ruky, že?“

„Ano, přesně tak. Ale nenechte se tím jménem ošálit, Isabel bere svou profesi nanejvýš vážně.“

Když jsem byla v ústavu naposled, zpozorovala jsem na přední verandě toho domu Devlina s hezkou brunetou, kterou jsem odhadovala na zmíněnou věštkyni. Teď jsem si tím byla jistá – a neméně jistá jsem si byla skutečností, že včera večer jsem ho neviděla s Clementine Perillouxovou, ale s její sestrou Isabel.

Když jsme dopily kávu, obě jsme se odmlčely a vzhledem k vývoji situace jsem si pohrávala s myšlenkou, že bych se měla elegantně odporoučet a na rozbitou sošku zapomenout. Už jsem otálela příliš dlouho. Přiznání by v této chvíli bylo hrozně nepříjemné. Jenomže Clementine se ke mně chovala vskutku laskavě a já měla pocit, že jí dlužím pravdu i nějakou formu kompenzace.

Pohodila jsem hlavou směrem k zahradě. „Vidím, že se vám rozbila soška.“

Sledovala směr mého pohledu. „No vidíte! Isabel povídala, že včera večer na zahradě s Johnem někoho slyšeli. „ Srdce mi vynechalo jeden úder. „S Johnem?“

„John je policejní detektiv. S Isabel jsou…“ Naklonila jsem se k ní.

„… velice blízcí přátelé.“

Přátelé? Doufala jsem, že tuhle informaci trochu upřesní, a současně jsem se toho děsila, když ale nic dalšího nepřišlo, zase jsem vydechla. „Vy se kvůli té soše nezlobíte?“

Zamžikala. „Na zahradě u domu, kde… kde jsem bydlela předtím, byla jedna hodně podobná. Já to tam neměla ráda, a tak jsem vlastně šťastná, že jsem se téhle připomínky zbavila.“

Lehce ve mně zahlodal neklid; ucítila jsem ono jasnozřivé mravenčení podél páteře a na temeni. „Bylo to tady moc milé, ale už bychom s Angusem opravdu měli jít.“

„Vyprovodím vás,“ řekla. „Slibte mi, že zase přijdete! A příště pozvu Isabel. Moc ráda bych vás seznámila. Vím, že jsem zaujatá, ale ona je… no, musíte ji zkrátka poznat sama. Mám dojem, že byste si vy dvě opravdu rozuměly. Máte hodně společného.“

Večer jsem si připravila lehkou večeři, a když jsem umyla a sklidila nádobí, uvařila jsem si hrnek čaje a zasedla k práci. V zadní části domu jsem měla pracovnu z předělané zimní zahrady, takže ji ze tří stran obklopovala okna. Ve dne sem svítilo slunce, jehož světlo bylo teplé a uvolňující, avšak navečer ztemnělé okenní tabulky rozněcovaly fantazii, a to zejména za večerů podobných dnešnímu, kdy jsem cítila blízkou přítomnost neklidných duší.

Odmítala jsem se však poddávat výstražnému mravenčení na šíji. Nerozhlížela jsem se. Nepátrala jsem, jestli se na zahradě neobjeví povědomá slabá záře prozrazující přítomnost zjevení. Místo toho jsem zapnula laptop a otevřela si nový textový soubor.

Už celé týdny jsem zanedbávala svůj blog, ale teď jsem se ocitla v období mezi dvěma zakázkami, a peníze navíc, jež mi plynuly z reklam, uveřejňovaných na Hrobničení, pro mě znamenaly významný zdroj příjmu. Už jsem se vytasila s novým tématem – Kuk do krypty: Obcování s mrtvolou – a napsala článek o popularitě, jíž se ve viktoriánské éře hřbitovy těšily. Nicméně dnes večer se mi zdálo, že má tohle téma jaksi prorocký ráz, jelikož jsem poslední dobou zasvětila až moc času konverzaci s duchy.

V práci jsem pokračovala, dokud jsem neměla hotový hrubý náčrt; pak jsem soubor uložila a připojila se k internetu, abych si mohla trochu zabádat. Jestliže jsem měla pomoci najít Robertu Fremontovi jeho vraha, musela jsem si prostudovat každičký útržek informace, který se mi podaří vyšťourat. Role detektiva, v níž jsem se ocitla, mě zatím ještě vyváděla z míry, ale odjakživa jsem milovala šťavnaté záhady hřbitova a vyhledávání informací bylo neoddělitelnou součástí každého restaurování, každé obnovy hřbitova. Uměla jsem vydolovat i ty nejzastrčenější detaily, jenomže o téhle vraždě jsem toho bohužel našla jen málo. Fremont pracoval v utajení, předpokládala jsem tudíž, že dotyčné případy a rovněž informátory bylo nutno chránit i po jeho smrti. Na stránkách, kde se archivovaly staré články týkající se charlestonské policie, jsem si prošla občasné zmínky o něm, a dokonce se mi podařilo vyhrabat krátkou zprávičku o té střelbě a nepříliš obsažný nekrolog.

Když Fremont zemřel, bylo mu třicet. Už jsem věděla, že jsou s Devlinem zhruba stejného věku, protože spolu studovali na policejní akademii. Viděla jsem jejich fotografii, pořízenou při absolutoriu; byl na ní ještě třetí muž jménem lom Gerrity, který dnes dělal v Charlestonu soukromé očko. Gerrity ani Devlin se nikterak netajili tím, že jeden druhým opovrhují. Zlá krev, která mezi nimi byla, nějak souvisela s Fremontovou smrtí, ale podrobnosti jsem neznala a nezmiňoval se o nich ani ten článek na webu.

Nikdy nevystoupil žádný svědek té střelby a do tisku nepronikly žádné informace stran motivu či podezřelých.

Úřad šerifa okresu Beaufort i charlestonská policie celý případ zjevně ututlaly.

Z nalezeného článku a nekrologu jsem si vyzobala dvě fakta: zaprvé Fremont vyrostl poblíž Hammondu, malého města na pobřežních pláních Jižní Karolíny, kde měla domov i Mariama; a zadruhé ke střelbě došlo den po Mariamině nehodě. Čas Fremontovy smrti byl stanoven do doby mezi druhou a čtvrtou hodinu ranní, tedy pár hodin poté, co Mariamino auto za soumraku přepadlo přes zábradlí mostu a uvěznilo ji i Shani, zatímco se neúprosně potápělo.

Na jaře jsem během obnovy hřbitova Coffeeville viděla náhrobek Roberta Fremonta, tenkrát jsem však nevěděla, o koho se jedná, takže jsem datum jeho úmrtí nezaregistrovala. Ale vzhledem k tomu, co jsem se dozvěděla o jeho vztahu k Devlinovi a snad i k Mariamě, mě těsný časový sled Fremontova a Mariamina skonu upoutal.

Popadla jsem poznámkový blok a propisku a nakreslila jsem si malý diagram se jmény a šipkami: Devlin –> Shani –> Mariama –> Fremont.

Pak jsem přidala ještě: Clementine –> Isabel –> Devlin.

Jak jsem tak zírala na ta propojená jména, zmocňovalo se mě stále silnější přesvědčení, že nic z událostí posledních dnů nebylo náhodné. Ani Mariamin útok, ani Shanina prosba a to, že mě Fremont pronásleduje, už vůbec ne. Tito tři duchové se vrátili do mého života z nějakého důvodu, přičemž zde významnou roli hrálo načasování. Všechno se vším souviselo a kousky skládačky už do sebe začínaly zapadat.

Hvězdy se konečně seřadily do správných konstelací, pravil Fremont. Všichni herci zaujali svá místa.

Hledala jsem dál, dokud se mi slova na obrazovce nezačala slévat a mezi lopatkami jsem nepocítila ostrou bolest. Vstala jsem a protáhla se. Měla bych jít brzo na kutě a pokusit se trochu si odpočinout. Byla jsem vyčerpaná, umořená – a kdo ví, co mě čeká v následujících dnech, o nocích nemluvě. O těch jsem si sotva troufla přemýšlet.

Jenomže jsem věděla, že po tom všem, co se stalo, bych stejně nedokázala usnout. Byla jsem zároveň příliš nastražená a příliš přesvědčená, že po mně jde cosi temného. A nějak byl do toho zapleten Devlin, to jsem cítila v kostech. Proto se na mě obrátil, proto jsem i teď vnímala jeho neodolatelné vábení.

Stěny mého útočiště se okolo mě začínaly svírat a já jsem se – nikoli poprvé – přistihla, jak moc mě štve dědictví, které mě nutí držet se na posvěcené půdě. Po celý život jsem se řídila pravidly svého papá, držela se v ústraní a samotě, ale teď jsem měla pocit, jak se ve mně zvedá vlna nezvyklé vzpurnosti. Byl to důsledek nemoudrého impulzu, který měl se vznešeným cílem či vyšším posláním pramálo společného.

Chtěla jsem zkrátka vidět Devlina.

Ne z dálky jako včera večer a už vůbec ne s jinou ženou. Chtěla jsem, aby byl se mnou tady, v mém útočišti, kam za námi jeho duchové nemohou. Toužila jsem po jeho doteku, po jeho teple, po zvuku mého jména na jeho rtech.

Náhle jsem se zvedla, došla k oknu a přimáčkla čelo na studené sklo. A vůbec, proč bych za ním neměla chodit? ptala jsem se sama sebe. Proč zas jednou nehodit opatrnost za hlavu? Pravidla jsem už beztak porušila. Dveře zejí dokořán. To nejhorší jsem už viděla. Co by se mi ještě mohlo stát?

Slavná poslední slova.

Mrkla jsem na Anguse. Už byl zalezlý v pelíšku a spal, což mě ujistilo, že v domě i venku je navzdory mým hrozivým myšlenkám všechno v pořádku. Angus zacukal pahýly uší a mě napadlo, jestli se mu nezdá o jeho kruté minulosti, o době, kdy sloužil jako psí návnada. Doufala jsem, že časem se oba dva svých nočních můr zbavíme.

Jako by vycítil mou pozornost, otevřel oči a upřel na mě truchlivý pohled.

„Promiň,“ broukla jsem. „Taky by se mi nelíbilo, kdyby mě někdo okukoval, když spím.“

Uvelebil se v pelechu pohodlněji, čenich složil na tlapy a znovu usnul. Obrátila jsem se opět k oknu a zrakem pročesávala zahradu zalitou měsíčním světlem. Zvedal se vítr. Španělský mech, visící ze starého dubu, se vzdouval jako gázové záclony a větrné zvonky disharmonicky klinkaly.

Bouře se sbírala tam, kde před slabou hodinkou bylo nebe jako vymetené. Z nějakého důvodu jsem si vzpomněla na Mariamin hněv. Není snad tohle její dílo? Jak velikou mocí vládne z hrobu?

Položila jsem si ruku na hruď v místě, kde jsem cítila sílu jejího vzteku. Dotek ducha jsem už sice zažila, ale většinou šlo jen o chladný dech na zádech – nanejvýš mi ledové prsty občas hrábly do vlasů. V Mariamině případě jsem se cítila fyzicky ohrožena. Děsila mě způsobem, který výrazně překračoval můj hluboko zakořeněný strach z duchů.

Chtěla mě udržet dál od Devlina. To bylo více než jasné. Podle toho, co jsem se o ní doslechla, bývala za svého života rozmarná. Vášnivá a nevázaná. Velice jsem se bála, že smrt její zlobu pouze umocnila.

Když jsem se odvracela od okna, zahlédla jsem svůj odraz na skle. Zíralo na mě bledé, vyzáblé stvoření s divokýma očima. Sotva jsem se mohla měřit s Devlinovou vzpomínkou na svěží, exotickou Mariamu. Či na záhadnou Isabel Perillouxovou.

Kdybych se na svůj obraz podívala dost zblízka, ještě bych rozeznala jizvy, které jsem utržila v horách, ty tenké bílé čárky, jež mi křížem krážem brázdily obličej a paže tam, kde se mi vyhojily tucty hlubokých škrábanců. V Asher Falls jsem málem umřela, ale teď jsem byla zpátky v Charlestonu a vzpomínka na skomírající město už bledla podobně jako tyhle drápance.

Čas, jejž jsem strávila s Thanem Asherem, mi připadal jako sen z dávných dob, vzdálený a mlhavý. Byly dny, kdy jsem si na něj znenadání vzpomněla a zahlodala ve mně prchavá lítost. Po Thaneovi se mi stýskalo, ale nestonala jsem po něm jako po Devlinovi. Nestávalo se mi, že bych po něm zatoužila uprostřed noci, neprobudil mě jeho šepot, který jsem si vysnila, přeludné laskání jeho prstů na zádech. Čas prožitý s Devlinem mě pronásledoval tak, jako I ) evlina pronásledovali jeho duchové.

Houževnatě jsem se znovu zakousla do práce, ale nemohla jsem se soustředit. Myšlenky jsem měla příliš roztoulané a dům ve mně vyvolával pocit klaustrofobie. Říkala jsem si, že vyrazit ven po setmění, když už jsem se uchýlila na noc do bezpečí, je čirá bláhovost.

Ale… třeba by mi prospěl čerstvý vzduch, zdůvodňovala jsem si ten nápad. Krátká projížďka podél řeky Ashley mi snad pomůže se uvolnit, takže bych pak mohla konečně usnout.

Když jsem za několik minut odbočovala do ulice, kde bydlel Devlin, ještě pořád jsem si lhala do kapsy.

Během těch měsíců, co jsme byli zase každý sám, jsem ani jednou nejela kolem Devlinova domu, jedinkrát jsem nezamířila nikam, kde by se snad mohl vyskytnout, ani jsem mu nezavolala, abych pak ve chvíli, kdy hovor vezme, honem zavěsila. V sedmadvaceti už jsem byla na takové puberťácké chování trochu stará, a upřímně řečeno, taktika tohoto druhu mi byla prostě cizí.

V době dospívání jsem měla velice málo kamarádů, natož potom kluků, s nimiž bych chodila. Ve volném čase jsem pomáhala otci udržovat hroby anebo jsem se schovávala na posvátné půdě, v jedné ze sekcí hřbitova Růžový vrch, daleko od duchů a jen ve společnosti knih. Byla jsem odkázána sama na sebe, a tak jsem se zažrala do romantické klasiky: Jana Eyrová, Pýcha a předsudek, Mrtvá a živá.

Není tedy divu, že když se onoho prvního večera Devlin, zjev tak temný a zádumčivý, opředený skutečnou tragédií, vynořil z mlhy, byla to, abych tak řekla, voda na můj mlýn. Zkrátka jsem neměla šanci odolat.

Jenomže se mi nedostávalo zkušeností, které by mě připravily na střetnutí s opravdickým byronovským hrdinou. Moje kamarádka Temple mi jednou vysvětlila, že před Devlinem mě vždycky přitahovali „bezpeční“ muži. Vzdělanci i intelektuálové. Čili bábovky, jak je Temple nazývala. A varovala mě, abych se s chlapem typu Johna Devlina nesbližovala příliš ukvapeně. Mariama ho pomocí svých pozoruhodných úskoků uměla ovládnout, kdežto osoba jako já nakonec skončí – alespoň podle Temple – se zlomeným srdcem.

Měla nakonec pravdu, leč Devlinova chyba to nebyla. Nemohl za to, že ho pronásleduje mrtvá manželka s dcerkou. Nemohl za to, že ještě není připraven se od nich oprostit.

Tak proč jsem dnes přijela? Čeho jsem chtěla dosáhnout? Na celkové situaci se nic nezměnilo. Devlina stále provázejí duchové a Mariamina výstraha nemohla být jasnější: Koukej se od něj držet dál!

Výstraha, na kterou bych měla dbát.

Ale když jsem zajela k chodníku a zaparkovala ve vedlejší ulici, v žilách už se mi rozproudil adrenalin. Mraky, jež se valily od moře, čas od času zakryly měsíc, takže čtvrť tonula v hlubokém stínu.

Jak jsem chvátala po chodníku, naštěstí jsem neviděla žádné duchy. Bylo těsně po desáté – pro živé ještě dost brzo. Přede mnou se okolo rohu ulice mihly reflektory bicyklu; když jsme se míjeli s mladým párem, který si vyšel na procházku před spaním, zamumlali jsme pár slov na pozdrav. Všechno působilo velmi normálně.

Dneska večer však nebylo normální vůbec nic. Rozhodně ne moje impulzivní chování. Uměla jsem si představit, co by mi řekla matka, kdyby mě viděla bloumat potmě ulicí: Žádná slušné vychovaná žena by jaktěživa nevtrhla uprostřed noci bez ohlášení do domu nějakého muže. Učila jsem té lepším způsobům!

To ano. Jenomže já jsem tu dnes stejně byla.

Jistě, matka se poslední dobou starala o důležitější věci. Boj s rakovinou si na ní vybíral svou daň, a ačkoliv nás lékaři ujišťovali, že nejhorší část léčby už překonala, měla před sebou ještě pořádný kus cesty.

Za večerů, jako byl ten dnešní, kdy jsem se cítila osamělá, zmatená a ztrácela jsem půdu pod nohama, jsem si víc než co jiného přála jet za matkou, položit jí hlavu na kolena a řádně si vylít srdce. Chtěla jsem jí vyprávět o Devlinovi a nechat se hladit po vlasech, zatímco mi ona bude konejšivě mumlat, že všechno bude nakonec v pořádku.

Takové útěchy se mi od ní dostávalo dost vzácně i v dětských letech, či obecně vzato, v dobách před stanovením její diagnózy. Milovala jsem svou krásnou matku velmi horoucně, ale ona si mě vždycky držela od těla. Okolnosti mé adopce mezi námi vyhloubily propast a matka se příliš bála ji překlenout. A pak tady byli duchové. Mamka je neviděla. Tenhle temný dar náležel pouze mému papá a mně. Byl to kříž, který jsme museli nést – a břemeno našeho společného tajemství nás nutilo držet si od těla zase mamku.

Ale dnes večer jsem měla svého dost, takže hloubat o matce se mi opravdu nechtělo. Do mého světa vtrhli duchové, na můj sluch útočila přízračná slavičí serenáda a v hlavě mi stále vířily kousky skládačky týkající se Roberta Fremonta. V mém světě, který kdysi býval úhledně uspořádaný, bylo všechno vzhůru nohama.

Jak jsem pospíchala stinnou ulicí, přihodilo se mi něco velice zvláštního. Noc byla temnější a chladnější, ale já jsem nějak tušila, že to není skutečnost. Nic z toho nebyla skutečnost: slavík, duchové, ba ani moje nepředložená výprava k Devlinovu domu. Byla jsem v bezpečí doma, spořádaně jsem ležela v posteli. Jak jinak by se dala vysvětlit náhlá letargie, jež se mě zmocnila? Proč by se mi jinak nedostávalo dechu a proč mi ztěžkly údy? To se mi přece stávalo ve zlých snech. Jak jinak by se dalo vysvětlit, proč se mi ulice, táhnoucí se přede mnou, zdá najednou nekonečná jako chladná chodba, kde není nic než černota?

V hrudi mi explodoval strach a moje kroky zpomalily, takže jsem se sotva vlekla. Všude kolem jsem cítila oči, které na mě zírají a zírají, zatímco se po mně sápou paže.

Ten vjem trval sotva vteřinu. Vzápětí se paže opět proměnily ve větve stromů a oči zmizely. Zvolna jsem vydechla. Co to mělo znamenat? Nebylo to snad varování?

Celá rozklepaná jsem pokračovala v chůzi. Vzduch nyní štípal, čehož jsem si předtím nevšimla, ale tento chlad nijak nesouvisel s okolní teplotou. Během prvních dvou říjnových týdnů byla odpoledne nezvykle teplá a mírná a večery vlahé. Ledový průvan přicházel odjinud. Svět duchů byl náhle velice blízko. Tak blízko, že jsem ho ucítila.

Obezřetně jsem se rozhlédla. Ve tmě jsem sice nic neviděla, věděla jsem však, že všude kolem jsou přízraky, které se ke mně slétají tmavými průchody a uličkami. Vznášejí se v zahradách obehnaných zdmi a v historických domech. Vnímají mou energii přesně tak, jako já cítím jejich chlad.

V suchém listí ve strouze zaharašil poryv větru a v dálce nad korunami stromů jsem uviděla klikatící se blesk.

Devlinovo obydlí bylo přímo přede mnou: krásný starý dům z období královny Anny, který koupil pro Mariamu. Klopýtla jsem a opět jsem měla dojem, že mě obestírá kouzlo. Právě v tomhle domě jsem konečně podlehla citům k Devlinovi. Právě v tomhle domě se otevřely dveře, kudy vstoupili Jiní.

Říkala jsem si, že bych se měla obrátit k odchodu, než bude příliš pozdě, ale nešlo to. Ještě ne. Už jsem se v mysli zatoulala zpět k noci s Devlinem, kdy mě tak pevně objímal, tak horoucně líbal a kdy jsem mu jeho laskání oplácela. Jako bych se ho nemohla nabažit. Tak živě jsem si vybavovala primitivní rytmus africké hudby, která hrála u něj v ložnici, žár jeho kůže pod mou dlaní, když jsem mu položila ruku na srdce… na to, jak moje ústa kloužou níž… a ještě níž… a pak se podívám přes rameno do zrcadla, odkud na mě zírá Mariama.

Zatímco jsem přecházela přes ulici, vypudila jsem si ten rozčilující výjev z hlavy. V přístavu zarachotil hrom a já ucítila ve vzduchu vlhkost. Ze statické elektřiny mě brněla kůže na hlavě. Bouře se evidentně hnala tímhle směrem. Znamení ani nemohla být zlověstnější.

Já jsem se však stále neobracela k odchodu.

Nikdy jsem se nedozvěděla, zda bych měla tu kuráž vyjít po schodech na verandu a zazvonit na zvonek u dveří. Jak jsem tak okolkovala na chodníku a vlasy mi čechral ten tajuplný průvan, náhle se otevřely dveře a z haly ke mně dolehly hlasy.

Reagovala jsem čistě instinktivně: už podruhé během krátké doby jsem se schovala za křoví.

„Bude bouřka,“ uslyšela jsem Devlinův hlas, zatímco jsem se jako ostřílený stalker krčila v houští.

„Aby ne!“ opáčil jiný mužský hlas. „Spatné počasí, špatné džudžud

„Pokud na takové věci věříš.“

„Jasně. Jak bych mohl zapomenout? Kromě pěti smyslů přece nic jiného neexistuje, nemám pravdu, Johne?“

„Já jsem se naučil důvěřovat vlastním instinktům. To se taky počítá?“

Jako vždycky se mnou Devlinův hlas pořádně zacloumal. A moje odezva spočívala v tom, že jsem se schoulila ještě liloub ve stínech vedle verandy. Neodolala jsem však a vykukovala zpoza listí, abych ho alespoň zahlédla.

Od chvíle, kdy jsme se naposled rozloučili na hřbitově Chedathy, jsem ho až do včerejšího večera neviděla ani jednou. Telefonátům a e-mailům od něj jsem se vyhýbala, poněvadž mi bylo jasné, že jediný způsob, jak to s ním skoncovat, spočívá v tom, že ho úplně odblokuj u. Během svého krátkého pobytu v Asher Falls jsem samu sebe málem přesvědčila, že jsem připravena hnout se z místa. Potkala jsem muže, který se mi líbil, muže, který mě přitahoval, muže, se kterým bych snad mohla být jednou šťastná.

Už jsem ale věděla své: Devlin je pro mě jediný na světě, ale dokud ty přízračné dveře zůstanou otevřené a dokud jeho budou pronásledovat duchové, nemáme vůbec naději.

Proč jsem se tedy prostě nedokázala smířit s osudem a pustit Devlina z hlavy? Několik měsíců se mi dařilo držet si od něj odstup, tak proč je to teď čím dál těžší?

Protože jsem ho viděla s jinou ženou. Protože se bojím, že on už pustil z hlavy mne.

Snad je to takhle. Anebo mě sem možná znovu přivábila Mariama, jež pro to má svoje důvody. Bylo daleko jednodušší svalovat vinu na ducha než přijmout zodpovědnost za vlastní sporné chování.

Ať už byl důvod jakýkoliv, teď jsem tu zkrátka musela trčet, dokud Devlinův host neodejde a Devlin se nevrátí do domu. Kdyby mě zahlédl, jak se krčím v křoví, strašně by mě to pokořilo.

Co nejtišeji jsem změnila polohu, abych získala lepší výhled. Devlin stál na verandě, na kterou dopadalo světlo z lustru v hale. Všechny jeho rysy – ty tmavé oči, ta smyslná ústa – jsem měla vryté do paměti. V duchu jsem dokonce mohla sledovat linii jizvy pod jeho spodním rtem. Tato jediná drobná nedokonalost mě vždycky fascinovala.

Hlas druhého muže mi zněl povědomě, ale návštěvník stál ke mně zády, takže jsem ho poznala až tehdy, když se obrátil a začal zkoumat stíny, kde jsem se choulila. Obličej mu zalilo světlo z domu a já se rychle nadechla.

Byl do Ethan Shaw, forenzní antropolog, s nímž jsem spolupracovala před několika měsíci. Seznámila jsem se s ním prostřednictvím jeho otce, doktora Ruperta Shawa, ředitele Charlestonského ústavu pro parapsychologické studie. Doktor Shaw a já jsme se přátelili od doby, kdy jsem se přistěhovala do města. Upoutal ho „duchařský“ videoklip, který jsem umístila na svůj blog, takže si se mnou domluvil e-mailem schůzku. Dokonce mi byl nápomocen při zajišťování mého současného bytu, který mi postoupila jeho bývalá asistentka, jež se náhle odstěhovala do Evropy.

Když Ethan upřel oči do tmy, zůstala jsem jako přimražená. Po chvíli se obrátil opět k Devlinovi. „Zdálo se mi, že něco slyším.“

„Snad to byl jen vítr.“

‚Anebo moje bujná fantazie.“

„Asi tak. Na!“ Podal Ethanovi pivo a já uslyšela tiché zašumění, jak si oba otevřeli láhev.

Devlin pak vyšel na verandu a stanul tam s povytaženými rameny a nohama mírně rozkročenýma, jako by se chystal čelit nějaké nepříjemnosti. Byl to vysoký muž a po letech, kdy ho sužovali duchové, měl sklon spíše k vyhublosti. Zároveň však v sobě měl cosi velmi mocného – cosi takřka výhružného. Čišelo to z něj právě teď, když se mračil do tmy.

„Klidně se ti přiznám, že mám pořád ještě nervy v kýblu,“ řekl Ethan s neklidným uchechtnutím. Posedával na zábradlí verandy, zatímco Devlin se opíral ramenem o zeď. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že se kouknu přes ulici a zjistím, že na mě civí Darius Goodwine. To ti povídám, Johne, byl to náramně strašidelný pocit! Sakra divná náhoda!“

„Ae určitě si nemyslíš, že by to byla náhoda, ne?“

„Co jiného by to mohlo být? V té čtvrti jsem nikdy nebyl. Dokonce jsem tudy ani neprojížděl. A zrovna dneska mě zavolají, ať přijedu k nějakému starému baráku v Nassau ohledat kosti, které se našly pod verandou. A když se vyplazím zpod verandy ven, je tam Darius v celé své kráse. Měl sluneční brýle a klobouk, takže je možné, že jsem se spletl –“

„Nespletl,“ odtušil Devlin. „Byl to on.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„V tomhle městě se dějí divné věci.“

„Jak to myslíš?“

Devlin se odmlčel, pohledem zalétl ke stromům a já jsem si z nějakého důvodu vzpomněla na slavičí písničku a na Devlinovo naléhavě vysvětlování, že jsem musela slyšet drozda. „Na východní straně města se před pár dny našla mrtvá žena. Toxikologická analýza ukázala, že měla v krvi pár zajímavých chemických sloučenin. Koroner říkal, že to byl hotový roh hojnosti, plný psychedelických látek rostlinného původu. A navrch ještě substance, kterou nikdo neuměl určit.“

„A jak to souvisí s Dariusem?“

„Ve všech ohledech. Pokud se ukáže, že tou neznámou substancí je šedivý prach.“

„Šedivý prach? Kristepane!“ Ethan se opět zahleděl do tmy. Ve světle, jež sem proudilo ze dveří, vypadal bledý a napjatý a přísahala bych, že mu v hlase zazněl strach. „Já myslel, že tohle svinstvo zmizelo už před pár lety.“

„Zjevně znovu vyplulo na povrch, jakmile se Darius Goodwine vrátil z dlouhého studijního volna v Africe,“ pronesl Devlin zachmuřeně. „Existuje pouze jediný zdroj šedivého prachu a přístup k němu má jenom hrstka lidí zvenčí. A on mezi ně patří.“

„Ano, ale není přece jediný.“

„Ale no tak!“ Devlin promluvil dost netrpělivě. „Dnes to nebyla žádná náhoda. Chtěl, abys ho viděl, aby zajistil, že ty řeči o šedivém prachu doputují přímo ke mně. Stejně tak zajistil, že se v těle té ženy najdou správné chemikálie, aby vytvořil kouřovou clonu. Každý tah, který Darius udělá, má svůj význam.“ Devlin znovu naklonil hlavu, jako by se snažil zachytit nějaký zvuk z dáli. Honem jsem zvedla oči, avšak stromy dál mlčely.

„Co to je?“ otázal se Ethan s úzkostí.

„Nic. Já už asi taky slyším trávu růst.“

„Darius holt na lidi takhle působí.“ Ethan si přejel rukou po zátylku. „Těžko věřit, že by člověk v jeho situaci takhle riskoval. Peníze dnes až zas tolik nepotřebuje.“

„O peníze mu nikdy nešlo. Zato šedivý prach mu dává moc hrát si na boha.“

„Vládce nad životem a smrtí,“ zamumlal Ethan. „Takhle to přece říkával, ne?“

Devlin popošel ke schodům a odtamtud vyhlédl do zahrady. Kdyby se ve správném úhlu podíval dolů, dozajista by mě zpozoroval. Nejradši bych se zavrtala hlouběji do stínu verandy, ale měla jsem strach, že by sebemenší zvuk upoutal jeho pozornost. Kdyby mě Devlin s Ethanem objevili, musela bych se hanbou propadnout, jenomže jejich rozhovor mě natolik upoutal, že jsem to riskla. Mariama se totiž za svobodna jmenovala Goodwineová, takže jsem nabyla podezření, že se zmíněným Dariusem byla nějak spřízněná. Nevěděla jsem ovšem, proč ve mně pouhá zmínka o něm vyvolává děs. Cítila jsem, že se ve vzduchu chvěje cosi, co nutí moje srdce dát se do běhu.

„Dřív jsem měl za to, že šedivý prach je báchorka,“ řekl Ethan. „Když o něm otec s Mariamou rozprávěli tak uctivě, tropil jsem si z nich šašky. A pořád tvrdím, že nejde o nic jiného než o velice silný halucinogen.“

„To jsi na omylu,“ řekl Devlin. „Šedivý prach člověku zastaví srdce a dotyčný umírá. A ten, kdo se vrátí…“ Když scházel ze schodů, měl hlavu otočenou na druhou stranu, takže jeho hlas zazněl tlumeně. Zbytek věty jsem tedy nezaslechla.

„Viděl jsi takové lidi?“

Devlin se vrátil ke schodům. „Pokud víš, jak se dívat, můžeš je tam venku uvidět. Projdi se někdy po východní čtvrti, po Americké ulici. Tu a tam některého z nich zahlédneš mezi feťáky, ať už se sjíždějí crackem nebo jsou závislí na heroinu. Takový chudák má oči zmrzlé jako mrtvola a celý zhroucený se s námahou šourá, jako by za sebou vlekl něco z pekla.“

Ethan zůstal chvíli zticha. „Otec jim říkával zombie.“

„Tohle nejsou zombie,“ ucedil výsměšně Devlin. „Jenom pitomci, kteří uvěřili Dariusovi Goodwineovi.“

Ethan se odlepil od zábradlí a sešel ze schodů. Ani jednomu z nich jsem teď neviděla do tváře, ale jejich hlasy doléhaly do mého úkrytu zcela zřetelně.

„Co uděláš?“ zeptal se Ethan Devlina.

„Je nutné ho zastavit.“

„Doufám, že to nehodláš udělat ty. Darius je mocný, Johne. Z toho, co jsem slyšel, má žáky po celém městě. A některé i na dost vysokých postech.“

„Já se ho nebojím.“

V Devlinově hlase, zazvonil jakýsi náznak vzrušení, při němž se mi po zádech rozběhlo varovné zachvění.

„No, to bys ale možná měl,“ řekl Ethan.

„Proč myslíš?“

„Však ty víš.“

„Ne, to nevím. Mám ale pocit, že se mi to chystáš povědět.“

V napjatém tichu, které následovalo, jsem se skoro bála, že mě prozradí divoké bušení srdce. Neměla jsem ponětí, o čem je řeč. O šedivém prachu jsem v životě neslyšela, ale připomnělo mi to, jak Fremont včera mluvil o místě mezi Světlem a Tmou: Tohle místo se označuje jako Šeď.

„Mluvím o té noci, kdy došlo k nehodě… potom, co ses dozvěděl o Mariamě a o Shani,“ pronesl Ethan. „Jel jsi tehdy za mým otcem do ústavu, pamatuješ?“

„A co má být?“ Devlinův hlas zněl drsně a ostražitě. Bezmála podezíravě.

„Žádal jsi ho, ať ti pomůže spojit se s druhou stranou, abys je mohl ještě naposledy vidět. Aby ses s nimi mohl rozloučit. Když ti otec nepomohl, hrozně ses rozčílil. Choval ses i násilnicky.“

„Byl jsem ještě v šoku,“ sykl popuzeně Devlin. „Žalem bez sebe. To byl jediný důvod, proč jsem tam jel. Víš přece, že žádnému z těch nesmyslů, které tvůj otec hlásá, nevěřím.“

„A oba víme, že bývaly doby, kdy jsi jim věřil. Kdysi jsi byl otcovým chráněncem. Slyšel jsem ho snad miliónkrát vykládat, že ty jsi ten nejlepší výzkumník, jakého kdy měl.“ Že by z Ethana mluvila žárlivost?

„To už je dávno,“ řekl Devlin. „Hledal jsem způsob, jak naštvat dědu, a Rupertův malý kabaret mi připadal jako prima nápad.“

„Bylo v tom něco víc. I když ses pak začal věnovat jiným věcem. Podle mě ses toho nikdy úplně nezbavil. Koneckonců, oženil ses přece s Mariamou.“

„Nač narážíš?“ otázal se ho chladně Devlin.

„Něco z té víry v tobě muselo zůstat. Pouhý zármutek a šok by tě tenkrát v noci za otcem do ústavu nedohnaly.“

„Mysli si, co chceš. Nemám páru, proč to teď zase vyhrabáváš.“

„Když jsi pak vyběhl ven, otec mě poslal, abych se po tobě podíval, jenomže ty jako by ses do země propadl. Kam jsi tehdy v noci šel?“

Devlin nic.

„Šel jsi za Dariusem, viď? Požádat ho o šedivý prach.“

Devlin dál mlčel.

„Celé hodiny jsem čekal právě tady, na verandě, abych se přesvědčil, že jsi v pořádku. Nazítří jsi přišel domů a vypadal jsi jako nebožtík. Skoro jako by –“

„Právě jsem přišel o dceru a o manželku,“ skočil mu do řeči Devlin. „Jak bych asi měl podle tebe vypadat?“

„No, něco takového jsem rozhodně nečekal. Nejenže jsi truchlil, ale zároveň jsi byl vyděšený. Klepal ses jako ratlík a nedokázal jsi to zarazit. Takhle jsem tě ještě nikdy neviděl. Tohle byl důvod, proč jsem ti poskytl alibi, když se objevila policie a začala klást otázky ohledně vraždy Roberta Fremonta.“

„Nikdy jsem tě nežádal, abys kvůli mně lhal.“

„Bál jsem se nelhat,“ řekl Ethan. „Ty ses taktak dokázal vyšourat z těchhle dveří, natož pak abys zvládl policejní výslech.“

„Výslech? Ty mluvíš, jako bych byl podezřelý.“

„Podezřelý jsi být klidně mohl. Kdyby vyšlo najevo, kde ses tenkrát v noci potloukal. Už věděli, že jste s Robertem měli konflikt. Den předtím, než ho zastřelili, někdo vyslechl, jak se spolu hádáte.“

Devlinův hlas zněl zase klidně. „Dej pozor, Ethane. Nelíbí se mi, kam tím míříš.“

„Mířím jen k logickému závěru. Kdyby Robert věděl, že ti Darius dodal šedivý prach, mohl by ti notně zkomplikovat život u policie. Policajt, kterého přistihli, že užívá tohle svinstvo…“ Utichl.

„Tak si klidně mysli, že jsem ho zabil.“ To bylo konstatování, a ne dotaz.

„Ale houby, jasně že ne! Motiv jsi ale měl.“

„A co ty?“ zeptal se Devlin stále tím smrtelně klidným hlasem.

„Co já?“

„Pověděl jsi policii, žes byl celou noc se mnou. Neposkytl jsi alibi jenom mně, ale i sobě.“

„Cože? vyjevil se Ethan. „Nač bych já potřeboval alibi?“

„No, to už mi dávno vrtá hlavou.“

Někde na zadním dvorku zaštěkal pes a uslyšela jsem i tlumený hluk provozu z Beaufainské ulice. Ale tady, na Devlinově zahradě, vládlo ticho a vzduch byl tak hustý napětím, že jsem sotva dýchala.

„Přece si nemyslíš, že bych měl se smrtí Roberta Fremonta něco společného!“ Znělo to spíš ublíženě než rozzuřeně. „Jaký bych měl asi podle tebe motiv?“

„Prosím tě, zapomeň na to,“ řekl Devlin. „Musíme se soustředit na jiné věci.“

Slyšela jsem, jak Ethan zprudka vydechl. „Máš pravdu. Musíme držet při sobě. I dneska by se na tu noc mohl někdo vyptávat.“

„Na otázky jsem tu já. Kdybys Dariuse znova zahlédl, prostě mi zavolej,“ řekl Devlin. „V kteroukoliv denní i noční dobu.“

Hlasy umlkaly, protože Devlin vyprovázel Ethana k chodníku. Chvíli nato jsem slyšela bouchnout dveře auta a vzápětí zvuk motoru. Očekávala jsem, že se Devlin vrátí do domu, čímž mi dá šanci nepozorovaně vyklouznout z úkrytu, ale on si místo toho sedl na schody, dopíjel pivo a zíral do tmy.

Ramena měl shrbená, předloktími se opíral o kolena, jako by na jeho zádech spočinula tíže celého světa. Nejradši bych k němu šla, ale jak bych mu vysvětlovala, kde jsem se tu tak náhle vzala? Jakou výmluvou bych mohla ospravedlnit, že jsem číhala v houští a špicovala uši, zatímco on vedl důvěrný hovor s Ethanem? A že to byl hovor náramně ošemetný! Ještě se mi točila hlava z těch odhalení a narážek, které jako by všechny vedly k Robertu Fremontovi. Hvězdy se konečně seřadily do správných konstelací.

Navíc jsem měla dojem, že v okamžiku, kdy vylezu ven, se zhmotní Mariama.

Při pouhém pomyšlení na ni se vzduch ochladil. Otřásla jsem se zimou a v hrůze se připravovala na nejhorší.

Nejspíš jsem se bezděky pohnula, neboť Devlin rázem otočil hlavu a já viděla, jak mu ruka zajela pod sako, kde patrně stále nosil podramenní pouzdro na pistoli.

Ze skupinky keřů u silnice jako blesk vyrazila kočka a pádila přes trávník k sousednímu domu. Devlinovi klesla ruka. Pomaloučku se zvedl, a než se obrátil ke schodům, důkladně očima obhlédl dvorek.

Jakmile za ním zaklaply dveře, začala jsem se nořit ze skrýše, když vtom se do mě dal ten příšerný chlad. Stála jsem tam jako ochrnutá, zatímco se vedle mě zjevil Shanin duch.

Držela mě za ruku a její mrazivá podstata rozechvívala chladem celou mou bytost. Pevně se mě držela a přitom zírala přes zahradu.

Ten kontakt mě vyděsil a v prvním popudu jsem rukou skoro ucukla. Už jsem cítila, jak mě opouští síla. Jenomže duch neduch, především to byla Devlinova dceruška. Nemohla jsem ji nevlídně odmítnout.

Zvedla ke mně oči, a když viděla, že jí věnuju pozornost, ukázala ručičkou na skupinku keřů, odkud předtím vystřelila kočka. Téměř jsem očekávala, že uvidím, jak se na mě střemhlav řítí Mariamin duch.

Místo toho jsem ve tmě spatřila třpyt lidských očí.

Někdo sledoval dům. Ještě někdo kromě mě.

Instinkt mi velel ihned křiknout na Devlina a varovat ho, jenomže sebemenší pohyb či zvuk by pozorovatele uvědomil o mé přítomnosti. Zůstala jsem tedy bez hnutí a sotva jsem se odvažovala dýchat. Třásla jsem se chladem, který vyzařoval Shanin duch.

Noc byla velice tmavá. Zpočátku jsem viděla jen o málo víc než siluetu, ale pak zpoza mraků vykoukl měsíc a v tom náhlém světle se mi naskytl zřetelný pohled na toho muže: byl černý a neobvykle vysoký, ačkoliv k této iluzi mohly přispívat i stíny, jež ho obklopovaly. Zdálo se, že upírá pohled na Devlinův dům. Zatímco jsem ho sledovala, opět jsem uslyšela slavíka. Trylkování bylo tiché a sladké jako sen. Muž natočil hlavu za tím zvukem a já bych přísahala, že se usmál.

Vzápětí se obrátil zpátky k domu a zvedl si ruku k ústům. Rozevřel prsty a cosi sfoukl z dlaně. Ve vzduchu zůstaly chvilinku viset rozptýlené třpytivé částečky, které jedna po druhé popadaly na zem a zmizely. Zbyl po nich pouze slabý pach síry.

Setřásla jsem kouzlo, jímž mě jiskry opředly, a upřela oči zase na shluk keřů. Ten člověk byl pryč. Okamžik nato jsem z ulice zaslechla bouchnutí dveří auta a tiché vrnění motoru. Pohnula jsem se, až když bylo vozidlo v bezpečné vzdálenosti. A teprve pak jsem si uvědomila, že pryč je i Shani.

Když jsem se plížila z úkrytu, nerozhodně jsem otálela. Nejvíc ze všeho jsem si přála namířit si to rovnou domů, do bezpečí svého útočiště. Zapomenout na tuto noc, zapomenout na duchy, zapomenout na znepokojivé souvislosti Fremontovy vraždy, které jsem při svém špiclování odhalila.

Nemohla jsem však odejít, dokud nevaruji Devlina, i kdyby to znamenalo, že se prozradím. Třeba byl v hrozném nebezpečí… Jeho rozhovor s Ethanem mě každopádně rozrušil. Nevěděla jsem, co si z toho mám vybrat, ale bylo mi jasné, že jakmile se ocitnu o samotě, budu ve snaze vyzkoumat, kam tyto nové kousky skládačky zapadají, rozebírat každé slovíčko a pitvat významové nuance a modulace hlasu.

Chvatně jsem vyšla po schodech na verandu, přičemž jsem vrhla ostražitý pohled přes rameno. Zvedl se vítr, načež zachřestily ratolesti trpasličích palem; už jsem cítila, jak z Devlinova domu prosakuje ven abnormální chlad. Vůbec se mi tam nechtělo. V tomhle domě sídlili duchové. Nejen Shani s Mariamou, ale bytosti z jiné říše, ležící daleko za územím Šedi.

Než mi Devlin konečně otevřel, uplynulo několik minut. Když stanul ve dveřích, vydechla jsem tak prudce, až to zabolelo: Devlin se zjevně chystal do postele, protože košili měl rozepnutou a vlasy rozcuchané, jako by si je zrovna prohrábl prsty. Anebo jako by mu je prohrábl někdo jiný.

Teprve v té chvíli mi došlo, že třeba není sám. Ze jsem mu pokazila večer – a Ethan také.

„Amelie!“ Opřel se rukou o zárubeň dveří. „Co tady děláš?“

„Já… musela jsem tě vidět.“

Snažila jsem se nakouknout přes něj do haly, ale za dveře jsem nedohlédla. Zatékala jsem pohledem, na chvilku jsem se mu zadívala do očí, potom jsem však mimoděk sklouzla zrakem níž. Tam, kde se mu rozevírala košile, jsem uviděla kus holého hrudníku a na bledé kůži lesk stříbrného medailonu. Byl to talisman Rádu rakve a spáru, tajného společenstva, jehož členové se vybírali z nejstarších ‚i nejvlivnějších rodin ve městě. Devlin se sice vymanil z osidel své výchovy a otočil se zády k dědečkovu odkazu i k jeho očekáváním, a přece tenhle symbol stále nosil. Byl se svou minulostí svázán v nejednom ohledu.

Tohle všechno mi blesklo hlavou ve zlomku vteřiny. V následující chvíli jsem přes rameno znovu vrhla nervózní pohled na ulici.

Zdálo se, že můj chvat postřehl, poněvadž ostře pronesl: „Něco v nepořádku?“

„Zrovna jsem něco viděla… Nevím, co to znamená, ale vylekalo mě to.“

„Pojď dál.“ O krok ustoupil, abych mohla vejít do domu.

Vzpomínky se na mě sesypaly v okamžiku, kdy jsem vstoupila do foyeru, a oči mi rázem zabloudily ke schodišti.

Viděla jsem se, jak po těch schodech zvolna kráčím nahoru a přitom se o mě otírá Mariama, která mě děsí svým i hladem a očima zářícíma ze zrcadla se mi vysmívá. I dnes jsem bezmála slyšela rytmus těch bubnů a bušení svého srdce, jež mě provázely, zatímco jsem mířila chodbou do ložnice. Do její ložnice.

„Co se děje?“ zeptal se mě Devlin. „Pověz mi to.“

Otočila jsem se k němu. „Právě teď byl někdo na zahradě. Viděla jsem, jak sleduje dům.“ Došla jsem zpátky ke dveřím a ukázala na křoví, kde se ten muž schovával. „Byl támhle.“

Devlinovo chování se v tu ránu změnilo. „Počkej tady.“ Ze zásuvky ve vysokém příborníku, stojícím v hale, vytáhl pistoli. Slyšela jsem sérii různých cvaknutí a klapnutí a pak Devlin znovu krátce vyhlédl z předních dveří. Tudy však ven nevyšel. Místo toho se vysoko klenutým průchodem vytratil na přední verandu. Následovala jsem ho, ale zůstala jsem stát těsně za foyerem a pozorovala, jak vklouzl francouzským oknem na postranní zahradu.

V domě teď bylo o poznání chladněji. Devlinovi duchové byli nablízku. Cítila jsem je. Projel mnou strach.

Zbloudilý průvan zavířil listy papíru na příborníku za mnou a světlo v hale zablikalo, ačkoliv bouře byla ještě daleko. Ve vzduchu jsem ucítila podivnou tíži a elektrický výboj, který mi polechtal nervová zakončení. Pohled mi zvolna putoval po celém salonu a propátrával temná zákoutí.

Tuto místnost jsem už jednou zahlédla, když jsem za Devlinem přišla poprvé. Tenkrát mě napadlo, že ty masivní starožitnosti a zlacené rámy vůbec nejsou podle jeho vkusu. Ten pokoj náležel Mariamě, to jsem věděla s jistotou. Hojná výzdoba byla v rozporu s běžnější vůní citrónové verbeny, kterou průvan vířil.

Nad krbovou římsou visel portrét Mariamy, oblečené do jednoduchých černých šatů, které jí zakrývaly paže i hrdlo. Tenhle obyčejný oděv nebyl vybrán náhodně: takhle totiž nic neodpoutávalo pozornost od očí mandlového tvaru, od lícních kostí, od okouzlujícího úsměvu.

Jediné světlo se sem linulo z lustru v hale. Lustr se mírně pohupoval a vrhal stíny na zdi a na obraz, takže Mariamina tvář přecházela z tmy do světla a zase zpátky. Tenhle pohyb mě jaksi hypnotizoval – měla jsem co dělat, abych neupadla do transu.

Na jednom konci místnosti bylo okno, obrácené do ulice. Tam se bez hnutí vznášel Shanin duch; holčička hleděla ven, do noci. Dávala pozor na Devlina. Čekala, až se vrátí domů, jako kdysi, v den nehody.

Ethan mi jednou povídal, že se Mariama s Devlinem tehdy strašlivě pohádali. Shani Johna vytrvale pleskala do nohy, aby upoutala jeho pozornost. Myslím, ze se ho snažila uchlácholit, jenomže on byl v té chvíli příliš rozzlobený… příliš bez sebe, než aby si toho všímal. Shani stála u okna a mávala mu na rozloučenou. Tehdy ji vidčl naposled živou.

Pořád na něj u okna čekala, pořád se zoufale snažila upoutat jeho pozornost. Určitě vycítila mou přítomnost; inebo moje teplo –, protože se honem ohlédla a přitiskla si prstík k ústům.

Když jsem se otočila a zvedla zrak k horní části schodiště, kde se vznášel Mariamin duch, jemuž nepřirozený vítr čechral vlasy a lem průsvitných šatů, zrychlil se mi dech. Mariama byla bledá a chladná, oči jí však žhnuly niterným ohněm, zatímco splouvala po schodech dolů, chodili la několik palců nad zemí. Papíry na příborníku šustily, světlo blikalo a vzduch se tak ochladil, že jsem málem viděla mrazivou mlhu vlastního dechu.

Sklopila jsem oči a zjistila, že mám vedle sebe Shani, téměř průhlednou až na slaboučký třpyt aury. Visela na mé nice; když se Mariama přisunula ještě blíž, vycítila jsem její zuřivost.

Jak mi srdce zabubnovalo o hruď, do žil se mi rozlila ledová hrůza. Nejradši bych couvla, avšak nedokázala jsem se hnout, nedokázala jsem odtrhnout zrak od zvrhlé krásy Mariamina zjevení. Netušila jsem, čeho všeho je schopna, jak velkou mocí vládne z druhé strany. Pomyslela jsem na Devlina uvězněného v tomhle domě s jejím duchem, na to, jak mu ubývá energie a mládí mu ukrádá žena, která kdysi tvrdila, že ho miluje.

Zdálo se, že ho miluje i dnes.

Ovinula paže kolem Shani a mně instinkt nakázal, abych se postavila mezi ně. Navzdory svému strachu bych to snad i udělala, ale když jsem se podívala dolů, třpyt Shaniny aury se začal rozmazávat a pak se vytratil, jako by holčičku cosi stáhlo zpátky do podsvětí.

Mariamy se to ovšem netýkalo. Cím více Shani bledla, tím se mi její matka zdála silnější, chladnější, hladovější. A já už jsem počínala slábnout. Místo v hrudi, kde podle mých představ sídlila moje životní energie, jako by se vyprazdňovalo.

Pracně jsem posbírala zbytky sil, couvla od schodiště a pak se dala na útěk. Předními dveřmi však mezitím vešel Devlin a já jsem mu vběhla přímo do náruče. Sevřel mě pažemi, aby mě zastavil.

„Jsi v pořádku?“

„Ano… Zdálo se mi, že něco slyším,“ zajíkla jsem se.

„Vevnitř?“

„Nejspíš zapracovala moje představivost.“

Pátravě obhlédl schody a chodbu za mnou. „Nahoře jsem nechal otevřené okno. Vítr možná něco převrátil.“

„Asi ano,“ odvětila jsem, celá rozklepaná. „Objevil jsi venku něco?“

„Po nikom ani stopy. Ať už tam byl kdokoliv, je dávno Pr7č –“ v

„Slyšela jsem startovat a odjíždět auto. To byl zřejmě on.“

„Můžeš mi ho popsat?“

„Zahlédla jsem ho jen krátce, když vyšel měsíc. Měl tmavou pleť. Hodně vysoký a štíhlý, ačkoliv

Devlin mě pevně popadl za paže. V očích mu plálo cosi zvláštního. „Jak byl vysoký?“

„Těžko říct. Zkreslovaly ho stíny…“ Vyplašeně jsem se odmlčela. „Proč se ptáš? Ty snad víš, kdo to je?“

„Ne.“

Lže, pomyslela jsem si. Ráda bych se ho zeptala na Danuše Goodwinea, jenomže to nešlo, poněvadž bych se musela přiznat, že jsem je špehovala.

„Zase jsem slyšela slavíka,“ řekla jsem mu. „Žádný drozd to nebyl, tím jsem si jistá.“

„V Charlestonu žádní slavíci nejsou,“ trval na svém.

„Tak proč tedy jednoho stále slyším? Kdo je ten člověk, Johne? Proč mi to nechceš říct?“

„Neviděl jsem ho. Jak bych mohl vědět, co je zač?“

„Foukl něco směrem k domu. Vypadalo to jako třpytivý modrý prášek. Nepřipadá ti to zvláštní?“

Na to nic neřekl, ale ruce mu sklesly. Pořád stál velice blízko a upřeně mi hleděl do očí. Přemáhala jsem neobyčejně silné nutkání zvednout ruku k jeho obličeji, palcem obtáhnout tu jizvu a přesvědčit se, že je tohle skutečnost, že tato noc doopravdy existuje. Že to není pouhý sen. Že jsme tu spolu. Ale po jeho boku se vznáší Mariama, hladí bo po paži a přes jeho rameno se na mě usmívá. Tropí si ze mě šprýmy, protože jí patřilo to, co já nikdy mít nemůžu.

Odvrátila jsem oči.

„Proč jsi sem dnes v noci přijela?“ zeptal se mě Devlin. „A nesnaž se mi namluvit, že máš jen tak náhodou cestu okolo.“

„Přijela jsem za tebou.“

Obrátil se, aby krátce vykoukl ze dveří. „Jak ses sem do. (ala? Venku nevidím žádné auto.“

„Parkuju ve vedlejší ulici.“

„Protože jsi viděla, jak někdo sleduje dům?“

„Protože jsem nechtěla, abys mě viděl!“ vyhrkla jsem. „Nebyla jsem si jistá, že budu mít odvahu zaťukat na tvoje dveře.“

„Zaťukat na moje dveře vyžaduje odvahu?“

Vzdychla jsem. „Ano. A ty dobře víš proč.“

Víc jsem udělat nemohla, jestliže jsem se chtěla udržet, abych se po něm nenatáhla – tak magnetická byla jeho přítomnost. Znovu jsem si ho prohlédla. Zatímco byl venku, zapnul si košili. Střih měla perfektní – jako vždycky. V oblečení se vyznal a měl i dost peněz, díky nimž mohl uspokojovat své nákladné choutky. Jeho styl ale nikdy nepůsobil zjemněle a odrážel rebelskou povahu, která ho přiměla opovrhnout elitní výchovou a vehnala ho do náručí Mariamy Goodwineové.

„Takže proč jsi mě vlastně chtěla vidět?“ zeptal se opatrně.

Stále vyhlížel ven skrze výplň předních dveří, která byla ze skla zasazeného do olověné mřížky. Upřela jsem zrak na jeho profil a zachvěla se. „Dostala jsem zprávy od tebe. Včera večer jsem se tě na to nestihla zeptat.“

Pomalu se ke mně obrátil. „Jaké zprávy?“

„Ty, cos mi posílal, když jsem byla pryč. Textovka mi přišla, když jsem se vracela z Asher Falls.“

„Z Asher Falls?“

„To je malé městečko na úpatí pohoří Blue Ridge, kousek od Woodberry. Měla jsem tam zakázku na restaurování hřbitova, ale pak jsem musela nečekaně odjet, a když jsem dostala esemesku od tebe, zrovna jsem byla na přívozní lodi.“

Cosi mu přelétlo přes tvář. „Nikdy jsem ti nepsal.“

„Ale… ta zpráva přišla z tvého mobilu. To vím najisto!“

„Já ji neposílal,“ opakoval umíněně.

„A kdo tedy?“

„Nemám tušení. Uložila sis ji?“

„Nedávno jsem musela vyměnit telefon, takže jsem přišla o data. Ale někdo ji poslal z tvého čísla. A předtím jsem od tebe dostala e-mail. Předpokládám, že ani ten jsi neposílal, co?“

„Ne.“

„No, tak to je hodně divné.“ A ne že by mě to nezneldidňovalo. „Nevím, co říct. Já jsem si tohle nevymyslela.“

Pousmál se. „To by mě nikdy nenapadlo.“

Měla jsem na krajíčku. Byla jsem tak silně přesvědčená, že ty vzkazy jsou od něho! A teď jsem se dozvěděla, že se vůbec nesnažil se mnou spojit…

Takové zklamání je čirá hloupost, napomínala jsem se. A přece mě zaskočilo.

„Kdo je mohl poslat?“

„Nevím,“ odpověděl Devlin. „Ale mám v úmyslu to zjistit.“

Zatímco jsem ho pozorovala, srdce v krku, mezi námi proplula Mariama. Snažila jsem se ji nesledovat pohledem.

Jak je možné, že Devlin nevnímá ten chlad? Jak je možné, že před jejím dotykem neucukne?

Jdi pryč, pomyslela jsem si.

V hlavě jsem uslyšela její škádlivý smích: Pryč jdi ty.

Jsem snad blázen? podivila jsem se. Že by mě léta života v blízkosti duchů konečně dohnala na pokraj šílenství? Od pobytu v Asher Falls jsem přízraky nejen viděla, ale dokonce i slyšela.

„Něco v nepořádku?“ zeptal se Devlin.

„Jen uvažuju, proč by se někdo obtěžoval mě přesvědčovat, že mi ty zprávy posíláš ty. Určitě nějak získal přístup ke tvému telefonu, na tvůj e-mailový účet…“

Umlkla jsem, neboť se mi znovu vybavila Fremontova záhadná slova.

„To není pravděpodobné,“ řekl Devlin.

Opravdu?

Nemohl mi ty zprávy nějak poslat Fremont z jiného světa, aby mě nalákal zpátky do Charlestonu?

Musíme jednat rychle, rozumíte? řekl mi. Musí to být hned.

Devlin mě zblízka sledoval. „Celá se třeseš. Určitě jsi v pořádku?“

„Ano. Jsem jen trochu rozrušená a tady v domě máš zimu. Copak sis toho nevšiml?“

Pokrčil rameny. „Vždycky tu byl průvan.“

Vždycky? Anebo až od té doby, co sem přišli duchové?

„Co v té zprávě stálo?“ otázal se.

Nechtělo se mi objasňovat, jak jsem si v hloubi duše ta sdělení vykládala, tím méně teď, když jsem věděla, že on mi je neposílal. „V e-mailu ses mě ptal, kde jsem.“

„Odpověděla jsi?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Vlastně ani nevím,“ odvětila jsem po pravdě. „Byla jsem mimo město, a tak jsem si říkala, že kdybych ti pověděla, kde se nacházím, bude to k ničemu.“

„A co ta textovka?“

„Stálo v ní: ‚Potřebuju tě.‘“ Jak na mě upřeně zíral, do tváří se mi vlilo horko.

Pak se ke mně naklonil, oči temné, bezedné. „Potrebuju tě,“ pronesl se svým aristokratickým přízvukem.

‚A-ano. Takhle to bylo.“

„Víc nic?“

Zavrtěla jsem hlavou.

Vyhlížel zádumčivé a trochu zlověstně. „Kdy jsi tu esemesku dostala?“

„Před pár týdny.“

„A přesto jsi kvůli tomu za mnou přijela až teď?“

Ano, v tom tkvělo jádro věci. Tohle váhání jsem nemohla objasnit, aniž bych přitom prozradila příliš mnoho ze svých citů, jež jsem pracně maskovala. „Hned to nešlo. Když jsem se vrátila, potřebovala jsem trochu času, abych se dala do kupy. Nebyla jsem na tom valně.“

„Žes na tom nebyla valně?“ Položil mi ruce na ramena a obrátil si mě na světlo. „Máš za sebou něco nehezkého. Vidím ti to na tváři, na očích.“ Snížil hlas. „Co se ti přihodilo, Amelie?“

Ne, žadonila jsem v duchu zbídačeně. Nevýslovný moje jméno. Nedívej se na mě takhle. Jsem taky jenom člověk. Jak bych mohla odolat, když se na mě takhle díváš?

„Už jsem na tom lépe,“ řekla jsem.

Uchopil mě za bradu a jemně mi ji naklonil. „Co ty škrábance na obličeji? Kdo ti je udělal?“ V jeho hlase jsem zaslechla cosi temného, jakýsi nebezpečný spodní proud, který mě rozechvěl.

„Ne kdo, ale co,“ snažila jsem se zažertovat. „Zapletla jsem se do vřesovcové houštiny. Riziko povolání. Nic to nebylo.“

„S tím tedy nesouhlasím.“

Bezděky jsem od něj couvala, až jsem za sebou ucítila zeď. Devlin kráčel spolu se mnou a já jsem začínala panikařit, protože měl v očích zase ten pohled. Přece se mě nepokusí líbat. Potom jak jsem od něj minule utekla…

Jenomže on už se ke mně zvolna skláněl, v černých očích lesk čehosi, co jsem ani nechtěla pojmenovat.

Šeptem řekl: „Amelie,“ a můj odpor slábl. Přes veškerá dobrá předsevzetí bych ho asi objala, nebýt Mariamy. Jako vždycky mezi námi proplula. Dotkla se Devlina. Dotkla se mě.

Rozechvěle jsem se nadechla a odvrátila hlavu. „Měla bych už jít. Jestli jsi mi ty zprávy neposílal, asi už není o čem mluvit.“

„Naopak. Musíme si toho říct docela dost.“

„Už se připozdívá a já ráno brzo vstávám

Zvedl ruku a začal se probírat prameny mých vlasů. „Nechoď.“

Zavřela jsem oči a vzdychla. „Musím.“

Opřel se rukou o zeď nade mnou, čímž mě uvěznil. Už se mě znovu nedotkl, avšak já cítila, jak se teplo jeho kůže mísí s chladem Mariaminy přítomnosti. Odsunula se, ale nijak daleko. Sledovala nás odkudsi ze stínů.

„Povíš mi někdy, co se stalo tenkrát v noci?“ Pohodil hlavou směrem ke schodišti a já jsem se otřásla pod náporem vzpomínek. Jeho rty se tisknou na místo, kde mi pulzuje krev, jeho prsty mi klouzajípo stehně…

„Prosím tě, pusť mě,“ zašeptala jsem.

„Já tě přece nedržím. Jenom chci vědět, co se tehdy stalo. To, jak jsi vypadala, když jsi utíkala z ložnice… straší mě to. Už jsem si to v hlavě přehrál snad tisíckrát. Čím jsem tě tak vyděsil? Ublížil jsem ti nějak?“

„Ne, ne! Ty za to nemůžeš. Věř mi, prosím tě. Celé to přišlo ve špatnou dobu. A sám jsi povídal, že ještě nejsi připravený oprostit se od minulosti. Nechtěl ses oprostit od nich…“ Moje blekotání umlklo. „Mrzí mě, že jsem si to nedokázala lépe vysvětlit už tenkrát. Myslela jsem, že mi to dojde později. Až budu mít dost času promyslet si –“

Nebylo mi souzeno tuhle neobratnou výmluvu doříci až do konce. Oba jsme se lekli hlasité rány ze salonu a Devlinovi zalétla ruka k zádům, kde mu na popruhu visela pistole. Sevřel ji a naznačil mi, ať zůstanu zticha; pomalu se plížil přes foyer a já mu byla v patách. Pak rychle přeběhl do salonu a rozsvítil.

Mariamin portrét ležel na podlaze tváří k zemi.

„Co se stalo?“

„Těžko hádat. Vítr by to těžko překotil. Ten obraz váží aspoň tunu.“

„Proč tedy spadl?“ Hloupá otázka. Odpověď jsem už znala.

„Musely se uvolnit úchyty.“

„Sklo se roztříštilo,“ řekla jsem nejapně, protože jsem nevěděla, co jiného v té chvíli říci. Mariamino sdělení bylo nad slunce jasnější.

„Půjde to opravit,“ řekl Devlin. „Beztak jsem chtěl ten obraz sundat. Jen jsem se k tomu nikdy nedostal. Do téhle místnosti chodím málokdy. Je tady vždycky hrozná zima, dokonce i v létě. Ještě se mi nepodařilo vyzkoumat, odkud sem tak táhne.“ Vzhlédl k lustru, který se rozkýval. „Vidíš, co mám na mysli?“

Stála jsem pod obloukovým vchodem a najednou jsem ucítila, jak se po schodišti dolů plazí stejný studený proud. Zvedla jsem zrak v očekávání, že opět uvidím Mariamu, ale místo toho tma na galerii pulzovala a tepala jakýmisi záblesky, droboučkými přerušovanými světélky, v místech, kudy se k nám snažili proniknout Jiní.

Zírala jsem na to vytřeštěnýma očima, a když se jiskry rozzářily jasněji, vyděsila jsem se. Musela jsem pryč z tolioto domu, pryč od Devlina, pryč od emocí, které tyhle vyhladovělé tvory vábí jako plamen můru.

„Musím už jít.“

„Počkej, Amelie.“

Než mě dohonil, už jsem byla venku ze dveří a sbíhala jsem po schodech z verandy. Znovu mě chytil za paže a obrátil si mě k sobě. Očima potmě pátral v mé tváři. „Co se stalo? Proč ses tak vyřítila ven?“

„Prostě mě nech jít. Prosím tě…“

Snažila jsem se mu vykroutit, ale jeho stisk jen zesílil. „Děsí tě snad něco na tomhle domě? Anebo na mnP.“

Zabloudila jsem pohledem za jeho záda, k domu. V okně jsem viděla Shani a ve dveřích Mariamu. Snad za to mohla moje fantazie, ale zdálo se mi, že i ve všech ostatních oknech rozeznávám matně se třpytící obličeje. „Však ty víš, oč jde,“ řekla jsem bez dechu.

„O čem to mluvíš?“

„Však víš, Johne. Jenom si to odmítáš přiznat.“

Spustil ruce k bokům a poodstoupil ode mne. I potmě jsem zahlédla výraz děsu, jenž mu přelétl po tváři.

Jakmile jsem dorazila domů, pustila jsem Anguse na zahradu. Pak jsem si nalila sklenku vína a na ex ji vypila. Nalila jsem si další a zase ji do sebe hodila a jen jsem lilovala, že doma nemám nic silnějšího. Třetí skleničku jsem si vzala ven na zahradu a upíjela, zatímco jsem čekala, až M Angus vyřídí svoje. Pes si jako vždycky velkolepě užíval, i přestože jsem se už nemohla dočkat, až si zapnu počítač, neměla jsem to srdce ho popohánět. Většinu života byl zavřený po klecích a boudách, přičemž zakoušel hrůzy, jaké jsem si sotva dovedla představit. To nejmenší, co jsem pro něj mohla udělat, bylo trpělivě vyčkat, až ukojí IVOU zvědavost.

Větrné zvonky rozklinkal lehký vánek, ale ze zahrady jsem přítomnost žádného zjevení necítila. Dnes večer mě Shani zaplaťpánbůh domů nenásledovala.

Dala se do mě zima, a tak jsem si zapnula bundu až ke krku. Noc začínala být chladná, zdálo se však, že se nám alespoň vyhnula ta bouře. Anebo se mraky sbíraly pouze nad Devlinovým domem. Tady, o pár bloků dál, svítil měsíc a hromy se utišily. Na obloze jsem viděla jen pár hvězd.

Napadlo mě, zda mlžný prstenec okolo měsíce není zlé znamení. Sáhla jsem po talismanu, který jsem nosila na krku, a palcem pohladila jeho hladký povrch. Tento leštěný kámen pocházel z posvěcené půdy na hřbitově Růžový vrch, tedy z místa, kde jsem si jako dítě hrávala. Kolik odpolední jsem prožila schoulená ve stínu starých převislých dubů či opřená zády o prohřátou žulu, z níž byla vytesána socha truchlícího anděla? Zpravidla jsem tenkrát hltala stránky některého ze svých oblíbených gotických románů a živila svou představivost beztak až dost zjitřenou duchy. A snila o někom, jako je Devlin: o muži opředeném temným charismatem a ještě temnějšími tajemstvími. Coby osamělé dospívající holce mi nic nepřipadalo romantičtější nežli zmařená láska, nic mi nepřipadalo tak nádherně melancholické jako neopětovaná vášeň.

Inu, byla jsem naivní puberťačka. Jak jsem si dnes velice krůtě připomněla, na tom, že člověk odmítne svou životní lásku, není nádherného vůbec nic. I kdyby nehrozil vpád Jiných, Mariama si vždycky najde způsob, jak nás s Devlinem držet od sebe.

Víno mi stoupalo do hlavy, takže jsem začínala být mírně hysterická a až příliš sebelítostivě ufňukaná. Postávala jsem těsně u dveří, sledovala Anguse, jak se loudá po dvorku, a přitom se mi v mozku honily myšlenky a obrazy: skoropolibek… padající portrét… Mariama v celé své slávě smrti.

Shani, která se mě úpěnlivě drží za ruku.

Nejvíc ze všeho mě svým způsobem vyváděla z míry právě příchylnost dětského ducha. Ne že bych se Shani bála rozhodně ne tak, jak jsem se děsila Mariamy; příčina tkvěla spíše v tom, že Shanina přízeň jako by přímo ztělesňovala porušení otcových pravidel a byla hrozivou připomínkou, že jsem nevratně překročila práh a ocitla se na místě, odkud není návratu.

Tohle všechno jsem však na svou hlavu přivolala sama. Kolikrát mě papá varoval? Tím, že jsem si pustila do života muže pronásledovaného duchy, jsem vůči jeho přízrakům začala být přístupná. A tito duchové přilákali další. Jakmile jsem spustila obranné štíty, vystavila jsem se hotové invazi, která nyní hrozila nejen od Shani, Mariamy a Roberta Fremonta, ale snad od všech přízraků, které ke mně vůbec mohly proniknout.

Bylo sice prima hloubat o vyšším smyslu věcí, ale když se velikášství proměnilo v drsnou realitu, nevěděla jsem, co si počít. Neměla jsem tušení, co se po mně žádá ani co mě vlastně čeká. Neměla jsem páru, kam mě tohle zavede, ale myslela jsem si, že bylo asi moc dobře, že mi Clemenline Perillouxová nebyla schopna předpovědět osud. A co se týče mé budoucnosti, tu jsem netoužila znát už vůbec.

Po dalším posilujícím doušku vína jsem se pokusila přesměrovat vlastní myšlenky od duchů k rozhovoru Devlina s Ethanem, který jsem potají vyslechla. Dnes večer vzalo vyšetřování vraždy Roberta Fremonta neočekávaný obrat a skutečnost, že byl do celé věci zapleten Devlin, představovala komplikaci navíc. Najednou se mi vybavilo něco, co mi řekl Fremont: Budeme se držet stop bez ohledu na to, kam nds povedou, jasný?

I kdyby stopy vedly k Devlinovi? Naznačoval tím snad právě tohle?

Náš hovor jsem si v duchu přehrávala pořád dokola, protože bylo jednodušší prodlévat u informací, které jsem se dozvěděla při špiclování, než se vrtat v tom, co se odehrálo v Devlinově domě.

Angus si konečně vyřídil, co potřeboval, a společně jsme šli dovnitř. Než se uvelebil v pelíšku, chvilku se potloukal po domě. Vysprchovala jsem se, převlékla do pyžama a pak se vrátila k pracovnímu stolu.

Se sklenkou vína po ruce jsem otevřela laptop a obrátila se zády k temným oknům. Zadala jsem jméno Darius Goodiuinea v zásadě předpokládala, že výsledky budou stejně skrovné jako při předchozím vyhledávání. Místo toho však na mě vyskočil tucet odkazů. Vzrušena vyhlídkou na to, že se budu moci pohroužit do projektu, jsem se začala stránkami proklikávat.

Ať už jsem čekala, že se o Dariusovi Goodwineovi dozvím cokoliv, rozhodně to neodpovídalo tomu, co jsem ve skutečnosti našla. Způsob, jakým o něm ti dva předtím mluvili, ve mně vzbudil dojem, že se jedná o nebezpečného zločince, živořícího na okraji společnosti. Jenomže profesní životopis Dariuse Goodwinea byl velice působivý. Pro začátek získal na Miamské univerzitě doktorát v oboru molekulární biologie s důrazem na etnobotaniku. O tom, co obnáší etnobotanika, jsem měla jen dost matnou představu, takže jsem se na definici pojmu podívala do Wikipedie: jedná se o studium způsobů, jak lidé konkrétní kultury a oblasti využívají původních rostlin.

Větší část výzkumu v terénu provedl doktor Goodwine v Gabonské republice, kde strávil celé roky jako učedník šamana, který praktikoval duchovní učení zvané bwiti. Dočasný pobyt v západní Africe ho inspiroval k napsání několika knih, jež do hloubky zkoumaly složitý vztah mezi určitými kulturami a rostlinami, přičemž centrem jeho zájmu byly zejména rostliny, jichž se užívá při věštění. Doktor Goodwine rezignoval na profesorský post na Severokarolínské státní univerzitě i na místo ve správní radě významné farmaceutické společnosti, sídlící v Atlantě, a v současné době trávil většinu času v západní Africe, kde psal a bádal.

I on vyrostl v okrese Beaufort, v maličké kreolské komunitě poblíž Hammondu, což mi dávalo víceméně jistotu, že je spřízněn s Mariamou. Mariamu a jejího bratrance vychovávala jejich babička.

Dariusovi táhlo na čtyřicítku, takže byl jen o několik let starší. Překvapilo mě, že jedinou fotografií, kterou jsem dokázala objevit, byla rozmazaná momentka focená v Gabonu. Obrázek zachycoval výjimečně vysokého muže, ale nedokázala jsem s jistotou určit, zda to je týž člověk, kterého jsem pozorovala u Devlinova domu.

Další heslo, jež jsem zadala do vyhledávače, znělo šedivý prach. Zde jsem ovšem narazila na neprostupnou zeď. Jediný seriózní odkaz mě zavedl ke článku Cornellovy univerzity pojednávajícímu o prostředí v okolí kvasarů; další odkaz se týkal on-line hry ve stylu fantasy. O silném halu< inogenu, který člověku zastaví srdce a přivodí mu smrt, nebylo na internetu ani ň.

Když jsem vyčerpala téma šedivý prach, vrátila jsem se l< Dariusovi Goodwineovi a proklikala se ostatními články o něm v naději, že vyhrabu ostřejší fotografii. Když jsem i pročetla potřebné informace, udělala jsem si do bloku pár poznámek, mimo jiné jsem doplnila i tabulku, která nyní vypadala následovně:

Devlin –> Shani –> Mariama –> Fremont

Darius –> Mariama –> Devlin –> Ethan

Clementine –> Isabel –> Devlin

Bylo zjevné, že je Devlin ve spojení se všemi figurami v této hře, ale stěží jsem si dokázala představit, že by se někdy mohl zaplést do drog či do okultních záležitostí.

Nikdy se netajil tím, že opovrhuje prací doktora Shawa, a zašel dokonce tak daleko, že mi radil, abych si s tímhle člověkem ani s Ústavem pro parapsychologické studie nic nezačínala.

A přece kdysi Devlin býval chráněncem doktora Shawa, a podle Ethana dokonce nadaným badatelem v oblasti paranormálních jevů. Devlin se oženil s dívkou, která si pěstovala silné vazby se svým kreolským dědictvím, a zdálo se, že má nějaký vztah k chiromantce Isabel Perillouxové. Což mi jen připomnělo, jak málo toho vím o skutečném Johnu Devlinovi. V mnoha ohledech pro mě byl pořád cizím člověkem, jenomže místo aby jeho tajnůstkářství bylo mé náklonnosti na překážku, spíše mě podněcovalo v nereálném fantazírování.

Zatímco jsem se zahloubala do výzkumu, v pracovně se ochladilo. Když začala navečer teplota klesat, vypnula jsem klimatizaci, a topení jsem se ještě nechystala zapnout. Zase taková zima nebyla. Stačilo vzít si něco teplého přes ramena.

Vstala jsem, abych si došla pro svetr, a když jsem po chodbě kráčela do ložnice, uvědomila jsem si, že se v pozadí ozývá tlumený, a přece zneklidňující zvuk. Uprostřed kroku jsem strnula a naslouchala. Pokud se v domě zrovna neobjevil můj soused seshora, bývalo zde ticho. Napadlo mě, jestli se náhodou nevrátil domů, ale ten zvuk – znělo to jako kapání – jednoznačně přicházel z mého bytu. Ačkoliv byl dům starý, nikdy jsem neměla potíže s prosakujícími trubkami ani se závadami na instalaci, takže kapající kohoutek upoutal nutně mou pozornost.

Šla jsem po sluchu a vystopovala ten podezřelý zvuk až do koupelny. Rozsvítila jsem a rychle obhlédla místnost. Když jsem se vydala zkontrolovat kohoutky ve sprše a u umývadla, ucítila jsem vůni rozmarýny, která utkvěla ve vzduchu po mé koupeli. Zkosené zrcadlo nad umývadlem bylo zamlžené a já jsem se bez uvažování natáhla, že ho utřu. Ruka mi ztuhla.

Ve sražené páře se rýsoval obrazec. Slaboučký obrys srdce.

Shani. Tohle takzvané košíkové jméno, které holčička dostala, znamenalo „moje srdce“.

Už jednou se rozhodla se mnou takhle komunikovat. Na okno pracovny mi nakreslila srdíčko, aby mi dala vědět, že tam je. Aby mi sdělila, kdo je.

Nyní jsem na to srdíčko třeštila oči, protože mě dostihla temná hrozba. Nikdy předtím jsem neviděla důkaz o přítomnosti zjevení uvnitř domu, uvnitř svého útočiště. Posvěcená půda mě až dosud bezpečně chránila.

Je tu Shani ještě?

Odolala jsem nutkání honem se otočit a prozkoumat stinné prostory za sebou, poněvadž jsem si nakázala zachovat klid. Takhle se totiž člověk musel k duchům chovat. Když jsem byla malá, otec mě o nedělních odpoledních hrával na hřbitov, abych si zvykla na přízraky, jež za soumraku proplouvaly závojem. Vždycky kladl důraz na to, abych ovládala svoje reakce. Nedávej najevo strach, dítě moje, i když se duch zjeví přímo vedle tebe. I kdyby na tebe mrtvý Míhal, nikdy nesmíš uznat jeho existenci.

Během let jsem si vypěstovala kamenný výraz, který mou ivář neopouštěl, ani když se přízraky náhle objevily přímo I lede mnou. Ani když mi ledovými prsty hrabaly do vlasů a jezdily po zádech. Uměla jsem potlačit třes a chvění ii naučila se hledět přímo skrze ducha, aniž bych se na něj podívala.

Jenomže tohle bylo něco jiného. Do útočiště mého chráněného prostoru dosud žádný z nich nepronikl.

Ledabyle jsem spustila ruku k boku a obrátila se; předem jsem se obrňovala před tím, co nejspíš uvidím. Nebylo tam nic. Žádná Shani. Žádná aura. Dokonce ani přetrvávající lesk.

Když jsem ale vyšla zpátky na chodbu, nemohla jsem se zbavit dojmu, že mě cosi sleduje. Chodila jsem z místnosti do místnosti a ujišťovala se, že dveře a okna jsou bezpečně zavřené. Tedy ne že by zámky a petlice mohly fantomy zadržet. Něco jsem však udělat musela, protože jestli bylo moje útočiště znesvěceno…

V duchu jsem se otřásla. Nesměla jsem si dovolit na tohle myslet. Srdíčko mohlo být na zrcadle nakreslené už dávno a ukázalo se teprve teď, v chladnu. Dřív jsem si ho nevšimla, ale obrys byl velice slabý. Od té doby, co jsem se sem nastěhovala, jsem zrcadlo samozřejmě nespočetněkrát utírala…

Odolala jsem pokušení bleskově se ohlédnout a vrátila jsem se do pracovny. Angus se zvedl z pelechu a teď stál u jednoho okna a vrčel. Takový hrdelní zvuk jsem od něj už jednou slyšela – tehdy se pes ocitl v přítomnosti ducha. A v přítomnosti zla.

Sklo bylo tak zamlžené, že jsem neviděla ven, neviděla jsem bytost číhající na zahradě, ale přesně jako Angus jsem jakousi nepřirozenou přítomnost vycítila.

Znovu zavrčel a přisunul se blíž ke mně. Položila jsem mu ruku na hřbet a začala ho hladit po zježené srsti, zatímco jsem se tím teplým dotekem sama uklidňovala.

Vzápětí se ke mně donesla vůně jasmínu, a to tak silně, jako bych otevřela okno. V tomhle ročním období však hvězdicovité jasmínové kvítky dávno odkvetly. Ta vůně se nelinula ze zahrady, ale ze Shanina ducha. Přál si mi sdělit, že je tady.

„Jsi tu, viď?“ zašeptala jsem. „Tak co chceš?“

Monitor počítače vrhal na orosená okna tajuplnou záři a já jsem měla na zlomek vteřiny dojem, že venku někoho vidím – obličej bez podoby, který mi civí do pracovny. Trv.ilo to jen chvilku. V následujícím okamžiku ale dovnitř vlétl další pach, málem překrytý vůní jasmínu: síra.

Srdce mi bouchalo tak bolestně, že jsem sotva byla schopná dýchat. Když mi došla hrůzná pravda, ruka na AnguM >vě hřbetě se zarazila: Shani nebyla sama. Něco ji k mému • lomu sledovalo. Něco temného a zlovolného. Právě teď jsem to cítila venku na zahradě.

Uslyšela jsem zakňučení a Angus se ke mně přimáčkl. I já bych nejradši vykřikla, ale nevydala jsem hlásku. Místo toho jsem tam jen stála a žmoulala leštěný kamínek, který mi \ isel na krku; palcem jsem horečnatě přejížděla po jeho hladkém povrchu. Nespouštěla jsem oči z oken, kde se začínal objevovat vzkaz. Tentokrát to nebylo srdíčko. Ani Milost, ani prosba, ale troufalé, hněvivé naléhání, které na ojíněném skle vyvstávalo znovu a znovu:

POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI POMOZ MI.

Snad není třeba dodávat, že jsem toho v noci moc nenaspala. V pracovně jsem zůstala ještě dlouho poté, co se sražená pára na oknech rozplynula; z nového vývoje situace mi šla hlava kolem. Ještě nikdy jsem se necítila ohrožovaná duchem ve vlastním domě. Ještě nikdy žádná bytost nenarušila hranice mého útočiště, a přece se nějak stalo, že mi dnes Shani nakreslila na zrcadlo v koupelně srdíčko.

Proč na zrcadlo, a nikoliv na okno? Chtěla mi snad sdělit, že našla cestu do mého úkrytu? Ujišťovala se, že ji nebudu ignorovat?

A co ta další bytost?

Opravdu, opravdu jsem upřímně chtěla věřit, že obličej, který jsem krátce zahlédla za oknem, nebyl nic víc než projev mého strachu či halucinace, za niž mohlo vypité víno. Pořádně jsem nespala ani nejedla a mou energii vysával Fremont, k čemuž se mi sám přiznal. A navíc jsem se po tom výletu k Devlinovi nenacházela v obzvlášť vyrovnaném duševním rozpoložení, takže by se dalo snadno dospět k závěru, že mě mámí smysly.

Ale že by měl bujnou fantazii i Angus?

Dlouho přes půlnoc jsem v pracovně držela neklidnou vigilii. Vyčerpání mě nakonec zahnalo do postele, kde jsem sebou celé hodiny házela a převracela se z boku na bok.

Navzdory tomu, že jsem si v noci neodpočala, jsem nazítří ráno vstala v obvyklou dobu, přestože jsem nikam nemusela. Na příští měsíc jsem neměla naplánováno žádné restaurování hřbitova a kromě oprav několika náhrobků mě vlastně jiné zakázky nečekaly. Byla jsem však přesvědčená, že díky naškudleným honorářům i příjmu za reklamy uveřejňované na Hrobničení se chvilku nějak protluču.

Upřímně řečeno, protloukat jsem se mohla více než pohodlně: neočekávané dědictví mi totiž poskytlo štědrou finanční rezervu, ale tyto peníze jsem si bezpečně uložila stranou, dokud se v klidu nerozhodnu, jak s nimi naložím. Vzhledem k okolnostem svého narození jsem o žádné dědictví po svých pokrevních příbuzných, Asherových, v nejmenším nestála, jenomže pak mi došlo, že matčina choroba patrně vyčerpala úspory rodičů. Kdybych je mohla finančně podpořit, snad by všechno, čím jsem si v Asher Falls prošla, stálo za to.

Na ranní procházku jsem si oblékla tričko s emblémem hhokarolínské univerzity, přes něj teplákovou bundu a pak jsem Anguse vypustila na zahradu. Když jsem po Rutludge Avenue mířila k přístavu, obzor žhnul. Udělala jsem několik zahřívacích cviků a pak jsem přidala do kroku. Bylo svěží, jasné jitro, takže jsem to s oblečením odhadla dobře

bundu jsem si nakonec musela svléknout až na Broad Street.

Uvázala jsem si ji okolo pasu a zabočila doleva, na Meeung Street. Mašírovala jsem podél historických kostelů a velkolepých starých domů, jimž jsem sotva věnovala letmý pohled. Pak ještě jednou doleva a ocitla jsem se v Traddově ulici, která je nejmalebnější ze všech avenue ve městě, proslulém nádhernými bulváry a průchody. Traddova ulice byla jediným místem v celém Charlestonu, odkud člověk mohl zahlédnout zároveň řeky Ashley i Cooper, jenomže dnes ráno jsem cestou na East Bay Street, kde se řadové domky a majestátní sídla dosud koupaly v mlžné šedi, nekoukala napravo ani nalevo.

Na Baterii jsem tu a tam minula jen nějaké to ranní ptáče. Došla jsem na svoje oblíbené místo. Čelem k přístavu jsem stanula právě ve chvíli, kdy se slunce odlepilo od obzoru a moře zahořelo plamenem. Tohle byl pohled, který se mi nikdy neomrzel.

S maličkou pevností Sumter za zády klouzala po vodě formace pelikánů, pátrajících po výmluvném záblesku stříbra pod hladinou. Tam, kde jsem stála, vládlo ticho. Od přístavu ke mně doléhal racčí křik a bzukot hlasů turistů, kteří si přivstali, aby mohli pozorovat východ slunce, ale tyto zvuky zněly tlumeně a daly se snadno odrušit.

Vedle mě se u zábradlí kdosi objevil. Sice jsem očima nepřestávala hltat hru světel nad vodou, ale věděla jsem, kdo to je. Podívala jsem se na Fremontova ducha úkosem. Poprvé jsem se s ním setkala před pár měsíci právě zde, na Baterii. Tehdy jsem ho ještě považovala za člověka z masa a kostí. Či snad dokonce za vraha.

„Nevypadáte moc dobře,“ podotkl.

„Jdu sem celou cestu pěšky. Jsem drobet udýchaná.“

„Ba ne, v tom to není. Vypadáte nějak churavě. Co je s vámi?“

Šlehla jsem po něm pohledem. „Ach, já ani sama nevím. Nebude to náhodou tím, že mě pronásledujete?“ pronesla jsem poněkud sarkasticky.

Do očí za tmavými skly jsem mu neviděla, ale z jeho pohledu jsem vycítila ledový chlad. Ten vjem byl strašidelný a rozčilující. „Tohle vám já nedělám.“

„Vážně? Jestli si dobře vzpomínám, přiznal jste se, že mi berete energii, abyste mohl zachovat svou přítomnost ve světě živých. Tohle jste přece říkal, ne?“

„To platilo tenkrát. Potřeboval jsem nějak upoutat vaši pozornost. Bylo nutné vás přimět, abyste souhlasila s tím, že mi pomůžete. Teď jsme ovšem uzavřeli dohodu, a tak jsem se stáhl.“

Jenom jsem povytáhla obočí.

„Úmyslně si držím odstup, abyste mohla zase nabýt sil.“ Odmlčel se a pak jsem znova ucítila jeho ledový pohled. Budete je náramně potřebovat.“

„To má být předpověď?“

„Dá se to tak brát.“

Bez ohledu na jeho zlověstný tón jsem se opřela o zábradlí. „Jestli mě nevysáváte vy, kdo to tedy dělá? Anebo snad co?“

„Podle mého to bude jiný duch.“

Jiný duch! Nevěděla jsem proč, ale přišlo mi důležité, že i přes svůj lidský vzhled sám sebe považuje za ducha. Nehrnul v bludu, že by zůstal ve světě živých. Ani zdaleka. (Ihtěl prostě rozřešit svou vraždu a pokročit dál za hranice onoho světa.

Zastrčila jsem si za ucho pramen vlasů. „Nepodobáte se ostatním duchům, které vídám. Nemáte žádnou auru, nejste průsvitný. Jak je možné, že se zjevujete po rozbřesku a před soumrakem? Vy nemusíte čekat, až se závoj ztenčí? Jak to, že jste teď tady, když zrovna vychází slunce?“

„Vyžaduje to spoustu energie a soustředění.“

„Jestli nevysáváte mě, odkud tu energii berete?“

„Co je vám do toho?“ opáčil jadrně. „S vámi to nemá nic společného.“

„Omyl! Týká se mě všechno, co souvisí s naší dohodou. Přece jste za mnou přišel, copak už si nevzpomínáte? A pokud vím, přivedl jste s sebou něco, co mě doopravdy vysává.“ Vybavil se mi stín číhající za mým oknem; roztřásla jsem se. „Vím, že vás nejspíš unavuje odpovídat mi na všechny ty otázky, ale tohle je důležité. Dům, kde bydlím, postavili na posvěcené půdě, a přece jste si tam hověl na přední verandě. Dokázal jste vniknout do mého útočiště a teď se to podařilo ještě něčemu jinému.“

„Už jsem vám řekl, že já to nebyl.“

„Vím, co jste řekl, ale zajímá mě, zda byste se dokázal zjevit u mě doma. Za předpokladu, že byste chtěl.“

„Ne, uvnitř ne.“

S úlevou jsem se odmlčela. Pak jsem na něj vrhla pochybovačný pohled. „Je to pravda, anebo jste to řekl čistě proto, že tohle chci slyšet?“

„Vážně chcete slyšet pravdu? Nikdy jsem se k vám dostat nezkoušel.“

„Proč ne?“

„Protože – věřte nevěřte – vás nechci obtěžovat víc, než skutečně musím.“

Obtěžovat mě? Zajímavý pohled na věc!

„Oceňuju vaši ohleduplnost,“ prohodila jsem, „ale do mého útočiště bohužel někdo pronikl. Nakreslil mi srdíčko na zamžené zrcadlo. Nechápu, jak jinak by se to mohlo stát, než že do mého domova vstoupil duch.“

„Psychokineze,“ nadhodil.

„Vy to umíte používat?“

„Občas to dělávám. Jestli vás znepokojují návštěvy mentálních bytostí, zkuste spálit v domě trochu šalvěje. Popelem udělejte šmouhy na zrcadlech a oknech.“

„Doopravdy to funguje? Šalvěj vás odpuzuje?“

Zahlédla jsem pousmání. „Mě? Kdepak. Ale slabší zjevení by odradit mohla.“

„Jako třeba dětského ducha?“

Pokrčil rameny.

„Jestli mě nevysáváte vy, pak to musí být Shani,“ uvažovala jsem.

Jeho hlas zazněl dost ostře: „Shani?“

„Dcerka Johna Devlina. Zdá se, že se na mě pověsila.“

„Vždyť utonula!“ řekl.

Užasle jsem se k němu otočila. „Vy jste ji viděl?“ Nějaká paní, která se procházela po Baterii, po mně šlehla zvědavým pohledem, a tak jsem se znovu zadívala na přístav a ubrala na hlase. „Vy jste viděl Shani Devlinovou?“

„Už jsem vám povídal, že si od ostatních duchů držím odstup.“

„Jak tedy víte, že se utopila?“

„Někdo mi to musel sdělit.“

Chvilku jsem mlčela. „Tvrdíte mi, že si vůbec nepamatujete, jak vás zastřelili, ani chvíle těsně předtím. Dokonce ani nevíte, co jste dělal na tom hřbitově, a neznáte totožnost ženy, se kterou jste se setkal – té, jejíž parfém na vás ulpěl. A přesto víte o smrti, k níž došlo pár hodin před tou vaší! K té autonehodě došlo někdy za soumraku. Auto, kde Shani seděla, prorazilo zábradlí na mostě, spadlo do řeky a Shani s matkou uvízly vevnitř. Vy jste byl zastřelen mezi druhou; i čtvrtou hodinou ranní. Během hodin, jež mezitím uplynuly, jste se nějak dozvěděl o Shanině smrti. Tohle by mohlo být důležité, protože nám to pomůže sestavit si časovou osu. Netelefonoval vám někdo ohledně té nehody?“

„Na nic si nepamatuju,“ řekl.

„To není pravda. Vzpomněl jste si, že Shani utonula, li) přece musí něco znamenat.“

„Byl jsem policajt, ne? Není nic divného, že jsem se dozvídal o nehodách, zejména pokud se některá týkala dítěte jiného detektiva.“

U zábradlí stanul nějaký muž, který se hodlal kochat krvavě rudým východem slunce. „Paráda, viďte?“

„Ano, je to krása,“ zamumlala jsem.

„Už jsem se díval na východ slunce všude možně, po celém světě,“ řekl, „ale tomu nad charlestonským přístavem se nic nevyrovná!“

Bezvýrazně jsem se usmála, zatímco jsem pozorovala, jak jeden z pelikánů vybočil z formace a potopil se, aby se hned vzápětí vynořil z moře, stříbřitý záblesk v zobáku.

„Hezký den vám přeju,“ broukl cizinec a odporoučel se.

Chvatně jsem se rozhlédla, abych se ujistila, že Fremont je stále vedle mě. Byl.

„Jde o něco v souvislosti se smrtí té malé,“ zamumlal.

„O co?“

„To kdybych věděl! Povězte mi o jejím duchovi. Říkáte, že se na vás pověsila?“

„Stejně jako vy nemůže pokročit dál. Chce, abych jí pomohla, jenže já nevím, co mám dělat.“

Velmi tiše pronesl: „Vy sama pořád nevíte, kdo jste, co? Ještě sama nechápete, proč za vámi přicházíme.“

Ten přízračný hlas mě zasáhl. „Přicházíte ke mně proto, že jsem schopna vás vidět.“ A protože jsem porušila otcova pravidla.

Neurčitě přisvědčil a obrátil se opět k přístavu. „Proč se to dítě nemůže dostat dál?“

Zhluboka jsem se nadechla ve snaze utišit zlou předtuchu. „Najisto to nevím. Když Shani umřela, byly jí teprve čtyři roky. Nemluví se mnou jako vy, ale komunikovat umí.

„Máte na mysli to srdíčko?“

„A občas ji slýchám v hlavě. Domnívám se, že se nemůže dostat dál, protože ji nepustí otec.“

„To dává smysl. Párkrát jsem je spolu viděl. Byli si hodné blízcí.“

„V autě s ní zůstala uvězněna i její matka, ale pochybuji, že ta by se vůbec hnout z místa chtěla. Má totiž Johna přesně tam, kde ho chce mít.“

„No, to by bylo Mariamě dost podobné,“ pronesl, neopouštěje zrak z obzoru.

Zvuk jejího jména mě polekal. Upřela jsem oči na jeho profil. „Vy jste ji znal?“

„Vyrůstali jsme spolu,“ řekl tím podivně dutým hlasem.

„Byli jste přátelé?“

„Přátelé? To sotva…“

„Milenci?“

„Každý chlap, který Mariamě zkřížil cestu, ji miloval.“

„Včetně vás?“

„Nějaký čas ano. Pak jsem se přestěhoval do Charlesmnu a zjistil, že se svět neotáčí kolem Mariamy Goodwineové.“

„Jak tenhle objev přijala?“

„Bez valného nadšení.“

„Přijela do Charlestonu kvůli vám?“

„Přijela sem, jelikož uviděla příležitost a chopila se jí. Muž jménem Rupert Shaw se nabídl, že jí bude financovat vzdělání.“

„Doktora Shawa znám. Je to můj přítel.“ Fremont se zarazil. Ucítila jsem pohyb vzduchu, jako by se mezi námi cosi mihlo. „Trávíval v beaufortském okrese hodně času.“

„A co tam dělal?“

„Bádal,“ řekl. „Obzvlášť se zajímal o Essie Goodwineovou, Mariaminu babičku. Essie byla nejslavnější kořenářIta v celé oblasti. Chtěl se obeznámit s léčebnými kouzly, ale jak znám Essie, naučila ho nanejvýš pár neškodných zaříkadel a formulek. Nechtěla se kamarádit s někým, kdo by mohl používat kořenářské praktiky ke zlým účelům.“

„Ke zlým účelům? Nezdá se mi, že by se tohle kritérium vztahovalo k doktoru Shawovi,“ řekla jsem a vzpomínala přitom na svou návštěvu u Essie Goodwineové. Dala mi balíček čaje zvaného Život věčný a amulet, který měl odhánět zlé duchy.

Kromě toho mi řekla, že přijde čas, kdy budu muset povědět Devlinovi o Shanině duchovi, poněvadž Devlin bude nucen se rozhodnout mezi živými a mrtvými. Tenkrát jsem si neuměla představit, že bych mu něco takového sdělila, ale včera večer jsem k tomu neměla daleko.

On to ví, pravila Essie a položila si ruku na srdce. Tady to ví.

V určité rovině to asi skutečně věděl. Ten průvan, chladná místa… nevysvětlitelné zvuky uprostřed noci. Zježené chloupky na šíji, mráz, který mu běhá po zádech…

Přinutila jsem se upřít opět pozornost na ducha, který byl na dosah.

Robert Fremont na mě zíral tak upřeně, až jsem chvíli váhala, zda mi neumí číst myšlenky. Umí se vydávat za člověka – co všechno ještě dokáže?

„Víte něco o kořenářství?“ zeptal se mě.

„Vím pouze to, co jsem se někde dočetla. Není možné, aby člověk vyrůstal v Jižní Karolíně a nevěděl o tomhle umění aspoň něco, třebas jen v základních obrysech. Původ má v západní Africe, viďte?“ Což ve mně samo sebou vyvolalo vzpomínku na Dariuse Goodwinea.

„Stoupenci tohoto učení věří, že všechno má duchovní podstatu čili kořen, dokonce i samotná duše. Zkušený léčitel-kořenář dokáže prostřednictvím duchovního světa tuto univerzální sílu čerpat a používat ji k dobrému, či ke zlému. Mariama byla vychovaná tak, aby tenhle kořen chovala v úctě. Měla kráčet v Essiiných šlépějích. Myslím, že právě to byl důvod, proč ji Shaw vzal s sebou do Charlestonu.“

„Aby ji mohl využívat? Čerpat jejím prostřednictvím sílu z duchovního světa? To by dávalo smysl. Vždycky se živě zajímal o posmrtný život, ale nedělal to kvůli osobnímu zisku či moci. Než mu zemřela manželka, velice dlouho stonala. On se snažil navázat s ní během spiritistických seancí kontakt, ale podle Devlina se toho Mariama odmítala účastnit. Z toho, oč se doktor Shaw pokoušel, měla strach.“

„Zdravě se bála smrti jako každý, kdo vládl takovými znalostmi jako ona.“

„Protože sílu člověka smrt neumenšuje?“

„Protože věděla, že člověk nemůže stále mít pod kontrolou to, co přivede zpátky,“ zabručel.

Po zádech mi přelétl ledový vánek. „Vídal jste se s Mariamou často? Myslím poté, co se sem přistěhovala?“

„Občas ano. Ale krátce nato se tu seznámila s někým novým.“

„S Johnem?“

„John Devlin byl tabu, takže tím se v jejích očích stával neodolatelným.“

„Proč byl tabu?“

„V těchto končinách má stará zášť hluboké kořeny. Nedůvěra k bělochům je zde stále velmi živá, takže Mariamino manželství s Devlinem někteří považovali za zradu. Nejenže byl bílý, ale navíc i bohatý. Charlestonský boháč – a vzešel ze starého rodu, ze starých peněz.“

„Mariamina rodina tedy tenhle svazek neschvalovala?“

„Bylo to hlubší než pouhý nesouhlas. A daleko komplikovanější.“

Pokud šlo o vztah Devlina a Mariamy, zmítala mnou zvědavost, ale přesto jsem neochotně změnila téma. „Když se přistěhovala do Charlestonu, nejdřív bydlela u doktora Shawa, že? Znal jste se s Ethanem Shawem?“

„Znali jsme se natolik, aby mi bylo jasné, že i on se do Mariamy zamiloval.“

Obočí mi vystřelilo nahoru. Byla jsem v šoku. „Ethan?!“

„Už jsem vám říkal, že –“

„Ze každý chlap, který Mariamě zkřížil cestu, ji miloval.“ Ale zrovna Ethan? „A Devlin o tom věděl?“

„Asi ano, když se ovšem jednalo o Mariamu, muži byli většinou slepí.“

„Myslíte, že spolu něco měli?“

V očích se mu zračilo opovržení. „Někoho, jako je Shaw, by se nedotkla ani klacíkem. Na druhou stranu ho klidně využívala, když bylo třeba.“

„Jak ho využívala?“

Než znovu promluvil, chvilku to trvalo. „Mariama měla nad živými nepřirozenou moc. Ať si přála cokoliv… ať cokoliv potřebovala… vždycky se našel někdo, kdo ochotně vyplnil její příkaz.“

Sice přesně neodpověděl, nač jsem se ho ptala, ale najednou se mi vybavilo, co Devlin včera večer řekl Ethanovi: Pověděl jsi policii, žes byl celou noc se mnou. Neposkytl jsi alibi jenom mně, ale i sobě.

Ale tenkrát v noci Ethan nemohl vyplnit Mariamin příkaz, protože tou dobou už byla mrtvá.

„Něco v nepořádku?“ zeptal se Fremont.

„Jen přemýšlím, proč se do ní zamilovalo tolik chytrých mužů. Ano, chápu: byla krásná, měla charisma, ale podle toho, co jsem o ní slyšela, byla zároveň sobecká a krutá.“

„Dřív taková nebyla. Ano, byla divoká a impulzivní a nemálo nebezpečná. Krutá však nebyla. Dokud ji nezměnil Darius.“

Obdivovala jsem, jak pohotově ji brání, ačkoliv je mrtvý. „Mluvíte o Dariusovi Goodwineovi? Jaký byl mezi nimi příbuzenský vztah?“

„Byli bratranec a sestřenice z prvního kolene, ale vychovali je spíš jako sourozence.“

„Jak ji Darius změnil?“

„Její slabinou byl John Devlin. Měl v sobě cosi, čeho se Mariama nedokázala dotknout, nedokázala se toho zmocnit. To, že jí kladl odpor, ji přivádělo k šílenství. Udělala by všechno pro to, aby ho oslabila. Takže Darius využil jejího zranitelného místa.“

„Jak?“

„Přesvědčil ji, aby i s dítětem utekla do Afriky. Devlinovi trvalo řadu týdnů, než je našel. Odvezl Shani domů, ale Mariama tam zůstala s Dariusem. Než se konečně vrátila, Darius prodělal transformaci.“

„Transformaci jakého druhu?“

„Místo šamana se z něj stal tagati

„Co je to tagatH“

„Nejvěrněji se to dá přeložit jako čaroděj. Nebo kouzelník. Ten, kdo používá léčebných kouzel ke zlým účelům.“

Léčebných kouzel, jako je například šedivý prach?, napadlo mě.

„Nejmocnější thakathi bývá žena a Darius přesvědčil Mariamu, že by prostřednictvím jeho vědomostí a její moci mohli být neporazitelní. Následoval ji zpátky do Charlestonu a ovlivnil ji naprosto negativním způsobem.“

„Protože mu začala věřit?“

„Protože věděla, že je to pravda. Člověk zvenčí to těžko pochopí, ale v našem společenství je pojem magie totéž co pojem Bůh. Máme staré rčení, že jedno náboženství praktikujeme veřejně o nedělích, kdežto jiné ve všední den.“ Doteď zíral přes vodu, nyní však upřel oči na mne. „Spousta lidí nevěří na duchy, ale to ještě neznamená, že jsem pro vás méně skutečný.“

Této logice jsem sotva mohla oponovat. „Tvrdíte, že se Darius vrátil za ní do Charlestonu. A tehdy s sebou přinesl šedivý prach?“

Fremont pronesl tlumeným hlasem: „Co víte o šedivém prachu?“

„Ze je to halucinogenní prášek, který dokáže zastavit srdce.“

Rozhlédl se, jako by se obával, že by někdo mohl potají naslouchat. Což bylo – když jsem tak o tom uvažovala – dost divné. I kdyby nás někdo špehoval, slyšel by jedině mě. A lidi by mě považovali spíš za blázna a drželi se radši dál.

„S kým jste o tom mluvila?“ vyptával se.

„S nikým. Jen jsem provedla výzkum. Tohle přece ode mě očekáváte, ne? Abych projevila trochu víc vynalézavosti.“ Když se chystal odpovědět, nepustila jsem ho ke slovu. „Jestli jste v čase svého skonu vyšetřoval Dariuse, je to náš nejpravděpodobnější podezřelý.“

„Nejenže jsem ho vyšetřoval,“ opáčil Fremont, „já se ho snažil zastavit.“

„Kvůli pašování drog?“

Odmlčel se. „Ano.“

Cosi v jeho hlase způsobilo, že jsem se zachvěla. „Pracoval jste na tom s Devlinem?“

Něco zabručel tak tiše, že jsem jeho slova nerozluštila. Měla jsem jen znepokojivý dojem, že to byl nějaký monotónní popěvek či zaklínadlo.

„Co to děláte?“

Neodpověděl.

„Proč se všichni Dariuse Goodwinea tak bojí?“ naléhala jsem. „Teď už snad pro vás nemůže představovat hrozbu.“

Duch neřekl ani slovo. Už začínal blednout a v následujícím okamžiku byl pryč. Stála jsem u zábradlí sama; i třásla se, protože se do mě opřel studený poryv větru. |ak vítr nabíral na prudkosti, sílila i moje neblahá předtucha. Přístav jiskřil ve slunečním světle, avšak kdesi v dálce se sbírala tma.

Normálně bych pokračovala dál po Baterii na Murrayho bulvár a pak po Rutledge Avenue kolem Colonial Lake Parku až domů. Dneska ráno jsem to však vzala zkratkou přes zahrady White Point; prošla jsem kolem vystavených kanónů a památníků na občanskou válku a obloukem jsem se vyhnula rozkošnému bílému altánu, kde se právě odehrávala jitřní svatba. S toužebným pohledem na šťastný pár jsem se ještě krátce zastavila, abych mohla obdivovat záhon purpurových aster, a pak jsem si to namířila po King Street, kde zrovna začínaly procitat k životu restaurace a pekařství. Chladný vánek přinášel vůni čerstvé kávy a pečivá, takže jsem se ocitla ve vážném pokušení zastavit se v jedné z venkovních jídelen a dopřát si neuspěchanou snídani. Lidí na ulicích přibývalo, a tak jsem se klidně mohla posadit venku u stolečku, pozorovat hemžení v ulicích a ukusovat francouzský toast nebo broskvový mufin s mandlemi; přitom bych si nechala projít hlavou rozhovor s Fremontovým duchem. Jenomže za poslední dva dny jsem měla plné zuby věčného otálení a posedlého rozebírání situace. Potřebovala jsem se spíš nějak rozptýlit.

A proto jsem dál míjela módní kavárny a prodejny kávy pro fajnšmekry a nezpomalila jsem dřív než na Cumberlandské, kde jsem se začala pídit po Tajemné zahradě. Zahlédla jsem ji kousek před sebou napravo: malebný obchůdek s kovovou markýzou nad předními dveřmi, a jak jsem si zapamatovala od minule, též s obezděnou zahrádkou a vodotryskem vzadu, kde se člověk mohl uvelebit s knihou a šálkem čaje.

Zklamalo mě, že měli zavřeno, ačkoliv v tuto časnou ranní hodinu se dalo těžko očekávat něco jiného. Ale málo naplat, šálek exotického odvaru a příjemné poklábosení s Clementine Perillouxovou by určitě dovedly zaplašit chlad, který mě prochvíval po setkání s Robertem Fremontem. Musela jsem přiznat, že i přes zvláštní průvodní okolnosti mi návštěva u ní udělala radost. A byla jsem ráda, že jsem to tak cítila už předtím, než jsem zjistila, že Cleinentine ve skutečnosti není tou Devlinovou brunetou – že je pouze její sestra.

Hádám, že jsem se touhle časnou spontánní výpravou do čajovny vlastně doznávala k osamělosti. Během let jsem měla velice málo důvěrných přátel. Vlastně neexistoval nikdo, komu bych mohla bez dlouhého uvažování zavolat i pozvat ho na kávu či na oběd. Nikdo, s kým bych si mohla popovídat o knížkách, filmech nebo o Devlinovi.

Devlin… Bez ohledu na to, kolik času či kilometrů jsem IC mezi nás snažila postavit, myšlenky se mi pokaždé stoply zpátky k němu.

Ani na chvíli jsem nevěřila, že by měl co do činění s Fremontovou vraždou, ale nějaké spojení zde bylo. Všechno souviselo se vším. Tím jsem si teď byla úplně jistá. Shanino utonutí, Devlinovo zmizení těsně po nehodě, Ethanovo alibi pro policii.

Uměla jsem si však představit, jakou trýzeň musel Devlin té noci zakoušet. Byl bez sebe žalem, říkal. Dalo by se tedy pochopit, kdyby se uchýlil k drogám, aby bolest otupil. Šedivý prach ovšem nebyl uklidňující prostředek ani sedativum, ale silné psychedelikum. Jak by mu mohlo něco takového pomoci vyrovnat se se ztrátou?

Podle Devlina však šedivý prach nebyl jen tak nějaký halucinogen: zastavil srdce a člověk zemřel. A někteří z těch, kdo se vrátili do života, trpěli hroznými vedlejšími účinky. Takový chudák má oči zmrzlé jako mrtvola a celý zhroucený se s námahou šourá, jako by za sebou vlekl něco z pekla.

Obrazy, které mi na základě toho hovoru táhly hlavou, mě rozčilovaly; svým způsobem byly na takové slunné jitro příliš morbidní. Snažila jsem se ponurou náladu zaplašit, zatímco jsem zírala do výkladu krámku. Šálek čaje by mi vážně přišel vhod.

Nevím, jak dlouho jsem tam stála, když vtom jsem začala mít dojem, že mě někdo pozoruje. Tentokrát to nebyl duch. Za límcem jsem necítila žádný ledový dech, po zádech mi nejezdily studené prsty. Kdepak, takový pocit má asi každý, kdo je potají sledován.

Obrátila jsem se a předstírala, že se dívám na telefon, kolik je hodin, a kradmo jsem obhlížela chodník. Periferním viděním jsem na protější straně ulice postřehla nějakého muže. O jeho zevnějšku jsem toho moc říci nemohla, jen to, že to je běloch, o něco menší a silnější než Devlin. Na sobě měl khaki kalhoty s bavlněnou proužkovanou blůzou a slamák, který mu stínil obličej. Oblečení typické pro Charleston. Tenhle nepopsatelný zjev by zpravidla beze stopy splynul s turisty i s místními obyvateli. Jenomže chodníky dosud zely prázdnotou, takže ho bylo dobře vidět.

Když jsem zvedla hlavu, abych nedbale obhlédla provoz, muž se honem obrátil a otevřenými vraty zmizel v průjezdu.

Nepropadla jsem panice. Klidně to mohl být jen nějaký obdivovatel. Nepřitahovala jsem pozornost jako Mariama – zkrátka jsem nebyla typ ženy, který by vyvolával lakové vášně. Byla jsem však mladá, světlovlasá a v dobré kondici, za což jsem mohla děkovat fyzické dřině, spojené s mou profesí. Čas od času jsem tudíž nějaké to mužské oko upoutala.

A přesto jsem se nemohla zbavit dojmu, že na mě ten chlapík jenom obdivné nezíral, ale že mě špehoval.

Otočila jsem se zpět k výkladu knihkupectví a tvářila se, že se dívám dovnitř. Ve skle se objevil jiný obličej: tentokrát náležel pohlednému černochovi. Muž stál přímo za mnou, když jsem se však ohlédla, nikdo tam nebyl.

V sílícím větru harašily trpasličí palmy ratolestmi a po chodníku přede mnou se kutálel papírový kelímek. Opět jsem měla pocit, že ačkoliv je nebe jasné, na obzoru se sbírá bouře. Zvedla jsem tvář, poněvadž se přes slunce mihlo cosi tmavého. Asi pták, řekla jsem si. Nic zlověstnějšího nežli havran či vlaštovka.

Naproti přes ulici se z průchodu vynořil muž ve slamáku a přísahala bych, že vrhl pohled mým směrem. Rty se mu pohybovaly, ale mobil u ucha neměl a poblíž nikdo jiný nebyl. Tedy alespoň nikdo, koho bych viděla.

Vzklíčil ve mně strach, ale snad jsem byla jen parauoidní. Nikoho živého jsem se přece na Fremontovu vražilu neptala. O našem pátrání tedy nemohl nikdo vědět a byla jsem si jista, že muž, který včera večer stál před Devlimovým domem, mě neviděl. Proč by mě tedy měl někdo hlídat?

Vykročila jsem zpočátku pomalu a dělala, že zkoumám výklad, abych mohla toho člověka pozorovat. On si však buď záhy uvědomil, že po něm jdu, anebo se opravdu jednalo o nevinného chodce, protože odbočil na Markét Street a ztratil se v pouličním provozu, takže jsem ho už neviděla.

Stavila jsem se na trhu, kde jsem nakoupila pugét čerstvých květin a trochu šalvěje, a zamířila jsem rovnou domů. Angus byl jako vždycky blahem bez sebe, že mě zase vidí. Vzala jsem ho na vodítko a rychle se s ním prošla okolo bloku; pak jsme se spolu nasnídali na zahradě.

Celý den jsem se pak motala po domě: dělala jsem pořádek v letním šatstvu, pracovala na Hrobaření, po telefonu švitořila s matkou a tetou Lynrose. Tohle příjemné nicnedělání mě sice na několik hodin rozptýlilo, ale v půli odpoledne už jsem začala být nervózní jako školačka na prvním rande. Vyřídila jsem si pár hovorů, zavřela Anguse v domě a pak už jsem se rozjela do Charlestonského ústavu pro parapsychologické studie za Rupertem Shawem.

Ústav se nacházel v přízemí překrásně zrenovovaného domu z devatenáctého století, který stál na okraji historické čtvrti. Byla to stavba v jižanském neoklasicistním stylu s vysokými elegantními sloupy; na stinných verandách, jimiž byla vyšperkována všechna tři podlaží, se houpaly koše s kapradinami. Zaparkovala jsem vzadu, a když jsem obcházela budovu, cestou k postrannímu vchodu jsem si jako vždycky všimla domu naproti, kde visela z verandy neonová ruka. Madam Všechno vím.

Vždycky jsem byla na tuto věšteckou živnost zvědavá a vskrytu jsem se bavila tím, že leží hned vedle vznešeného Charlestonského ústavu pro parapsychologické studie. A když jsem teď věděla, že se věštkyně stýká s Devlinem, fascinovalo mě to ještě víc. Clementine říkala, že Devlin x Isabel jsou velmi blízcí přátelé, ale já jsem viděla, jak ji předevčírem za soumraku držel. V jejich tlumeném mumlání jsem slyšela důvěrný tón. Byli víc než jen přátelé. Ale o kolik víc?

Jak jsem tam tak stála a zírala na dům, u obrubníku zastavil modrý buick a chvíli čekal. Řidič měl letecké brýle, které mu stínily horní část obličeje. Vinou těchto brýlí i slunečního světla, dopadajícího v určitém úhlu, se řidičovy obrysy téměř nedaly rozeznat, ale bylo mi na něm cosi povědomého, takže jsem zauvažovala, zda se nejedná o muže, což jsem zpozorovala ráno.

Z auta nevystoupil, ale zůstal v něm sedět a jen vzhlížel k jednomu z balkonů. Myslím, že si mě nevšiml. Ukrýval mě totiž hustý rododendron. Zatímco jsem ho sledovala, srdce se mi rozbušilo rychleji. Nešpehuje teď někdo mě?

„Amelie!“

Léta soužití s duchy mi zocelila nervy, a tak jsem se při vyslovení svého jména jen obrátila jakoby nic. Ethan Shaw přistoupil těsně ke mně tak potichu, že jsem vůbec neslyšela jeho kroky.

„Já si hned myslel, že jsi to ty.“ Pak se usmál, a zatímco se přiblížil ještě o krok, s výrazem nefalšované radosti přimhouřil oči. Byl vysoký, výmluvný a dobře oblečený, měl bezstarostné chování, které se mi odjakživa líbilo. Ale včera večer jsem ho u Devlinova domu najednou zahlédla i z jiné stránky. Když na mě ten potají vyslechnutý rozhovor vystrčil svou ohyzdnou hlavu, na klidu mi to moc nepřidalo. Opravdu byl Ethan zamilovaný do Devlinovy manželky? Opravdu byl ochoten plnit její rozkazy?

„Ahoj, Ethane! Neslyšela jsem tě přicházet.“

„Zrovna jsem přišel ze zadní zahrady,“ řekl. „Byli jsme um chvilku s otcem.“

„Vida, takže on tu je?“

„Ano.“ Další zmatený pohled. „Co hledáš v těch keřích?“

„Já se tu neschovávám, jenom něco pozoruju.“

„Co?“

„Znáš to modré auto?“ otázala jsem se nervózně.

Zadíval se za moje záda, na ulici. Viděla jsem, jak se mu v očích cosi mihlo, ale pokrčil rameny. „Ne. Proč se ptáš?“

Odmlčela jsem se. „Měla jsem dojem, že mě někdo sleduje.“

Povytáhl obočí. „Proč sis to myslela?“

Sotva jsem mu mohla vykládat o vyšetřování pro Fremonta, a tak jsem jen zamumlala: „Sama nevím. Zřejmě stihomam.“

Nyní se usmíval soucitně. „Po tom, cos zažila, je to celkem pochopitelné.“

„Asi jo.“

Znovu šlehl po autě pohledem. „A co tě dnes do ústavu přivádí?“

„Jdu za doktorem Shawem. Schůzku domluvenou nemáme, takže jen doufám, že si pro mě najde čas.“

„Pro tebe vždycky. Stejně jako já,“ pronesl zdvořile Ethan, avšak tato poklona vyzněla jaksi mechanicky, jako by byl v duchu úplně jinde.

Odolala jsem pokušení mrknout přes rameno. „Smím se tě na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Vždycky mě zajímal ten dům naproti přes ulici.“

„Bodineův tetovací salon?“

Zasmála jsem se. „Ten dům vedle. Madam Všechnovím. Nevíš o ní něco?“

„Ve skutečnosti se jmenuje Isabel Perillouxová. Jestli potřebuješ věštit z dlaně, ona se těší vynikající pověsti.“

„Kdepak, nepotřebuju. Budoucnost je to poslední, co chci znát. Jsem jenom zvědavá, to je všecko.“

Vrhl na mě pohled, který ve mně vzbudil podezření, jestli náhodou neví něco o Isabel a Devlinovi.

„A vůbec… nerada bych tě zdržovala.“

„Nezdržuješ mě. Jsem rád, že jsem na tebe natrefil. Temple je ve městě. Na zítra večer jsme si domluvili večeři, a jestli máš volno, budeme moc rádi, když ses k nám připojíš.“

Temple Leeová byla dřív moje zaměstnavatelka. Než jsem se přistěhovala do Charlestonu a otevřela si vlastní živnost, dva roky jsem pro Temple pracovala ve státním archeologickém úřadě. Udržovaly jsme kontakt prostřednictvím e-mailů a textovek a já ji považovala za nejlepší kamarádku, což bylo vzhledem k tomu, jak zřídka jsme se vídaly osobně, trochu smutné.

„Pokud mi do toho něco nevleze, hrozně ráda přijdu.“

„Je to jen přátelská večeře,“ řekl. „Příležitost, kterou je třeba chytit za pačesy, protože Temple tady v Charlestonu dost dlouho nebyla. Ještě ti zavolám a domluvíme se blíž.“

„Díky.“

Zamávala jsem mu a vydala se k budově ústavu. Předpokládala jsem, že vyrazí směrem k parkovišti, ale když jsem postranním vchodem vstoupila dovnitř, zahlédla jsem Ethana předním oknem, obráceným do ulice: civěl přes čelní sklo do prostoru buicku. Pak auto, které bylo prázdné, zvolna obešel a začal se rozhlížet po okolí, jako by pátral po řidiči.

Vyhlížel vzrušeně, bezmála rozhněvaně, což rozdmýchalo mou zvědavost. Ještě chvilku jsem ho sledovala a pak jsem se od okna odvrátila.

Když jsem vyšla z haly do míst, kde kdysi bývala přední veranda, pod nohama mi zavrzala dřevěná podlaha. Teď sc zde nacházela recepce, kde od předního stolu obsluhovala telefony nová asistentka.

Zvědavě se na mě pousmála, ale její čokoládově hnědé oči si mě pohrdavě změřily od hlavy k patě: rozhodně jim neušly moje vlasy stažené do ohonu ani tenisky. Sama byla oblečená podstatně elegantněji do hedvábného modrého topu, který jí úchvatně ladil s tmavou pletí.

„Jak vám můžu pomoci?“ zeptala se s přízvukem, který jsem nedokázala hned zařadit.

„Jsem Amelia Grayová. Schůzku domluvenou nemám, ale doufám, že mě doktor Shaw přijme.“

„Dnes má velice napilno.“

„Mohla byste mu alespoň říct, že jsem tady? Jestli na mě zrovna nemá čas, klidně se vrátím později.“

Zaváhala. Moje žádost ji vůbec nenadchla.

„Jsme přátelé,“ dodala jsem, což ji příliš neoslnilo.

„Počkejte tady!“ nařídila mi chladně. Zvedla se od stolu, vyrobeného v charlestonském slohu, a zmizela v chodbě. Slyšela jsem otvírání dveří, pak šum hlasů a vzápětí chvatné klapání jejích kramflíčků o dřevěnou podlahu, jak se zase vracela.

„Pojďte se mnou, prosím!“ řekla. Rty měla nesouhlasně sevřené.

„Díky.“

V Charlestonském ústavu pro parapsychologické studie jsem už byla mockrát, takže jsem samozřejmě věděla, kde má doktor Shaw kancelář, ale mlčky jsem šla za asistentkou po chodbě a počkala, až otevře posuvné dveře. Neřekla ani slovo, jen ustoupila stranou, abych mohla vejít, a pak za mnou dveře opět přivřela.

Rozhlížela jsem se po pracovně, která se mi zpočátku dála prázdná. Chvíli mi trvalo, než jsem uviděla doktora Shawa, jak vratce balancuje na žebříčku a z nejvyšsí police napěchované knihovny přitom vytahuje jakýsi .iprášený foliant. Nepromluvila jsem z obavy, aby se nelekl, i když už mě asistentka ohlásila a on bezpochyby slyšel dveře.

Jeho pracovna jako vždycky pukala ve švech: byla to holová pokladnice starých spisů, která přímo žadonila, aby se jí člověk prohrabal od začátku do konce. Nábytku zde moc nebylo, ale místnost sama působila přívětivě díky útulnému mramorovému krbu, který se báječně uplatňoval za i mnich večerů, a francouzským oknům, vedoucím do výtečně udržované zahrady. Dubová prkna pokrývaly vyrudlé koberce a haldy a haldy knih. Zhluboka jsem se nadechla vůně kožených knižních vazeb s nepatrnou příměsí tabáku, ačkoliv jsem doktora Shawa nikdy kouřit neviděla. Nebylo však těžké si ho představit, jak se zuby zaťatými do náustku objemné zakroucené lulky hloubá o složitostech tohoto i onoho světa.

„Dobrý den!“ křikl na mě ze svého bidýlka. „Posaďte se, ano? Za moment jsem u vás.“

„Nemusíte spěchat.“

Odložila jsem si tašku na zem u židle, která stála proti jeho stolu, a šla jsem se podívat na zahradu. Dveře byly pootevřené a větřík zanesl do místnosti čerstvou pudrovou vůni otočníku, který rostl v patiu v hliněných květináčích. Tlustá troj barevná kočka, jež se vyhřívala na kamenných dlaždicích, mě pozorovala škvírkami očí. Pak něco u brány upoutalo její pozornost, takže našpicovala uši a otočila se tím směrem. Nic podezřelého jsem neviděla; mou zvědavost však vzbudila stezička ze soli, nasypaná přes práh.

Doktor Shaw slezl ze žebříku a přišel mě pozdravit. Byl ještě vyšší nežli Ethan a vyzařovala z něj nenucená elegance, svědčící o životě v prostředí blahobytu a noblesy. Měl husté bílé vlasy a nesmírně pronikavé modré oči. Navzdory způsobům typickým pro člověka vzešlého ze starého a bohatého rodu měl na sobě obvyklé ošoupané flanelové kalhoty a pepita sako; obojí na jeho štíhlé postavě volně viselo.

Když mi sevřel ruku do obou dlaní, ucítila jsem jakýsi slabý pach zatuchliny a bylinek. Vřele se na mě usmál: „Už je to nějaký pátek, že?“

„Ano, dlouho jsme se neviděli. Jak se vám vede, doktore Shawe?“

„Výborně, Amelie. A vám?“

„Ujde to, děkuji za optání.“

Naklonil hlavu a prohlížel si mě. „Copak jste poslední dobou vyváděla? Nezlobte se, že se takhle ptám, ale vypadáte trochu uondaně.“

„Nejsem ve své kůži,“ řekla jsem. „Ale nic vážného.“ Pokud člověk nepovažuje za nic vážného, že málem přišel o život. Pokud nepovažuje za nic vážného, že ho pronásledují duchové.

O ničem takovém jsem se však před doktorem Shawem nezmínila, poněvadž i když jsem si krom obyčej vážila jeho znalostí paranormálních jevů, s tím, že vídám duchy, jsem se mu nikdy nesvěřila. To byla moje osobní, soukromá věc a mluvit o mrtvých by znamenalo, že jiným způsobem uznávám jejich existenci.

„Posadíme se, co říkáte?“ Ukázal na židli před svým stolem. „Nedala byste si čaj?“ otázal se mě, když jsme si sedli.

„Ne, děkuji vám. Nechci vás okrádat o čas. Ale náhodou jsem natrefila na něco, nač bych se vás ráda zeptala.“

Zdálo se, že zastříhal ušima s touž mírnou zvědavostí jako předtím ta kočka venku. Naklonil se ke mně a v očích mu blýsklo. „Nechte mě hádat: setkala jste se s další stínovou bytostí.“

„Ne, nic takového.“

„A co takhle nějaký psychický upír?“

„Ani ten.“

Složil ruce na stůl a já jsem si znovu všimla prstenu, který nosil na malíčku. Had ovíjející se kolem drápu. Stejný znak nosil na krku Devlin – talisman Rádu rakve a spáru, tajného společenství charlestonské elity.

Podívala jsem se zas do těch živých modrých očí a zachvěla se.

„Nevadí vám ten větřík?“ optal se mě starostlivě a už se začal zvedat od stolu.

„Ne, to nic. Jsem v pohodě. Důvod, proč jsem vás chtěla vidět…“

Umlčel mě jediným graciézním gestem. „Ačkoliv se třesu netrpělivostí, abych se co nejdřív dozvěděl, co jste mi dnes přinesla, musím nejprve vyřídit jednu pracovní záležitost – budete-li ovšem ochotna mi v tomto ohledu vyhovět. Jinak bych na to asi dočista zapomněl. V posledních dnech se u mě jaksi projevují sklony k roztržitosti,“ řekl. Přes distingovaný obličej mu přelétl stín. Zneklidnilo mě to. Doufala jsem, že obtíže s pamětí nejsou příznakem nějaké choroby. Když jsem se na něj zadívala pozorněji, skutečně působil poněkud křehce.

„Oč se jedná?“ zeptala jsem se.

„Musím se vás na něco zeptat a bojím se, že tím rozvířím spoustu nepříjemných vzpomínek.“

„A co to je?“ otázala jsem se nervózně.

„Slyšela jste o Dubovém háji?“

Znovu jsem se zachvěla, avšak tentokrát to byl třes zcela jiného druhu. Sama zmínka o tomhle starém hřbitově ve mně probouzela temné pocity. „V jaké souvislosti?“

„Policie konečně uzavřela pátrání. Předala hřbitov zpět Emersonově univerzitě a správní výbor rozhodl, že se bude pokračovat v restaurování. Byl jsem požádán, abych vás zpravil o našich plánech, ale uvážíme-li, co vás na hřbitově potkalo, nikdo by vám nezazlíval, kdybyste si přála být z původní smlouvy vyvázána. Ale nenechte se mýlit, prosím: stále jste pro nás kandidátka číslo jedna.“

Návrat na Dubový háj? Po tom všem, co se tam stalo? Před očima se mi zamíhaly tváře mrtvých žen; nadechla jsem se. „Kdy bych měla podle vás začít?“

„Jakmile to bude možné. Dvousté výročí založení Emersonu je za dveřmi, takže bychom byli rádi, kdyby se obnova stihla do konce roku. Tato svrchovaně nepříjemná kapitola by se tak mohla docela hezky uzavřít. Nějakou dobu byste pracovala s Temple Leeovou. Mám dojem, že se vy dvě znáte, že?“

„Ano. Temple je moje kamarádka.“

Přikývl. „Vzhledem ke stáří porušených hrobů spadají ostatky pod její jurisdikci. Ale protože se s ní znáte, dohoda by měla proběhnout v přátelském duchu. Věřím, že by nedošlo k žádným kompetenčním sporům. Tedy… rozhodnete-li se k této práci vrátit. Nechte si pár dní na rozmyšlenou a do konce týdne mi dejte vědět.“

„To nebude nutné,“ řekla jsem. „Tu obnovu jsem započala a ráda bych se postarala i o její dokončení.“

„Víte to jistě?“ Hleděl na mě velmi laskavě. „Jak jsem řekl, nikdo by vám neměl za zlé, kdybyste se rozhodla jinak. A v žádném případě to nebude mít vliv na budoucí doporučení, které vám hodlám dát.“

„Vážím si toho, ale skutečně bych chtěla završit, co jsem rozdělala.“ Byla to otázka profesionální hrdosti, ale navíc by mi velice prospělo, kdybych mohla zaměstnat mozek něčím jiným, než je Devlin a jeho duchové a Robert Fremont a jeho vražda. Začínalo se to totiž nebezpečně blížit posedlosti.

Doktor Shaw přitakal a zapřel se o opěradlo židle. „Takže domluveno! Dám tedy výboru vědět, že Dubový háj je opět ve vašich schopných rukou.“

„Děkuji vám.“

„A teď k té vaší záležitosti,“ prohodil a maličko povytáhl obočí.

„No, vlastně o nic nejde,“ řekla jsem. „Jen jsem na cosi narazila a doufám, že byste mi mohl zodpovědět několik otázek.“

„Takže žádné stínové bytosti, žádní psychičtí upíři… Itmmm…,“ dumal. „Co to asi může být?“

„Slyšel jste někdy o látce zvané šedivý prach?“

Přísahala bych, že ve chvíli, kdy jsem ta slova vypustila / úst, větřík vanoucí dovnitř francouzským oknem zesílil.

Zalistoval stránkami otevřené knihy, která ležela doktoru Shawovi na stole, já jsem však nespouštěla zrak ze Shawova obličeje. Viděla jsem, jak mu po něm přelétlo cosi, při čem mi tuhla krev v žilách. Překvapení, to ano, a snad ještě náznak strachu. Ale chloupky na šíji se mi zježily při pohledu na jeho zlobný výraz – nevidět to na vlastní oči, jaktěživa bych tomu nebyla věřila. U kultivovaného, elegantního doktora Shawa!

Když natáhl ruku, aby knihu zavřel, rozpomněla jsem se, co mi zrovínka dnes ráno povídal Robert Fremont o Essiině vztahu k doktoru Shawovi: nikdy by svoje tajemství neprozradila někomu, kdo by je mohl používat ke zlým

/v I o

ucelum.

„Kde jste o šedivém prachu slyšela?“ zeptal se takřka bez zájmu. Jeho tón byl dokonale prost zlovůle a jeho oči na mě hleděly se zájmem tak nepatrným, že jsem si to chvilkové vzrušení asi vyfantazírovala.

„Chápu to tedy tak, že víte, oč se jedná, že?“ nadhodila jsem s natrénovaným klidem.

„Ano, už jsem o něm slyšel.“

Sebral ze stolu stříbrný perořízek a přejel palcem po jeho ostří. „Abyste mohla pochopit, co je šedivý prach, musíte též pochopit, odkud pochází.“

„Pochází z Afriky, viďte?“

„Abychom byli přesní, pochází z Gabonu. Znáte vůbec tu zemi?“

„Vím jen, že na mapě vypadá velice malá a že sousedí s Kamerunem, Kongem a Rovníkovou Guineou.“ A hodně času tam strávil Darius Goodwine, který tam psal, prováděl výzkum a zjevně studoval u šamana. A pak tam došlo k jeho transformaci v tagatiho.

Doktor Shaw se zasmušil. „Gabon prý je pro Afriku totéž co Tibet pro Asii: duchovní centrum celého kontinentu.“

Francouzským oknem opět dovnitř foukl vítr a já ucítila jeho chladné šlehnutí. Doktor Shaw šel okno zavřít; poměrně dlouho zápolil se zástrčkou a přitom neklidně vyhlížel do zahrady. Měla jsem pocit, že si dává na čas, poněvadž rozvažuje, jak by měl v této rozmluvě pokračovat. Jeho váhání – odmyslíme-li si výraz, který mu přelétl po t váři – mě velmi zneklidnilo.

Vrátil se zpátky ke stolu a prkenně se složil na židli. Když jsem vzala v potaz, že teprve před chvilkou čiperně balancoval na žebříku, zdálo se mi divné, jak náhle jeho pohyblivost ochabla.

„Gabon je jednou z nejtajemnějších zemí světa,“ řekl. „Tato oblast odedávna fascinuje jak vědce, tak dobrodruhy. Většinu území země pokrývá prales natolik neproniknutelný, že přirozeným způsobem ruší cizorodé vlivy. Po celé generace zde byla náboženská víra uchovávána bez zásahů z vnějšího světa a její součástí je začlenění určitých rostlin do rituálů a obřadů.“

Odmlčel se, protože se posuvné dveře otevřely a dovnitř strčila hlavu asistentka. „Jsou tři hodiny, pane doktore. Přál jste si, abych vám to připomněla.“

„Ano, to jsem si přál. Děkuji vám, Laylo.“

„Uvařila jsem vám čaj,“ řekla a vstoupila do místnosti se stříbrným tácem, kde stál jediný mrňavý šálek s talířkem, i postavila ho na roh Shawova stolu.

„Opravdu si nedáte se mnou?“ zeptal se mě doktor Shaw, když sáhl po šálku.

Layla po mně střelila temným pohledem, který jako by mě vyzýval, ať si moc nevyskakuju, a proto jsem chvatně tekla: „Mně nic neschází, děkuji. Ale… neměla bych už jít? Nemáte další schůzku?“

Zvedl ruku. „Jde jen o maličkost, která si žádá mou pozornost. Děkuji, že jste mi to připomněla, Laylo.“

„Není zač. Od toho jsem přece tady.“ Vyšla z místnosti, aniž se ohlédla.

Doktor Shaw otevřel zásuvku stolu a vytáhl z ní titěrnou umělohmotnou kapsičku, rozepnul zip a obsah si nasypal do čaje. Když si čaj zamíchal a vzápětí upil, ucítila jsem znovu ten zatuchlý bylinný pach.

Během této přestávky jsem nic neříkala, ale byla jsem zvědavá, jakými bylinkami si čaj vylepšuje. Znovu jsem zadoufala, že jeho slabost je důsledkem přepracování, a ne špatného zdraví.

Ještě jednou se napil, zavřel oči; po chvilce jsem začínala mít dojem, že usnul. Ticho se prodlužovalo, až nakonec působilo trapně. Neměla bych něco říct anebo se vypařit?, uvažovala jsem. Zrovna když mě napadlo, že bych asi měla přivolat Laylu, se doktoru Shawovi zachvěla víčka a vzápětí otevřel oči. Seděl velice klidně, dokud postupně nezaostřil zrak.

„Kde jsme to skončili?“ otázal se mě.

„V Gabonu,“ pronesla jsem váhavě. „Ale víte jistě, že vás neokrádám o čas? Klidně můžu přijít jindy.“

Neodpověděl, ale místo toho navázal přesně tam, kde před chviličkou přestal, jako by k žádnému přerušení nedošlo. „Víte, ve většině afrických náboženství přetrvává silná víra, že smrtí život nekončí, ale pokračuje v jiné říši. V některých kulturách existuje iniciační rituál, který připravuje mladého muže na to, aby před přijetím do sekty vstoupil do světa duchů a promluvil si s mrtvými předky.“

„Jak to provede? Jak dokáže vstoupit do světa duchů? A když už jsme u toho, jak hovoří s mrtvými předky?“ A proč by si to měl vůbec přát? Já osobně jsem se duchům vyhýbala, jak jen to šlo.

„Do jiné říše je schopen projít díky tomu, že požije rostliny s kouzelnými účinky. Čili, jinými slovy, spolkne nějaký silný halucinogen.“

„Jako třeba šedivý prach?“

Oční víčka mu zakmitala a já si bezděky všimla, že má po tom čaji rozšířené zorničky. „Jako třeba kůru z kořene Tabernanthe iboga, což je rostlina, jež tvoří samotný základ náboženství bwitiP

„Jaké má účinky?“

„Malá dávka může způsobit nervozitu a nespavost. Vyšší dávka má za následek halucinace a vede ke stavu letargie, který může trvat až pět dní.“

„Pět dní? To má ale grády! Není to nebezpečné?“

„Masivní dávka může vyvolat ochrnutí dýchacích svalů a smrt.“

„Takže tahle iboga…“ Ten název jsem vyslovila velmi pečlivě. „Z ní tedy pochází šedivý prach?“

„Ne. Šedivý prach je derivátem rostliny, kterou se nikdy nepodařilo určit nikomu, kdo nepatřil do jisté sekty. Účinky šedivého prachu se od účinků ibogainu liší.“

„V čem?“

Uvelebil se na židli. „Především halucinace. Když mladík podstupující iniciaci rozžvýká kůru ibogy, upadne do hlubokého spánku a ve skutečnosti si neuvědomuje vnější svět. Ve svém světě přeludů čelí řadě překážek, jež je nucen překonat, než smí vstoupit do světa duchů. Jakmile tyto překážky zdolá, průvodce, což většinou bývá jeho dávno zesnulý předek, ho doprovází na duchovní pouti, kde se mladík stane svědkem mnoha fantastických vidění. Uvidí legie nebožtíků, pro něž jsou typické pomalované tváře a břicha rozříznutá při rituální pitvě. Zde je schopen pohlédnout na bohy a hovořit s mrtvými předky. Když účinky ibogy pominou, dotyčnému se vědomí vrací a starší kmene očekávají, že jim svou pouť podrobně vylíčí.“

‚A šedivý prach?“

„Ten nemá s halucinogenními vizemi nic společného,“ řekl doktor Shaw. „Jedná se o látku, která člověku doslova a do písmene zastaví srdce. Na přístrojích by se ukázaly rovné čáry. V lékařském prostředí by ho považovali za klinicky mrtvého po dobu vteřin až minut. Během tohoto časového intervalu je jeho duch schopen opustit tělo a vstoupit do říše mrtvých, a to nikoliv prostřednictvím vizí, ale proto, že jeho život na tomto světě vyhasl. A neboť je dotyčný mrtev, nic mu nebrání přejít na onen svět. Nemusí překonávat žádné překážky. Může se po světě duchů pohybovat stejně svobodně jako jeho předkové, putovat do říší, které si nedokážeme představit ani ve vizích a halucinacích. Je zde však nebezpečí, že se dostane příliš daleko a zabloudí. Po uplynutí určité doby už nelze fyzické tělo oživit. Skořápka uschne a odumře anebo ji v některých případech obsadí jiný duch. Přinejmenším… se to takhle traduje.“

Zjistila jsem, že se opět třesu. Celý ten rozhovor byl bizarní a rozčilující. Ne že bych tomu věřila. Lépe než kdo jiný jsem věděla, že svět duchů existuje stejně jako svět živých, ale představa, že by někdo úmyslně procházel skrze závoj, byla pro mě nepochopitelná. Ještě jsem docela neodhodila okovy otcových pravidel, přestože jsem víceméně ochotně přistoupila na úmluvu s Robertem Fremontem. Jako bych se znovu vznášela na pomezí dvou světů, jenomže teď se ta hra na přetahovanou přesunula na trochu jiné pole: nyní jsem byla rozpolcená mezi svou minulost a budoucnost. Mezi záchrannou síť toho, co jsem znala a čeho se bála, a mou touhu sloužit vyššímu účelu. V této zemi nikoho jsem však nemohla setrvat navždycky. Duchové by mi to nedovolili. Už teď se mě snaží vypátrat.

„A co se stane s těmi, kdo se ze světa duchů navrátí?“ zeptala jsem se. „S těmi, které se podaří oživit? Trpí pak nějakými vedlejšími účinky?“

„Někteří vykládají o duchovním osvícení a pocitech euforie, kdežto jiní trpí záchvaty na způsob posttraumatické stresové poruchy. A pak se najdou i tací, kteří v důsledku toho, co viděli na druhé straně, podstupují drastické transformace jak mentální, tak tělesné. Případně v důsledku toho, co si odtamtud přivedli s sebou zpátky.“

„Přivedli zpátky? Myslíte třeba duchy?“ Vybavila se mi Shani a Mariama. Nepřivedl si je Devlin s sebou zpět z území Šedi? Že by se mi Shani tak zoufale pokoušela sdělit právě tohle?

„Jestliže šedivý prach usnadňuje živým vstoupit do říše mrtvých, logicky by to mělo platit i obráceně, ne?“

„Domnívám se, že to platí.“

Bezmyšlenkovitě si míchal čaj. „I dnes se mezi kreoly najdou tací, kdo věří, že něco tak prostého jako pohřeb, který neproběhl řádně, umožní mrtvému vrátit se na tento svět i ovládnout životy živých. Pokud má doktor-kořenář dost velkou moc, může vstoupit do světa duchů a přivést nebožtíka s sebou. Je rovněž schopen zaútočit na svoje nepřátele na území říše snů, kde jsou nejzranitelnější.“

Opět jsem si vzpomněla, jak Fremont naznačoval, že zájem doktora Shawa o práci s kořenem pramenil ze zlého umyslu. Pořád jsem to nějak nemohla skousnout. Všechno, co mi bylo o Rupertu Shawovi známo, poukazovalo na muže pevného charakteru. „Práce s tím zvláštním kořenem pochází z Gabonu?“

„Stejně jako většina jižanských čarodějných umění vyi hází z přesvědčení a praktik řady náboženství v západní i m řední Africe. Je to jakási spirituální polévka říznutá křesťanstvím. Základ kořenářství, jakým je bwiti, se opírá o mystické a léčebné vlastnosti určitých rostlin. Šmouha pasty z krevnice kanadské vyléčí podráždění kůže, špetka vodilky vám upraví zažívání.“ Upřeně se zahleděl na chladnoucí čaj. „Trocha vlaštovičníku zažene zlé duchy i zákon. A jestli vás pronásleduje ještě něco jiného.

Zdálo se mi, že zase usíná, a tak jsem se k němu s obavou naklonila: „Doktore Shawe! Je vám dobře?“

Procitl z letargie a zvedl se, aby z knihovny vytáhl další knihu. Oprášil ji a pak mi ji podal. Mrkla jsem na titul: Stonky a kameny – kořeny a kosti.

„Zde byste mohla získat základní informace,“ řekl. „A budete-li mít další otázky, směle za mnou přijďte. A kdybyste chtěla, mohl bych vám i domluvit konzultaci u kořenářky.“

„U Essie Goodwineové?“

Povytáhl obočí. „Pokud se na takovou vyjížďku cítíte. Jinak si můžeme zajít popovídat s mým starým kamarádem Primusem –“

Zakymácel se a já odložila knihu, přiskočila k němu a chytila ho za paži. „Jste v pořádku?“

„To nic není. Jen malá závrať,“ zabručel.

Znovu se zapotácel, načež jsem ho chytila pevněji. „Co mám udělat?“

„Pomozte mi sednout, buďte tak hodná.“ Jeho hlas zněl napjatě, na tváři mu vyvstával pot. „Za chvilku to přejde.“

Odvedla jsem ho k jeho židli a počkala, dokud se bezpečně neusadí. Ruka, kterou si zastínil oči, se mu chvěla.

„Míváte takové záchvaty často?“ vyptávala jsem se ustaraně.

„Tu a tam.“

„Sice mi do toho nic není, ale myslíte, že je moudré lézt po žebříku? Natožpak v době, kdy jste tu sám?“

„Když se k tomu schyluje, obvykle pocítím nějaké varovné příznaky,“ řekl a spustil ruku z očí. „Tak či onak, teď už to odeznělo. Už je mi dobře.“

„Určitě pro vás nemůžu nic udělat? Třeba někam zavolat?“

„Prosím vás, netrapte se tím. Opravdu to nic není. Ale snad bychom mohli v naší debatě pokračovat jindy…“

„Samozřejmě. Už vás přestanu otravovat.“ Obešla jsem stůl a sebrala ze země svou tašku.

„Než odejdete…“ Ztlumil hlas a já viděla, jak šlehl očima po francouzském okně, jako by měl strach, že venku na zahradě něco číhá. „Musím vám něco povědět.“

Poplašeně jsem se na něj zadívala. „A co?“

Jeho modré oči vypadaly ztrápeně a intenzivně mě sledovaly. Snad přímo zděšeně, řekla bych. „Musíte si dávat veliký pozor na to, s kým o tomhle mluvíte. A nikde nevykládejte, o čem jsme se tu dnes bavili.“

Tep se mi zrychlil, zatímco moje ruka sevřela popruh kabely. „Jistě. Ale smím se zeptat proč?“

„Šedivý prach je neškodný název pro posvátnou látku, kterou dokonce i ti nejmocnější šamani a doktoři-čarodějové užívají velice střídmě. Nepatřičný zájem člověka stojícího mimo sektu by se dal chápat jako rouhání, takže byste se mohla ocitnout ve velkém nebezpečí.“

„V nebezpečí? Myslíte, že by se mi někdo mohl pokusit ublížit?“

„Možná ne po fyzické stránce, ale… povězte mi, moje milá, máte doma nějaké vavřínové listí? Anebo svíčky s citronelou? Či eukalyptus? Ještě lepší by byl dračinec pod polštářem.“

„Nač bych to potřebovala?“

Zdálo se, že mě neslyší. Opět začal usínat, a tak jsem po chvilce z pracovny potichu vyklouzla.

Když jsem vyšla z ústavu, uslyšela jsem, že mě z protější strany ulice někdo volá jménem. Znělo to opatrně, jako by si dotyčná osoba nebyla tak docela jista, zda jsem to doopravdy já. Občas se mi to stávalo. Lidé mě poznávali coby Hřbitovní královnu na základě jednoho duchařského videoklipu, který před několika měsíci vzbudil na internetu značný zájem. Životnost klipu však měla normální průběh, takže moje popularita začínala blednout. Běžnější byly zmatené pohledy kolegů-tafofilů4, kteří mě poznali, ale jaksi nedokázali zařadit.

Před protějším domem parkovala Clementine Perillouxová, která zrovna vystupovala z auta. Když upoutala mou pozornost, vesele mi zamávala a posunkem mi naznačila, ať jdu za ní. Přešla jsem ulici, abychom si mohly popovídat.

„To je ale náhoda!“ zvolala a odhrnula si z čela vlasy, které jí rozfoukal vítr. Na sobě měla džínsy a olivově zelený svetr, jenž lichotil jejím očím a v kučerách jí zažíhal kaštanová světýlka. „I když jste vlastně říkala, že sem čas od času zajdete.“ Zrak se jí zatoulal k elegantním sloupům i velkolepým verandám budovy ústavu. „Tenhle dům odjakživa miluju. Vypadá, jako by se vyloupl přímo ze stránek knihy Jih proti Severu, viďte? Jak to vypadá uvnitř?“

„Z větší části se dům výtečně zachoval. Jsou tam fůry knih a starožitností.“ Sledovala jsem směr jejího pohledu. Ano, dům byl překrásný, ale nyní moje obavy o zdraví doktora Shawa vrhly na půvab této budovy temný stín. Během pouhých několika minut se okouzlující roztržitý profesor, jehož jsem měla tak ráda, proměnil ve vetchého roztřeseného starce – a přísahala bych, že příznaky jeho slabosti násobí bylina, kterou si míchá do čaje.

A co Layla? Neměla ani svěží tvářičku, ani nadšení pro věc, nebyla ctitelkou gotiky ani jižanského stylu jako spousi.i jejích předchůdkyň. Byla napulírovaná a kultivovaná a její dominantní vystupování mi přišlo jednak zvláštní a zároveň zneklidňující.

„Já jsem pochopitelně viděla jen přízemí,“ řekla jsem Clementine. „V horních patrech má doktor Shaw soukromý byt.“

„Jaký je?“

„Doktor Shaw?“ Slyšela jsem, jak mi z úst plyne běžný popis: elegantní, kultivovaný, profesorský. Teď jsem však musela uvažovat o výrazu, který mu přelétl po tvá“, když jsem se poprvé zmínila o šedivém prachu. Při poulí é vzpomínce na tenhle zlovolný stín, byť prchavý, mě zamrazilo.

„Co se tam děje?“ Clementine se maličko zachvěla, což byl odraz mého vlastního nepokoje. „Seance? Experimenly? Tajné rituály?“ S nadsázkou vykulila oči: „Oběti??

Suše jsem se usmála. „To sotva. Já alespoň o ničem taliovém nevím. Práce doktora Shawa se soustřeďuje primárně na výzkum. Práci v terénu přenechává svému týmu, pokud se mu na stůl nedostane obzvlášť šťavnatý případ.“

„A co se rozumí pod pojmem šťavnatý případ??“ otázala se Clementine a znovu se zachvěla. „Chci to vůbec vědět…?“

„Jeho kritéria já osobně neznám. Jestli vás to zajímá, měla byste si s ním někdy popovídat. Určitě by ho nesmírně zajímala vaše rodinná historie – příběh rodiny chiromantek.“

„Snad to někdy udělám.“ Úkosem vrhla na budovu ústavu pochybovačný pohled. „A vůbec, když už mluvíme o chiromantkách, zrovna vezu od babičky zásobu dobrot pro Isabel. Pokud nemáte moc naspěch, mohla byste jít se mnou. Už se nemůžu dočkat, až vás seznámím.“

Hlavou mi bleskla spousta výmluv, jenomže ve skutečnosti jsem se s Isabel Perillouxovou seznámit chtěla. Na Madam Všechnovím jsem byla zvědavá už předtím, než jsem ji viděla s Devlinem – dokonce dřív, než jsem Devlina poznala, jelikož jsem obdivovala ironii a důvtip, s nimiž si dokázala takovou přezdívku vymyslet.

Ale… co když je u ní Devlin právě teď? Při tom pomyšlení jsem se naježila. Takový scénář by měl za následek ohromný trapas, jemuž jsem se chtěla vyhnout za každou cenu. Poslední setkání s Devlinem mě neobyčejně vysílilo. Než budu schopna opět čelit jemu i jeho duchům, potřebuj u trochu času, abych se vzpamatovala.

Rychle jsem obhlédla ulici. Jeho auto jsem neviděla, zato jsem zpozorovala modrý buick, který parkoval o kousek dál. Řidič se opíral o přední nárazník, nohy nonšalantně zkřížené, paže založené na hrudi, jako by na někoho čekal. Hlavu měl otočenou, takže jsem mu stále neviděla do obličeje. Ale při pohledu na něj mi začínalo šrotovat v hlavě. Znala jsem ho. Nedokázala jsem si ho přesně zařadit, avšak naše cesty už se někdy někde protnuly, tím jsem si byla jista.

Byl to stejný muž, kterého jsem dneska ráno zahlédla na King Street? Sledoval mě až sem?

Podrbala jsem si zátylek, kde mě začínalo varovně brnět.

„Něco v nepořádku?“ otázala se Clementine.

„Ten chlapík, co se opírá o to modré auto… neviděla jste ho tady už někdy?“

Zvedla ruku a zastínila si oči; pozorně se na něj dívala. „Ne, nikdy. Proč? Vy ho znáte?“

„Přijde mi trochu povědomý, ale nevím, kam ho zařadit.“

Pokrčila rameny. „Tím bych si hlavu nelámala. Zdá se mi dost neškodný. Tohle se ovšem říkalo i o Tedovi Bunilym,“ prohodila rozmarně… Anebo o Jeffreym Dahmerovi?“

No, naštěstí se aspoň nezmínila o žádném slavném vrahovi, který by lépe zapadal do mých představ… Odtrhla jsem zrak od buicku a přes ulici se podívala na budovu ústavu. Z předního okna mě sledovala Layla. Když jsem ji přistihla, neucouvla do stínů, ale místo toho se mi kurážně zadívala do očí a vydržela to, dokud jsem se nakonec radši neobrátila ke Clementine.

„Tak co?“ říkala zrovna. „Máte čas seznámit se s mou sestrou?“

„A nebude jí vadit, když k ní takhle vpadnu?“

„Jistěže ne. Proč by jí to vadilo? Je na nenadálé návštěvy zvyklá a věčně na mě dotírá, ať si hledám nové přátele, lak pojďme! Bude to zážitek.“

Zážitek? Toho jsem se právě trochu obávala.

Váhavě jsem za ní vykročila po chodníku k domu; jednou jsem se přes rameno ohlédla na ústav a jednou na muže ve slunečních brýlích. Proč si nemůžu vzpomenout, kde jsem ho už viděla?

Řekla jsem si, že to nechám plavat, a pokusila se potlačit dotírající obavy, zatímco Clementine vesele brebentila. Využila jsem tohoto rozptýlení, abych si domov její sestry důkladně prohlédla: byl to bílý domek se zelenými okenicemi a verandou po celé délce přízemí. Když jsme vyšly po schodech, zahlédla jsem, že se v rákosovém houpacím křesle protahuje trojbarevná kočka, kterou jsem předtím viděla na zahradě doktora Shawa, a zvědavě si nás měří.

„Nazdárek, Uršulo!“ pozdravila ji Clementine, shýbla se a pohladila kočku po hlavě.

„Nádherné zvíře!“ zamumlala jsem.

„A dobře to o sobě ví. Ty jsi taková naše princezna, viď, miláčku?“

Uršula zívla.

„Ona je polydaktyl?“ Tech šesti prstů na kočičích tlapkách jsem si všimla až teď. „Připomíná mi knižní ilustraci. Povaha se jí v obličeji zračí až moc.“

Clementine se zasmála. „Člověk by málem čekal, že promluví lidskou řečí, viďte? Ačkoliv si umím představit, co by asi říkala. Má to všechno na háku. S Isabel si ve skutečnosti povídají, ale nikdo jiný jim přitom nerozumí.“

Clementine se napřímila a zaťukala na dveře. Když nikdo neotvíral, vytasila se s vlastním klíčem. „Isabel říkala, že možná dorazí později.“ Přidržela síťové dveře Uršule i mně. Kočka energicky vběhla dovnitř jako první, já jsem kráčela pokorně za ní.

„Půjdu nachystat trochu čaje,“ řekla Clementine, když si v maličké předsíni odložila šátek a tašku. Potom ukázala doleva, kde byl salonek. „Jako doma! Hned jsem zpátky.“

Zvědavě jsem nakoukla klenutým průchodem do místnosti. Nebyla velká, ale převládala zde stylová výzdoba v od stínech světle zelené a béžové s černými prvky a kupou polštářů. Rada oken vedla na verandu a já přistoupila blíž, abych přes okenice vyhlédla ven, jestli tam ten buick ještě je. Pak jsem si v duchu vynadala: Jsi normálně k smíchu. Tak už to nech plavat!

Na protější straně haly byl další klenutý průchod do prostoru, kde dřív bývala jídelna, ale kde dnes Madam Všechno vím, zjevně provozovala živnost. Neodolala jsem, abych si to tam neprohlédla podrobněji. Převládala zde poněkud dramatičtější výzdoba než vedle v salonku: červené přehozy s třásněmi, závěsy z korálků a vonné svíčky, rozmístěné strategicky tak, aby vytvářely náladové osvětlení. Pomalu jsem pokoj obešla, obdivujíc sbírku starodávných pohlednic, jež byly zarámované a rozvěšené po zdi. Uprostřed místnosti stál stolek se čtyřmi židlemi. Na něm ležel balíček tarotových karet, balíček Zenerových karet, s jejichž pomocí se testují jasnovidecké schopnosti, a křišťálová koule.

Kultivovanější návštěvník by při pohledu na tu sbírku drobnůstek ohrnul nos, ale já jsem měla sentimentalitu starých dob ráda.

Vtom na mě padl stín. Postřehla jsem závan jakéhosi rozkošného parfému, vůni, která byla svěží i hypnotická. Tajuplná, troufla bych si dokonce říci.

Na nervová zakončení mi zabrnkal nepříjemný pocit. Otočila jsem se a ona tam stála, opírala se o rám dveří a sledovala mě. Devlinova líbezná tmavovláska.

A právě tenhle okamžik si bůhvíproč vybral Robert Fremont, aby se mi vplížil do hlavy. Vybavuje se mi jen vůně jejího parfému. Když jsem umřel, ta vůně mi ještě ulpívala na šatech.

Navenek jsem na sobě nedala nic znát, ale když se naše pohledy střetly, pulz mi poskočil. Snažila jsem se ji hodnotit bez našeptávání Fremontova ducha, který mi sídlil v hlavě, i bez přízraku Devlina držícího ji v náručí, ale zkrátka to nešlo. I teď jsem ho viděla, jak stojí za ní a šeptá jí cosi do ucha.

Byla to krasavice. Jak jinak… A já nebyla natolik velkorysá, abych se oprostila od žárlivosti, jež mi šeredně pošramotila sebevědomí. Isabel byla vysoká, na ramena jí splývaly prstence tmavých vlasů rozfoukaných větrem a půvab oříškově hnědých očí zdůrazňovaly obloučky hustých řas. Na rty si nanesla světlý lesk, ale růže na lících měla podle mého názoru od přírody. Hodně se podobala Clementine, chyběla jí však sestřina impulzivní vřelost. Isabel se daleko víc ovládala a byla daleko víc ve střehu, což jsem si uvědomila, jakmile se mi zadívala do očí.

Zlomek vteřiny předtím, než některá z nás promluvila, mi došlo, že musela přijít jinudy, protože jsem neslyšela přední dveře ani její kroky. Prostě se tu zjevila. Navzdory přívětivému počasí na sobě měla šik kabát ve vojenském stylu, který lichotil její štíhlé postavě. Teď si ho rozepnula a vstoupila do místnosti.

„Doufám, že vám nevadí, že jsem se tu trochu rozhlédla,“ pronesla jsem v rozpacích. „Jenom jsem čekala na Clementine.“

„Ale vůbec ne! Vy jste určitě Arnelia. Už jsem toho o vás hodně slyšela.“

Od koho?, napadlo mě.

Popošla blíž a podala mi ruku. „Já jsem Isabel.“

„Clementine mně zas pověděla leccos o vás,“ řekla jsem.

Krátce jsme si potřásly rukama. Stisk měla teplý a pevný a při hovoru se mi dívala přímo do očí. To jsem ocenila.

„Takže vy jste tedy Arnelia.“ zamumlala ještě jednou. Zdálo se mi, že studuje můj obličej o něco déle, než je zdvořilé.

Tenhle důkladný průzkum mě vyvedl z konceptu, a tak jsem se odvrátila. „Tohle je velmi zajímavý pokoj!“

„Jsem ráda, že se vám líbí. Vím, že to vypadá kapku dryáčnicky, ale účel to plní.“ Vysvlékla se z kabátu a přehodila ho přes opěradlo židle. Když obcházela stůl, znovu se ke mně donesla její vůně, zasněná a exotická, a teď mi připomněla odér, který jsem ucítila těsně předtím, než jsem tehdy navečer vešla do Clementininy zahrady. Na jiné ženě by takový opojný parfém působil vulgárně, ale k ní jaksi patřil – stejně jako zlatozelené oči a tmavé vlasy.

Vzala balíček tarotových karet a ledabyle jich několik vyložila lícem nahoru. Než je zase posbírala, uviděla jsem Spravedlnost, Meče, Měsíc a pak ještě jednu, kde byli nejspíš Milenci. Mírně jsem se zachvěla, protože jsem měla dojem, že právě provedla spontánní výklad, a podle rychlosti, s níž karty znovu shrábla do balíčku, se jí příliš nezamlouvalo, co vidí.

Právě v té chvíli se ve dveřích objevila Clementine s podnosem. „Aha, vidím, že jste se už seznámily. Pojďte do salonu na čaj. Babička ti posílá tvoje oblíbené makronky.“

„Pane na nebi!“ zamumlala Isabel, když jsme vycházely z místnosti.

Naposledy jsem se podívala na tarotové karty a pak jsem se za sestrami přesunula do vedlejší místnosti. Tam jsem zaujala místo na kraji černého koženého křesla, protože ony se usadily bok po boku na kanapíčku potaženém krémovou žinylkou. Do salonu vkráčela Uršula a uvelebila se Isabel na klíně, zatímco Clementine nalila čaj a rozdala nám šálky.

„Tohle je nějaký zbrusu nový druh,“ řekla. „Má opravdu slaďoučké aroma.“

„Ach ano, to je broskev,“ řekla jsem, když jsem ochutnala. „Máte pravdu: je lahodný.“

„To proto, že je jednodruhový,“ odvětila. „Dneska takové těžko najdete jinde než ve specializovaných obchodech, jako je ten náš.“

„Až se k vám příště vypravím, koupím si ho.“

Isabel zřejmě unavila Uršula i naše společenská konverzace. Odehnala kočku a chopila se hrnečku; ostře mě přitom pozorovala přes porcelánový okraj. „Pověz mi ještě jednou, jak jste se vy dvě seznámily. Ríkalas, že jste sousedky, ne?“

„Kdepak, přímo sousedky nejsme,“ opravila ji Clementine. „Jednou ráno jsem viděla, jak jde Amelia s Angusem okolo, a tak jsem je pozvala na snídani.“

‚Angus je…?“

„Můj pes.“

Clementine se k sestře otočila čelem. „Musíš ho někdy poznat, Isabel. Je to vážně miláček a má kouzelné oči!“

„To věřím, jenže dobře víš, že já jsem spíš kočičí typ.“ Nezaslechla jsem snad náznak výčitky? „Bez urážky,“ dodala.

„Co bych se urážela? Uršula je krasavice.“

„Tady v okolí je rozhodně jednička,“ řekla Isabel. „Je to opravdu výjimečná kočka.“ Znovu upila čaje. „Sestra mi říkala, že jste restaurátorka hřbitovů. Udělalo to na ni velký dojem, nemám pravdu, Clem? Sestra s babičkou se vždycky hrozně rády toulaly po starých hřbitovech. Jak jste se k téhle práci dostala?“

Proč jsem měla pocit, že už o mně ví podstatně víc než to, co bych jí sdělila z vlastní vůle? „Můj otec dělal správce. Vyrůstala jsem v domě u hřbitova. Jako malá jsem si tam vždycky ráda hrávala. Považovala jsem to místo za velmi pokojné a krásné.“

Clementine se ke mně naklonila. „Viděla jste někdy ducha?“

„Samozřejmě,“ pronesla jsem dobrotivým tónem. „Na starých hřbitovech se přímo rojí.“

Vypadala zděšeně. „Vážně?“

„Tahá tě za nohu, Clem!“ Isabel se zasmála; byl to hluboký hrdelní zvuk se smyslným podtextem, při němž jsem a ji představila s Devlinem. „Jsem si jistá, že kdybys o půlnoci podnikla výpad na opuštěný hřbitov, daleko víc by tě ohrožovali zločinci a feťáci než démoni.“

„Zločin na hřbitově může být problém,“ souhlasila jsem při vzpomínce na Dubový háj. Je to jen otázka času, kdy |é tam vrátím – na místo, kde to všechno začalo. Vybavilo se mi, jak toho prvního večera stál Devlin mezi náhrobky a tváří v tvář objevu tak brutálnímu se choval stoicky a profesionálně.

Ucítila jsem na sobě Isabelin pohled, a abych potlačila třes, znovu jsem usrkla čaje.

„Nelíbí se mi pomyšlení, že by se někdo mohl vrátit ze záhrobí,“ pronesla stísněně Clementine. „Už při samotné představě mi tuhne krev v žilách.“

„Žádný strach,“ broukla Isabel a položila ruku sestře na paži. „Ze záhrobí se nikdo nevrací.“

Netušila jsem proč, ale její slova mě znepokojila; opět jsem pomyslela na Roberta Fremonta.

Ale její parfém ještě cítím ze svých šatů, řekl. Dokonce i teď.

Podívala jsem se na jednu sestru, pak na druhou. Jak tak seděly bok po boku na kanapíčku, tvořily velice přitažlivou dvojici. Byly jako dvě exotické sošky: tytéž tmavé vlasy, tytéž oříškové oči. Tentýž zdvořilý úsměv.

Snad za to mohly moje rozpaky ohledně okolností mé návštěvy, anebo přízrak Devlina, který se stále vznášel v pozadí, ale každopádně jsem měla pocit, že se sestrami Perillouxovými je to drobet složitější, než by se na první pohled zdálo. V mysli mi vytanula vzpomínka na to, jak Clementine mírně zaváhala při zmínce o koupi domu a stěhování do Charlestonu. Tenkrát jsem vycítila, že ji k tomu rozhodnutí dohnala nějaká nepříjemnost. A teď ty její narážky na duchy… strach, že by někdo mohl vstát z mrtvých…

Nejspíš bude na vině moje fantazie, usoudila jsem. Při prvním setkání mě Clementine okouzlila, a pokud je mi známo, od té doby se nic nezměnilo – kromě mého vlastního názoru.

Snažila jsem se potlačit svou tíseň a vrhla jsem kvapný pohled na Isabel. „Odpusťte, že se vás na to ptám, ale – váš parfém! Je tak intenzivní! Má skoro hypnotické účinky.“

Hypnotické účinky… ano, to sedí. V důsledku působení horkého čaje, zjitřené představivosti a Isabelina parfému jsem začínala být poněkud mimo.

„Velmi milý popis,“ řekla. „Některá vůně je tak intenzivní, že člověka přímo pronásleduje, viďte? Jako prchavá vzpomínka.“

Pronásleduje její vůně Devlina?, napadlo mě. „Snažila jsem se rozpoznat svrchní tóny toho parfému. Tuberóza? Frézie? Pomerančové květy?“

„Tohle vám nikdy nepoví.“ Clementine počastovala sestru zasmušilým pohledem. „Už se jí na to vyptávám léta.“

„K tobě se ta vůně beztak nehodí,“ hubovala ji Isabel. „Dobře to víš!“ Mně řekla: „Naše matka je parfumérka. K osmnáctým narozeninám vytvořila pro každou z nás parfém na míru.“

„To je ale báječný dárek!“ řekla jsem.

„Ano, t0 rozhodně. Jenomže Clem ten svůj už nepoužívá.“

„A ty dobře víš proč!“

Vyměnily si další pohled. Bylo zjevné, že si jediným mrknutím či pohybem ruky dokážou sdělit tolik, že by to vydalo na román. Moje matka s tetou Lynrose fungovaly podobně. Často spolu rozmlouvaly v hádankách a v jakémsi sesterském kódu a já jsem toho jako dítě z jejich hovoru moc nepochytala. Naslouchala jsem pouze proto, že mě zvuk jejich hlasů konejšil a jejich líbezná protahovaná mluva mě přímo hypnotizovala. Teprve když jsem se později ohlédla zpět, došlo mi, že tématem jejich tlumené konverzace jsem často bývala já.

Bylo mi čím dál větší teplo a cítila jsem se stále méně příjemně. Nepřála jsem si nic jiného než rozrazit okno a pusiit dovnitř závan čerstvého vzduchu, který by naředil účinky Isabelina parfému. Vůně, jež mi dřív připadala svěží a zasněná, mě nyní zkrátka dusila.

Byl to jen můj pocit, anebo se se mnou pokoušel komunikovat Fremont?

Neměla jsem důvod si myslet, že by se některá ze sester Perillouxových s Robertem Fremontem znala, ale bůhvíproč jsem se nemohla dočkat, až budu moci uniknout z jejich společnosti. Tomu nutkání se prakticky nedalo odolat.

Odložila jsem šálek. „Moc vám děkuju za čaj, ale opravdu bych už měla jít. Dnes odpoledne mám ještě nějakou práci.“ Obrátila jsem se k Isabel. „Jsem ráda, že jsme se seznámily.“

„Potěšení na mé straně! A jak jsem řekla, už jsem toho o vás slyšela hodně.“ Zazvonil jí telefon a ona ho šla zvednout. „Omluvíte mě?“

„Samozřejmě.“

Vstala i Clementine. „Jestli chvilku počkáte, dám vám ten broskvový čaj s sebou.“

„Ale kdepak, to není třeba. Můžu si ho u vás v obchodě koupit. Neobtěžujte se, prosím vás!“

„Jaképak obtěžování? Isabel kdykoliv přinesu další plechovku.“

Navzdory mým protestům se úzkou chodbičkou odebrala do kuchyně. Nechaly mě v salonu samotnou. Z ved lejší místnosti jsem slyšela Isabelin hlas. Mluvila sice potichu, ale v domě vládl takový klid, že se její hlas rozléhal docela zřetelně.

„Ne, to je v pohodě. Ona je právě na odchodu.“

Odmlka.

„Mimochodem, měl jsi pravdu.“

Ještě chvíli naslouchala a pak řekla: „Stav se, kdy budeš chtít. Budu na tebe čekat…“

Pospíchala jsem po schodech pryč z Isabelina domu, celá šťastná, že se dostanu na vzduch. Vánek mě ihned osvěžil a vyfoukal mi z chřípí poslední zbytky jejího silného ano, spíše dotěrného – parfému. Když jsem však kráčela po chodníku, měla jsem dojem, že mi ten pach ulpěl na šatech. Shodila jsem z ramen bundu a hodila ji na zadní sedadlo auta, přestože jsem si uvědomovala, že se chovám nerozumně a snad i dětinsky.

Ta žena na mě opravdu silně zapůsobila a já jsem byla natolik při smyslech, abych chápala, že v obvinění, které jsem proti ní začínala budovat, hraje určitou roli žárlivost, tenhle případ neměl absolutně žádné opodstatnění, protože neexistoval ani stín důkazu, který by ji či Clementine spojoval s Robertem Fremontem. Pokud nepočítám Devlina. A ruku na srdce: nebyl náhodou u základů mého podezření vůči ní právě on?

Všechny ty významné pohledy a jemné modulace hlasu nejspíš nebyly nic víc než důvěrné pouto mezi dvěma sestrami – takové, jaké váže mou matku a tetu. To, že jsem na základě tak krátkého rozhovoru dospěla k tak obsáhlým závěrům, svědčilo o současném stavu mé mysli. Ačkoliv jsem si libovala v sestavování skládaček, možná jsem přece jen nebyla stvořená pro povolání detektiva. Když totiž došlo na záležitosti týkající se Johna Devlina, zjevně se mi nedostávalo potřebné objektivity. A také mě unavovalo všechno to čenichání, paranoia a ukvapené závěry. Dokonce jsem si namlouvala, že mě někdo sleduje, a to jsem o šedivém prachu či o Dariusovi Goodwineovi ještě ani neztratila slovo s nikým jiným než s duchem.

Tedy ne že by mě tohle rozumování uklidňovalo. Těžko jsem mohla zatelefonovat Fremontovi a říci mu, že jsem si to rozmyslela, takže na naši úmluvu kašlu. Slíbil, že se bude ode mě držet dál, dokud mu budu pomáhat, ale vůbec jsem nepochybovala, že poruším-li dohodu, udělá všechno, co bude považovat za nutné, aby mě donutil ke spolupráci. Musel se posunout dál – a já jsem se musela hezky zčerstva vzpamatovat.

Zapomeň na sestry Perillouxovy, řekla jsem si. Ty v tom nejedou. Potřebovala jsem též na chvilku zapomenout na Devlina a soustředit se na to, co jsem se dozvěděla od doktora Shawa. Doktor Shaw byl hojným zřídlem informací a já se nemohla dočkat, abych už byla doma u počítače a trochu si ta fakta proklepla. Ale nejprve jsem si musela skočit pro knihu, kterou mi v pracovně půjčil. Když jsem se předtím zvedla, abychom mu pomohla usednout, knížku jsem odložila a pak odešla bez ní.

Když jsem chvátala po příjezdové cestě k postrannímu vchodu, odolala jsem nutkání mrknout se přes rameno na Isabelin dům. Moje zvědavost byla ukojena – a tím to zkrát ka hasne. Naše cesty se už nikdy neprotnou. Clementinc se budu vyhýbat obtížněji, poněvadž bydlí tak blízko mě… Chvilku jsem se cítila provinile, že ji odhazuju jako horký brambor. Možná jsem nebyla stvořená ani pro přátelství. Měla jsem v sobě příliš hluboko zakořeněno samotářství.

Layla v recepci nebyla, ale já jsem se rozhodla, že na ni čekat nebudu. Místo toho jsem si to namířila rovnou k pracovně doktora Shawa a zaklepala jsem. Dveře byly dokořán a já jsem se zasekla na prahu, pátrajíc po Shawovi.

U stolu ani na žebříku jsem ho neviděla, ale říkala jsem si, že daleko nebude, protože francouzské okno bylo otevřené a ze zahrady ke mně doléhaly hlasy. Došla jsem k oknu, abych doktoru Shawovi sdělila, že jsem se vrátila pro zapůjčenou knihu.

Právě jsem se chystala vykročit ven na terasu, když zvýšil hlas: „Vy máte ale kuráž!“

Okamžitě jsem ucouvla, neboť mě jeho hněv vylekal. Zdálo se, že on ani jeho společník, řidič modrého buicku, si mě nevšímají. Ten druhý muž si sundal sluneční brýle a já jsem mu poprvé uviděla do obličeje. Konečně mi došlo, kdo to je, a srdce se mi divoce rozbušilo: Tom Gerrily. Soukromý detektiv, který kdysi býval policajtem. Poznala jsem ho před několika měsíci, když jsem šla k němu do kanceláře. Tenkrát se Robert Fremont za Gerrityho vydával. Jeho duch mě záměrně oklamal, abych si stále myslela, že je člověk. Jenomže v Gerrityho kanceláři jsem uviděla folografii tří mužů, Gerrityho, Devlina a Fremonta, která vznikla v den, kdy absolvovali policejní akademii. U policie zůstal jen jeden z nich, ale věřila jsem, že je stále spojují okolnosti Fremontovy smrti.

„Řekl jsem vám, abyste sem nikdy nechodil!“ pronesl doktor Shaw ledově.

„Nemám na vybranou, když mi nezvedáte telefon,“ řekl (ierrity. „Ani nechodíte na schůzky.“

„Něco mi do toho vlezlo.“

„To máte blbý. Když vy nedodržujete svou polovinu dohody, já nebudu dodržovat tu svou. Jednoduchý jako facka!“

„O čem to mluvíte? To vy švindlujete! Už to dávno skončilo. Proč jste se vracel?“

„Doba je zlá, doktůrku. V krizi si každej radši utáhne opasek. A lidi z mojí branže jsou nahraditelní.“

„Z vaší branže? Tím jako myslíte špinavé kšefty?“

Gerrity se zasmál. „Na vašem místě bych radši držel zobák. Mě aspoň nikdo nemůže obvinit z vraždy.“

Z vraždy? Když mi došlo, co naznačuje, dala se do mě zima. Doktor Shaw?

Shaw vytáhl z kapsy obálku a podal ji Gerritymu. „Tohle je zbytek, rozumíte? A už se tu nikdy neukazujte!“

Gerrity obálku vzal, nakoukl do ní a pak ji strčil do kapsy. „Obchodovat s vámi je radost. Jako vždycky!“

Posměšně mu zasalutoval, obrátil se k bráně a byl ten tam.

Doktor Shaw ztěžka klesl na židli a zabořil obličej do dlaní.

Nevěděla jsem, co dělat. Co nejtišeji jsem se pozpátku odplížila od okna. Kniha, pro kterou jsem se vrátila, ležela na podlaze u židle, kterou jsem před chviličkou opustila. Když jsem se pro ni shýbla, všimla jsem si, že se na zemi pod stolem doktora Shawa válí drobná železná matička. Užuž jsem se pro ni natahovala, když vtom mi na rameni spočinula ruka.

Ohlédla jsem se a zjistila, že za mnou stojí Layla, načež mě napadlo, jak dlouho tam už asi je a zda i ona vyslechla hádku mezi doktorem Shawem a Tomem Gerritym.

„Můžu vám nějak pomoci?“ otázala se mě chladně.

„Jenom jsem se vrátila pro knihu, kterou mi doktor Shaw půjčil.“ Zvedla jsem ji ze země, ale Layla se na ni sotva podívala. „Nemohla byste mu povědět, že jsem tady?“

„Snad byste mu to měla povědět sama,“ odtušila a pohodila hlavou směrem k zahradě.

Silueta doktora Shawa se rýsovala ve dveřích. Zíral do pracovny, jako by viděl ducha. Tvář měl bledou, oči skleněné a upíral zrak na místo těsně za mými zády. Dalo mi dost práce, abych se neohlédla.

„Sylvie…,“ zamumlal a napřáhl ruku.

Nakonec jsem se přece jen otočila, ale žádný duch tam nebyl. Dokonce ani chlad signalizující neviditelnou přítomnost. Ať už viděl cokoliv, odehrávalo se to v jeho vlastní mysli.

„Doktore Shawe, jste v pořádku?“

„Copak vy ji nevidíte?“

„Koho?“ otázala jsem se úzkostlivě.

Stočil pohled na svou asistentku; přísahala bych, že má v očích záblesk strachu. Vzápětí se mu podlomila kolena a my jsme se obě rozběhly přes místnost k němu, abychom ho chytily, než se složí úplně. „To byla ona… přísahám, že to byla ona…“

„Kromě nás tu nikdo jiný není,“ řekla Layla. „Zase si něco představujete. Jste přepracovaný. Když vám říkám, že je čas udělat si přestávku, musíte mě poslechnout.“

Zdálo se, že její přísný hlas v něm vyvolal hněv. „Nezacházejte se mnou jako s dítětem! Říkám vám, že to byla ona.“

Pomohly jsme mu na židli. „Jen klid,“ chlácholila ho Layla. „Půjdu uvařit trochu čaje.“

„Myslím, že bychom měly zavolat lékaře,“ řekla jsem.

„Ne, žádného lékaře nechci!“ Položil mi na paži ochablou ruku. „Je od vás hezké, že si o mě děláte starost, ale já jenom nejsem ve své kůži. Není důvod k obavám.“

„Tak mi alespoň dovolte zavolat Ethanoví,“ řekla jsem.

„Ne, prosím vás…“ Jeho stisk zesílil. „Nechci ho znepokojovat.“

„Ale pokud se necítíte dobře, Ethan by o tom chtěl vědět.“

„Myslím, že stačí pořádně se vyspat,“ pravila pevně Layla.

„Ano, přesně tak,“ zabručel doktor Shaw. „Kdyby to nevadilo, dal bych si ten čaj.“

„Samozřejmě.“ Zadívala se mi do očí. „Smím vás doprovodit ven, slečno Grayová?“

Pohlédla jsem na doktora Shawa. Stále ještě mi úpěnli vě visel na paži.

Cítila jsem, jak se mu klepe ruka, když se však ke mně obrátil a ztišil hlas, oči už měl jasné: „Hlavně mějte na paměti, co jsem vám předtím řekl. To, o čem jsme mluvili v této pracovně, nikde neopakujte. Nikomu neříkejte, co jste dnes slyšela.“

Když jsem odbočila na Rutledge Avenue, přede mnou byl modrý buick. Sledovat Toma Gerrityho jsem neměla v úmyslu. Předtím jsem dospěla k závěru, že mám toho šmírování a špehování a ukvapených konstrukcí až po krk, ale stačilo mi kradmo vyslechnout další rozhovor, a už jsem v tom zase lítala.

K tomu, aby si vydedukoval, že Gerrity vydírá doktora Shawa, člověk vážně nemusel být génius. Jenomže kvůli čemu ho vydírá? A opravdu naznačoval, že by doktor Shaw mohl být namočený do vraždy? Anebo jsem si jen špatně vyložila uštěpačnou poznámku?

Bylo nabíledni, že jejich styky už nějaký ten pátek trvají. Ve vyčerpaném mozku jsem usilovně lovila všechny zlomky informací o Rupertu Shawovi, které mi sdělili Devlin a Temple Leeová – šlo mi zejména o dobu předtím, než jsem se s ním seznámila. Doktor Shaw býval profesorem na Emersonově univerzitě, ale když se lidé začali strachovat o jeho duševní rovnováhu a šířit nepodložené klepy, byl propuštěn. Šuškalo se, že láká studenty, aby se účastnili jeho půlnočních seancí a spolu s ním se věnovali zkoumání smrti, což byl jeho hlavní zájem. Někdo ze studentů si pustil pusu na špacír a stávající mocipáni se doktora Shawa zbavili. Potom založil Charlestonský ústav pro parapsychologické studie.

Vždycky jsem měla za to, že doktor Shaw má zdravý rozum, ačkoliv občas býval trochu roztržitý. Jenomže dnes se zdálo, že ho opravdu vyvádí z míry něco – či někdo –, co vidí v pracovně. On se domníval, že to skutečně vidí, ale já jsem si byla vcelku jistá, že si to pouze vyfantazíroval. Kdyby se tam totiž objevil duch, něco bych o tom věděla. Halucinace však byly něco dočista jiného.

Buick odbočil do Cannon Street. Místo abych pokračovala dál směrem domů, jela jsem v závěsu za Gerritym do východní čtvrti. Projeli jsme King Street na Mary Street a vzali jsme to nahoru po Americké, která dřív byla považována za nejnebezpečnější ulici v Charlestonu. Gentrifikace5 sice zločin do jisté míry zredukovala, tedy přinejmenším ve dne, ale jakmile padla noc, negativní živly procitaly opět k životu.

Soumrak byl ještě daleko, takže se na ulicích dosud hemžila spousta lidí. Starci sedící na zahradních židlích klevetili před hokynářstvím na rohu, zatímco matky, uhnízděné na stinných předních verandách, nespouštěly bdělý zrak z potomstva. Vzduch byl plný obvyklých zvuků silničního provozu: motory řvaly, hudba burácela a občas zaskřípěly brzdy. I přes tento hluk tady vládlo jakési domácké kamarádství, které bylo v rozporu s půlnočními přestřelkami, jež tu ještě nedávno bujely jako houby po dešti.

Zastavila jsem na parkovišti kousek od Gerrityho vozu a přesvědčila jsem se, že mám zamčené dveře u auta. Gerrity vystoupil a přešel na druhou stranu ulice, k bortícímu se dvoupatrovému domu ve viktoriánském slohu. Kdysi to bývala velkolepá stavba, ale od té doby modrý nátěr vybledl a začal se všude možně loupat a valná část umně vyřezávaných sloupků zábradlí a okenních rámů zkrátka uhnila. Dva mladíci v pytlovitých džínsech a fotbalových tričkách, kteří se povalovali na schodech na verandu, se ho pokusili vyprovokovat ke rvačce. Gerrity však jejich posměškům nevěnoval málem ani pohled; když zmizel v domě, i přes zavřená okénka jsem slyšela jejich řehot.

Když byl pryč asi deset minut, rozhodla jsem se, že tohle nebyl až tak dobrý nápad. Nemohla jsem tu trčet celou věčnost. Beztoho už jsem začínala poutat pozornost okolí. Alespoň bych měla párkrát objet blok.

Nastartovala jsem a zrovna jsem se chystala vyjet na ulici, když vtom jsem mimoděk zvedla oči k balkonu ve druhém patře viktoriánského domu. Odtamtud na mě zíral muž. I když se opíral o zábradlí, odhadovala bych, že je hodně vysoký. Jeho pleť měla barvu temného mahagonu. Na sobě měl plátěné kalhoty a volnou bílou košili, která se ve větru vzdouvala; viděla jsem, že mu na krku visí nějaký náhrdelník. Díval se přímo na mě – o tom jsem v nejmenším nepochybovala. I na dálku jsem cítila nejen sílu jeho pohledu, ale i sílu jeho vůle, na to bych mohla přísahat. Když se naše zraky do sebe zaklesly, po zádech mi přeběhl mráz. Muž se usmíval. Ani o tom nebylo sporu.

S jistotou jsem cítila, že hledím do očí Dariusovi Goodwineovi.

Netuším, jak jsem si mohla být jeho totožností tak jistá. Snad díky jeho výšce či síle jeho pohledu. Snad proto, že Ethan povídal, že Dariuse viděl v této části města u domu, kde byly objeveny lidské kosti.

Snad proto, že jsem ho cítila v hlavě, kde se vlezle probíral mými vzpomínkami.

Bezmála se mi ulevilo, když něco udeřilo do okénka na straně spolucestujícího a zlomilo kouzlo Dariusova pronikavého pohledu. Honem jsem se obrátila a zjistila, že na mě potměšile pošilhává jeden z mladíků, kteří se předtím llinkali na verandě. Druhý se objevil těsně u mě a já jsem přes sklo zaslechla, že vykřikuje nějakou sprosťárnu. Dupla jsem na plyn a vyrazila kupředu, takže oba křepče odskočili od pneumatik. Do zpětného zrcátka jsem se nedívala, ale věděla jsem, že se mi smějí.

Ostatně, Darius Goodwine se mi smál také.

Cestou domů jsem se stavila u tety, abych zkontrolovala, jak se vede matce. Zrovna dřímala, a proto jsem slíbila tetě, že je přijedu navštívit někdy zítra nebo pozítří. Když jsem teď byla zase zpátky v Charlestonu, snažila jsem se zařídit si to tak, abych s nimi přinejmenším dvakrát v týdnu povečeřela; někdy jsme se všechny tři vydaly na nákupy či do kina – samozřejmě jen tehdy, pokud se na to mamka cítila.

Občas se v době mé návštěvy ukázal papá, ale jako vždycky si zachovával odstup. Zatímco byla mamka pryč, pečoval o dům vTrinity a zaměstnával se údržbou hřbitova. Sice už šel na odpočinek, takže oficiálně správcem nebyl, ale po řád ještě tu a tam na Růžovém vrchu přiložil ruku k dílu a vytrvale pracoval na kamenných andílcích.

Mamka se pomalu blížila ke konci chemoterapie a zdá lo se mi, že navzdory všemu, co se odehrálo v Asher Falls, už má zase trochu jiskru. Papá a já jsme před ní většinu podrobností zatajili, ale stejně jako Devlinovi jí stačil jediný letmý pohled na můj obličej, aby věděla, že mám za sebou tvrdou zkoušku.

Ale na to, co jsem prožila v horách, jsem nechtěla myslet. Nechtělo se mi hloubat o dědictví, které mě bude pronásledovat navždycky. Situace se dost komplikovala i tady v Charlestonu. Mimoděk jsem narazila na případ vydírání a vyslechla jsem hovor Devlina s Ethanem, z něhož vysvítalo, že jsou oba nějak spojeni s Fremontovou vraždou. Devlin zmizel té noci, kdy zahynula jeho manželka a dítě – možná proto, aby od Dariuse Goodwinea získal šedivý prach – a Ethan mu poskytl falešné alibi, čímž oklamal policii. A Ethan byl navíc patrně zamilovaný do Devlinovy manželky. Všechny tyto podezřelé okolnosti se mi honily hlavou, leč ani jedna z nich jednoznačně nepoukazovala na motiv, natož potom na vraha. Stále jsem považovala za podezřelého Dariuse Goodwinea, ale vůbec jsem se nehnala do konfrontace s ním. Ať už skutečně vládl nadpřirozenou mocí, anebo jen výjimečnou přesvědčovací silou, v jeho přítomnosti jsem pociťovala cosi, co mě opravdu děsilo.

Ze všeho toho přemýšlení, množství čaje a dusivého parfému, který mi dosud čpěl z bundy, mě rozbolela hlava. Jakmile jsem dorazila domů, hodila jsem bundu do pračky a pak jsme se s Angusem vydali na krátkou procházku. Polom jsem si vzala na terasu knihu, půjčenou od doktora Shawa, abych si ještě za světla mohla chvíli číst. Nijak by mě nepřekvapilo, kdyby se ze stínů vynořil Robert Fremont.inebo Shani, ale na zahradě byl dnes klid.

Seděla jsem tam dost dlouho, poněvadž mě stránky té knihy velmi zaujaly. O kořenářství jsem slýchala od narození. Tato praxe převládala zejména na ostrovech Sea Islands a na pobřeží Georgie a Karolíny, ale i u nás v Trinity, což už bylo hodně hluboko ve vnitrozemí, žila jedna žena, která kolem svých dveří rozhazovala různé prášky a tvrdila, že pomocí speciálního zaříkadla umí odčarovat bradavice. Některé místní děti přísahaly, že ji viděly zabíjet kuře a zakopávat ho na přední zahradě, ale já osobně jsem ji nikdy nepřistihla při ničem zlověstnějším než rozvěšování svazků paprik na trámech na verandě. Ačkoliv jednou jsme s papá našli u jednoho hrobu na Růžovém vrchu zvláštní oltářík se svícemi, obrázky svátých a papírky, kde byly načmárány vzkazy určené mrtvým.

Ve srovnání s praktikami, které mi líčil doktor Shaw, se mi tohle zdálo celkem krotké. Rituální pitvy. Polykání halucinogenních látek. Vstup do světa duchů, aby si člověk mohl povykládat s předky. Útoky na nepřátele v říši snů.

Myslela jsem na to, jak na mě Darius Goodwine shlížel z toho balkonu. Pokud byl ovšem ten čahoun doopravdy Darius. Byl jedním z hrstky lidí mimo okruh zasvěcenců, který měl přístup k šedivému prachu, k látce tak silné, že dokáže člověku zastavit srdce a umožní mu vstoupit do světa duchů přímo, bez halucinačních stavů. K prášku tak posvátnému, že ho zřídka užívají dokonce i šamani a čarodějnice.

Pořád jsem si nedovedla představit, proč by chtěl někdo dobrovolně projít závojem, ale já jsem koneckonců nijak neprahla po získání moci světa duchů a rozhodně jsem netoužila přivádět zpátky mrtvé. Beztak už jich tady bylo ažaž.

„Amelie?“

A když už je řeč o duchovi…

U zahradní branky stál stín. Fata morgána, řekla jsem si. Iluze, kterou přivolaly vzpomínky, osamělost a snov; i vůně andělských trumpet.

A pak Angus zavrčel.

„No ne, ty máš psa!“ pronesl Devlin.

Zvedla jsem se z křesílka; náhle jsem si uvědomila, že se stmívá. Stíny na zahradě se prohlubovaly a já jsem za Devlinem uviděla zrádný třpyt v místech, kudy do našeho světa záhy vniknou jeho duchové.

Dech se mi zrychlil a mírně se mi zatočila hlava, jako bych nachodila několik mil v řídkém vzduchu. Kolikrát jsem snila o tom, že ho uvidím stát u zahradní branky? Kolik nocí jsem proležela beze spánku a vymýšlela, co bych mu měla říct? A teď, když byl tady, jsem byla najednou v rozpacích, nedostávalo se mi slov a srdce v hrudi mi bouchalo ostošest.

Hlavou mi blesklo na tisíc nápadů, ale ani jeden z nich jsem si netroufla Devlinovi sdělit. Nešlo to, poněvadž sebemenší trhlinka v mé ochranné zbroji by mi přivodila novou porážku.

Když se Devlin natáhl po klice, Angus znovu zavrčel.

„Rád bych šel dál. Je to bezpečné?“ zeptal se.

Ne, bezpečné to nebylo. Ani pro mě, ani pro něj. Jeho přítomnost v mém životě nás ohrožovala oba. Mariama mi to objasnila velmi důkladně. Udělá cokoliv, aby nás udržela od sebe. Neměla jsem ponětí, jakou mocí odtamtud Z druhé strany vládne, ale nejméně ze všeho jsem si přála |i provokovat.

Konečně jsem v hrdle našla hlas; pokusila jsem se klidně říci: „Anguse budeš muset omluvit. Snaží se mě chránit, seč může.“

„Hm, to vidím,“ pronesl mazlivým jižanským tónem Devlin. Při zvuku jeho hlasu jsem se zachvěla. Ucítila jsem na sobě jeho temný, zkoumavý pohled a na nervová zakončení mi zabrnkal elektrický výboj, po kterém se mi zježily chloupky na šíji.

„Mám tedy zůstat venku?“ otázal se mě.

„Ne, ale pojď dál pomalu. Dej mu čas, ať si na tebe zvykne.“

Devlin to provedl podle mých instrukcí; uslyšela jsem, jak za ním klapla branka. Zůstal hned klidně stát, zatímco ho Angus bedlivě hodnotil. Po chvíli si Devlin klekl a natáhl k němu ruku. Angus se k němu přiloudal, aby si ho mohl obhlédnout zblízka. Šťouchl mu do ruky čenichem, očichal ji, načež zůstal bez hnutí a nechal se pohladit.

„Myslíš, že jsem při zkoušce obstál?“

„Vypadá to tak.“ Stále jsem nemohla uvěřit, že je tady, ale nebylo mi jasné, čemu se tak divím. Včera večer jsem se objevila u něj doma. Proč by tedy nemohl vtrhnout bez ohlášení zase on ke mně? Proč by neměl chtít vysvětlení, co se vlastně děje?

Kdybych měla všech pět pohromadě, poslala bych ho pryč ještě dřív, než se jeho duchové stihnou objevit. Mari amu by nikterak nenadchlo, že mě zase vidí, a už mi přece předvedla, že mi dokáže ublížit. Pokoušet ji bylo čiré šílenství.

Jenomže já neřekla ani slovo, stála jsem jako tvrdé Y a čekala, až přijde blíž. Musí jet rovnou z policejní stanice, pomyslela jsem si. Na sobě měl obvyklé pracovní oblečení: černé sportovní sako, černé kalhoty a šedou rozhalenku. Všechno bylo šité na míru a velmi elegantní. Proti své vůli jsem vzdychla.

„Používali ho při psích zápasech?“ otázal se Devlin a zkusmo Anguse podrbal za pahýly uší.

„Ano. Zažil těžké časy.“

„Chudák malá! Kde jsi k němu přišla?“

„V Asher Falls. Nechali ho v lese umírat hlady. Jednoho dne se objevil mezi stromy a už u mě zůstal.“

„Asher Falls…,“ řekl Devlin. „Zajímavé místo, co?“

„Tys tam někdy byl?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Ne, ale když ses o něm včera večer zmínila, znělo mi to povědomě. Začalo mě to zajímat, takže když jsi odešla, našel jsem si ho na internetu. To město má nevšední historii, ale já jsem se o něm doslechl odjinud. Nedávno bylo ve zprávách kvůli sesuvům bahna.“

„Proč ses namáhal s hledáním? Stačilo se mě zeptat.“

„Protože my si potřebujeme promluvit o jiných věcech. Anebo si to aspoň myslím.“ Zvolna se zvedl a v blednoucím světle se mi zadíval do očí. „V tom městě se ti něco přihodilo, že?“

„Nevím, jak to myslíš.“

„Četl jsem noviny. Při těch sesuvech umřelo několik lidí a já mám dojem, že tě tahle tragédie nějak zasáhla. Anebo se ti stalo něco jiného.“

Strčila jsem si za ucho uvolněný pramen vlasů. Zvedal se vítr a já přes košili ucítila chlad, ale mráz mi běhal po zádech z úplně jiného důvodu. „Na tom nezáleží. Už je to pryč. Teď jsem zase doma.“

„Já si ale nemyslím, že je to pryč,“ řekl a já v jeho hlase zaslechla náznak majetnického tónu, který mi zrychlil dech. „Ať se ti tam přihodilo cokoliv, změnilo tě to. Stačí mi jednou se na tebe kouknout, a prostě to vím.“

Snažila jsem se mu to objasnit. „Už jsem ti povídala, že jsem uvízla ve vřesovcovém houští.“

„O těch jizvách, co máš na tváři, nemluvím. Ty už se skoM) vyhojily, ale ještě stůně něco v tobě. Jsi jiná. Pověz mi proč, Amelie.“

Bůh mi pomoz… Jak jsem uslyšela svoje jméno, začala jsem roztávat. Nechtěla jsem. Chtěla jsem být silná a pragmatická a natolik moudrá, aby mi bylo jasné, že mezi námi I mde navždycky stát jeho mrtvá rodina. Ale když takhle vyslovil moje jméno… když se na mě podíval, jako bych byla jediná na celém světě… Zkrátka mě to vzalo za srdce.

[eho duchové se naštěstí ještě neobjevili. Ale Angus už se cítil. Nechal Devlina Devlinem a teď civěl skrze plaňkový plot, srst vzrušeně naježenou. I já jsem je vnímala. Byli těsně za brankou a lehce se třpytili, čekajíce na soumrak.

„Snad bychom měli jít dovnitř,“ řekla jsem a párkrát si přetřela rukou paži. „Začíná se ochlazovat.“

„Nemůžu se dlouho zdržet.“

Protože má jiné plány?

Na to jsem nehodlala myslet. Nepodložené spekulace by mě připravily o rozum. Nebudu myslet na jeho paže objímající Isabel Perillouxovou ani na to, jak chiromantka do telefonu mumlala pozvání. Stav se, kdy budeš chtít. Budu na tebe čekat…

Posbírala jsem knihu a svetr a zamířila k brance, kde Devlin stál. Nedokázala jsem úplně umlčet ty výsměšné hlasy ve své hlavě ani zaplašit nevítané obrazy, jež se z nich rodily, ale v domě budu aspoň v bezpečí před Mariaminým hněvem, ačkoliv před Devlinem mě žádné útočiště neochrání.

Vešli jsme dovnitř postranním vchodem a já jsem Devlina zavedla dozadu do pracovny, odkud jsem mohla dohlížet na Anguse a sledovat duchy. Devlin rázoval bezcílně po místnosti, ruce v kapsách, a studoval knihy na policích a fotografie, jež mi visely na zdech. Zdálo se mi, že je podrážděný jako levhart, pobíhající po kleci.

Trochu zadýchaně jsem řekla: „Nechceš něco k pití? Čaj nebo kávu? Co třeba sklenku vína?“

„Ne, díky. Zrovna jedu na večeři. Viděl jsem jen stát před domem tvoje auto, a tak jsem využil příležitosti, že jsi doma.“

Přikývla jsem, potlačujíc nutkání vrhnout se k němu. Stál tak blízko a já byla bez něj tak osamělá… Ale ve stínech už číhala Mariama. Sledovala nás. Posmívala se nám.

„Tyhle fotky mě vždycky fascinovaly.“ Pohodil hlavou směrem k fotografiím, které jsem sama dělala. Použila jsem dvojexpozici: přes panorama města jsem exponovala záběr starého hřbitova. „Když jsem je viděl poprvé, věděl jsem, že představují vhled do tvého světa. Připadaly mi samotářské a zneklidňující, ale stejně mě přitahovaly.“

Srdce mi nepřestávalo bouchat až v krku. „A já jsem ti říkala, že jsou to jen obrázky.“

„Obrázky, které toho o tobě dost vypovídají.“ Nespouštěl ze mě ty zádumčivé oči. „A to tě zlobí, viď? Nechceš si nikoho pustit k tělu.“

„O tobě by se dalo říct totéž.“

„Můj svět je občas dost bezútěšné místo,“ zamumlal, když vykročil ke knihovně a pak k oknům.

Viděla jsem jeho odraz na skle a sledovala jsem ho tam, zatímco se dutina v mé hrudi minutu od minuty víc prohlubovala. Devlin neměl tušení, co se mnou dělá. Nevěděl, že když je tady v mém útočišti, oddělený od svých duchů, bezděky si na můj úkor doplňuje energii, kterou mu odčerpali. Kolena se mi podlamovala už teď.

„Tenhle pokoj ve mně vyvolává spoustu vzpomínek,“ řekl.

Tak to jsme dva. Právě tady jsme spolu přemítali o vyšetřování, právě tady jsme se poprvé políbili. Tady jsem se do něj zamilovala. Ba ne, tohle není úplně přesné: do Devlina jsem se zamilovala ve chvíli, kdy na Baterii vystoupil l mlhy. Tady v pracovně, kde jsme spolu dělali na jednom případu, jsem si to ale konečně dokázala přiznat.

Obrátil se ke mně. „Stýskalo se mi po tobě,“ řekl tiše.

Zavřela jsem oči a rozechvěle se nadechla. „Mně po tobě taky.“

„Proč jsi tedy ode mě včera večer utekla?“

„Byla jsem vyděšená.“

„Z čeho?“ Když jsem chvíli nic neříkala, uviděla jsem, jak zatíná pěst. „Vůbec netušíš, jak usilovně si lámu hlavu, abych ti konečně porozuměl. Když jsi tehdy zjara přišla ke mně domů… přísahal bych, že mě chceš stejně jako já tebe. Anebo jsem se mýlil?“

„Nemýlil ses.“

„Tak co se stalo?“

„Tvoji duchové.“

Velmi dlouho na mě hleděl a v očích mu cosi poblikávalo. Pochyby? Strach? Nedůvěra? „Moji duchové?“

„Tvoje vzpomínky. Pocit provinilosti. Ty jsou tam přece pořád, ne?“

„Ano,“ odpověděl. Zdálo se mi, že vzdychl. „Ty mě neopouštějí.“

Trvalo dlouho, než jsme promluvili. Díval se ven, do houstnoucí tmy, zatímco já jsem se dívala na jeho odraz na skle. Během měsíců, co uplynuly od našeho posledního setkání, jsem uvažovala, jestli mě paměť neklame a nepřikrašluje jeho rysy: ty bezedné oči, dokonalý nos, drobnou vadu na kráse v podobě jizvičky pod spodním rtem. O této tváři, očích a smyslných ústech i o tom všem, co by se mnou tato ústa dokázala dělat, jsem snila.

Bývaly doby, kdy jsem se domnívala, že se bez něj obejdu, ale ty doby už dávno pominuly. Stačilo, když se na mě podíval, vyslovil moje jméno s tím dráždivým jižanským akcentem, a mně bylo jasné, že to nikdy neskončí. V téhle zemi nikoho zůstanu uvězněná navždy – budu viset v prostoru mezi dvěma světy, rozpolcená mezi to, co je bezpečné, a to, po čem zoufale toužím.

Nakonec se od oken odvrátil. „Tenhle rozhovor se vůbec nevyvíjí tak, jak jsem si plánoval,“ řekl s náznakem ironie.

Povytáhla jsem obočí. „A jak sis to plánoval?“

„Naprosto jsem neměl v úmyslu sem chodit a mámil z tebe odpovědi a ohřívat staré křivdy. Nastal čas vyvětrat zatuchlinu toho, co je dávno pryč. Vlastně jsem ti přišel říct, že když jsi včera večer utekla, udělalas dobře. Jsem teď totiž někde jinde.“ Pátral pohledem v mém obličeji, na rtech utkvěl o něco déle a já jsem hluboko v břiše ucítila povědomé zašimrání.

„Kdy jsi k tomuhle závěru došel?“ otázala jsem se ho chladně, i když jsem věděla, že je směšné, cítím-li se zraněná a odmítnutá, protože jsem to byla já, kdo tehdy od něj utekl jako vyplašený zajíc. Sice z dobrého důvodu, ale o tom Devlin nemohl vědět.

„Něco se vyvrbilo. Jedu v jedné záležitosti, která by mohla být trochu ošemetná. Nerad bych tě do toho zatahoval.“

Takže mě neodmítá z osobních důvodů… Neodhánějí ho jeho duchové ani jiná žena. Chvilku jsem se vznášela na vlně iracionální úlevy, dokud mi však nepřistřihl křídla strach. V paměti mi vytanula včerejší rozmluva, kterou jsem vyslechla skryta pod jeho verandou, a najednou jsem věděla, proč je tak rozčilený. Rozpoznala jsem, odkud všechna ta nervózní energie pramení: Devlin jde po Dariusovi Goodwineovi.

Přistoupila jsem k oknu a bojovala přitom s pokušením položit mu ruku na paži, abych mohla čerpat útěchu z jeho tepla, i když on se živil mou životní sílou. „Tahle záležitost… má něco společného s policejním vyšetřováním?“

„Jen neoficiálně.“

„Co to znamená?“

Maličko pokrčil rameny. „Prověřuju něco, co není docela v souladu s předpisy. Ale víc ti nesmím říct. Čím míň toho víš, tím bezpečnější to pro tebe bude.“

„Jak to se mnou souvisí?“ ptala jsem se zmateně.

„Nijak. Až na to, že by se někdo mohl pokusit mě zastavit tím způsobem, že využije tebe.“

„Jak?“ zeptala jsem se. Protože jsem si vzpomněla na Dariuse Goodwinea, vylekalo mě to.

„To je jedno, protože já to nepřipustím.“

Velice dlouho jsem na něho zírala ve snaze vyčíst z jeho flegmatického chování, co skutečně cítí. „Ale tak či onak, zní to nebezpečně.“

„Žádné nebezpečí nehrozí, pokud uděláš, co po tobě chci.“

„O mě nejde.“

Jeho rysy změkly; spatřila jsem náznak pousmání, při němž mi kolena podklesla ještě víc. „Nemusíš si kvůli mně dělat starosti. Vím, co dělám.“

Tím jsem si byla jistá. Nepoznala jsem člověka, který by byl takhle schopný a v případě nutnosti se uměl tak dokonale soustředit na problém. Znepokojil mě však záblesk vzrušení v jeho očích. A ještě víc mě trápilo to potlačované napětí. Devlin se totiž vůbec nebál. Přímo se kochal vyhlídkou, že půjde po Dariusovi, tedy po muži, který měl podle Ethana stoupence po celém městě, po muži, jenž podle toho, co říkal Fremont, prodělal proměnu ze šamana v čaroděje.

„A jak si asi nemám dělat starosti, nevíš?“ odsekla jsem zostra. „Pověděls mi toho přesně tolik, abys mě vystrašil!“

„Promiň, to jsem neměl v úmyslu. Jenom jsem chtěl, abys pochopila, proč si musíme držet odstup.“

„Tohle sdělení je dostatečně hlasité a jasné.“

Můj dotčený tón ho zjevně zarazil. „Až ti to budu smět říct, řeknu ti to.“

„No, to mě tedy fakt utěšuje!“

Moje reakce ho zmátla a nemálo udivila. „Nic lepšího s tím teď nenadělám. Ale ještě něco bych od tebe potřeboval. Je to moc důležité.“

„Oč jde?“

Položil mi ruce na ramena a zahleděl se mi přímo do očí. „Kdybych se ztratil, nehledej mě.“

„Cože?!“ Můj vztek se vypařil a zaplavila mě panika. „Jak to myslíš?“

Jeho sevření skoro neznatelně zesílilo. „Kdybys mě nějaký čas neviděla ani o mně neslyšela, nech to prostě plavat. Nevolej mi, nechoď za mnou domů, na nic se nevyptávej. A pro boha živého, ne aby tě napadlo hlásit to na policii!“

Měla jsem co dělat, aby se mi hrůzou netřásl hlas. „Kdyby ses ztratil… jak bych to asi podle tebe mohla nechat plavat? To po mně žádáš moc.“

„Musíš to udělat.“ Jeho tmavé oči se do mě zavrtávaly, dotíraly na mě. „Slib mi to!“

„Teď mě ale opravdu děsíš.“

Jemně se dotkl mé tváře. „Neboj se…“ Jeho tichý hlas ve mně probouzel zapovězené představy, a když mi jeho ruka vklouzla do vlasů, zachvěla jsem se. Přitiskl rty k mým ústům, zpočátku zlehka a pak stále vášnivěji, dokud jsem se nemusela zachytit jeho paží, abych nezavrávorala. Zavřela jsem oči, pootevřela rty a přestala se kontrolovat; on ostatně také. Po tomhle polibku jsem žíznila a zdálo se, že Devlin také – svým duchům i Isabel Perillouxové navzdory.

Zvedl hlavu, a když trhaně vzdychl, zašeptal moje jméno a pak si mě přivinul k prsům. Splynula jsem s ním a on mě dlouho, předlouho jen mlčky držel v náručí. Tiskla jsem se lící tam, kde mu bušilo srdce, a vychutnávala jsem si jeho vůni, jeho dotyk. Dokud to ještě jde.

Až příliš brzo to pominulo. Paže mu klesly k bokům a naši al čas, aby se rozloučil. Celá ta scéna měla příchuť konečnosti, se kterou jsem se odmítala smířit. Ať se stalo i okoliv, musela jsem věřit, že Devlin a já máme před sebou ještě dlouhou cestu.

Stála jsem na verandě a dívala se, jak odchází. Neohlédl se. Ani jednou. Šel po chodníku, a než dorazil k zahradní brance, provázeli ho duchové. Mariama mu plula po boku, rukou mu letmo přejížděla po paži a po rameni a brala mi naději, jež ve mně začínala rašit při jeho polibku.

Za nimi se ploužila Shani, které v neexistujícím vánku zlehka povlávaly modré šatečky. Rychle se po mně ohlédla, a než tiše zmizela, přitiskla si prstík na rty.

Chvilku nato jsem ucítila otupující chlad a strach, který mě ochromoval. Mrkla jsem dolů a zjistila, že Shani stojí po mém boku. Pevně mě držela za ruku. A tak jsme tam spolu stály a přihlížely, jak Devlin odchází do soumraku.

Počkala jsem, až se malý duch vytratí; teprve potom jsem se vrátila do domu. Shani za mnou přicházela stále častěji a odvážněji. Nedalo se už pochybovat, že mě pronásleduje a nehodlá mě opustit, dokud nevymyslím způsob, jak jí pomoci definitivně opustit tento svět a pokročit dál za hranice záhrobí. Stejně jistá jsem si byla tím, že Mariama udělá vše, co je v jejích silách, aby k tomu nedošlo. Shani představovala její pouto k Devlinovi.

V domě vládl klid, ale já už měla beztak dost pocuchané nervy. Šla jsem ke dveřím a zavolala Anguse. Ihned přišel; po mé společnosti dychtil stejně jako já po té jeho. V soumraku jsem neviděla nic mimořádného, měla jsem však intenzivní pocit, že duchové jsou nablízku. Nevěděla jsem, zdaje ke mně přivedla Shani anebo moje vlastní proměna. Každopádně tam byli a pátrali po mně, zatímco jsem je očima hledala mezi stíny.

Stála jsem na prahu, i když noc houstla a začínala, sílila vanilková vůně floxů. Přes koruny stromů nakoukl měsíc, který byl právě ve třetí čtvrti, a čistec a šalvěj se stříbřitě rozzářily. Zahrada se měnila v pohádkovou krajinu, líbeznou a nadpozemskou, a do takového snového světa by se slavičí píseň, linoucí se z listoví, výtečně hodila. Jenomže v Charlestonu žádní slavíci nežijí. Tos musela slyšet drozda.

A potom jsem ho uviděla. Stál těsně za houpačkou, v nejhlubším stínu zahrady. Nebyl to duch, ale muž z masa a kostí, nezvykle vysoký, a dokonce i ve tmě působil hypnoticky. Zvedl ruku a začal foukat vítr, na to bych mohla přísahat. Přes zahradu jsem ucítila pach síry, nesený tím nepřirozeným větrem a mísící se s vůní durmanu, jenž kvetl v noci. Ten odér mě obalil jako kukla. Kouzlo mě polapilo, takže jsem se nedokázala pohnout ani nadechnout. Mělo by mě to děsit, ale já strach neměla. Jen mě to zvláštně fascinovalo.

Vzápětí vše pominulo. Vůně se vypařila, muž zmizel. Řekla jsem si, že to musel být duch anebo výplod mé představivosti. Žádný člověk se neumí prostě rozplynout ve stínech. Dokonce ani tagati.

Nepodařilo se mi však setřást dojem, že mě zrovna navštívil neblaze proslulý Darius Goodwine.

V noci mě sužovaly velice divné sny, a když jsem se probudila, cítila jsem, že mě začíná bolet hlava. Nevědět, oč jde, asi bych měla za to, že je to důsledek kocoviny, ale já šla včera spát, aniž bych třebas jen usrkla vína. Na Devlinovu návštěvu, natož pak na příhodu na zahradě jsem si taktak pamatovala – obojí splynulo s neskutečnou přehlídkou obrazů, jež mi ve spánku pluly hlavou.

Podle přání doktora Shawa jsme se s Temple domluvily, že se dnes ráno v devět sejdeme na hřbitově Dubový háj, ale dorazila jsem tam zbytečně brzo a byla jsem v bolestném pokušení zůstat sedět v zamčeném autě, dokud nc přijede i Temple. Netěšila jsem se na to, že se na opuštěný hřbitov vydám sama. Vzpomínky na Dubový háj byly ještě příliš živé.

Od jara, kdy policie hřbitov zapečetila, jsem zde byla poprvé. Po několikaměsíčním únavném, metodickém kopání byla nalezena všechna těla a vyšetřování se konečně nachýlilo ke konci. Zato mě budou noční můry pronásledovat celá léta. Ještě jsem si nebyla jistá, jak to zvládnu, ale bylo pozdě bycha honit: dala jsem doktoru Shawovi slovo.

Beze spěchu jsem si zašněrovala boty, oblékla bundu a překontrolovala fotoaparát. Temple stále nikde. Vystoupila jsem z vozu a kvapně se rozhlédla; přestože svítilo slunce, byla jsem nesvá. Bylo to tu příliš klidné. Klidné… a odlehlé. Už jsem zapomněla na to hluboké ticho, na bytostnou nehybnost, která se nad tím zapomenutým koutem rozprostírala. Dubový háj mě odjakživa znervózňoval. Tenhle hřbitov, který ze všech stran obklopovaly stromy, takže se sem dalo dostat jedině pěšky, vlastnila prestižní Emersonova univerzita, ale nechala ho spoustu let chátrat. Za drolící se zdi tedy chodil málokdo – s výjimkou studentů, kteří si tady pořádali mejdany, a vraha, jenž zde zakopával těla mladých žen.

Poněvadž jsem se s touhle nedávnou historií obeznámila až příliš důvěrně, cestou k bráně jsem se ostražitě rozhlížela. Brouzdala jsem přitom vysokou travou, za džínsy mě chytaly keře vřesovce, a třebaže už bylo chladněji, zaplácla jsem dva otravné komáry, kteří mi bzučeli kolem hlavy.

No, alespoň si nemusím dělat starosti kvůli duchům, řekla jsem si. Dubový háj patřil k těm pohřebištím, kde se hojí pobývat i mrtví. Jednou pozdě odpoledne jsem zde však na kraji lesa zahlédla cosi podstatně horšího než ducha, jenž nenachází klidu. Na základě mého popisu pak doktor Shaw tuto entitu nazval stínovou bytostí a téměř mě přesvědčil, že ony prchavé obrazy na periferii mého zorného pole nebyly ničím jiným než výplodem mé fantazie nebo hry světel. Já jsem ale věděla své. Stínové bytosti byly skutečné, leč na rozdíl od duchů, kteří čekali na soumrak, zjevně dávaly přednost proměnlivému světlu v čase před soumrakem.

Zapudila jsem nemilou vzpomínku a zvedla obličej ke slunci. Bylo jasné, chladné jitro – lepší počasí pro zahájení obnovy jsem si nemohla přát. Vyhlídka na to, že se zase vrátím k práci a pohroužím se do svého malého světa, mě vzrušovala, i kdyby to skutečně mělo znamenat návrat do Dubového háje.

Ale tohle radostně klíčící očekávání zašlo na úbytě v momentu, kdy jsem prošla branou. Nad zčernalými náhrobky a sochami obrostlými mechem jako těžký baldachýn visela temná minulost hřbitova. Jakmile jsem se rozhlédla, rozklepala jsem se.

Na místě dnešního Dubového háje kdysi bývala rozlehlá plantáž s podzemními ubikacemi pro otroky, kde rezonovala ozvěna bídy a utrpení. Nadzemní část byla svěží, v novogotickém stylu a dříve měla parkovou úpravu typickou pro období hnutí pro obnovu venkovských hřbitovů, které sem během viktoriánské éry přišlo z Anglie. Symbolika zdejších náhrobků patřila k tomu nejlepšímu, co jsem kdy v tomto směru viděla: vrby a urny coby znamení žalu a smrtelnosti duše, přesýpací hodiny, které zobrazují ubíhající čas, růže v různých stadiích květu, jež určují věk zesnulého v čase skonu.

Hrobeček hned u brány označovala holubice, symbol míru často se vyskytující na náhrobcích dětí. Když jsem se sklonila, abych odtamtud vytrhla chomáč plevele, vybavil se mi Shanin růvek na hřbitově Chedathy, zdobený jednoduchým náhrobním kamenem a mušlemi sestavenými do tvaru srdce. I její návštěva mi připadala jako kus polozapomenutého snu.

Její duch se mnou včera večer setrval jen do té doby, než Devlin zmizel z dohledu. Pak se ztratila i Shani. Nic po sobě nezanechala: žádná srdíčka na zamlženém skle, žádnou jasmínovou vůni. Nic než vzpomínku na drobnou přízračnou ručičku v mé dlani. Instinktivně jsem věděla, že fakt, že se od Devlina přesunula ke mně, má svůj význam, a je dokonce tak důležitý, že se mi o Shanině motivu málem ani nechtělo hloubat. Přestože jsem se snažila odolávat, její vytrvalost postupně naleptávala moje předsevzetí. Při každém dalším zjevení mi připadala stále odhodlanější. Neodejde, dokud se mi nepodaří nalézt způsob, jak jí pomoci posunout se dál.

Po rozpraskaných dlažebních kostkách jsem se dostala do zadní sekce. Hroby v přední části hřbitova pocházely většinou z období od půlky devatenáctého do počátku dvacátého století, což byl důvod, proč zde převažovali plačící andělé a truchlící svati, avšak hroby ve starší části měly původ ve století osmnáctém. Náhrobní kameny z této epochy byly zdobeny o poznání hrůznějšími obrazy smrti: k vidění byla zubatá s kosou, okřídlené lebky, kostry v otevřených rakvích.

Čím dál jsem zacházela, tím hustší byl baldachýn nad mou hlavou. Tu a tam sem pronikaly jen třpytivé vločky světla a teplota stále klesala. Mezi trsy popínavé rostliny zvané kudzu a břečťanem jsem viděla trčet věžičky Bedfordského mauzolea. Všudypřítomné popínavky se vinuly okolo soch a památníků a plazily se po haluzích viržinských dubů, vymačkávajíce z těch stoletých stromů život.

Když jsem přistoupila k prvnímu odkrytému hrobu, zaslechla jsem jakýsi slaboučký zvuk a naklonila tím směrem hlavu. Zdálo se mi, že je to zvuk kroků, našlapujících na suchém listí, a usoudila jsem, že Temple dorazila vzápětí po mně. Užuž jsem se chystala na ni křiknout, ale cosi mě zadrželo. Hřbitovní etiketa člověku zakazuje zvyšovat hlas a kromě toho jsem měla pod kůží hluboko zadřenou potřebu zachovávat opatrnost. Pravda, necítila jsem teď nutkání někam se schovat, ale zároveň se mi dvakrát nechtělo vyjít na otevřené prostranství. Měla jsem tmavé šaty. Pokud by někdo nevěděl, že jsem tady, beze stop jsem splývala se stíny památníků.

Po chvíli se z drapérie španělského mechu a planého vína vynořil muž a rozhlédl se kolem sebe. Byl průměrného vzrůstu a původně atletická postava mu zvolna začínala tučnět a měknout. Nad opaskem se mu rýsoval pupek, a i když nás dělila určitá vzdálenost, zahlédla jsem výmluvně prověšenou kůži pod spodní čelistí. Anebo to byla jen moje fantazie, protože z rysů jeho tváře jsem jinak nerozeznala nic. Krempu klobouku měl totiž staženou příliš nízko do čela.

Okamžitě mi přišel na mysl ten chlapík z King Street. Říkala jsem si, že to přece nemůže být tatáž osoba, ale přesto jsem měla nepříjemný pocit, že je to on. A protože mě začal špehovat ještě dřív, než jsem s doktorem Shawem vůbec prohodila slovo o Dariusovi Goodwineovi či o šedivém prachu, mohla jsem si jen domýšlet, že je tady kvůli Devlinovi. Spojení mezi námi už existovalo – a teď se někdo snaží dostat se mým prostřednictvím k němu.

Instinkt mi velel vytáhnout z kapsy telefon a pepřový sprej. Neodvážila jsem se však ani hnout, aby mě nezahlédl. Stála jsem ve stínu, tajila dech a srdce mi přitom bušilo ostošest. Jenom jsem se modlila, ať popojde o kus dál, abych si mohla zavolat o pomoc.

Otálel tam tak dlouho, až se mi to zdálo jako věčnost. Pak jsem uslyšela, jak na mě z přední sekce hřbitova někdo volá jménem. Přijela Temple a naštěstí se nijak neostýchala zvýšit hlas. Muž se otočil na podpatku a mašíroval zpátky po cestě, kudy sem přišel. Mou úlevu ihned vystřídal nával paniky, který mě vypudil z úkrytu: jestli se bude držet téhle stezky, narazí přímo na Temple.

Drala jsem se mezi hroby v naději, že ho odvedu jinam.

Klopýtajíc přes kořeny a rozbité náhrobky, vyběhla jsem ze staré sekce a v tu ránu stanula jako přikovaná: Temple a cizinec stáli na cestičce a něco spolu řešili. Když mě uslyšeli přicházet, muž se nonšalantně otočil a počastoval mě úsměvem tak slizkým, že by mu ho had mohl závidět.

„Tak tady ji máme!“ zapředl a mrkl na mě. „Přichází proslulá Hřbitovní královna!“

„Amelie, tohle je Temple se ke mně obrátila, oči přimhouřené. „Omlouvám se, ale jakže jste říkal, že se jmenujete?“

„Ivers. Jimmy Ivers.“ Zastaral v kapse a podal mi navštívenku.

„Pan Ivers je reportér z Lowcountry Chronicle. Zdá se, že píše článek o hřbitově Dubový háj.“

Pozorně se rozhlédl. „Tohle místo člověku fakt nahání husí kůži. Nebudete se tu bát pracovat takhle samy, milé dámy?“

Prohlížel si nás tak, až mě začala brnět kůže. Snažila jsem se vštípit si jeho obličej do paměti čistě pro případ, že bych ho někdy musela s jistotou označit při přehlídce podezřelých. Až na světlé oči a ochablou linii čelisti byl jeho vzhled zcela nepopsatelný. „Promiňte, ale odkud víte, kdo jsem:’ A jak jste se dozvěděl, že tu dneska budeme?“

„Přece jste slyšela o tom, že máme svoje zdroje, ne? A každý ptáček zazpívá, když má dost zobání. Byla byste náramně překvapená!“ řekl a mně blesklo hlavou, že jestli na mě znovu zamrká, tak za sebe neručím. „A co se týče té první otázky, vím, kdo jste, protože pilně dělám domácí úkoly.“

„Pak tedy musíte vědět, že se bez písemného souhlasu univerzity pohybujete po soukromém pozemku,“ řekla jsem. „Jestli tohle místo neopustíte dobrovolně, uvědomím ostrahu kampusu a nechám vás odsud vyvést.“

Zdálo se, že se urazil. „Není třeba tropit povyk. Já se jen snažím dělat svou práci.“

„To my také. A teď, pokud vám to nevadí…“ Hlavou jsem pohodila směrem k bráně.

„Nemohla byste mi zodpovědět jen pár otázeček? Potrvá to sotva minutu!“ Obrátil se k Temple. „A co vy?“

„Já? Nic.“ Podala mu svou vizitku. „Zavolejte mi příští týden do kanceláře a já se postarám, abyste dostal oficiální prohlášení.“

„No, je to lepší než drátem do oka, i když ne o moc,“ zavrčel. „Tak si to tu fajnově užijte, dámy.“

Loudavě se vydal k hřbitovní bráně, ale předtím ještě udělal několik fotek mobilem. Střelila jsem pohledem po Temple. „To je ale divnej patron!“

„Ale houby. Jestli je tohle novinář, já jsem čínskej papež.“ Mrkla na jeho navštívenku. „Tenhle cár papíru si nejspíš natiskl cestou sem.“

„Co vlastně asi chtěl?“ zeptala jsem se nervózně.

Pokrčila rameny. „Lidi jeho typu jsem už viděla. Říkám I i m čumilové. Nebo taky úchyláci. Nejspíš doufal, že uvidí otevřený hrob. Anebo dokonce zahlédne něčí ostatky.“

„Ale věděl, kdo jsem.“

„A divíš se? Na jaře jsi byla během vyšetřování věčně ve zprávách. A jinak klobouk dolů: když uvážíme, co všechno se tu zjara seběhlo, dneska jsi to zvládla na jedničku.“

Zatoulaný pramínek vlasů spadl Temple do tváře, načež ho zahnala zpátky. Byla oblečená víceméně stejně jako já – pracovní kalhoty, tmavá bunda a pevné boty –, ale vlasy si nechala rafinovaně povlávat ve větru, kdežto já jsem si je sčesala do praktického ohonu. „V takhle asertivním rozpoložení jsem tě ještě neviděla.“

„Každý z nás má své dny.“ Sledovala jsem, jak Ivers nebo jak se ten chlap vlastně jmenuje – vychází branou ven. „Asi bych měla ta vrata zamknout,“ otřásla jsem se.

„Dobrý nápad! Půjdu radši s tebou – co kdyby toho slizouna popadly nějaké divoké choutky?“

„Pro takové svévolné zanedbávání prostě neexistuje omluva!“ pronesla Temple, když jsme chvíli nato shlížely na řadu pokácených náhrobků. „Stydím se, že se něco takového mohlo stát v mém rajónu.“

„Nemohla jsi tady přece trčet v jednom kuse,“ řekla jsem. „A ty vykopávky se táhly spoustu měsíců.“

„To si sice uvědomuju, ale taková do očí bijící neúcta je jako facka za ucho.“

„Já bych to neúctou nenazývala. Policisti se snažili držet řádného úředního postupu, ale když vyšlo najevo, jaký rozsah bude vyšetřování mít, zpřeházely se jim priority.“

Vrah totiž projevil značnou vynalézavost: těla svých obětí ukrýval do starých hrobů označených nápisem či symbolem, který měl nějakou významovou souvislost. Jakmile byl pachatel odhalen, začaly se hledat ostatky zavražděných. Policie otevřela tucty rovů, přičemž došlo k porušení původního obsahu. Když dokončili přesívání hlíny kvůli důkazům, hroby honem zase zasypali, aby je dál nevystavovali působení živlů. Pod pravomoc Temple jakožto státní archeoložky spadaly všechny lidské ostatky starší než sto let. Součástí její práce v Dubovém háji bylo zajistit, aby byly ostatky znovu řádně pohřbeny a aby se všechny artefakty, jako jsou osobní památky, cáry látky a kosti vrátily do příslušných rovů.

Klekla jsem si vedle jednoho povaleného náhrobku. Štětcem s jemnými štětinami jsem oprášila hlínu a suchý mech, abych odkryla uměleckou práci: okřídlenou hlavu, která symbolizovala odlet duše. „Žádné čerstvé praskliny ani odštěpky nevidím. Policajti se asi báli, aby náhrobky nerozbili, takže je nechali ležet, kam jim upadly. Což je vlastně dobrá zpráva. Víš přece, jak křehké tyhle kameny jsou.“

Temple se blýsklo v očích. „Jsi daleko shovívavější než já. Hádám, že pravděpodobnější bude, že v horlivé snaze urvat pro sebe další titulek v novinách to zkrátka začali mít na háku. Připouštím ale, že moje nechuť vůči charlestonské policii může mít leccos společného s pokutou za rychlou jízdu, kterou jsem nafasovala cestou sem. Proto jsem se ostatně opozdila.“

Zašilhala jsem na ni. „A to ses z toho maléru nevykecala? To se ti moc nepodobá.“

„Já vím. Holt s věkem měknu. Stáří je fakt peklo,“ prohodila s úšklebkem.

„No jasně, už jsi hotová troska.“

„Mimochodem, když už mluvíme o…“ Naklonila hlavu a ostřížím zrakem si mě prohlížela, zatímco jsem se zvedala od náhrobní tabulky. „Před tím vopruzem jsem nechtěla nic říkat, ale že bys dneska ráno vypadala nějak úžasně, to teda ne.“

„Proč mě tím věčně někdo krmí?“ zamračila jsem se.

„Nejspíš za to můžou ty kruhy, co máš pod očima. Anebo propadlé tváře. A zdá se mi, jako bys od posledně nějak zhubla. Co se to s tebou propána děje?“

Pronásleduje mě Devlinova mrtvá dcerka, jinak celkem nic. „Nějak hůř spím.“

„Zlé sny o Dubovém háji?“ Její hlas zněl soucitně. „Musím přiznat, že když jsem se doslechla, že ses rozhodla pokračovat v práci, dělalo mi to trochu starosti.“

„Proč? Vždyť je to jen jeden z mnoha hřbitovů!“

„Tvoje flegmatičnost je sice pozoruhodná, ale mě rohlíkem neopiješ. Obě víme, že Dubový háj není jen tak ledajaký hřbitov. Je to místo, kde se stala spousta opravdu hrozných věcí. A některé z nich postihly přímo tebe.“

„Radši bych na to nemyslela.“

„Jenomže na to myslet budeš – jak by ne? Viděla jsem, jak jsi byla vyklepaná z Iverse.“ Pohledem přejela zamlžený terén. „Ve srovnání se současnými hřbitovy je snad Dubový háj malý, ale pořád máš na starosti dost rozsáhlé pozemky. Jenom odstranění křovisek a odpadu potrvá celé týdny. Jsi připravená na to, že tady budeš spoustu dlouhých dnů pracovat úplně sama?“

Tvrdě jsem se na ni zadívala. „Proč mám pocit, že se mě snažíš odradit?“

„Nic takového. Ulevilo se mi, že bude další historické pohřebiště v tak dobrých rukou. Ty jsi tady ale zažila muka. Jistě si to vybralo svou daň. Vzpomínek se nemůžeš prostě zbavit silou vůle. Takové věci tě mohou děsit navždycky.“

„Já jsem v pohodě,“ trvala jsem na svém. „Anebo jsem byla, dokud jsi to nezačala zase ohřívat. Mohly bychom laskavě změnit téma?“

Věnovala mi dobrotivý úsměv. „Klidně se můžeme ba vit o tvém milostném životě, ale mám takový dojem, že by tě to deptalo ještě víc.“

„Haha, náramná legrace! A co takhle dát se prostě do práce?“

„A ty fakt nechceš slyšet, jak jsem včera u večeře narazila na detektiva Devlina?“ vrhla na mě postranní pohled, jelikož jsem předstírala, že studuju mapu hřbitova. Při zmínce o Devlinovi mi jako vždycky zavířila v žaludku motýlí křídla.

„Byl s nějakou úchvatnou brunetou,“ dodala Temple.

„Kde?“ otázala jsem se ledabyle.

„V italské hospůdce, kterou jsem objevila na King Street. Zastavila jsem se u jejich stolu a pozdravila je. Devlin samosebou nejdřív dělal, že si na mě nepamatuje. On ty svoje drobné hry hraje rád, co?“ Pro Temple bylo zcela nepochopitelné, že by na ni Devlin či kdokoliv jiný mohl zapomenout, třebas jen na chvilku.

„Hm, zajímavé.“ Odvrátila jsem se a rozhlédla se přes náhrobky a památníky. „Další výkop má být támhle u mauzolea. Měly bychom to všechno vyfotit a pak mi povíš, jakým způsobem chceš pokračovat.“

„Ještě minutku. Copak nechceš nic vědět o té tmavovlásce?“

„Zkusím si tipnout. Nejmenovala se náhodou Isabel?“

Temple na mě vykulila oči. „Ty o ní víš? No, takže se zdá, že Ethan měl pravdu: mezi vámi to nějak neklape.“

„Ty jsi s Ethanem mluvila o Devlinovi a o mně?“

„Je snad tohle téma zakázané?“ otázala se nevinným tónem.

„Nedělá mi to moc dobře,“ připustila jsem. „Být předmětem klepů mě netěší.“

„No, však znáš Ethana. Ten je horší než stará bába. Přímo slintal, aby mi mohl sdělit veškeré šťavnaté detaily.“

„Co ti propána vykládal?“

Zašklebila se. „Bohužel nic moc. Hádám, že Devlin není ten typ, který by se chlubil milostnými úspěchy.“

Pokrčila jsem rameny, žaludek jsem však měla pořád stažený. „Vlastně není co vykládat, ale nevím, proč tě to tak překvapuje. To tys mě přece před ním varovala, nevzpomínáš si?“

„Fakt?“

„Ano. Myslím, žes naznačovala, že se Mariamě nikdy nevyrovnám.“

„Mrtvé manželce se nevyrovná nikdy nikdo,“ odtušila suše. „Jenže Mariama byla…“

„Jo, ja vím.

Temple se zachvěla, zatímco jsme spolu mířily k mauzoleu. Upírala jsem oči na zem, poněvadž u mě ty gotické věžičky vyvolávaly třes naprosto jiného druhu.

„Mariama byla vážně dílo,“ řekla Temple s blaženým povzdechem. „V životě jsem nepotkala nikoho, kdo by byl

jako ona – tak výjimečně nádherná a tak nehorázně odvá –

„‚ Cť zana.

Užasle jsem se k ní otočila. „Mluvíš, jako bys ji znala, ale pokud vím, vidělas ji jen jednou v životě, ne? Říkala jsi, že to bylo kdesi na místě činu.“

Vyhlížela trochu vyjeveně a rozčarovaně. „To ano, ale stačila na mě udělat dojem.“

„Kvůli té hádce?“

V očích jí bleskl zmatek a pak rychle řekla: „Jo, přesně tak. Mluvíš o té hádce mezi ní a Devlinem. Horkokrevnost a vášeň sama! Ten její výbuch působil velmi dráždivě.“

I když jsem nechtěla, zrak mi bezděky zabloudil k věžičkám mauzolea. „Zmínil se někdy Ethan o tom, proč jeho otec přivedl Mariamu do Charlestonu?“

„Určitě chápal její potenciál. Jak jsem řekla, Marianu byla výjimečná, a než Rupert tak propadl okultním vědám, býval vcelku filantrop. Od té doby ale veškerý jeho čas, energie a hádám, že i peníze putovaly do ústavu.“

„Kdy jsi ho viděla naposled?“ zeptala jsem se.

„Ruperta? Je to tak dva dny. Proč se ptáš?“

„Včera jsem zajela do ústavu. Choval se strašně divně.“

„Jak to myslíš?“ optala se suše.

Složila jsem mapu a uklidila ji. „Vždycky byl výstřední, ale tohle bylo něco jiného. A má novou asistentku.“

„Laylu?“

„Takže jsi ji taky viděla.“

„Krásná holka!“ zamumlala Temple. „Připadala mi okouzlující.“

„Vážně? Mně zase připadala kapku divná. Mám dojem, že se pevnou rukou ujala vlády nad ústavem. Vysílala takové ty teritoriální vibrace, které člověka krajně znervózňují.“

„Ničeho divného jsem si na ní nevšimla,“ řekla Temple.

„No, to chápu,“ zavrčela jsem. „ Teritoriální snad není ten pravý výraz. Spíš se k doktoru Shawovi chová jako dozorkyně.“

„Jestli chceš něco vědět, tak Rupert odjakživa potřeboval, aby o něj někdo pečoval,“ odpověděla Temple. „Já ho mám ráda stejně jako ty, ale vždycky jsem si dělala starosti o jeho duševní rovnováhu, a to hlavně poté, co mu zemřela manželka. Tenkrát se Rupertův zájem o posmrtný život proměnil v posedlost.“

„Když jsem k němu včera přišla, zdál se mi naprosto normální. Pak mu Layla donesla čaj a on si do něj něco přimíchal. Hádám, že to byly nějaké bylinky. A potom se úplně složil.“

„Jak to myslíš?“

„Prostě si zdříml uprostřed hovoru. A vzápětí dostal závrať. Kdybych nebyla po ruce, asi by sebou praštil.“

„To nezní dobře,“ dumala Temple. „U člověka jeho věku se obáváš mrtvice a infarktu. Mluvila jsi o tom s Ethanem?“

„Ne, myslela jsem, že se o tom nejspíš zmíním dneska u večeře. Doktor Shaw mě žádal, ať o tom nikomu neříkám, ale já mám o něj opravdu starost. V tomhle stavu jsem lio ještě nikdy neviděla.“

„Co se ještě dělo, když měl ten záchvat? Nerozrušilo ho něco?“

„Kdepak, to snad ne. Přinejmenším během našeho rozhovoru. Dlouze jsme se bavili o kořenářství.“

„O kořenářství?“ Vrhla na mě pochybovačný pohled. „Snad si nemyslí, že do něj někdo zapustil kořen?“

„Kořen? To jako myslíš, že ho uhranul? Uvalil na něj kouzlo nebo kletbu?“

„Nevšimla sis na něm ještě něčeho mimořádného? Třeba zvláštních pachů u něj v pracovně?“

„Když tak o tom mluvíš, opravdu jsem postřehla pach jakési zatuchliny a bylinek. Cítila jsem to ještě dřív, než pil ten čaj. A před dveřmi na terasu má nasypanou cestičku ze soli. Měla jsem za to, že to má odpudit slimáky od kytek.“

„Nevidělas tam u něj něco ze železa či ze stříbra?“

V duchu jsem zalétla k železné matici, která se válek u doktora Shawa pod stolem, a ke stříbrnému noži na dopisy v jeho ruce. „Vlastně ano. Proč? Co to má znamenat?“

„Takže si dával do čaje byliny… Ke dveřím nasypal sůl… Snaží se před něčím chránit.“

„Před čím?“

„Možná to existuje pouze v jeho fantazii. Rupert se většinou zdá naprosto rozumný, ale vždycky míval zvláštní nápady.“

„Cistě teoreticky: kdyby do tebe někdo zapustil kořen, jak by ses ho zbavila?“

„Musíš si zajít ke kořenáři pro ochranné kouzlo. V pod statě nekupuješ nic než iluzi, ale v rukou člověka, který tomu doopravdy věří, může síla přesvědčení zafungovat jako mocný nástroj,“ řekla. „Jednou jsem měla s kořenářkou zajímavý zážitek.“

„Co se stalo?“

„Zavolali nás na starý hřbitov, kudy měla vést dálnice, byla tam jedna stařena… nikdy na ni nezapomenu. Jmenovala se Ona Pearl Handyová. Bydlela u silnice ze hřbitova, kde měla pochované předky. Byla přesvědčená, že kdyby připustila, aby jejich hroby někdo porušil, mrtví se vrátí. Pracovali jsme tam první den a ona seděla na zahradní židličce u vchodu a trousila kolem sebe bílý prášek. Sypala ho i na hroby. Říkala tomu prášek ať-už-jste-prycý uchechtla se Temple.

„Fungovalo to?“

„Samozřejmě že ne. Ale ona byla silně přesvědčená, že nám to zamotá hlavy. Při té práci se děly všelijaké prapodivné věci a lidi to začínalo dost vytáčet. Telefony nefungovaly. Chcípaly nám autobaterie. Blbnuly přístroje. Ale nejhorší bylo, že jsme upustili jednu z rakví. Víko odskočilo, objevily se ostatky, a Ona Pearl dostala hysterický záchvat. Vyděsila se, že jakmile došlo k znesvěcení, prateta bessie se v noci vrátí a od plic jí vynadá.“

nrv • IÍC

„le pic!

„Zní to praštěně, ale ta babka v té chvíli vyváděla jako posedlá.“

„Přesunuli jste nakonec ten hřbitov?“

„Nakonec ano. Její kouzla nebyla tak silná, aby nám zabránila tu práci vykonat, ačkoliv jsme to vážně flikovali všelijak. Ale každopádně nás přinutila o celé věci chvíli uvažovat.“

„Zajímavý zážitek.

„No, to tedy ano.“ Temple zavrtěla hlavou a znovu se nchichtla. „Chudinka Ona Pearl! Naposled jsem se o ní dolechla, že ji zašili kvůli drogám, takže si musí pár let odsedět. Tolik tedy prášek ať-už-jste-pryč… Což dokazuje můj názor: kořenářství je zkrátka kouřová clona – šalba a klam.

Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se z toho Rupertova soužení vyklubal případ sugesce.“

„Jen doufám, že máš pravdu,“ řekla jsem.

Nemyslela jsem si však, že by scéna mezi doktorem Shawem a Tomem Gerritym, jíž jsem se stala svědkem, nějak souvisela s poruchami vnímání. Podle toho, co jsem slyšela, šlo o ukázkový případ vyděračství. A já měla pocit, že právě tohle je skutečným zdrojem soužení doktora Shawa.

Sotva odpoledne Temple odjela, objevila se Regina Sparksová, koronerka charlestonského okresu. Sice jsem ji neviděla od jara, od těch prvních dvou exhumací, ale její ryšavou kštici bych poznala kdekoliv. Stejně jako já si vlasy stáhla do ohonu, ale nechtěly jí držet a ve skvrnitém světle, cezeném přes větve stromů, se jí po celé hlavě koketně leskly drobné bronzové kučery.

Zrovna jsem postávala u brány – snad proto, abych Temple i sobě dokázala, že se v Dubovém háji sama nebojím. Slunce právě začínalo klesat za koruny stromů, ale denního světla zbývalo ještě dost. A přece: když jsem zahlédla, jak se mým směrem kdosi brouzdá polem plevele, nehezky ve mně hrklo, takže když jsem pak poznala Regininy planoucí vlasy a logo úřadu koronera na blůze v odstínu námořnické modři, ulevilo se mi.

Když došla blíž, mile na mě zamávala. „Ptáček mi vyštěbetal, že se tady asi dneska ukážete. Zrovna jsem se vyskytla poblíž, a tak mě napadlo, že bych se tu třeba mohla zastavit, pozdravit vás a zjistit, jak to jde.“

Strčila jsem pepřový sprej zpátky do kapsy. „A kdopak byl ten ptáček? Ze budu dneska tady, jsem zjistila teprve včera odpoledne.“

Pokrčila rameny a přitom si začesávala do ohonu ty drátěné lokýnky. Jako vždycky mi připadala našponovaná jako struna – jako by měla co dělat, aby udržela na uzdě svou nezdolnou energii. „Tohle je holt Charleston. Jediné, s čím se dá na sto procent počítat, je, že o vašich záležitostech ví kdekdo dřív než vy sama. Sice mě to taky štve, ale co s tím naděláme?“

„Jenom se divím, že někomu stojí za to, aby moje záležitosti propíral,“ řekla jsem.

„Děláte si psinu? Po tom všem, co se zde stalo? Dneska ráno se o hřbitově dokonce psalo v internetovém deníku.“

„To byl tedy fofr!“

„Ten článek vyšel se spoustou fotografií. Na jedné jste byla vy. A taky tam byl odkaz na váš blog. Můžete být ráda, že aspoň správně napsali vaše jméno.“

„No, to mě těší.“ Někdo z výboru pro obnovu Dubového háje zjevně zatahal za nitky, aby se dotyčný článek dostal honem do oběhu. Těžko jsem mohla výboru vyčítat, že se snaží dosavadní hnusnou publicitu spojenou se hřbitovem vyladit na pozitivnější notu, jakou představuje restaurování, což je důležité zejména vzhledem k tomu, že se Emersonova univerzita ocitla ve víru oslav dvoustého výročí založení.

„Poslala jsem ten článek e-mailem tetě,“ řekla Regina. „Pořád je v sedmém nebi z toho, jak jste spolu na jaře pracovaly. V Samaře v Georgii jste totiž celebrita, víte? Mají za to, že se díky tomu duchařskému videoklipu vepsali na mapu státu.“

„I když tenhle klip potom tak nemilosrdně rozcupovali?“

„Samařským je to fuk. Věří tomu, čemu věřit chtějí.“

Zmíněný videoklip vyrobili reportéři televizních novin, kteří se mnou během obnovy tamějšího hřbitova točili rozhovor. Radu měsíců koloval na webových stránkách lovců duchů. Fanoušci paranormálních jevů byli přesvědčeni, že světla vznášející se nad hřbitovem jsou bytosti z jiného světa, O tom jsem samozřejmě věděla své. Na samařském hřbitově se žádní duchově zkrátka nevyskytují, ale na ty tvrdohlavce bylo třeba nasadit odborníka z oboru digitální fotografie, aby je přesvědčil, že světla jsou ve skutečnosti prasátka, jež vznikla odrazem od skleněné tabulky, zasazené do jednoho náhrobku.

„Já myslela, že se na to video už zapomnělo,“ řekla jsem.

„V Samaře? Ani náhodou. Když jsem se před tetou o vás zmínila, tak ji to rozparádilo, že s kámoškami z toho jejich švindlířského kroužku dokonce začaly řešit, že hned sednou na autobus do Charlestonu, aby se s vámi mohly setkat. Žádný strach, já jsem jim ten plán zatrhla. Pánbůh je natřes, holky zlatý, myslí to dobře, ale tetičku Bitty snáším jen v malých dávkách a Loretta je kapsářka. Celá jejich parta smrdí laciným parfémem a mastičkou proti stařeckým bolestem. Co vám mám povídat…“

„Díky, už jsem v obraze.“

„A vůbec, nechci vás zdržovat. Zdá se, že tu dnes končíte.“

„Nezdržujete mě. Musím akorát zamknout.“

Přistoupila k bráně a nahlédla mezi příčkami dovnitř. „Klidně se vám přiznám, že bych byla šťastná jako blecha, kdybych už o tomhle místě v životě neslyšela.“

„To si umím představit.“

„Trávit tady léto, to byl očistec,“ zamumlala.

„Aspoň už je po všem.“

„Myslíte?“ Viděla jsem, jak se otřásla. „Je to zvláštní, jak na člověka Dubový háj působí… Pořád mi nahání husí kůži.

„V Kansasu je jeden venkovský hřbitov, o kterém se tvrdí, že je jednou ze sedmi bran do pekel. Já tam byla. A povím vám, že tenhle hřbitov má hodně podobnou atmosféru jako Dubový háj.“

„Díky za upozornění. Tam já v životě ani nepáchnu,“ řekla. „Brána do pekel, to zavání pořádným průšvihem.“

Dívaly jsme se na hřbitov a obě jsme mlčely. Slunce viselo těsně nad obzorem, takže nám na tvář ostře dopadal stín jednoho z andělů. Vánek se utišil a mezi stromy ani mezi hroby se nic nehýbalo. Žádné míhající se siluety, žádná houstnoucí mlha, a přesto mě tenhle absolutní klid znervózňoval víc nežli nějaké zjevení.

Čekaly mě celé dny, týdny a měsíce, kdy budu na tomto hřbitově pracovat sama… Chvilku se mnou cloumala intenzivní panika, honem jsem ji však zaštípla v zárodku. Nesměla jsem si dovolit hloubat o klaustrofobním prostředí Dubového háje, které jako by se vylouplo ze zlého snu, ani o tmavém příkrovu okolních lesů. Materiálu na přemýšlení jsem měla ažaž, přičemž k hlavním tématům náležel Devlin. Moje pozornost se ale upínala také k Shaniným návštěvám a k vyšetřování vraždy Roberta Fremonta.

Jak jsme tak s Reginou stály a civěly skrze tepané železné příčky na stinnou nekropoli, napadlo mě, že by mi snad mohla pomoci. Přestože k Fremontově vraždě došlo v okrese Beaufort, byla jsem si jista, že ona by bez obtíží získala přístup k pitevní zprávě. Netušila jsem sice, jak ji přesvěd čit, abych k těm lejstrům směla i já, ale čím déle jsem o tom uvažovala, tím silněji jsem byla přesvědčena, že z toho spisu by se dalo leccos důležitého vykutat.

„Je to ale náhoda, že jste se tady zastavila zrovna dnes,“ začala jsem ji oťukávat. Ne že bych poslední dobou věřila na náhody – všechno, co se dělo, mělo nějaký důvod, dokonce i zdánlivě namátková návštěva koronerky charlestonského okresu.

„Jak to?“

„Doufala jsem, že byste mi mohla pomoct s jedním problémem, na který jsem narazila při jiné zakázce.“

„O obnově hřbitova toho sice moc nevím, ale směle do toho!“

„V okrese Beaufort je malý hřbitov. Bylo tam ukradeno několik náhrobků, takže se tam teď lidi hašteří jako straky, kdo kde vlastně leží. Každý má jiný názor – a to už vůbec nemluvím o datech narození a úmrtí. A zatím se mi ještě nepodařilo získat hřbitovní matriku ani mapu.“

„A co úmrtní listy?“

„V některých případech ani nejsou zařazené do evidence a jindy je zas opravovali tak rozsáhle, že jsou k ničemu. Mají v tom fakt binec.“

„No, tohle vypadá na něco víc,“ řekla Regina. „Hádala bych, že si někdo dal dost záležet, aby takový binec natropil. Jestli došlo ke změnám v úředních záznamech či k jejich zničení, máte nejspíš tu čest s člověkem, který měl k tomu závažné důvody a patrně i dobré styky. Už jste o tom mluvila s tamějším šerifem?“

„Právní stránka věci se mě vlastně moc netýká. Jenom se snažím určit ty hroby. Napadlo mě, že pokud jde o datum smrti, nesporným důkazem by byly pitevní zprávy. Zrovna jsem uvažovala, jak by se mohl někdo jako já dostat ke kopiím. Nejsou k nahlédnutí ve veřejně přístupných archivech?“

„Přijde na to, ve kterém jste státě, a liší se to i okres od okresu. U nás v Charlestonu máme ve zvyku řídit se stejnými direktivami, stanovujícími pravidla ochrany soukromí, co se týče lékařských záznamů. Existují však způsoby, jak získat kopie. Jestli je člověk z příbuzenstva, může si podat žádost on-line. Uchylák, co pase po krvavých podrobnostech, zas může zkusit vznést nárok vyplývající ze zákona o svobodě informací, ačkoliv dotyčného bych přátelsky upozornila na to, že v takových případech se zpravidla dost škaredíme. Protože vy ale nejste ani jedno, ani druhé, pořád ještě můžete svou záležitost předložit přímo koronerovi. Náhodou se s Garlandem Finchem znám dost dobře. Je to prima chlapík, ale puntičkář.“

„Myslíte, že bude ochoten mi pomoct?“

Pokrčila rameny. „To nezjistíte, dokud se ho neoptáte. Mohla bych mu cinknout a zjistit, zda by trochu nepřimhouřil oko.“

„Opravdu byste to pro mě udělala? Tohle by mi velice pomohlo.“

„Pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“

„Musíte mi něco prozradit.“ Obrátila se ke mně a v očích se jí lesklo cosi, co jsem si mohla vykládat jako podezíravost. „Už vám někdy někdo řekl, že jste mizerná lhářka?“

„Já… nevím, jak to myslíte.“

Naklonila hlavu. „Ale no tak! Tahle historka je zhrubil stejně věrohodná jako ten dvouhlavý aligátor, který mi v páté třídě sežral projektovou práci z biologie.“

Povzdechla jsem si.

„Tak o co tady jde?“ zeptala se.

„Je to osobní záležitost.“

„Tahle osobní záležitost nebude mít za následek soudili proces ani zásah do probíhajícího vyšetřování, že ne?“

„Kdepak, nic takového. Jenom chci pomoct příteli. Přeil dvěma lety mu zemřel blízký člověk, a on se pořád nemůže hnout z místa. Myslela jsem, že by mu některé otázky mohla zodpovědět pitevní zpráva. Mohl by tu věc uzavřít.“

„Existují pochybnosti o způsobu smrti?“

„Vlastně ne. Ale kdyby to mohl vidět černé na bílém. Odmlčela jsem se. „Uvědomuju si, že se chytám stébla, ale nevím, co jiného bych měla dělat.“

„Pokud je tenhle váš přítel příbuzným zesnulého, proč si nepodá přes internet žádost, jak jsem to předtím navrhovala?“

„Jak dlouho by asi čekal na odpověď?“

„Týdny az mesice.

„Toho jsem se obávala.“

„A ten přítel se nemůže obrátit přímo na koronera?“

„Ne, to není zrovna dobrý nápad.“

Hleděla na mě velmi zpříma. „A není tenhle přítel někdo, koho náhodou znám?“

Protože Fremont byl policajt a Regina okresní koronerka, přišlo mi vcelku pravděpodobné, že se alespoň zběžně znali. „Nijak by mě to nepřekvapilo.“

„Jestli mám vystrčit krk z krunýře, potřebuju, abyste mě ujistila, že nic z toho zase odněkud nevypluje a nekousne nás to do zadnice.“

„Nevím, jak by se to mohlo provalit.“

Upřela na mě přísný pohled. „Pro každého bych to neudělala.“

„Vážím si toho.“

„A dělám to i přesto, že mě zdravý rozum varuje.“

„To chápu.“

„Nate!“ Vytáhla navštívenku a na zadní stranu cosi načmárala. „Jestli vám Garland začne zatápět – a to on nejspíš začne –, ukažte mu mou vizitku. On už bude vědět, co to znamená.“

„Nevím, jak bych vám poděkovala…“

Ukázala směrem ke hřbitovu. „Nebýt vás, ten blázen by tady ještě pořád řádil. Berte to jako prémii od okresu Charleston. A když se to vezme kolem a kolem, řekla bych, že jsme pochodili ještě dost lacino. Ale jedno bych přece jen ráda věděla.“

„Oč jde?“

„Jak dlouho vám trvalo, než jste uštrikovala tu komickou báchorku o ukradených náhrobcích a pozměněných úmrtních listech?“

Usmála jsem se. „Až tak komická zas nebyla. Při jedné zakázce se mi tohle doopravdy stalo.“

Zdálo se, že pochybuje. „V Charlestonu snad ne! Ne během doby, kdy tu dělám koronerku!“

„To ne. Vlastně se to stalo v Samaře.“

„Ach tak. Tak to sedí!“ Pokrčila rameny. „Samara je víc prolezlá korupcí než nějaká diktatura druhého řádu. Země to nenapadlo hned? Vždyť tam dělá šerifa můj bývalý manžel!“

Skoro jako bych svými myšlenkami Fremontova ducha přivolala: objevil se u mého auta pár minut poté, co jsme se s Reginou vynořily ze zarostlé cesty od hřbitova. Vyhlížel jako vždycky: mrtvý zrak mu stínily tmavé brýle, paže měl založené na prsou a nohy frajersky zkřížené, jako by měl k dispozici všechen čas světa. Což byla svým způsobem pravda, ačkoliv se zdálo, že na naše vyšetřování přece jen poněkud chvátá.

Důsledně jsem od něj odvracela zrak. Když jsem byla mladší, naučila jsem se příliš neřešit žádná jak, kde ani proč, která se týkala duchů – jenom jsem bdělým okem sledovala blížící se soumrak. Papá toho o zjeveních moc nenamluvil a já jsem dodržovala jeho pravidla tak ukázněně, že se v mých očích už samotný fakt, že bych o těchto věcech mohla pochybovat či uvažovat – třebas jen v hloubi duše –, do značné míry podobal uznání existence mrtvých. Odjakživa jsem se snažila zaměstnávat mozek něčím jiným, abych jejich přítomnost nepřitahovala. Duch Roberta Fremonta však byl se mnou nějak propojen. Snad telepaticky – těžko říct.

Na jeho lidské vzezření, tím méně na jeho schopnost zhmotnit se ještě před setměním jsem si dosud nezvykla, takže když jsem ho dnes poprvé zahlédla, musela jsem v sobě zburcovat veškeré sebeovládání, abych se neprozradila před Reginou.

Rozloučily jsme se a já jsem se začala všelijak zdržovat ukládáním nářadí a fotoaparátu; pak jsem vytáhla mobil a předstírala, že si kontroluji textové zprávy, abych poskytla Regině dost času vyjet na silnici. Když odjížděla, zamávala jsem jí a dál čile štrachala v autě, dokud nebyla bezpečně z dohledu. Teprve potom jsem vůz obešla a zamířila k Fremontovi, který se opíral o přední blatník.

„Jak to děláte?“ zeptala jsem se ho.

„Co?“

Bezmocně jsem pokrčila rameny. „Jak pokaždé víte, kde mě hledat? Jak je možné, že se prostě objevíte bez varování? Žádný světelný třpyt ani závan studeného vzduchu… Prostě… jste tady.“

„Už jsem vám říkal, že je to otázka silného soustředění.“

„Zrovna jsem na vás myslela,“ prohodila jsem vyčítavě. „Nepřivolala jsem vás tím?“

Přes sluneční brýle na mě upřel pohled, který mě zmrazil až do morku kostí. „Proč by na tom mělo záležet?“

„Protože jsem se vás na to ještě nikdy nemohla zeptat. Netušíte, co to se mnou dělá. Duchové mě obklopovali od dětských let, ale otec mě naučil, abych si jich nevšímá la. Stejně jako vy o nich říkal, že jsou to pijavice, paraziti z podsvětí, kterých je třeba se bát a děsit. A pak se zčistajasna objevíte vy. Nepohání vás hlad po lidském teple ani touha existovat ve světě živých, ale potřeba posunout se z tohoto světa dál. Ještě jste schopen emocí.

Ještě máte svědomí a dokážete se mnou rozprávět. Proč se tedy tak divíte, že jsem na vás zvědavá?“

Chvilku mu trvalo, než odpověděl. „Vaše myšlenky mě nepřivolaly,“ řekl. „Ne tak docela. Spíš mě k vám přitáhl přesun energie.“

„Vidí vás ještě někdo jiný?“

„Myslím, že ne.“

„Jak jste se o mně dozvěděl?“

„Tenkrát na Baterii jsme navázali oční kontakt. Pozdravil jsem vás a vy jste mi odpověděla.“

„A co pak? Začal jste mě sledovat?“

„Tak nějak.“

Okamžik jsem mlčela. „Uvažovala jsem, čím jsem se prozradila. Obvykle si ohledně duchů dávám náramný pozor.“

„Ale jak už jste sama podotkla, já nejsem jako ostatní duchové.“

„To tedy ne. A teď zase uvažuju, zda neexistují i jiné bytosti vašeho druhu. Kolikrát už jsem se nechala oklamat? Kolik tvorů maskovaných za lidi chodí po světě?“

„Maskovaných?“

„Však víte, jak to myslím.“

Přes ty sluneční brýle jsem cítila jeho pohled. „Kdyby po světě chodily další bytosti, jako jsem já, dozvěděla byste se o tom.“

„Jak?“

„Protože by vás nenechaly na pokoji, dokud byste jim nedala, co potřebují.“

„Tvrdíte tedy, že by mě takoví tvorové pronásledovali?“

„Máme dost omezené zdroje,“ podotkl. „Využíváme, co je k dispozici.“

Vzpomněla jsem si na škrábanici, která se mi pořád dokola objevovala na zamženém okně. Vzpomněla jsem si na Shaninu prosbu, ať ji jdu hledat. Shani, Robert Fremont i ten neznámý přízrak potřebovali mou pomoc, protože jsem jediná, kdo je vidí. Jsem jediná, kdo je slyší.

V té chvíli na mě ztěžka dolehla váha mého břemene. Že by snad právě v tomhle tkvěl pravý smysl otcových výstrah?, napadlo mě. Neměl snad na mysli právě tohle, když říkal, že pokud uznám jejich přítomnost, zvu je do svého světa navždycky?

Jenomže nešlo jen o to, že by mě duchové pronásledovali. Že by parazitovali na mém teple a energii. Podle Fremonta by mě houževnatě stíhaly neklidné duše, které by potřebovaly pomoc, různé zoufalé entity by mě strašily tak dlouho, dokud bych neudělala, co si přejí. Kdybych pomohla Fremontovi a Shani… co jiného by mě čekalo? Kolik dalších duchů se pídí po někom, jako jsem já?

Odvrátila jsem se od Fremonta a zvedla obličej k nebi, zatímco mi srdce v hrudi divoce bušilo. Koketovala jsem s představou vznešeného poslání – snad jsem se jí podvědomě zaobírala od chvíle, kdy jsem uviděla první zjevení. Abych ospravedlnila vlastní osamělost a smířila se s vlastní pravou podstatou, chtěla jsem věřit, že můj dar směruje k jakémusi vyššímu cíli. Zčásti jsem už o tom začala uvažovat jako o vysvobození: už nebudu nic předstírat. Už se nebudu schovávat ve svém útočišti. Uznám existenci mrtvých a pomůžu jim pokročit dál.

Ale já sama už nemám kam dál pokročit. Teď už jsem to chápala jasně. Okovy, které mě poutají k duchům, bu dou bytnět tím víc, čím větší množství přízraků mě vyhledá.

Zrak mi sklouzl k obzoru; dlouze jsem vydechla. Ze západu slunce zbyla jen narůžovělá zář nad korunami stromů. Nastal rozechvělý moment před soumrakem, přeci mezičasem a meziprostorem, kdy se stíny dlouží a popolézají a nabízejí úkryt těm tmavým siluetám, jež se kradou z lesa. Že by snad i ony po mně něco chtěly?

„Něčím jsem vás rozčílil?“ řekl Fremont.

„Ale ne. Jen jsem se něco dozvěděla a uvažuju, odkud začít. Poznal jste tu ženu, co právě odjela?“

„Zdála se mi povědomá.“

„Jmenuje se Regina Sparksová. Je koronerkou charlestonského okresu. Předpokládala jsem, že ji třeba znáte z doby, kdy jste pracoval jako policista. No, tak či onak, Regina mi asi pomůže získat kopii vaší pitevní zprávy. Nevím proč, ale mám opravdu silný pocit, že si ji mám pročíst. O vašem zastřelení jsem na webu nenašla skoro nic. Vyšetřování se ututlalo, a tak jen doufám, že v záznamech bude něco, co nám pomůže. Vím, že je to rána naslepo, ale přinejmenším se budeme mít čeho chytit.“

„Kdepak, tohle je dobrý nápad!“ oponoval. Evidentně to na něj udělalo dojem. „Taky bych rád věděl, co je v té zprávě.“

„Nemůžete se prostě zjevit v úřadu koronera beaufortského okresu a mrknout se do svého spisu?“

„To těžko.“

„Proč?“

„Nevím. Proto potřebuju pomoc od vás. Zjevně pro mě platí nějaká omezení.“

„Že byste měl kromě amnézie i omezení?“

Nechal to bez komentáře. „Co jste se ještě dozvěděla?“

„Včera jsem jela k Rupertu Shawovi. Chtěla jsem se ho zeptat na šedivý prach.“

„Copak jsem vás nevaroval, ať si dáváte pozor?“

„To ano, jenže já doktoru Shawovi věřím. Řekl mi, že šedivý prach pochází z Afriky. Hraje důležitou roli při jistých náboženských rituálech a je tak silný, že ho i šamani používají jen střídmě. Zajímavé však na té návštěvě nebylo ani tak to, co mi pověděl o šedivém prachu, a dokonce i o kořenářství, jako spíš jeho rozhovor s Tomem Gerritym, který jsem potají vyslechla. Co jsem slyšela, mě dost zneklidnilo. A dobře vím, že tohle jméno znáte, protože když jsme se na jaře setkali poprvé, za Gerrityho jste se vydával.“

„Ano, Torna Gerrityho znám.“

„Jednou jsem u něj v kanceláři viděla fotku, kde jste vy tři: vy, Devlin a Gerrity. Tehdy mi došlo, že jen předstíráte, že jste soukromý detektiv a ve skutečnosti že jste mrtvý. Ale o tohle teď nejde.“

„A oč jde?“ pronesl trochu netrpělivě.

„Gerrity doktora Shawa patrně vydírá. Nemáte tušení, co na něj má?“

„Mohlo by to nějak souviset se Shawovou manželkou,“ řekl.

„Ta je přece řadu let po smrti.“

„Šuškalo se, že Shaw jednou navštívil léčitele-kořenáře, o němž bylo známo, že prodává prášky a elixíry ke zločinným účelům. Shaw se zajímal, zda od něj může získat výtažek z ploštičníku bílého. Všechny části téhle rostliny jsou jedovaté, ale obzvlášť smrtící účinky mají bobule. Obsahují totiž karcinogenní toxin, který ochromuje srdeční sval. Jakožto jed je ploštičník vysoce žádaný, protože po jeho požití nedochází k nevolnosti ani zvracení, které by budily podezření, a protože bobule chutnají sladce. Smrt nastává rychle, zejména u těch, kdo už mají oslabené srdce. Krátce poté, co se tyhle drby rozšířily, Shawovi zemřela manželka.“

Šokované jsem na ducha zůstala zírat. „Snad si nemyslíte, že ji otrávil? Hodně dlouho stonala. Její smrt nebyla náhlá ani neočekávaná.“

„To už se nikdy nedovíme. Je dost málo pravděpodobné, že by se u smrtelně nemocného pacienta, kterého postihne infarkt, prováděla pitva,“ řekl… A jestli proběhla kremace, není vůbec naděje požádat o exhumaci.“

„Nemůžu tomu uvěřit! Podle toho, co jsem slyšela, byl doktor Shaw své ženě hluboce oddán až do samého konce.“

„Třeba se domníval, že smrt pro ni bude vysvobozením. Pro oba.“

„Mluvíte tedy o eutanázii – o milosrdném zabití,“ řekla jsem.

„Ano. Avšak v očích zákona by se jednalo o vraždu.“

Při těch bezvýrazně pronesených slovech mi po zádech přeběhl mráz; stála jsem tam a klepala se, zatímco se k nám plazil soumrak. V duchu jsem stále viděla tvář doktora Shawa, když se po střetu s Gerritym vrátil do pracovny. Vypadal, jako by spatřil ducha, a volal přitom jméno své manželky. Sylvie…

Že by mu provinilost spřádala v hlavě vidiny mrtvé ženy?

Mě aspoň nikdo nemůže obvinit z vraždy, řekl mu Gerrity.

Jak tento usvědčující kousek skládačky zapadl na své místo, zrychlil se mi tep. Samozřejmě jsem tomu nechtěla věřit. Ruperta Shawa jsem měla velice ráda. Obdivovala jsem a respektovala jeho práci. Nemohla jsem však ignorovat to, co přímo bilo do očí.

Bude skutečně tak jednoduché odhalit Fremontova vraha? Nějak jsem o tom pochybovala.

„Jestli Gerrity věděl, že Shaw ten výtažek z ploštičníku získal, rozhodně měl solidní munici pro vydírání,“ řekl Fremont.

„Ano, ale jak do toho všeho zapadáte vy? To je klíčová otázka. I kdyby doktor Shaw manželku nakrásně otrávil, jaký by měl motiv, aby zabíjel vás? Vy jste si o té rostlině zjevně leccos zjistil. Obeznámil jste ho se svým podezřením?“

„Na žádnou takovou konfrontaci si nevzpomínám.“

„No tak, přemýšlejte! Vybavují se vám vzpomínky na doktora Shawa a Gerrityho, a dokonce i na Reginu Sparksovou. Stále ještě to nosíte v hlavě. Jen se do toho ložiska informací musíte nějak navrtat. Je možné, že vás tenkrát v noci doktor Shaw sledoval na hřbitov?“

„Možné je všechno. Dokonce i to, že tu stojím a klábosím s vámi, ne?“

„Jo, moc vtipný postřeh.“ Mrkla jsem na telefon a zběžně zkontrolovala čas. „Doktora Shawa si neumím představit, jak z milosrdenství tráví svou manželku, natožpak aby zastřelil zezadu policajta.“

„Třeba si ho jen představit nechcete. Je to koneckonců váš přítel.“

„To by v tom mohlo hrát roli,“ připustila jsem.

„Žasla byste, čeho je člověk schopen, když ho zaženou do kouta.“

„Jak tedy zjistíme pravdu? Z toho, čeho jsem byla včera svědkem, vyplývá, že doktor Shaw není v dobrém zdravotním stavu, a to ani duševně, ani fyzicky. Nerada bych se stala tím, kdo ho postrčí přes hranu. Hlavně proto, že nejsem přesvědčená o jeho vině o nic víc než o jeho výstřednosti.“

„Promluvte si s Gerritym. Jestli ho zaskočíte a využijete momentu překvapení, třeba vám něco prozradí.“

„Když jsem Gerrityho zaskočila naposledy, vytáhl na mě bouchačku,“ otřásla jsem se. „Jsem sice ochotná vám pomoct hnout se dál, ale nerada bych šla do záhrobí s vámi.“

„Musíte si s Gerritym promluvit,“ naléhal na mě. „Mám silné tušení, že byste to měla udělat.“

„Budete tam?“

„Když mě bude zapotřebí.“

To mě tedy moc neutěšil.

„Chci s vámi mluvit ještě o něčem jiném,“ řekla jsem. „Je to sice další rána naslepo – ještě větší fantasmagorie než ta pitevní zpráva –, ale pořád mě to pronásleduje. Nenechává mě to spát. Říkal jste, že jedna z posledních věcí, které si pamatujete, je setkání s nějakou ženou. Když jste umřel, její parfém vám stále ulpíval na šatech. A cítíte ho prý dokonce i teď.“

Snad to byla jen moje fantazie, ale vycítila jsem z něj náhlé napětí. „A co s tím?“

„Mohl byste mi tu vůni popsat? Je květinová? Pižmová? Dřevitá?“

„Páchne mi temnotou,“ řekl.

To mi moc nepomohl. „Neříká vám něco jméno Isabel Perillouxová?“

Očekávala jsem, že to jméno obratem zamítne. Koneckonců nešlo o nic jiného, než že jsem se ze žárlivosti snažila spojit Devlinovu brunetu s vraždou Roberta Fremonta. Ale k mému překvapení se Fremont hluboce zadumal. A přísahala bych, že jsem v týle ucítila chladný dech.

„Vy ji znáte?“ dotírala jsem.

„Obličej si nevybavím, ale vidím její ruce.“

Jeho slova mě vyvedla z míry; zatajila jsem dech. „Vy ji vidíte jakoby v předtuše? Máte snad teď vidění? Anebo se jedná o vzpomínku? Isabel je chiromantka. Třeba jste si u ní nechal hádat z ruky.“

Mlčel velice dlouho. „Má na rukou krev.“

Když jsem upřela zrak na jeho tichou postavu, srdce mi bouchalo jako zvon. „Myslíte to doslova, nebo obrazně?“

„Držte se od té ženské dál,“ varoval mě duch-prorok.

Zvedl hlavu a provrtal mě očima, stíněnýma tmavými skly. „Už zabíjela, anebo v nejbližší budoucnosti zabije.“

Držte se od té ženské dál. Už zabíjela, anebo v nejbližší budoucnosti zabije.

Cestou domů se mi tyhle dvě věty stále honily hlavou, ale upřímně řečeno, opravdu se dalo Fremontově předtuše stoprocentně věřit? A vůbec: jestli viděl na rukou Isabel Perillouxové krev, proč by neviděl vlastního vraha?

Inu, třeba ho viděl.

Třeba byla vražednicí Isabel. Třeba to byl její parfém, co mu stále ulpíval na šatech.

Byla jsem pryč celý den, takže Angus se jenjen třásl na to, až ho vyvenčím. Ale místo abych na něj jako obvykle čekala vzadu na zahradě, nechala jsem ho tam spánembohem bloumat, a sama jsem zamířila do pracovny a otevřela si laptop. Deset minut nato už jsem o ploštičníku bílém věděla trochu víc než to, co mi už sdělil Fremont. Tato rostlina byla běžně rozšířená po celé východní části země, bo bule se podobaly porcelánovým očím starodávných panenek (odtud pochází lidový název panenčí oko) a ze strouhaných kořenů se někdy dělal čaj. Rostlina se též používala do sáčků mojo a do zapuzovacích kouzel.

Další námět na přemýšlení! ‚Třeba se doktor Shaw zajímal o ploštičník čistě z nekromantického hlediska. Třeba nechtěl trávit manželku, ale zapudit zlé duchy.

Bylo zvláštní, jak jsem se chytala sebeslabších stébel, abych doktora Shawa očistila, přestože se důkazy proti němu vršily, ale přitom bych naprosto klidně obvinila Isabel na základě duchovy předtuchy, ba co hůř: dokonce pouze na základě vůně jejího parfému…

Podívala jsem se, kolik je hodin, neochotně zaklapla počítač a šla rachotit Angusovou miskou, abych ho na žrádlo nalákala do domu. Zatímco se krmil, osprchovala jsem se, vyfénovala si vlasy a pak jsem si oblékla džínsy a nový svetr, poněvadž jsem se chystala na večeři s Ethanem a Temple.

Za chvíli už jsem parkovala na nábřeží a oblékala si bundu, protože jsem musela dojít pěšky z East Bay Street do Queen Street. Když jsem do restaurace dorazila, Ethan už tam byl. Obsadil stůl u okna a zíral odtamtud na ulici; zdánlivě pozoroval cvrkot, ale přitom byl pohroužen do myšlenek.

„Ahoj!“

Polekaně vzhlédl. „Amelie! Jsem rád, že sis udělala čas.“ Vstal, aby se se mnou vřele přivítal, a mávl na číšnici. Objednala jsem si sklenici bílého vína a pak jsme se usadili. Čekání na Temple jsme si krátili hovorem.

„Tak jaký byl první den v Dubovém háji?“ zeptal se mě Ethan.

„Ty už o tom víš?“

„Otec mi povídal, že se tě chystá požádat, aby ses tam vrátila, a Temple se zmínila, že jste tam dnes spolu byly.“

„No, co se týče odpovědi na tvou otázku: šlo to dobře. Nejdřív jsme musely zahnat jednoho čumila, ale jinak všechno proběhlo bez větších zádrhelů.“ Nepočítáme-li ovšem můj rozhovor s duchem, kde se řešilo, zda Ethanovu matku čistě náhodou neotrávil jeho otec. Tato konverzace by však měla zůstat mezi mnou a Fremontem.

„Nemůžu říct, že by mě mrzelo, kdybych Dubový háj do smrti neviděl,“ prohodil Ethan a zvedl sklenku.

„V tomto smyslu se dala slyšet i Regina Sparksová.“

„Přes léto jsme tam spolu strávili fůru času. Ale když teď policie identifikovala i poslední ostatky, můžeme to všichni považovat za uzavřenou kapitolu.“ Dotkl se mě soucitným pohledem. „Tedy až na tebe, co? Jak dlouho ti to restaurování asi potrvá?“

„Minimálně nějaký ten měsíc. Bude tam spousta práce. Když policie hřbitov zjara uzavřela, sotva jsem s tím začala.“

„Budeš si najímat nějaké pomocníky?“

„AI bude potřeba. Ale většinu práce dělám ráda sama. Ohledně obnovy jsem hrozný hnidopich.“

„Ano, na to si vzpomínám. Proto na otce vždycky dělala tak silný dojem tvoje práce. Ďábel je v detailech, jak se říká. Rozumím tomu správně, že ses včera stavila u otce v ústavu?“

„Dlouze jsme si popovídali a bylo to milé. Taky jsem se setkala s jeho novou asistentkou.“

„S Laylou.“

„Připadá mi nějak…“ Odmlčela jsem se ve snaze najít co nejpřiléhavější popis.

Široce se usmál. „Intenzivní?“

„Ano, to je to správné slovo! Jak dlouho v ústavu pra cujer

„Dva měsíce. O otcových asistentkách nějak ztrácím pře hled. Střídají se vcelku rychle.“

Upila jsem vína a uvažovala přitom, jak bych mohla převést řeč na zdraví jeho otce. Rozhodla jsem se, že přímá cesta bude asi nejschůdnější. „Ethane… Ráda bych si s tebou o něčem promluvila. Snad si nebudeš myslet, že strkám nos, kam nemám.“

Odložil skleničku. „To zní závažně.“

„Snad ne. Vlastně spíš doufám, že mě trochu uklidníš. Když jsem byla včera v ústavu, tvůj otec dostal jakýsi záchvat. Uprostřed hovoru začal být zmatený, a když pak vstal a šel pro knihu, zmocnila se ho závrať. Žádal mě, ať ti o tom nic neříkám, jenomže já mám o něj strach. Zdál se mi dost křehký. Prostě jsem si myslela, že bys o tom měl vědět.“

Ethan se zamračil. „Když jsem ho včera viděl, bylo mu dobře. A návštěva to byla příjemná. Ale až dnes přijedu domů, zavolám mu, jestli je v pořádku. A pokusím se ho přimět, aby si zašel k doktorovi na prohlídku, to však nebude snadné. Hrozně nerad se přiznává ke slabosti.“

„Jako každý.“ Zmlkla jsem. „A ještě o něčem bych se ti asi měla zmínit. Zapomněla jsem u něj knihu, kterou mi půjčil, a proto jsem se pro ni vrátila. Byl s někým venku na zahradě. Měla jsem dojem, že se hádají. Když pak doktor Shaw přišel zpátky do pracovny, byl bledý a otřesený. Takhle rozrušeného jsem ho ještě neviděla.“

„Kdo s ním byl? Layla?“

„Ne. Muž, který přijel modrým buickem. To auto parkovalo před ústavem, když jsem prvně přijela. Taky jsi ho viděl.“

V očích se mu mihlo cosi nepříjemného. „Ano, viděl.“

„Povídals, že řidiče neznáš.“

„Obávám se, že jsem lhal. To auto patří Tomovi Gerrilymu. Je to soukromý detektiv, kterého si otec kdysi najal. Teď se vrátil – a zdá se, že se mu zrovna lepí smůla na paty.“ Ethan se ke mně s napjatým výrazem naklonil. „Prosím tě, neříkej o tom nikomu. Povídalas, že otce Gerrityho návštěva dost vytočila, a já bych ocenil, kdybys to nechala zcela na mne.

„Jistě.“

Oba jsme ztichli. Bylo na něm vidět, že ho ten rozhovor sklíčil. Zauvažovala jsem, zda jsem neměla držet jazyk za zuby. Navzdory obavám o zdraví doktora Shawa jsem se asi měla řídit jeho přáním.

S nepříjemnými pocity jsem se honem rozhlédla, protože jsem si přála, aby se už ukázala Temple. Byl všední den, takže v restauraci vládl klid, což ještě víc zdůrazňovalo trapnou situaci u našeho stolu. Mezi námi poblikávala svíčka a já viděla, jak její odlesk tančí v Ethanových zádumčivých očích. Ethan byl přitažlivý muž a jeho společnost mě odjakživa těšila. Ale při pohledu na něj jsem nedokázala myslet na nic jiného než na Fremontovo tvrzení, že Ethan byl zamilovaný do Mariamy.

„Něco špatně?“ zeptal se mě. „Zíráš na mě jako na zjevení.“

„Vážně? Tak to se omlouvám. Přemítala jsem o rozhovoru, který jsme spolu kdysi vedli. Stalo se to v Dubovém háji, na počátku vyšetřování. Vyprávěl jsi mi o okolnostech Mariaminy a Shaniny autonehody. Pamatuješ si na to?“

„Ano, pamatuju. Věděl jsem, že se s Johnem sbližujete, a nechtěl jsem tě vidět zničenou. Byl jsem přesvědčený, že máš právo vědět o Johnově minulosti. O pocitu viny, kterým se pořád užírá.“

„Neříkal jsi, že jste v den nehody byli všichni pohroma dě? A že se John s Mariamou hrozně poštěkali?“

„Na to, co si vzájemně řekli, v životě nezapomenu. Jsem si jistý, že si John tuhle hádku prožil od té doby v duchu snad miliónkrát.“ Ethan civěl velice dlouho do skleničky.

„Vyrazil z domu jako blázen,“ pobízela jsem ho, aby mluvil dál. „A když ses s ním později sešel, ještě byl vzteky bez sebe.“

„Byl vzteklý, rozrušený a jen taktak se ovládal. Jejich manželství bylo v krizi. Oba to věděli, ale bylo nutno myslet na Shani.“

„Manželství bylo v krizi, a přece mu Mariama volala, aby se s ním rozloučila, když jí bylo jasné, že v potápějícím se autě uvázla. Takhle jsi mi to vyprávěl, viď?“

Zničehonic vyhlížel velice smutně a já jsem si vskrytu nadávala, že jsem nakousla tak bolestné téma. Jenomže jsem teď, když už jsem věděla o jeho citech k Mariamě, chtěla jeho líčení situace slyšet znovu.

„Musela vědět, že pomoc nedorazí včas, a tak volala Johnovi, aby mu dala šanci se rozloučit. Ale on jí nezvedl telefon.“ Ethan vyzunkl sklenici a dal znamení číšnici. „A ještě s něčím musí John žít: jsem si jistý, že pořád uvažuje, co by se stalo, kdyby ten hovor přijal.“

„Nic by se nezměnilo. Co by mohl dělat? Neexistoval způsob, jak by se k nim dostal včas.“

„Rozumem to ví taky, ale emocionálně… Představ si sebe na jeho místě!“

„Já vím.“ Pozorovala jsem jeho výraz. „Kdy ses o té nehodě dozvěděl?“

„Až když mi uprostřed noci telefonoval otec, že prý John od něj odjel v hrozném stavu, takže se po něm musíme porozhlédnout. Ale o tom už jsem ti taky povídal, ne?“

„Ano, jenže nikdy ses nezmínil, jestli jsi ho našel.“

„Nakonec ano.“

„A kde byl?“

Odmlčel se, protože mu číšnice donesla nový drink. Když se zase vzdálila, chvilku kroužil kostkami ledu ve skleničce a teprve pak ke mně zvedl oči. „Vrtá mi hlavou, proč se na to všechno vyptáváš. Proč to zase všechno křísíš? Jste snad s Johnem zase spolu?“

„Ne. Ale nejspíš se snažím pochopit, co ho žere.“

„John se z té noci nikdy nevzpamatoval.“ Ve světle svíce mi Ethan připadal velice bledý. Mrzutý a plný sebelítosti. „Snad by bylo nejlepší prostě se s tím smířit a jít dál. Ale já jsem ti každopádně pověděl, co vím.“

„Ne tak docela,“ odvětila jsem. „Vím, jak to bylo s tím alibi, které jsi sdělil policii.“

Ruka mu strnula uprostřed pohybu. Pak beze spěchu postavil sklenici na stůl a odsunul ji. „John ti o tom pověděl?“

Elegantně jsem jeho otázku pominula. „Jestli nechceš, nic mi o tom říkat nemusíš.“

„Není skoro co říkat. Tenkrát v noci zavraždili jednoho policajta. Ten chlapík se s Johnem den předtím hrozně porafal, takže policie přirozeně chtěla Johna vyslechnout. Nebyl ale v stavu, kdy by výslech zvládl, a tak jsem ho kryl.“

„Lhal jsi policii. Dalo by se říct, že to už přesahuje rámec přátelství.“

Mezi obočími se mu zatřepetala podmračená vráska. „Byla to pro nás všechny hrozná doba. Museli jsme držet pohromadě. Víš, John nebyl jediný, kdo trpěl.“

„Promiň. Zapomněla jsem, že Shani byla tvoje kmotřenka. Když ses o té autonehodě dozvěděl, věřím, že tě to úplně vyřídilo.“

„To je slabé slovo.“

„A když Mariama prvně přijela do Charlestonu, bydlela přece s tebou a doktorem Shawem.“

Upřeně se zadíval z okna. „Mariama byla opravdu výjimečná žena.“

„Zamiloval se do ní každý, kdo jí zkřížil cestu,“ zamumlala jsem.

Škubl sebou. „Cože?“

„Tohle o ní jednou kdosi řekl.“

„Že by John?,“ Blýsklo mu v očích. „Ba ne, tohle se mu nepodobá. Myslím, že ke konci ji pomalu začínal nenávidět.“

„Nenávist je hodně silné slovo,“ řekla jsem.

„Mariama v lidech budila silné emoce. Jediné nestrpěla: nanicovatost.“

„Tenkrát v Dubovém háji jsi mi říkal, že John odjel po té nehodě z města. V práci si vzal dovolenou a zkrátka se vypařil.“

„Šuškalo se, že se uchýlil do soukromého sanatoria někde na venkově, ale kdo ví, co je na tom pravdy. Já se ho na to nikdy neptal. Vím jen, že když se vrátil, byl to někdo jiný. Neumím si představit, čím si prošel, ale vždycky jsem byl přesvědčený, že se musel vyrovnat s něčím ještě horším, než je zármutek. Neznát ho líp…“ Umlkl, nespouštěje zrak z dění venku na ulici.

„Tak co?“

Jako by se otřásl. „To je jedno. Už je to dávno a křísit všechny tyhle staré vzpomínky je bolestné pro všechny zúčastněné.“

„Jenom se snažím Johna pochopit – však jsem ti to už vysvětlovala.“

„Pochopit Johna Devlina nelze. Jen se divím, že jsi na to doteď nepřišla.“ Jeho hlas zněl napjatě. V té chvíli položil svou ruku na mou a soustředěně se mi zadíval do očí. Kůži měl studenou a já měla co dělat, abych se nerozklepala a ruku neodtáhla.

Když se dostavila Temple, rozhovor se stočil jiným směrem, což bylo prima. Vinou mého vyptávání měl Ethan dost nahnáno. Dokonce i Templino vyprávění o pokusu Ony Pearl Handyové zmařit přemístění hřbitova u něj vyvolalo jen vlažný úsměv. Nakonec to Temple vzdala a objednala si tlalší víno.

„Co to s vámi je?“ vyptávala se, když nám číšnice donesla salát. „No vážně, tady je dnes zábava jak na funuse!“

„Jsem jen utahaná,“ řekla jsem. „Vrátit se do Dubového háje bylo náročnější, než jsem si představovala.“

„Já to věděla! Tys o tom celou dobu dumala, co?“

„Zvyknu si.“

„Doufám, že ses nenechala od otce přemluvit,“ řekl Ethan. „Když si něco vezme do hlavy, je umíněný jako mezek.“

„Jenom se mě zeptal, jestli chci zpátky. Rozhodnutí bylo čistě na mně.“

„Když už je řeč o Rupertovi…,“ prohodila Temple.

Střelila jsem po ní varovným pohledem, ale vůbec si mě nevšímala. „Jak se mu poslední dobou vede?“

„Zrovna jsme se o něm s Amelií bavili,“ řekl Ethan. „Při její včerejší návštěvě zjevně dostal nějaký záchvat.“

„A co ty na to? Nevíš, co by to mohlo být?“

„Nevím,“ řekl Ethan. „Ale asi nám holt začíná stárnout. Nejspíš bych na něj měl trochu zatlačit, ať se objedná k doktorovi.“

Rozmluva se pak naštěstí začala točit okolo jiných témat a já se při jídle přistihla, že své společníky chvílemi neposlouchám. Dosud mě plně zaměstnávalo to, o čem jsem se bavila s Fremontem. Jeho odhalení týkající se doktora Shawa mě naprosto vyvedlo z konceptu – a zlověstná předtucha ohledně Isabel dvojnásob. Nemohla jsem se dočkat, až to dnes večer rozpustíme, abych mohla jet domů a promyslet si nová fakta.

Ostatní to patrně cítili stejně, protože jsme nad kávou nikterak neotáleli. S Ethanem jsme se já a Temple rozloučily přímo v restauraci a pak jsme se společně vydaly k autům. Přituhovalo a já byla ráda, že jsem si vzala bundu. Přitáhla jsem si ji k tělu, jelikož mi najednou hrábl do vlasů vítr od řeky.

„Brrr,“ řekla Temple. „Zima je za dveřmi!“

„Ani se mi na to nechce myslet. Chladné počasí mě deprimuje.“

„Když už mluvíme o depresi… Co to dneska bylo s Ethanem? Zdál se mi dost nerudný, a přitom obvykle překypuje dobrou náladou.“

„Obávám se, že za to můžu já. Než jsi přišla, mluvili jsme o té nehodě, při které zahynula Mariama se Shani.“

„To je tedy dost deprimující téma,“ připustila. „Ethan měl obě moc rád.“

Přisvědčila jsem. „Jsem ráda, že jsi nerozpatlávala svou teorii o závratích doktora Shawa.“

„Tak otrlá zase nejsem,“ řekla. „Ale za tím, co jsem řekla, si stojím. Ruperta znám dlouho a podle toho, jak jsi popsala jeho chování, bych vsadila krk, že si myslí, že ho někdo očaroval.“

„Znala jsi jeho manželku?“

„Sylvii? Nikdy jsme se nesetkaly, ale ve škole bylo obecně známo, že je hrozně nemocná, což trvá už celé roky.“

„Takže její smrt nikoho příliš nepřekvapila…“

„To sice ne, ale stejně byla zdrcující. Nejvíc zasáhla chudáka Ethana. Nesl to velice těžce.“

„Tohle se stalo předtím, než se k nim nastěhovala Mariama, že?“

„Mám dojem, že ano.“

„Vzpomínáš si na tu večeři zjara, kdy nám Ethan poprvé pověděl o Mariamě? Pokaždé, když pronesl její jméno, měl v očích nepřítomný pohled a celý byl naměkko. Vždycky jsem si lámala hlavu, jestli vůči ní nechoval nějaké jiné city než jen přátelské.“

„Nějakou dobu žili pod jednou střechou, takže by mě to nijak nepřekvapilo,“ řekla Temple. „Ethan by to těžko ustál.“

„I když se Mariama vdala za Devlina?“

Temple pokrčila rameny. „S emocemi je potíž. Člověk je těžko může ovládat, jako by pouštěl a zastavoval vodu z kohoutku. Ale Ethana znám dost dobře. V životě by se nenechal svými city bezhlavě unést. A navíc nebyl Mariamin typ. Hádám, že žena jako Mariama by pro něj byla příliš velké sousto.“

„Vybavuju si, že jsi o mně říkala skoro to samé: Devlin byl podle tebe jiná klasa. Nad moje síly.“

Úkosem si mě změřila. „Možná jsem se mýlila. Nevím, v čem to přesně vězí, ale připadáš mi jiná. Jako bys prodělala něco, co tě změnilo. Kdyby byla Mariama ještě naživu, myslím, že bys teď pro ni byla důstojná konkurence. Jenomže tohle už se nikdy nedozvíme, co?“

Představa, že bych se měla pustit do křížku s Mariamou, ať už mrtvou, nebo živou, mi naháněla husí kůži.

Rozloučily jsme se na rohu East Bay a Queen Street, a jakmile jsem se ocitla sama, přidala jsem do kroku. Kráčela jsem s hlavou skloněnou a rukama v kapsách a snad jsem se až příliš zamyslela, protože jsem si toho muže všimla, až když byl málem u mě. Když jsem postřehla, že na mě upřeně civí, příliš mě to neznepokojilo, neboť kolem bylo dost lidí. Můj vnitřní alarm se rozječel až poté, co jsem v tomhle kolemjdoucím poznala toho slídila ze hřbitova. Byla jsem si jistá, že je to týž člověk, jehož jsem si všimla včera na King Street. Evidentně mě sledoval.

Když se ke mně přiblížil, sevřela jsem v kapse pepřový sprej. Muž se usmíval, ale necítila jsem z něj ty hnusné vibrace, které jsem zachytila dnes ráno. Z jeho úsměvu nyní čišelo cosi velice chladného a vypočítavého. Četla jsem mu to z očí.

„Dobrý večer,“ řekl.

Kývla jsem na pozdrav v naději, že se prostě jen mineme. Koutkem oka jsem pátrala po dalších chodcích. Jako by se ulice znenadání vylidnily. Kam se poděl ten pár, který šel přede mnou? Kdepak je rodinka, jež se za mnou držela od Queen Street?

Tou dobou už jsem ze spreje sundala ochrannou čepičku a prst nachystala na spoušť trysky. Muž byl ode mě ještě několik stop, ale když jsem kradmo zkoumala okolí, zahlédla jsem v temném vchodě jednoho domu stát další siluetu. Ten druhý byl vysoký a hubený a i potmě jsem vnímala sílu jeho pohledu.

Zvedl si ruku k ústům a cosi vyfoukl do noci. Hypnotizované jsem sledovala, jak třpytné částečky chvilku visí ve vzduchu, dokud je vánek nepoponese směrem ke mně.

Vysoko v koruně stromu se rozezpíval slavík. Ačkoliv to bylo zvláštní, nejvíc ze všeho mě děsilo právě tohle lyrické trylkování. Protože nemohlo být skutečné. Že bych spala a jen se mi to zdálo?

Snažila jsem se vytáhnout pepřový sprej z kapsy, ale z rukou a nohou jako by mi zmizely kosti. Nemohla jsem se ani hnout, nemohla jsem volat o pomoc. Nemohla isem nic, a tak jsem tam bezmocně stála, zatímco mi slavík pěl serenádu a přímo na mě pršely drobounké modré hvězdičky.

Když jsem se probrala, uslyšela jsem šum hlasů.

Probrala se… No, to je asi špatné slovo. Byla jsem sice při vědomí, ale zdálo se mi, že pluju v jakémsi snovém stavu. Všechno mi připadalo hrozně zamžené a neskutečné. Ale snad je na vině tohle mizerné osvětlení, usoudila jsem, když jsem se zahleděla vzhůru na holou žárovku, která se nade mnou houpala.

Seděla jsem v salonu, který mi vůbec nebyl povědomý, a přesto jsem přesně věděla, kde jsem: v modrém viktoriánském domě v Americké ulici. Zařízení místnosti sestávalo z otřískaných starožitností a vyrudlých koberců a jediné světlo zde zjevně obstarávala zmíněná slabá žárovka u stropu a tucty svíček. Tetelící se plameny vrhaly olbřímí stíny na tapety, poseté vlhkými skvrnami, a já cítila, jak mě ten pohyb takřka hypnotizuje. Stálo mě dost úsilí, abych vůbec setřásla letargii a pokračovala v obhlídce okolí.

Do haly vedl mocný klenutý průchod a těsně za ním jsem viděla přední dveře. Zely dokořán do noci a dovnitř a ven se jimi šinul nekonečný proud lidí.

Na protější straně pokoje se otvíral další průchod, tentokrát do jídelny. U stolu tam seděl chlapík s dredy, který cosi vyjídal z keramické misky. Nad ním stála Layla a upíjela ze sklenice červené víno. Až na to, že už vůbec nevypadala jako Layla: ten tam byl na míru šitý kultivovaný oděv asistentky doktora Shawa – místo něj se nastrojila do purpurového kaftanu se složitou výšivkou u krku a okolo lemů. Byla bosa a rozpuštěné vlasy jí v kaskádě tuhých, drátěných kudrlinek splývaly na ramena. Rozverně se s tím mužem smáli, a ačkoliv jsem se je silou vůle snažila přimět, aby mi věnovali pozornost, vůbec si mě nevšímali.

Vzápětí se do pokoje vloudal ten chlápek z King Street a chvíli po něm přišel Tom Gerrity, který zjevně plnil nějaký naléhavý úkol. V podpaží měl vraženu kovovou krabici a i ve světle svíček mu oči zářily až moc jasně. Oba muži zmizeli v jídelně, takže jsem je už neviděla.

Dovnitř vcházeli další lidé, zatímco jiní odcházeli, nikdo z nich se však ani letmo nepodíval mým směrem. Několik minut jsem to nekonečné procesí pozorovala, než mi došlo, že bych se třeba mohla zvednout a vypařit se spolu s nimi. Nebyla jsem svázaná, a dokonce si mě nikdo nevšímal. Mohla bych prostě vyplout ze dveří a vesele se odporoučet.

Jenomže když jsem se zkusila pohnout, zažila jsem zvláštní pocit, jako bych v těle neměla jedinou kůstku, načež jsem si uvědomila, že i když mě neomezují žádné provazy ani pouta, jsem vězeň se vším všudy. Netušila jsem, proč při té myšlence nepociťuji paniku. Ačkoliv to bylo zvláštní, zjevně jsem se smířila se situací.

Stočila jsem zrak zpátky ke svíčkám a dost dlouho pozorovala blikající světlo. Cítila jsem eukalyptus a kafr a závan čehosi, co mohla být síra. Ten pach se mi nezdál nepříjemný ani obtížný.

Po chvíli se v místnosti rozhostilo ticho. Oči všech se zahleděly k hale, kam právě vstoupil nový příchozí. Zastavil se na kus řeči se ženou v přiléhavých džínsech, a když ke mně dolehl jeho hlas, roztřásla jsem se. Ten zvuk byl hluboký a melodický. Naprosto uchvacující.

Za okamžik už vstoupil do salonu a jeho vzhled mě vyvedl z rovnováhy. Muž byl velmi vysoký – měřil něco ke dvěma metrům – a jeho pleť měla barvu leštěného mahagonu. Třebaže bylo celkem chladno, měl na sobě plátěné kalhoty a volnou košili, ve kterých jsem ho viděla předtím, ale teprve teď jsem si všimla stříbrného šperku: medailonu, který se mu leskl na krku tam, kde měl košili rozhalenou. Ten muž mi připadal nadpřirozeně hezký. Jako bůh, skoro bych řekla.

Promluvil si ještě s několika přítomnými, ale než došel ke mně a přitáhl si židli, jako by se místnost vylidnila. Seděl čelem ke mně, lokty opřené o kolena, bradu v dlaních, a zíral mi přímo do očí. Prapodivně mě to uklidňovalo.

„Vy jste tedy osoba, které se přezdívá Hřbitovní královna.“ Jeho hlas mi připomínal slavičí píseň, lyrickou a bezmezné tajemnou.

Přisvědčila jsem.

„Víte, kdo jsem já?“

„Darius Goodwine.“

„Takže jste už o mně slyšela.“

„Včera večer jste mě přišel navštívit.“

Jen se usmál.

Bleskurychle jsem se rozhlédla po místnosti zalité světlem svící. „Co tady dělám?“

„Říkal jsem si, že nastal čas, abychom se jeden druhému řádně představili.“

„Proč?“

„Rozumím-li tomu správně, máte zájem o něco, co mi patří.“ Posadil se rovně; zdánlivě se uvolnil, ale pohled měl kromobyčej pronikavý. Všimla jsem si, že jeho oči mají zvláštní zlatavý odstín. Téměř jako planoucí topasy. Tato barva ostře kontrastovala s jeho tmavou kůží.

Odvrátil zrak, jako by někdo prošel pokojem, a já jsem si poprvé všimla hluboké jizvy, táhnoucí se pod linií čelisti tam, kde hrubá čepel těsně minula jugulární žílu. Těžko říci, jak jsem to věděla. Na hřbetě pravé ruky měl ještě jednu jizvu a já se pídila po dalších zraněních, poněvadž díky těm znamením mi připadal méně božský.

„Co víte o šedivém prachu?“ zeptal se mě.

„Zastaví vám srdce a člověk zemře.“

Jeho úsměv byl najednou záhadný jako úsměv čaroděje. „Umí víc než jen to,“ řekl tiše.

„Umožňuje člověku vstoupit do říše duchů přímo, bez halucinačních stavů.“

„Vida!“ Topasy se zatřpytily. „Doktor Shaw vás dobře informoval. Teď už jen potřebuju vědět, s kým ještě jste se o tom bavila.“

„Už s nikým. Jen s Robertem Fremontem.“

Povytáhl obočí. „S tím mrtvým poldou?“

„Ano.“ Sama jsem netušila, proč se o Fremontovi vůbec zmiňuji. Tohle nebyl můj styl. O přízracích jsem nikdy nemluvila. Ale v tomhle okamžiku jsem se nějak nedokázala vytáčet a musím přiznat, že mi výraz úžasu v těch zlatých očích přinesl jisté uspokojení.

„Chcete říct, že si chodíte na hřbitov povídat s jeho mrtvolou?“

„Ne. Mluvím s jeho duchem.“

„Vy umíte projít závojem?“

„Ani nemusím. Fremont je tady. Ve světě živých.“

Přísahala bych, že než se ke mně zase naklonil a polapil mě do tenat svého upřeného pohledu, spatřila jsem v jeho očích záblesk strachu. „Co chce?“

„Chce vědět, kdo ho zabil. Než se odsud hne, chce spravedlnost – a já mu mám pomoct té spravedlnosti dosáhnout.“

Tohle ho zjevně pobavilo. „Nejste vůbec taková, jak jsem čekal.“

„Myslel jste si, že mě vyděsíte? Že se budu ve vaší přítomnosti krčit strachy?“

Mávl rukou směrem k přelévajícímu se zástupu. „Tihle lidé se přede mnou krčí.“

„Já nejsem jako oni.“

Uchopil mě za bradu a naklonil mou tvář do světla. „Jaká tedy jste? Jak je možné, že můžete klidně rozmlouvat s mrtvým?“

„Narodila jsem se se závojem6.“

Nyní mu zazářily oči a já cítila, jak z jeho těla přeskočil elektrický výboj do mého. Chtěla jsem, aby dal tu ruku pryč, jenomže jsem se pořád nemohla hnout. „Tak se závojem… To vám tedy dodává na výjimečnosti. A na síle.“

Což bylo málem komické, když uvážíme, že to říkal osobě, která nedokázala pohnout ani prstem.

Ukázal na skupinu lidí na chodbě. „S jakousi samozřejmostí vlastníte něco, co se většina tady těch lidí úpěnlivě snaží získat uměle. Myslím, že se s vámi opravdu rád seznámím.“

„Co když se já nechci seznámit s vámi?“

Zasmál se. „Nemáte na vybranou. Budu za vámi chodit ve snu. A nezastaví mě žádný kořen, ani kouzlo, ani sáček mojo. Nezastaví mě ani John Devlin, přestože nepochybuji, že se o to pokusí.“

Někde za sebou jsem uslyšela skřípění pneumatik a ryk silného motoru. Stále jsem zírala do korun stromů a pátrala po slavíkovi, který však mezitím umlkl. Kouzlo, jež mě poutalo, jsem setřásla až ve chvíli, kdy mi na rameno dopadla ruka.

„Amelie?“

Obrátila jsem se po zvuku Devlinova hlasu; při pohledu na něj se mi zadrhl dech. Jako obvykle byl celý v černém a já viděla, jak se mu ve vlasech a v očích leskne světlo pouliční lampy. Zdálo se mi, že je tak nedílnou součástí noci, že jsem si ho sotva uměla představit za bílého dne. Nejradši bych mu položila ruku na hruď‘ a pod dlaní cítila, jak mu bouchá srdce, abych se ujistila, že je skutečný, ale tohle pro mě pořád ještě byla hrozná námaha. Vůle mi nestačila na nic náročnějšího než na to, že jsem trčela uprostřed ulice a sluchem pátrala po přeludné slavičí písni.

„Kde se tady bereš?“ otázala jsem se ho nenuceným tónem.

Zatímco se na mě díval, vánek mu čechral vlasy. „Vždyť jsi mi volala!“

„Opravdu?“ Zrak mi sklouzl k telefonu, který jsem pevně svírala v ruce. „A kdy?“

„Je to pár minut. Rozjel jsem se sem co nejrychleji.“ Obhlížel ulici ostražitýma očima – čekal potíže. „Jsi v pořádku? Co se stalo?“

„Já nevím,“ řekla jsem stále tím prázdným, nepřítomným hlasem. „Ani si nevzpomínám, že bych ti volala.“

Položil mi ruce na ramena a obrátil si mě k sobě, aby mi ve světle lampy viděl do tváře. Zírala jsem mu do očí a tep se mi zrychlil. V té chvíli se mi zdál velice záhadný. Temný a celý v mlze – jako sen.

„Třeseš se,“ řekl mi. „Odvezu tě domů.“

Uchopil mě za paži a snažil se mě dokormidlovat ke svému vozu, ale těch pár kroků bylo nad moje síly. Dosud jsem byla v tom stavu vykostěné strnulosti, která mě předtím věznila v modrém viktoriánském domě.

Což mě přivedlo na myšlenku, jak jsem se vlastně dostala zpátky sem.

„Oč jde?“ zeptal se Devlin.

„Cítím se hrozně divně a nějak mi neslouží nohy.“

Ještě jednou si zkoumavě prohlédl můj obličej, vzápětí mě zvedl do náruče a odnesl k autu. Tam mě složil na přední sedadlo, jako bych nevážila víc než otýpka chrastí. V hlavě se mi roztančily romantické obrazy. Držela jsem se ho za sako, vpíjela jeho vůni, pocit, že jsem s ním. Jeho blízkost na mě působila jako droga, ale kdo ví, snad jsem se ještě potýkala s následky toho třpytného modrého prášku.

Zapnul mi bezpečnostní pás, pak obešel auto a vklouzl za volant.

Vnitřek jeho vozu voněl po kůži a slaboučce i po jeho kolínské. Dlouze jsem se nadechla a znovu se zachvěla, ale zimou to nebylo. Hlava mi ztěžka klesla na opěrku a s umdleným povzdechem jsem se k němu obrátila. „Máš tu hezky teplo.“

„To je fajn.“ Nastavil ventilaci, aby mě prohřátý vzduch přívětivě obtekl.

Nedokázala jsem z Devlina spustit oči. Tvář měl ve stínu, ale já jsem jeho mužný profil rozeznávala bez obtíží. Nesmírně jsem toužila vzít ho za ruku a přitisknout si ji k chladné líci, ale netušila jsem, zda i na něj působí poetické kouzlo. Radši se moc neztrapňovat, obzvlášť teď, když jsem už tak dost z formy.

„A co moje auto?“ zeptala jsem se ho. „Nechala jsem ho na parkovišti na nábřeží.“

„Dej mi klíče. Později pro něj někoho pošlu.“

Lovila jsem v kapse, dokud jsem nevytáhla celý svazek. „Klíče od domu budu potřebovat. Ačkoliv pod dlaždicí na zahradě mám náhradní.“

„Tohle si zapamatuju pro případ, kdybych se k tobě někdy potřeboval vloupat.“

„Nenašel bys ho, dokud bys mi nepřekopal celou zahradu.“

Zadívala jsem se z okénka. Jak letargie ustupovala, žaludek se mi začínal bouřit. A jízda autem situaci nijak zvlášť neprospěla.

„Mohla bys mi říct, co se ti přihodilo?“ otázal se, když zabočil do Queen Street. „Vypadáš dezorientované.“

„Sama nevím. V jednom okamžiku jsem byla tady, v dalším jinde a pak zase tady. Mám z toho v hlavě galimatyáš.“

„Určitě jsi v pořádku?“ V jeho hlase jsem zaslechla starostlivý tón.

„Myslím, že jo. Až na to, že… Zrovna teď je mi kapku šoufl. Máš pěkný auťák… Doufám, že ti ho nepozvracím.“

„Je tu ta možnost?“

S námahou jsem polkla. „Obávám se, že rozhodně ano.“

„Mám zastavit?“

„Stačí, když trochu stáhneš okénko. Čerstvý vzduch mi udělá dobře.“

Pootevřel okno a já nastavila obličej studenému větru. Chlad mě osvěžil, takže se mi zdálo, že vlna nevolnosti pominula, jenomže ve chvíli, kdy zpomalil a zajel na mou příjezdovou cestu, se mi žaludek zvedl znovu.

Víceméně jsem vypadla z auta a chvatně klopýtala po schodech na verandu. Zatímco jsem čekala, až Devlin odemkne přední dveře, koupala jsem se v ledovém potu. Na chodbě nás vítal Angus, ale já ho jen odstrčila a pádila do koupelny, psa i muže v patách. Nějak se mi podařilo je oba odehnat.

„Jak ti můžu pomoct?“ ptal se Devlin úzkostlivě. „Nechceš mokrý hadr na hlavu?“

„Ne, jen jdi pryč, prosím tě,“ dodala jsem slabě.

Udržela jsem se, jak jen to šlo, dokonce jsem stihla i pustit vodu do umývadla, aby přehlušila zvuk dávení. Špatně mi pak bylo dost dlouho. Vzpomněla jsem si, že jsem se dočetla na webu, že rostliny konzumované při určitých afrických iniciačních rituálech vyvolávají úpornou nevolnost, čímž očišťují tělo od negativity, aby mohlo lépe vstřebávat halucinace.

Podali mi snad nějakou drogu?, uvažovala jsem. Jak jinak by se ta nevolnost dala vysvětlit? Jak jinak by se vysvětlovala moje návštěva u Dariuse Goodwinea?

Když bylo po všem, umyla jsem si pusu a vyčistila zuby. Pak jsem si dala rychlou sprchu a oblékla si chlupatý župan, který sice nebyl ani trochu sexy, zato hřál a dalo se do něj báječně zachumlat. Pak jsem bosky vyťapala na chodbu a šla hledat Devlina.

Našla jsem ho v pracovně, kde si četl knihu, kterou mi půjčil doktor Shaw. U nohou mu ležel Angus. Přišlo mi, že navzdory všemu, co se stalo, navzdory tomu, že venku na zahradě nepochybně číhají duchové, je tohle velice domácký výjev: Devlin s mým psem, já v oblíbeném županu. Ale odmítala jsem se kochat dalšími poetickými výmysly. Ta příšerná nevolnost mě přiměla vrátit se zpátky na zem, a to hezky tvrdě.

Když jsem vstoupila do místnosti, Devlin odložil knihu a zvedl se. „Už je ti líp?“

„Ano, daleko líp. Děkuju ti.“

„Uvařil jsem čaj,“ řekl. „Napadlo mě, že by ti mohl udělat dobře na žaludek.“

Vyšel z pracovny; otočila jsem se a sledovala, jak popochází po mé kuchyni. Když mi podal hrnek, sevřela jsem ho oběma rukama a pomaličku z něj upíjela, aby mi teplo mohlo prosakovat až do kostí.

Vrátili jsme se do pracovny a já si sedla ke stolu, zatímco Devlin zaujal své obvyklé místo na gauči. Chopil se knížky, lenivě v ní zalistoval a vzápětí ji zase odložil.

„Dneska večer nevycházím z údivu,“ řekl. „Děláš mi starosti.“

„Už je mi dobře. Ten čaj mi pomáhá.“

„V momentu, kdy jsem v telefonu uslyšel tvůj hlas, mi bylo jasné, že je něco špatně,“ řekl. „Mluvila jsi tak divně… Ani jsem si nebyl jistý, jestli jsi to ty.“

„Ale každopádně jsi přijel. I když jsi mi říkal, ať se s tebou nepokouším spojit. Nezlobíš se na mě?“

„Nezlobím.“ Zpříma a velmi pronikavě se na mě zadíval. „A že jsem přijel, to je snad samozřejmost.“

Znovu jsem se napila čaje a snažila se získat čas, než se mi uklidní dech. „Co jsem do toho telefonu povídala?“

„Sdělila jsi mi, kde jsi, a požádala, jestli bych pro tebe nemohl zajet.“ Bez jediného mrknutí mě ještě chvíli studoval a já odložila hrnek, až zařinčel o talířek. Už jsem zapomněla, jakou sílu má jeho pohled, jak mě jeho intenzivní soustředěnost dokáže vyvést z míry. „Nechceš mi přece namluvit, žes to v tom telefonu nebyla ty?“

„Telefon jsem držela v ruce. Jenom si nevzpomínám, že bych ti byla volala.“

„Kolik jsi toho dneska večer vypila?“

„Připadala jsem ti namazaná?“

„Protože jsem tě nikdy opilou nezažil, nedokážu se k tomu zodpovědně vyjádřit,“ prohodil. „Ale stejně říkám ne, namazaná jsi mi nepřipadala. Spíš bych řekl, že jsi byla pod drogami.“

„Mluvíš mi z duše. Až na to, že netuším, jak by k tomu mohlo dojít. Šla jsem na večeři s Temple a s Ethanem, a když jsem se z restaurace vracela pěšky k autu, uviděla jsem na chodníku dva muže. Jsem si dost jistá, že jeden z nich už mě předtím sledoval. Dneska ráno se objevil na hřbitově a předstíral, že je od novin. A tím druhým byl podle mě Darius Goodwine.“

Všechno v mé pracovně jako by najednou obestřela smi telná nehybnost. Devlinův obličej, ještě před pár vteřinami tak zadumaný, nyní vypadal jako vytesaný z ledu. „Jak se znáš s Dariusem Goodwinem?“

„Neznám se s ním. Ae jeho jméno jsem už slyšela. Určitě se o něm zmínil doktor Shaw.“

Zatímco jsem mluvila, Devlin se kabonil. Nehýbal se, ani mi neskákal do řeči, ale bylo mi jasné, že naslouchá velice napjatě. Naklonil se kupředu – vlastně se spíš přiki čil jako levhart, který se chystá ke skoku. Takhle jsem už o něm uvažovala i předtím, ale dnes večer mě jeho síla a elegance nanovo překvapily. Cítila jsem, jak se mi zrychluje pulz, a zhluboka se nadechla ve snaze opět se uklidnit.

„Něco vyfoukl do vzduchu,“ řekla jsem. „Podle mě šlo o nějaký prášek. Asi jsem ho vstřebala kůží, takže jsem upadla do bezvědomí. Dál se mi vybavuje, že jsem se probrala v podivném pokoji. Ještě nikdy jsem tam nebyla, ale stejně jsem věděla, že se nacházím v jednom domě v Americké ulici. Je to takový starý modrý dům z viktoriánského období. Uvnitř byla fůra lidí, včetně Layly, asistentky doktora Shawa, a Torna Gerrityho.“

Devlin mezitím zalétl pohledem k zadnímu oknu, ale teď cukl hlavou zpátky. „Gerrity? Co ten tam dělal?“

„Nevím, ale včera, potom, co jsem odjela z ústavu, jsem ho k tomuhle domu sledovala.“

„Proč jsi, propánakrále, sledovala Torna Gerrityho?“

Vzhledem k úmluvě, kterou jsem uzavřela s duchem Roberta Fremonta, bylo vysvětlování poněkud ošemetné. „Tohle je dlouhá historie a souvisí s doktorem Shawem. Gerrity a já jsme náhodou odjížděli z ústavu ve stejnou dobu a já jsem se ocitla za ním. A proto jsem se na něj pověsila. Z náhlého popudu.“

Devlin na mě zůstal civět, jako by mi zničehonic vypučela druhá hlava. Bylo zjevné, že takový čin mu se mnou nejde dohromady. „Podléháš takovým náhlým popudům často?“

„Poslední dobou ano. Zkrátka a dobře, Gerrity zaparkoval a šel do toho domu. Zatímco jsem na něj čekala venku, na balkoně ve třetím podlaží jsem uviděla muže, který se na mě upřeně díval. Byl hodně vysoký a hubený. Nikdy předtím jsem ho neviděla, ale nějak jsem věděla, že je to Darius Goodwine. Pořádně prohlédnout jsem si ho mohla až dneska večer v tom domě. On jediný se mnou mluvil. Ostatní jako by si mě ani nevšimli.“

V hlase mu zazněl zvláštní tón, který jsem si neuměla vyložit. „Co ti říkal?“

„Ptal se mě, co vím o šedivém prachu.“

„A co víš o šedivém prachu?“

Ze by to bylo podezření?

„Jen to, co mi sdělil doktor Shaw.“

Další záchvěv podezření. „Pokračuj.“

„S Dariusem jsme se bavili několik minut a další věc, na kterou si vzpomínám, bylo, že stojím zase na ulici a civím do korun stromů. A pak ses objevil ty.“

„Určitě se ti něco zdálo anebo jsi měla halucinace,“ řekl Devlin. „V žádném domě na Americké jsi být nemohla.“

‚A pročpak ne? Jestli mě zdrogovali… Mohli mě tam odvézt a pak zase dopravit zpátky.“

„To není možné. Na to neměli dost času. Dorazil jsem k tobě sotva pět minut potom, co jsi zavolala.“

To tedy musel uhánět s větrem o závod, napadlo mě, a pomyšlení na jeho spěch mě zahřálo u srdce. „Ale pokud to byl jenom sen či halucinace, jak bych si mohla pamatovat takové podrobnosti, jako je holá žárovka, která se houpe u stropu, purpurový kaftan, která měla na sobě Layla, nebo vůně kafru a eukalyptu a všechny ty svíce? Jak bych věděla, že má Darius Goodwiné jednu jizvu na hrdle a druhou na hřbetě ruky? Na krku nosí amulet a má oči barvy topasu.“

Devlin se vymrštil a rázoval k oknu, skláněje v zamyšlení hlavu. „Říkala jsi, žes ho viděla, když jsi včera sledovala Torna Gerrityho.“

„Z dálky. Nikdy jsem s ním nemluvila. Až do dneška.“

„Byl tam na ulici s tebou. Vyvolal v tobě přesvědčení, že jsi někde jinde, to však byla pouhá iluze. Už jsem ho viděl tohle dělat.“

„Mluvíš o hypnóze?“

„O drogách a hypnóze. Nevím, jak to dělá. Ale jednou jsem viděl, jak přesvědčil nějakou ženu, že se jí uvnitř v těle plazí hadi. Než jsme ji stihli zkrotit, málem si z těla sedřela kůži. Darius se jenom smál – prý je to běžný salonní trik.“

„Proč by takové věci dělal?“

„Teší ho, když má nad jinými lidmi moc.“

„A tu moc mu dodává šedivý prach?“

„On si to aspoň myslí.“ Devlin se ke mně obrátil čelem. „Co ti ještě povídal?“

„Prý bude za mnou chodit ve snu a nezabrání mu v tom žádný amulet, ani kouzlo, ani sáček mojo. Ani ty.“

„Tak to bych se na to podíval!“ zaťal Devlin pěsti.

Vstala jsem a došla k němu. „Co chceš dělat?“

„To, co jsem měl udělat už dávno.“ Opět jsem z něj vycítila to roztěkané napětí; vyděsilo mě to.

„Jak to myslíš?“ Když neodpovídal, položila jsem mu dlaň na rukáv. „Proč cítíš vůči Dariusovi Goodwineovi takový odpor? Ono asi nejde jen o šedivý prach, viď? Máte mezi sebou nějaký osobní spor. Týká se to nějak Mariamy?“

Obrátil se ke mně a drapl mě za paže. Černé oči se mu přitom chladně blýskaly. „Na Mariamu kašlu zvysoka!“

Doslova jsem zalapala po dechu. Pohled mi hned zabloudil k zahradě za domem, kde bezpochyby číhala Mariama. To, že její jméno vyslovil tak chladně, s takovým opovržením, mi připadalo skoro jako rouhání.

Mariama mi jednou ve vzteku rozbila okno v pracovně. U Clementine na zahradě mě porazila a ze stěny u Devlina doma strhla svůj portrét. Mohla jsem se jen dohadovat a děsit, jak se pomstí za hrubé znesvěcení své památky.

Devlin mě stále držel za ruce. Až na ty jiskřivé oči se jeho tvář podobala temné, netečné masce. Pomaloučku si mě k sobě přitahoval, a zatímco skláněl svoje ústa k mým, jednou rukou mi zajel do vlasů.

„Jediná, na které mi záleží, jsi ty,“ zamumlal těsně u mých rtů.

V nastalém okamžiku nejistoty jsem zaváhala, zda se nesnaží přesvědčit mě i sám sebe. A pak mi to začalo být jedno. Dokud stál tak blízko. Dokud se mu v očích třpytí onen temný příslib.

Přiblížil rty k mému uchu a hravě mi stiskl lalůček. „Ty jsi jediná, kterou chci,“ zapředl po jižansku – a já byla ztracená. Dočista a naprosto a snad trochu hloupě ztracená.

Teprve potom jsem si uvědomila, že i Devlin ovládá svéráznou magii, protože jsem najednou zjistila, že se opírám o zeď, aniž se mi vybavuje, jak jsem se tam dostala. Stál přede mnou, takže nevědomky vytvořil překážku mezi mnou a zahradou, jako by cítil Mariaminu přítomnost a chtěl mě ochránit. Za okna jsem téměř nedohlédla, ale nedalo se pochybovat, že tam venku je Mariama a šílí vzteky.

Nebýt v tak choulostivém stavu, snad bych v sobě zburcovala všechny síly a odstrčila ho. Koledovali jsme si o malér a Mariama už se postará, aby to byla polízanice jako hrom.

Jenomže já jsem byla pořád ještě obluzená drogou. Uvázla jsem v oparu toho modrého prášku, takže mi nezůstal ani stín vlastní vůle.

Devlin mi rozvázal mašličky na županu a shrnul látku stranou, aby mi mohl pokrýt nahé rameno polibky. Vzala jsem ho kolem krku, a když mu ruce zajely pod můj župan, přitáhla jsem si jeho ústa ke svým. Po celou tu dobu mě nepřestával líbat. Líbal mě dál, přestože se mi podlomila kolena a já se neovladatelně roztřásla, a dlouho, předlouho toho nenechal.

V určité chvíli jsme se přesunuli na gauč. Choulila jsem se Devlinovi v náručí, hlavu zaklíněnou pod jeho bradu, ruku na jeho prsou, a vyhřívala jsem se v odlesku toho líbání. Vážně se v tom vyznal. Z minulosti jsem věděla, že se vyzná i v jiných věcech, na ty jsem však nechtěla myslet. Raději se neukvapovat. Naše vášeň už jednou otevřela příšerné dveře a já nepochybovala, že by žár, který z nás sálá, mohl opět přivábit Jiné. V mém útočišti jsme byli v bezpečí, tedy přinejmenším teď – měla bych se spokojit s tím, že žiju právě v tomhle okamžiku.

Ale už jsem cítila, jak se rovnováha energií proměňuje, jak mi ubývá tepla, poněvadž si Devlin nevědomky doplňuje životní sílu na můj úkor. Jeden z ironických aspektů toho, když se člověk zamiluje do partnera stíhaného přízraky. Posvěcená půda mě sice chránila před jeho duchy, před ním samotným mě však uchránit nemohla.

Notně dlouho jsme nepromluvili ani se nepohnuli, ale teď jsem ucítila, jak se Devlin neklidně vrtí. Rty se dotkl mých vlasů a já zavřela oči.

„Pověz mi o Asher Falls,“ řekl.

To tiché zabroukání mi rezonovalo pod lící. Nej radši bych se přimáčkla ještě blíž k jeho srdci, ale místo toho jsem se odtáhla. „Nechce se mi o tom mluvit. Už se tam nikdy nevrátím, tak proč by na tom mělo záležet?“ Avšak samotná zmínka o tom městě stačila, aby se mi po některých tamějších lidech zastesklo: nejen po Thaneu Asherovi, ale také po Tilly a Sidře. Tyto dvě ženy, stará a mladá, mi výrazně zasáhly do života. Ale to je koneckonců jedno, protože do Asher Falls se beztak nikdy nevrátím. Bylo to příliš nebezpečné.

„Seznámila ses tam s někým?“ Devlinův hlas byl pečli vě okleštěn o intonaci a výraz.

„Proč se ptáš?“

„Protože jsi teď nějak ostražitá. Dřív ses neměla tak na pozoru. Zdáš se mi silnější, a přece zranitelnější.“

„No, nemyslím, že bych se zrovna před chvilkou měla na pozoru…“

„Však víš, co tím chci říct. Z nějakého důvodu se ti o Asher Falls nechce mluvit. Co se tam přihodilo?“

Zhluboka jsem si povzdechla a slitovala se nad ním. „Byl tam jeden muž,“ řekla jsem váhavě.

„Byla jsi do něj zamilovaná? Jsi do něj zamilovaná?“

Honem jsem opáčila: „Ne. Snad bych se do něj mohla zamilovat, kdybych ho poznala dřív než tebe. Teď už pro mě nikdo jiný neexistuje. A nikdy nebude.“

Sevřel mě silněji. „To jsem nevěděl, že jsi tak romantická!“ zabručel.

„Víš, já jsem ve skutečnosti pragmatička. Už se znám dost dobře.“

Zamračil se. „Jenže neznáš mě.“

„Ty jsi pro mě záhada,“ souhlasila jsem. „Jsou věci, které mi hlava nebere. Když jsme se prvně setkali, pohotově jsi mě varoval před doktorem Shawem a ústavem. O jeho práci jsi mluvil s dokonalým pohrdáním. A přece jsem se od Ethana dozvěděla, že jsi kdysi býval chráněncem doktora Shawa. Dokonce badatelem v oblasti paranormálních jevů. Nějak tomu nemůžu uvěřit.“

„Už je to dávno,“ řekl a prsty se lenivě probíral mou kšticí. „Vymýšlel jsem všelijaké metody, jak rozběsnit dědu a tahle mi přišla docela šikovná.“

„Tohle je zvláštní druh vzpoury. Alkohol, večírky… to bych chápala. Ale okultismus?“

„Nezapomeň, že mým nejlepším kamarádem byl Ethan. Prostřednictvím jeho otce jsem byl vystaven spoustě podivností.“

„Počítáš do toho i Mariamu?“

Prsty v mých vlasech se na zlomek vteřiny zadrhly. „Mariama, to byl nejvyšší stupeň vzpoury.“

„Kvůli jejímu původu? Kvůli tomu, odkud pocházela?“

„Všechno dohromady. Byla exotická a tajemná a měla téměř zázračnou schopnost vědět, co na mě nejlíp platí. Pro lidi z dědova okruhu to byl skandál a já jsem si v tom nějaký čas přímo lebedil.“

Nebyla jsem si jistá, zda to chci vůbec poslouchat dál, a přesto mu část mé bytosti dychtivě dopřávala sluchu. Navzdory tomu, co prohlásil Devlin o mně, to byl on sám, kdo se měl na pozoru. To on se nerad svěřoval s osobními věcmi, a tak jsem věděla, že těchto střípků minulosti, jeho života, či dokonce vztahu s Mariamou je třeba si vážit.

„Byla to láska na první pohled?“ otázala jsem se opatrně.

Zmocnila se ho trudnomyslnost. „Ani nevím, jestli to vůbec byla láska. Ale ať už nás poutalo cokoliv… bylo to silné. Zpočátku nás to přímo stravovalo. A pak se narodila Shani a všechno bylo jinak. Co se týče dcerky, tam to rozhodně láska na první pohled byla.“ Náhle mluvil s něhou, a když vyslovil dívenčino jméno, hlas se mu zadrhl.

Umlkl a mně bylo jasné, že víc už mi dnes nepoví. Vlastně byl dost sdílný, a teď jsem si zase musela ulevit na duši já.

„Musím ti něco říct,“ pronesla jsem po chvíli.

„Ten zlověstný tón se mi nezamlouvá.“

„Ber to jako kajícné doznání.“

Ztichl, jako by se připravoval na nejhorší. „Tak spusť!“

„O šedivém prachu jsem se nedozvěděla od doktora Shawa. Sice jsem s ním o tom mluvila, ale už jsem věděla, oč se jedná. Do ústavu jsem jela právě proto, abych doktoru Shawovi položila pár konkrétních otázek.“

„Dovtípil jsem se. Ale odkud ses o šedivém prachu dozvěděla?“

„Onehdy večer u tvého domu jsem potají vyslechla, jak ses o tom bavil s Ethanem. Bylo to tenkrát, když jsem za tebou přijela. Parkovala jsem ve vedlejší ulici, vzpomínáš si?“

„Protože ses bála, že nebudeš mít odvahu zaťukat na moje dveře.“

„Došla jsem až ke schodům a pak uslyšela hlasy. Nechtěhi jsem, abys mě tam takhle našel, a schovala jsem se: proto do křoví za verandou. Další z náhlých popudů,“ prohodila jsem ironicky. „A pak už jsem se ukázat nemohla. Byl by to neskutečný trapas. A netušíš, jak pitomě se cítím i teď.“

„Kolik jsi toho slyšela?“

„Celý váš rozhovor.“

Zjevně si promýšlel, o čem se vlastně tehdy mluvilo.

„Omlouvám se. Tajně poslouchat se nemá. Byla to ode mě špatnost, ale když jste mluvili o šedivém prachu a o Dariusovi Goodwineovi, čišelo z vás veliké napětí a já začala být zvědavá, to se přiznám.“

„A tak ses vypravila za Rupertem Shawem.“

„Ano. A on reagoval dost podobně. Řekl mi, že bych nic z toho, co zaznělo u něj v pracovně, neměla nikde opakovat.“

‚Alespoň že měl tolik duchapřítomnosti, aby tě varoval,“ řekl Devlin.

„Proč bylo vůbec nutné mě varovat? Co je doopravdy šedivý prach? Vím, že je to sloučenina rostlinného původu, která konzumentovi teoreticky umí zastavit srdce a umožní mu vstoupit do světa duchů. Chápu, proč by člověk, který ztratí milovanou osobu, mohl být v pokušení takovou látku požít, ale jinak…“ Otřásla jsem se. „Jestli v tom Darius Goodwine nejede kvůli penězům, co z toho tedy má, když sem šedivý prach donesl?“

„Bez pravých věřících nemůžeš být bohem,“ řekl Devlin.

„Skutečně vládne takovou mocí?“

„Ovládá různé triky a iluze. Někteří lidé ten rozdíl nechápou.“

„A víš najisto, že nic víc nemá?“

„Přece si nemyslíš, že tě dneska večer nějakým kouzlem přepravil do toho domu v Americké, nebo snad ano?“

„Zdálo se mi to hrozně skutečné!“

„Právě proto je šedivý prach tak zákeřný a Darius Goodwine tak nebezpečný. Jestli Darius dokáže přesvědčit někoho jako ty, pak si zkus představit, jaký vliv má na ty, kdo jsou slabší a důvěřivější.“

Někoho jako ty… Ach, kdyby tak věděl…

„Je nutné ho zastavit,“ řekl Devlin.

„Proč mám pořád pocit, že teď nemluvíš jako policajt?“

„Moje motivace není důležitá. Když je Darius nablízku, umírají lidé. To mi jako důvod stačí.“

„Sel jsi za Dariusem tenkrát v noci po té nehodě, kdy umřely Mariama se Shani?“

„Takže i tohle jsi slyšela…“ Upřel oči na strop. Z jeho výrazu jsem nedokázala vůbec nic vyčíst. „Sám nevím, co se tehdy stalo. Když se ohlížím zpátky, vybavují se mi jen útržky a střepiny vzpomínek, které mi nedávají smysl.“

„Nevzpomínáš si, že bys viděl Roberta Fremonta?“

Zamračil se na mě. „Proč se na to ptáš?“

„Protože když tě policie chtěla kvůli tomu vyslýchat, Ethan ti poskytl alibi. Z nějakého důvodu si tedy myslel, že alibi potřebuješ.“

„Snad by ses měla zeptat Ethana, proč se do toho tak hrnul.“ Devlinovi se zablýsklo v očích, tvářil se však netečně. „Já jsem Fremonta nezabil. Tedy pokud chceš naznačit právě tohle.“

„Ani na vteřinu jsem si to nemyslela!“

„Nezabil jsem ho,“ pronesl temně Devlin. „Ale motiv jsem měl. Ten nejstarší na světě: chodil mi za ženou.“

Chvilku nato jsem pustila Anguse na zahradu, ale venku jsem s ním nezůstala, ačkoliv bych nejspíš měla. Střetnutí s Dariusem Goodwinem, ať už imaginární či skutečné, a chvíle strávené s Devlinem mnou docela zacloumaly, takže to poslední, po čem jsem toužila, bylo setkání s Mariaminým duchem. Neměla jsem ponětí, jakou mocí vládne ze záhrobí, ale hádala bych, že to, co mi doposud předvedla, byla jenom špička ledovce.

Bezcílně jsem bloumala po chodbě a na každém kroku mě provázela předtucha zhouby, jež se nezadržitelně blíží. Zvláštní pro mě bylo vědomí, že jsem se tolik let bála duchů skoro výhradně kvůli jejich parazitické povaze, kvůli té dravé touze po lidském teple a energii, díky nimž udržují svou přítomnost ve světě živých. Teď jsem věděla, že duchové mohou způsobit i fyzickou újmu, či dokonce i smrt. Při pomyšlení, kam až by mohla Mariama zajít, aby mě a Devlina udržela od sebe, jsem se bezděky otřásla. Před hněvem pomstychtivého přízraku mě nemohla ochránit ani otcova pravidla.

V koupelně jsem si pocákala obličej studenou vodou a mrkla do zrcadla: můj pohled opětovala vyzáblá bledule. Tmavé kruhy pod očima byly dnes večer ještě výraznější a zdálo se mi, že mám abnormálně rozšířené zorničky. Uvažovala jsem, jestli je to vedlejší účinek toho modrého prášku. Anebo mi některý z nohsledů Dariuse Goodwinea propašoval u večeře něco do pití?

Jen jsem si domýšlela, proč by Darius tohle někomu nařizoval. Možná se doopravdy chtěl dostat Devlinovi na kůži mým prostřednictvím, ale po dnešku jsem měla dojem, že se jeho pohnutky změnily. Nesmírně se zajímal o mou komunikaci s Robertem Fremontem a o moje zděděné schopnosti člověka narozeného za závojem. To vám tedy dodává na výjimečnosti. A na síle, řekl. V oné chvíli jsem se však příliš silná necítila. Spíš jsem byla zmatená a ztrácela jsem půdu pod nohama.

Tohle všechno předpokládalo, že rozhovor s Dariusem byl opravdický. Zdálo se, že Devlin je přesvědčen, že jsem se stala obětí triku či iluze, a já bych tomu sama ráda věřila. Novou hrozbu představovalo tvrzení Dariuse Goodwinea, že mě bude chodit navštěvovat ve snu, poněvadž v důsledku toho jsem přišla o záchrannou síť posvěcené půdy. Ve snu neexistují žádné hranice ani bezpečná útočiště. Jedinou obranou vůči němu je nespavost.

Třeba doopravdy nebyl nic víc nežli hypnotizér či chytrý iluzionista, který pase po jedincích slabých a poddajných. Já jsem ale žena schopná vidět duchy, žena, kterou pronásleduje zlo. Lépe než kdo jiný vím, že některé věci nelze vysvětlit pomocí žádných logických argumentů ze světa živých, takže na rozdíl od Devlina nevylučuji možnost, že existuje člověk čerpající sílu ze světa duchů. Člověk, který dokáže chodit po obou stranách závoje a navštěvovat mě ve snu.

Na chvíli jsem to nechala být a snažila se soustředit na něco užitečnějšího, například na vyřešení vraždy Roberta Fremonta. Jenomže ani tyto myšlenky mi na klidu nepřidávaly. Možnost, že by muž, jehož jsem respektovala a obdivovala, mohl být vinen tím, že otrávil svou manželku, mě hluboce znepokojovala. Jediné, co mě rozčilovalo ještě víc, byl Devlinův motiv. Ten nejstarší na světě.

Proč mi Fremont o svém románku s Mariamou nepověděl? Začínalo se mi zdát, že se mu ta selektivní ztráta paměti až moc hodí do krámu.

Proč jsem měla najednou pocit, že si se mnou pohrává nejen Robert Fremont a Darius Goodwine, ale i další vesmírné síly?

Ta textovka od Devlina – ať už ji poslal, kdo chtěl – mi přišla proto, abych se vrátila z Asher Falls. Slavičí serenáda mě tehdy večer měla vlákat do Clementininy zahrady, abych viděla Devlina s Isabel Perillouxovou, což mě pak znovu vtáhlo na jeho oběžnou dráhu. Všechny stopy jsem měla po ruce, tím jsem si byla jista, jenomže jsem pořád ještě neviděla obraz v plné šíři.

Mohla být Mariama tou ženou, která byla s Fremontem těsně před jeho smrtí? Ačkoliv jsem si s ní nikdy žádnou konkrétní vůni nespojovala, třeba mu na šatech ulpěl právě její parfém. V určité rovině jsem o tomhle podezření stále uvažovala, avšak žárlivost mě přiměla až moc rychle ukázat prstem na Isabel Perillouxovou. Ale copak se nakonec vždycky obloukem nevrátíme zpět k Mariamě?

Její zrada musela Devlina krůtě ranit. I kdyby se tou dobou jejich láska vytratila, něco z ní přece zůstalo: emoce tak mocná, že přivedla Mariamu zpátky ze záhrobí a držela ji zde, aby mohla z Devlina vysávat teplo a energii. Měla jsem hrozný pocit, že ona bude po jeho boku ještě dlouho poté, co já zemřu.

Vrátila jsem se do pracovny a nechala Angusovi na průzkum ještě chvíli navíc, zatímco jsem zběžně listovala knihou od doktora Shawa. Pak jsem se vrátila k zadnímu vchodu a zavolala Anguse, ať jde domů. Když hned nepřiběhl, vyšla jsem ven. Nazouváním bačkor jsem se neobtěžovala a vyšla jsem na terasu bosa. Křikla jsem na Anguse znovu a už jsem si o něj pomalu začínala dělat starosti, když přiklusal ze stínů, kožich vzrušeně naježený.

Kvapně jsem obhlédla zahradu, pátrajíc ve všech temných koutech. Zvedl se vánek a klinkání větrných zvonků mi napínalo nervy k prasknutí. Až na chrastící větve trpasličích palem se na zahradě nic nehýbalo. Ale cosi tam bylo. S tím větrem nebylo něco v pořádku. Nevanul proto, že by se blížila změna počasí, nějaká teplá či studená fronta. Vanul ze záhrobí – z druhé strany.

A jako bych se měla ve svém podezření utvrdit ještě víc, náhlý poryv větru mi hrábl do vlasů a zatahal mě za župan. Zachvěla jsem se, ale neustoupila jsem, i když Angus vedle mě vrčel. Nervózně jsem ho poplácala a přitom mi pohled zabloudil přes zahradu k houpačce, která se ve vánku mírně kolébala. Tvář měsíce přikryl mrak, takže se zahrada zahalila do tmy, a já cítila, jak se skrze stíny ke mně plazí nepřirozený chlad. Tohle nebyla Shani ani Mariama, tím jsem si byla téměř jistá. Blížil se ke mně nějaký neznámý duch. Neklidný fantom, hledající mou pomoc a zároveň moje teplo a energii.

V té tmě jsem nic neviděla. Žádné zářící oči ani auru. Žádnou jakoby lidskou postavu plující křovím. Vnímala jsem však čísi přítomnost. Cítila jsem, jak mě pozo ruje. Ten mrtvý pohled byl jako pavouk, který mi leze po zádech.

Je snad tohle zkouška?, uvažovala jsem. Cvičná ukázka, jež má prověřit, zda mám dost kuráže dostát vyššímu poslání…?

Mám natáhnout ruku? Mám se pokusit navázat kontakt?

Tohle všechno mi blesklo hlavou během vteřiny. Nerozhodnost mě natolik ochromovala, že jsem si zprvu ani nevšimla, že se vítr utišil. Zahrada byla velice tichá, jako by noc bez dechu očekávala mou odpověď.

Nepohnula jsem se, nevydala hlásku. Ani jsem nepředstírala netečnost. Stála jsem tam, nohy se mi klepaly, srdce bouchalo až v krku, skoro jako bych ducha vyzývala, ať se mi zjeví.

Zlomek vteřiny předtím, než měsíc zase vykoukl z oblaků, bych přísahala, že vidím třpyt signalizující příchod nějaké bytosti. Přes zahradu se ke mně donesl odér plesniviny, mísící se s vůní durmanu, a já jako bych přímo slyšela, co mi do ucha šeptá papá: Jdi dovnitř, Amelie. Pospěš si! Nepokoušej osud, dítě. Neuznávej existenci dalšího ducha. Už tak v tom vězíš až po krk.

Dlaždice pod bosýma nohama byly studené a štípnutí mravenčích kusadel mě pobídlo k rychlému ústupu.

Hmm… Tolik tedy vyšší smysl a vznešené poslání.

Zamkla jsem dveře a vyhlížela ven, do tmy. V zamyšlení jsem setrvala několik minut, dokud Angus nezakňučel a neotřel se o mě, abych se mu trochu věnovala. A tak jsem si k němu klekla a chvilku se s ním mazlila; teprve pak jsem šla do kuchyně opláchnout hrnky a uklidit plechovku s čajem.

Když jsem před spaním vzala Angusovu misku, abych do ní dolila čerstvou vodu, postřehla jsem na zemi šmouhy od krve, jako by se pes škrábl do tlapky. Přidřepla jsem k němu a ohledala mu všechny packy, ale žádnou ranku ani krev jsem nenašla. Namočila jsem papírovou utěrku, abych měla čím setřít podlahu, a když jsem se otočila od dřezu, uviděla jsem další karmínové skvrny. Ta krev byla ze mě, a ne z Anguse.

Chvíli jsem hopkala po kuchyni a zkoumala nejdřív jedno chodidlo, pak druhé. Když jsem si otřela krev, uviděla jsem lesk rozdrceného skla, zadřeného do kůže. Částečky byly tak jemné, že připomínaly spíš skelný prach, kůži jsem však měla na několika místech podrážděnou. Divné! Pokud vím, na zahradě se nic nerozbilo…

Dobelhala jsem se do koupelny, kde jsem si umyla chodidla antibakteriálním mýdlem, vytahala z nich sklo a pak ranky potřela peroxidem a dezinfekcí. Tak, myslela jsem si, když jsem napravila škody. Takový nápor nemůžou žádné viry přežít.

Díky této příhodě přede mnou vyvstal konkrétní úkol, jímž jsem se musela zabývat, a i když to bylo zvláštní, byla jsem teď mnohem klidnější. Doploužila jsem se do postele a připravila se na dlouhou noc; zírala jsem do stropu a přála si, aby u mě byl Devlin zůstal.

Usnula jsem takřka okamžitě, abych se později probudila žízní. Vstala jsem a bosky si došla do kuchyně pro sklenici vody. Angus mě uslyšel a vydal se z pracovny zkontrolovat misku na žrádlo.

„Promiň, kamaráde, na snídani je ještě brzo.“

Ty křišťálově průzračné oči na mě úpěnlivě naléhaly, a poněvadž jsem v hloubi duše měkkota, vykročila jsem k příborníku, abych Angusovi dala nějaký mlsek. Když jsem se otočila, v oknech pracovny jsem cosi zahlédla. Někdo tam stál a zíral na mě.

Neodvrátila jsem se, ale pozorovala jsem tu siluetu jen periferně. Obličej měla bledý, průsvitný jako duch, ale to mohla být iluze způsobená měsíčním světlem. Divila jsem se, proč mě Angus nevaruje – musel přece cizí přítomnost vycítit, ať už na nás hleděl člověk či duch. Jenomže Angus nevrčel, jen hltal pochoutky s rozkoší až nestydatou. Vůbec nezvedl hlavu, ani když se u zadních dveří objevil další stín, ani když zarachotil knoflík na dveřích, jak se vetřelec pokoušel dostat dovnitř.

Rozhlédla jsem se po telefonu, a nemohla ho najít. Rozhlédla jsem se po zbrani, a nemohla najít vůbec nic šikovného. Teprve pak mi došlo, že jsem v zajetí snu. Jak jinak by se dala vysvětlit Angusova apatie? Jak jinak by se dalo vysvětlit moje podivné ochromení?

Jak jsem tam stála a bezmocně přihlížela, knoflík cvakl a dveře se rozlétly tak prudce, až uhodily o zeď, načež dovnitř vlétl ten záhrobní vítr. Rozfoukal mi vlasy, až mi spadly přes obličej, a když jsem je zase odhrnula, uviděla jsem na prahu stát Dariuse Goodwinea. Vyhlížel úplně stejně jako zvečera, až na to, že nyní měl na krku několik náhrdelníků, mezi nimiž byl jeden, který vypadal jako šňůra lidských zubů. V pravé ruce třímal dřevěnou misku a v levé starý kožený pytlík, jímž zachřestil.

Do misky nasypal obsah sáčku: kosti, mušle, oblázky, ořechy a pár mincí. Pak si klekl a hodil ty drobnosti na zem. Seskupily se do obrazce, který Dariuse zjevně velice pobavil.

Vzhlédl ke mně a topasové oči se mu přitom leskly. „Připravte se,“ řekl.

„Nač?“

„Na dlouhou pouť.“

„Kam mám putovat?“

Ohlédl se a zadíval ven, do tmy, a já se podívala stejným směrem: na zahradě se shromažďovali mrtví. Tváře měli natřené čistou bělobou, břicha proříznutá a roztažená. Ze šrámů po pitvě se vyškrábali černí brouci se silnými cvakajícími kusadly; přilákáni světlem nalezli do domu. Jednoho jsem zpozorovala, jak zalézá do příborníku, kde jsem uchovávala krmení pro Anguse, a další zalezl pod dřez.

Angusova miska se najednou hemžila hmyzem a pes ke mně zvedl oči a žalostně zakňučel. Brouci mu lezli po nohách a zavrtávali se do srsti ve snaze dostat se mu pod kůži. Angus vyl bolestí a já se k němu vrhla a začala mu tu havěť z kožichu vybírat. Jednoho brouka po druhém jsem házela ke dveřím.

Avšak z tuctů se staly stovky. Podlaha se jimi černala a teď už jsem je na sobě cítila i já. Běhali mi po pažích, zalézali do vlasů a za límec pyžama.

Když jsem se probudila, ještě jsem mlátila kolem sebe. Ztěžka oddechujíc jsem odhodila přikrývku, vyskočila a hmátla po světle. Postel byla čistá. Ve vlasech nic nebylo. Byl to jenom sen.

Anebo návštěva Dariuse Goodwinea.

Rozhodla jsem se zůstat do rána vzhůru. Dokonce jsem zamířila do pracovny a chopila se knihy od doktora Shawa.

Ale zanedlouho mi ztěžkla víčka a já jsem přes veškerou snahu usnula. Poslední, nač si vzpomínám, bylo škrábání větve o domovní zeď. V tom obluzeném stavu mi to znělo, jako by někdo běhal po střeše.

„Prášek, který člověka promění v zombii,“ řekla mi Temple nazítří ráno, když mi pomáhala vykládat nástroje z kufru SUV. Když ode mě Devlin odešel, zařídil, aby mi auto přivezli, a pak mi esemeskou sdělil, kde najdu klíče. Neubránila jsem se úvahám, zda náš rozhovor nevyvrcholil tím snem. Za bílého dne se zdálo nemožné, že by se mi Darius Goodwine dokázal vloudit do spánku.

„Běžnou součástí prášku je drcené sklo s daturou,“ pokračovala Temple. „Sklo podráždí kůži, takže se jed rychleji vstřebává do krevního oběhu.“

„Zombie v Charlestonu?“ Zatímco jsem zamykala vůz a strkala si klíče do kapsy, vrhla jsem na Temple pohled vyjadřující komické zděšení. „Nemá na ně patent spíš New Orleans?“

„Tradice se zrodila v Africe a na Haiti. Tady v okolí bychom se měli obávat jenom čarodějnic, strašidel a plat-eyes, psů s ohnivýma očima,“ vyjmenovávala svátou trojici z jižanských legend.

„O psech s ohnivýma očima mi papá vyprávěl takové báchorky, že by se ti zježily vlasy na hlavě,“ řekla jsem. „A taky o boo hag, babách ovládajících magii a čarodějnictví. Nakonec jsem se v noci bála zavřít oči ze strachu, že se mi některá vplíží do pokoje, a až budu spát, ukradne mi kůži.“ Ale přestože jsem se tenkrát pod dekou klepala jako sulc, nikdy jsem doopravdy nevěřila v existenci mýtických psů s ohnivýma očima, kteří prý žerou vzpurné děti, ani čarodějnic, jež se v noci svlékaly z kůže, aby se mohly usídlit v kůži někoho jiného. Avšak strašidlo, to byl jen hovorový výraz pro ducha – a já jsem až příliš záhy v životě zjistila, že duchové jsou skuteční.

„Tak to já mám lepší historku,“ řekla Temple, když jsme si razily cestu plevelem ke hřbitovní bráně. „Kdysi jsem randila s jistým chlapíkem z Louisiany, jehož babička provozovala vúdú. Tvrdila, že když byla mladá, jedna mocná kněžka proměnila jejího bratra v zombii. Místní koroner ho prohlásil za mrtvého, načež se konal pohřeb. Po mnoha letech toho muže sestra uviděla ve společnosti zmíněné kněžky v New Orleans. Ta ženská ho totiž vykopala z hrobu a držela jako otroka po celou tu dobu, co ho rodina považovala za mrtvého.“

„Co se s ním stalo?“

„Podle posledních zpráv, které o něm sestra měla, byl stále s tou kněžkou.“

„Proč neinformovala policii?“

„Úřady nemohly nic dělat. Ani ona, poněvadž ta kněžka měla velikou moc.“

„Ale ty tomu přece nevěříš, ne? Ty jsi přece starý skeptik!“

„Jistěže tomu nevěřím. Finta je ovšem v tom, že tomu věřila ta paní. A zjevně i její bratr. Já osobně tvrdím, že vúdú, kořenářství, kouzla, tohle všechno jsou jen jiné názvy pro tutéž skutečnost – pro švindl. A všichni, kdo tohle ‚řemeslo‘ ovládají, mají jedno společné: hrají si na tajemné a umějí skvěle oblbovat. Lidé chtějí věřit, že mohou dosáhnout čehosi nedostižného, získat na základě pár kouzel a zaříkadel lásku, bohatství či ochranu před nepřáteli. Právě proto utratí i poslední měďák za nápoje lásky a svíce, které mají zapudit zlo.“ Odmlčela se, zatímco já jsem odemykala bránu. „Víš, ten chlap, o kterém jsi mi povídala, ten Darius Goodwine… Zdá se mi, že se snaží ti udělat v hlavě binec. Když se ti chce obzvlášť chytrý šejdíř dostat na kobylku, nepotřebuje k tomu nic než stín pochybností.“

„Ale nemá-li žádnou skutečnou moc, jak mě může ovlivnit?“

„Vítězství ducha nad hmotou. Stejné to bylo s těmi nešťastnými příhodami, co jsme zažili s Onou Pearl Handyovou. Nasadila nám brouka do hlavy, tedy vytvořila ten zmíněný stín pochybností, a zbytek už jsme obstarali my sami. Říká se tomu síla sugesce či sebenaplňující se proroctví. Lidská mysl má schopnost ovlivňovat v rovině podvědomí lidské tělo. Však to znáš.“

„Jenže to rozdrcené sklo nebylo jen u mě v hlavě. Viděla jsem krev.“

„Ano, to je divné,“ souhlasila. „Chodíš normálně ven bosa? Míváš to ve zvyku?“

„Přímo ve zvyku to nemám, ale občas se to stane.“

„Kdyby tě někdo sledoval, věděl by o tom. Z nějakého důvodu tě ten člověk považuje za hrozbu. A teď se snaží získat nad tebou vrch.“

„Proč bych ho měla ohrožovat?“

„Jestli je pravý věřící, mohla bys zajít k léčiteli-kořenáři a koupit si ochranné kouzlo. Vítězství ducha nad hmotou funguje oboustranně. Ale pokud je to pouhý šarlatán, můžeš udělat jen jedno: mít se na pozoru. Mít oči i uši na stopkách. A pro boha živého, necourej kolem domu bosky! Jestli udělá něco, čím by tě opravdu ohrozil, zavolej policajtům. Anebo Devlinovi. Mám dojem, že by byl šťastný jako blecha, kdyby toho maníka mohl kvůli tobě zneškodnit.“

Ano, toho jsem se asi bála nejvíc: co Devlin na Dariuse Goodwinea chystá.

Zbytek pracovního dne jsem strávila čištěním náhrobků, což je otravná záležitost, která vyžaduje, aby u ní člověk celé hodiny dřepěl a klečel, takže za ta léta jsem už měla pěkně vypracované svaly na nohou. Tuto práci jsem nikdy nedoporučovala svěřovat amatérům, poněvadž i sebejemnější drhnutí může kámen poškodit, zejména jedná-li se o kámen starší. S každým čištěním se obrušuje určitá část povrchu, a proto je třeba přistupovat k projektu s vizí konečného cíle, jež tkví spíš v uchovávání současného stavu nežli v rekonstrukci jako takové.

I na hřbitovech, kde byla k dispozici dostatečná zásoba vody, jsem používala neionogenní čisticí prostředky jen zřídka a místo toho jsem dávala přednost mechanickým procesům, vyžadujícím jemné štětce, houbičky, škrabky a spoustu trpělivosti. Pokaždé jsem začala odzdola, na zadní straně náhrobku, abych zabránila vzniku pruhů, a většinou to vypadalo tak, že jakmile jsem se do úkolu zabrala, čas přímo letěl. Dneska jsem ale v jednom kuse tahala z kapsy mobil a dívala se, kolik je hodin. Předtím jsem telefonovala do kanceláře Tomovi Gerritymu a nechala vzkaz. Když mi za několik minut zavolal zpátky, předstírala jsem, že jsem potenciální klientka, která potřebuje jeho služby. Jestli si moje jméno pamatoval od minulého setkání, neprozradil to. Bude mimo město skoro celý den, povídal, ale navečer se do kanceláře vrátí, a navrhl, ať se u něj stavím kolem šesté.

Neměla jsem ponětí, čeho vlastně chci touhle návštěvou dosáhnout, ani co mu budu vykládat, až tam dorazím. Těžko jsem na něj mohla přímo uhodit, co má na doktora Shawa, a tvářit se, že jsem kamarádka Fremontových, která si hodlá najmout soukromé očko, to asi také nebude to pravé. Gerrity mě zjara viděl ve své kanceláři, takže i kdyby v první fázi nepoznal moje jméno, byla zde vysoká pravděpodobnost, že mě pozná v momentu, kdy překročím práh. Pak se rozpomene na moje spojení s Devlinem a vzhledem k nepřátelství, které mezi nimi panuje, nemluvě o jeho kontaktech s Dariusem Goodwinem, jsem si jaksi neuměla představit, že by byl ochoten ke spolupráci.

Zatímco jsem pracovala na povrchu kamene – to znamená, že jsem ho vlhčila sprškou z tlakového rozprašovače, který jsem sem přivlekla z auta, a odškrabovala lišejníky –, v hlavě jsem si přehrávala řadu možných scénářů, z nichž ani jeden nebyl příliš lákavý. Dospěla jsem k závěru, že zkrátka musím důvěřovat vesmíru a alespoň trochu věřit, že Fremont měl nějaký důvod, proč mě za Gerritym poslal. Ostatně, kdysi se mu říkalo Prorok, a některé věštecké schopnosti si zjevně uchoval i po smrti. Vzpomněla jsem si na krev, kterou předpovídal na rukou Isabel Perillouxové, ale tady nešlo o Isabel. Spíš o Toma Gerrityho. Když za ním pojedu, co nejhoršího mě může postihnout? Vyhodí mě? To přece v podstatě udělal, když jsem se u něj v kanceláři ukázala posledně.

Myšlenky mi uháněly dál a dál a já přitom pilně pracovala. Nakonec se mi dostalo odměny v podobě několika rozkošných náhrobních nápisů. A když jsem opláchla špínu z posledního kamene, objevila se kotva, symbol starý jako zdejší katakomby. Podle základní interpretace symbolizovala kotva na rovech námořníků naději a neochvějnost, ale v dávných dobách se jí často užívalo coby zamaskovaného kříže, který ukazoval oddaným a pronásledovaným cestu na tajná shromaždiště. Dneska se mi tento symbol zdál dvojnásob důležitý, protože mi připomínal, že skrytý význam mohou mít i věci tak neškodné jako třeba kotva – anebo ptačí trylkování.

Ve čtyři hodiny jsem si posbírala nástroje a přístroje, ale těžké konve na vodu jsem nechala na místě, abych se s nimi nemusela vláčet sem tam. Temple ukončila průzkum exhumovaných hrobů a ztratila se v půli odpoledne – měla práci hotovou. Od nynějška budu na hřbitově pracovat sama. Snad je pro mě požehnání, že mám v posledních dnech opravdu o čem přemýšlet. Nebudu mít kdy hloubat o minulosti nebo se trápit kvůli ponurému příkrovu, krerý věčně visí nad Dubovým hájem.

A přece jsem ve chvíli, kdy jsem zamykala bránu a obrátila se ke hřbitovu zády, pocítila lehké zamrazení. Neohlížela jsem se přes rameno, a místo toho jsem pohledem zalétla ke kraji lesa a v hlubokém stínu za linií stromů pátrala po nějakém pohybu. Slunce viselo nízko na obloze, ale dosud bylo světla dost. Naprosto není důvod se bát, říkala jsem si. A přesto jsem se bála.

Snažila jsem se neklid setřást. Vykročila jsem po zarostlé stezce směrem k silnici. Fantazie mi vážně dávala co proto – v jedné chvíli bych přísahala, že za sebou slyším kroky. Nic tam samozřejmě nebylo. Na duchy bylo ještě časně. I na stínové bytosti, jež začínají ožívat těsně před soumrakem.

Uklidila jsem nářadí do kufru SUV, sedla si za volant a otočila klíčkem v zapalování. Nestalo se nic. Ozvalo se jen slabé, zlověstné cvaknutí. Baterie byla vybitá, což nedávalo smysl, protože jsem ji měnila nedávno.

Zvedla jsem kapotu a překontrolovala kabely, pak jsem z nich jednou ze svých dřevěných škrabek odstranila křídovité nánosy. Vrátila jsem se za volant a zkusila nastartovat znovu. Motor rázem naskočil a já jsem s úlevným povzdechem vyskočila ven, abych zaklapla kapotu. Když jsem procházela kolem dveří, všimla jsem si, že mi na botu vylezl brouk. Sklonila jsem se, že ho prozkoumám. Na rozdíl od brouků z mého snu, kteří byli okrouhlí a obrovští, tenhle druh hmyzu měl zploštělé tělo a u hlavy světle žlutou kápi podobnou pancíři. Honem jsem brouka setřásla; na rukou a na zátylku mi naskočila husí kůže. Nebýt toho snu dnes v noci, nejspíš by mě něco takového nerozházelo. Od dětství jsem trpěla lehčí formou arachnofobie, ale hmyz se mnou jinak nic nedělal – nevadili mi dokonce ani obří švábi čili palmoví brouci, kteří byli běžně rozšíření na jihovýchodním pobřeží. Teď jsem však volky nevolky uvažovala, jestli tenhle brouk nebyl výstraha či znamení. Žoužel se skrytým významem…

Nastoupila jsem zpátky do auta, a zatímco jsem obhlížela okolí, zamkla jsem dveře. Vyčinila jsem si, že jsem prostě k smíchu. Jedinkrát mě potrápí zlý sen, a já tady hned vyvádím kvůli broukům?

Avšak žádný racionální argument mě nedokázal přesvědčit, že ta breberka, co mi před chvilkou lezla po botě, byl náhodný jev. Na náhody ve vesmíru ani na shody okolností v každodenním dění jsem už nevěřila. Všechno se dělo z nějakého důvodu a já jsem měla přenáramný strach, že tato synchronicita, tento sled událostí posledních dní, směřujících k tajemnému účelu, vyústí v mou smrt.

Jela jsem rovnou domů a vzala Anguse na svižnou procházku. Pak jsem si dala sprchu, převlékla se a zase vyrazí la. Mít konkrétní poslání byla svým způsobem úleva, protože mi to alespoň bránilo donekonečna dumat o tom sakramentském broukovi anebo se trápit tím, jak hodlá Devlin zastavit Dariuse Goodwinea, což by bylo ještě horší.

Devlin trval umíněně na tom, že jeho spor s Dariusem nijak nesouvisí s Mariamou, jenomže mně se dvakrát ne chtělo tomu věřit. Darius a Mariama spolu vyrůstali jako sourozenci u babičky Essie, takže si museli být blízcí. Pod le Roberta Fremonta se v tamějším společenství našlo mnu ho lidí, kteří považovali Devlina za tabu kvůli jeho rase a prostředí, z něhož vzešel, a tak by mě nikterak nepře kvapilo, kdybych se dozvěděla, že jedním z těch, kdo ho očerňovali, byl právě Darius.

Navzdory své impozantní akademické pověsti se Darius Goodwine zřejmě důvěrně ztotožňoval s magií a mystikou svého rodového dědictví a přesáhl rámec znalostí Essie coby místní kořenářky, aby mohl dále studovat u afrického šamana v Gabonu a jeho učení praktikovat. Tím, že do Charlestonu přivezl šedivý prach, se postavil na špatnou stranu zákona. Mariama jakožto manželka policisty mohla mít tudíž pocit, že se musí rozhodnout.

Tento závěr samozřejmě vycházel z mých jalových dohadů, vyčerpání a zjitřené představivosti. Místo planého fantazírování bych měla tohoto času raději využít k volbě strategie, kterou uplatním na Torna Gerrityho. Když jsem se probojovávala dopravní špičkou na Calhounově ulici, znovu jsem se pokusila vymyslet, co mu vlastně povím. Potřebovala jsem dát této schůzce cíl – a chtělo to něco konkrétnějšího než Fremontovo tvrzení, že má prostě silný dojem, že bych tam měla jít.

Mimochodem, když už je řeč o Robertu Fremontovi, kdepak asi je? Řekl mi, že až ho budu potřebovat, bude nablízku. Proč se tedy nezhmotní, aby mi pomohl navrhnout plán? Z nás dvou byl přece odborníkem na vyšetřování on, a přesto mi pokynů či rad poskytl pramálo.

Nikdy jsem se nepokoušela vyvolávat duchy – to bylo to poslední, po čem jsem toužila –, ale teď jsem soustředila myšlenky na Fremonta v naději, že ho ke mně přiláká ten proud energie, dokonce jsem třikrát nahlas vyslovila jeho jméno, ale marně. Buď se ke mně nedokázal přes závoj dostat, anebo se na mě vyloženě vybodnul, což jaksi nedávalo smysl, jelikož celé tohle vyšetřování byl jeho nápad. To on se přece potřeboval dostat dál!

Než jsem dojela do ulice, kde Gerrity sídlil, byla jsem řádně rozzlobená, ačkoliv tohle rozčilení bylo zčásti způsobeno i podrážděnými nervy a nevyspáním. Zatímco jsem hledala místo k parkování, provedla jsem několik pomalých nádechů a výdechů, abych se uklidnila.

Tato notně sešlá část města kdysi bývala malebnou obytnou čtvrtí, avšak spoustu krásných starých budov nemilosrdně zlikvidovali developeři. Vedle dohasínajícího půvabu viktoriánských domů s prověšenými verandami a zahradami, o něž se už dávno nikdo nestaral, dnes trůnily přičaplé moderní obludnosti.

Gerrityho kancelář se nacházela ve dvoupodlažním domě ve starém charlestonském stylu, pobitém překládanými prkny, která už desítky let nezahlédla barvu a štětec. Přímo u budovy jsem místo na parkování nenašla, a tak jsem auto postavila o blok dál a mrkla na hodinky. Přijela jsem se skoro půlhodinovým předstihem a rozhodla jsem se, že než abych okouněla na ošumělé chodbě před kanceláří, raději zůstanu sedět v zamčeném autě.

Pohodlně jsem se uvelebila; ve slunečním světle, které se linulo dovnitř předním sklem, mě zmáhala ospalost. Vzala jsem si s sebou knihu půjčenou od doktora Shawa a otevřela jsem ji u záložky. Zanedlouho se mi začala klížit víčka a přistihla jsem se, že čtu pořád dokola jediný odstavec: Mezi kořenáři z dávných dob, kteří žili na ostrovech Sea Islands a podél pobřeží Georgie a Karolíny, bylo vysoce ceněnou dovedností věštectví, dále výklad snů a schopnost rozpoznávat osudová znamení v přírodních úkazech. S prudkým rozvojem urbanizace se věštba z přírodních znamení stala ztraceným uměním, avšak prorokování si uchovalo silnou pozici, přičemž k oblíbeným metodám náleželo čtení z čajových lístků a „vrhání kostí“. Při věštebných rituálech se téměř vždy využívalo svíček a při věštění z křištálové koule někdy i sklenice vody.

Nejspíš jsem si na pár minut zdřímla, protože najednou jsem s úlekem otevřela oči. Kniha mi vypadla z rukou, a když jsem se pro ni natáhla, podívala jsem se, kolik je hodin. V limbu jsem byla asi deset minut, ale rozhodla jsem se už vyrazit za Gerritym. Spánek mě osvěžil a ohledně schůzky jsem byla klidnější.

Okolí bylo zchátralé, ale mě to nechávalo klidnou i navzdory tomu, co mě v posledních dnech potkalo. Bylo dosud světlo a na ulici vládl silný provoz. I tak jsem měla za chůze ruce v kapsách bundy, prsty sevřené kolem mobilu a pepřového spreje. Několika kolemjdoucím jsem kývla na pozdrav, ale nikdo z nich si mě zjevně nevšímal. To je dobře, usoudila jsem. Pokud zapadám do davu, nejsem tak zranitelná.

Když jsem obešla roh ulice, kde sídlil Gerrity, uviděla jsem před budovou zaparkované auto. Ve chvíli, kdy jsem přicházela blíž, právě odjíždělo a okénko vzadu někdo stahoval dolů. Chvilku jsem si byla jistá, že v šeru vidím třpyt topasových očí. Vylekaně jsem se za autem ohlédla: objelo roh a zmizelo.

Znovu ve mně ožil předchozí neklid. Vlastně jsem nic neviděla, ale tento prchavý záchvěv paniky dokazoval, že mám v posledních dnech nervy napjaté k prasknutí. Zatímco jsem vcházela do domu, snažila jsem se nervozitu zapudit.

Kdysi elegantní foyer vypadal do značné míry tak, jak jsem si ho pamatovala z poslední návštěvy. Během těch několika měsíců zdejší výzdobu dotvořily dvě umělohmotné zahradní židle; pokud to bylo vůbec možné, koberec vypadal ještě špinavěji a rolety visely ještě víc nakřivo. Zdálo se, že interiér se už hodně dlouho zblízka nepobratřil s mopem ani s prachovkou. Visel zde odér plesniviny, jaký obvykle bývá v podkroví, a když jsem šla nahoru po schodišti, nemohla jsem si nevšimnout, jak tajuplné ticho v domě vládne. Pojala jsem podezření, že většina prťavých kancelářiček je prázdná a ty, jež se ještě drží při životě, zřejmě mají konec úředních hodin v pět.

V prvním patře jsem zamířila na konec chodby, kde úřadoval Gerrity. I on měl zavřené dveře, ale bylo těsně před šestou, takže už byl nejspíš uvnitř. Zaklepala jsem na dveře a čekala, až otevře. Zevnitř jsem něco uslyšela, a tak jsem zaťukala silněji, pár vteřin počkala a pak vzala za knoflík. Otočil se mi v ruce, dveře se otevřely a já zůstala trčet na prahu. Obezřetně jsem obhlížela matně osvětlenou místnost.

Na podlaze hořela jediná svíce, jejíž plamen se divoce tetelil v chladném vánku, který se sem dral otevřeným oknem. Ba ne, to okno není otevřené, došlo mi okamžitě. Je rozbité. Na zemi jsem rozeznávala lesknoucí se úlomky skla a ještě něco… něco, co se mezi těmi střepy hýbe, přestože jsem si říkala, že to je pouze odražené světlo svíčky.

Zrak mi zalétl ke stolu, kde se pod těžkou sklenicí, obrácenou dnem vzhůru, jako ptačí křídla třepetaly papíry.

Něco zjevně nebylo v pořádku. Věděla jsem, že bych měla udělat čelem vzad a utíkat odsud, co mi nohy stačí. Po celé kanceláři byly jistě otisky prstů Dariuse Goodwinea. Jak jinak by se dala vysvětlit ta svíčka? To rozbité okno? Pach síry, jejž zde bylo cítit?

Jak jinak by se dala vysvětlit malátnost, která se mě náhle zmocnila?

Vzpomněla jsem si na oči třpytící se ze zadního sedadla vozu, který před chvílí odjížděl, a zničehonic jsem věděla, že jsem tady z konkrétního důvodu. Nepřivedl mě sem Robert Fremont, ale muž schopný vstupovat do mých snů. Od samého počátku všechno diriguje Darius Goodwine. Ještě jsem sice nevěděla proč, nějak to však souviselo s Devlinem. A teď i se mnou.

Instinkt mě varoval, ať hned vypadnu, jenomže já jsem místo toho udělala zkusmý krůček směrem dovnitř. Dokonce jsem na Gerrityho zavolala jménem, ačkoliv kancelář byla malá, takže mi bylo jasné, že se přede mnou nemá kam ukrýt.

Téměř jako ve snách jsem došla ke stolu. Pod obrácenou sklenicí byl chycený brouk. Jako by vycítil mou přítomnost, začal šíleně běhat dokola a pak se pokusil vylézt po skleněné stěně svého vězení, jen aby se vzápětí zřítil zpět na papíry. Dopadl na krovky a začal bezmocně třepat nožkama; nabyla jsem dojmu, že stejně jako předtím ten brouk, co mi u hřbitova lezl po botě, představuje další osudové znamení, či dokonce výstrahu – kéž bych tohle znamení uměla rozluštit!

Sáhla jsem po sklenici, že brouka osvobodím, a právě tehdy jsem na zemi za stolem zahlédla Torna Gerrityho.

Tedy alespoň… alespoň jsem si myslela, že je to Gerrity. Obličej mu totiž zakrývala pohybující se černá masa.

Neviděla jsem žádnou krev ani zranění, ale ten hmyz tady byl z nějakého důvodu. Přilákala ho smrt. S hrůzou jsem sledovala, jak brouci mrtvole zalézají do očí a úst a pak se zase šinou ven, živíce se čímsi nevýslovným.

Do hrdla mi stoupal křik, ale nevydala jsem hlásku. Ani jsem nedokázala přimět prsty, aby na telefonu vymačkaly číslo 911. Místo toho jsem tam stála jako přimražená a nespouštěla zrak z té hemžící se masy. Cosi nepostižitelného mě paralyzovalo. Pak jsem si uvědomila, proč se nemůžu hnout: dělal to ten pach, utkvívající ve vzduchu, třebaže byl tak slabý, že mohl být pouhým výplodem mé fantazie. Nešlo o sirný odér, který zbyl po rozškrtnuté zápalce, ani o hnusný nasládlý van smrti, ale o cosi temného, pižmového.

Snažila jsem se tu vůni určit, jenomže větřík vanoucí od rozbitého okna ji už rozfoukal. Zůstal ke mně jen plíživý děs, že v této kanceláři byl jen chvilku přede mnou někdo, koho znám.

Venku na chodbě zavrzalo pod kradmým krokem prkno v podlaze. Otočila jsem se jako na obrtlíku; byla jsem přesvědčená, že každou chvíli Gerrityho vrah otevře dveře a uvidí mě stát nad mrtvolou. Nějak mi nedošlo, že vrah už z domu nejspíš dávno utekl. Do pomyslné králičí nory, kde sídlila panika, jsem se zavrtala až příliš hluboko, než abych ještě svedla uvažovat logicky.

Musela jsem se schovat, ale kam? Nebyly tu žádné skříně ani koupelna. Kancelář měla jen jedny dveře, dovnitř i ven vedla pouze jediná cesta – tedy odmyslíme-li si to rozbité okno. Když jsem chvatně vykoukla ven, pod nohama mi zaskřípalo sklo. Podél domu se táhla římsa, jenomže pod ní by mě o patro níž čekal beton.

Honem jsem se otočila a horečně se rozhlížela po kanceláři. Jediný možný úkryt byl pod stolem, což ovšem znamenalo proplazit se přes tělo.

Kroky se blížily. Slyšela jsem, jak prkna zapraštěla těsně za dveřmi.

Celá roztřesená jsem se spustila na všechny čtyři a začala se soukat úzkým průlezem. Tiskla jsem se přitom k zadní straně stolu. Jedna Gerrityho paže se překulila směrem ke mně, a abych se jí nedotkla, musela jsem se schoulit do těsného klubíčka.

Objímala jsem si kolena a pokoušela se potlačit zvuk dechu, když vtom se dveře otevřely.

Na chviličku zavládlo úplné ticho a pak jsem uslyšela zašustění plastu, po němž následoval dusot kroků, obcházejících stůl. Z vetřelce jsem nezahlédla nic, zato Gerrityho tělo se pohnulo. Uvědomila jsem si, že ho příchozí táhne za sebou. Pleskla mě nebožtíkova paže: vyplašila brouka, který mi počal šplhat vzhůru po noze, takže jsem se neovladatelně rozklepala.

Když se ode mě Gerrityho ruka odtahovala, postřehla jsem lesk stříbrného řetízku, jejž měla mrtvola omotaný kolem prstů. Na konci řetízku visel medailon a já ho vmžiku poznala. Hlavou mi blesklo, kde jsem ho viděla naposled: na Devlinově holé hrudi.

Zapudila jsem ten obraz a raději medailon přimáčkla prstem k podlaze, takže zůstal ležet, mezitímco vrah vlekl Gerrityho tělo do plastového pytle.

Jakmile se vrah s tělem vzdálil, přímo zpod Gerrityho stolu jsem zavolala Devlinovi. Bylo mi fuk, že mě varoval, ať mu netelefonuju. Bylo mi fuk, že jsem našla jeho medailon v prstech mrtvoly. Jeho jediného jsem chtěla vidět, on jediný mohl utišit hysterii, která ve mně bublala. Představě, jak mě objímají Devlinovy silné paže, se v této chvíli nedalo odolat.

Když to nezvedl, přeskakujícím hlasem jsem mu namluvila vzkaz do hlasové schránky a zavěsila jsem. Byla to ode mě zbabělost, ale zkrátka jsem se nedokázala přimět, abych z úkrytu vylezla. Ukázalo se ovšem, že tohle ochromení je ve svém důsledku znamenitá věc, poněvadž vrah anebo prostě někdo – se do Gerrityho kanceláře vrátil. A to nikoliv jednou, ale rovnou dvakrát.

Krčila jsem se za stolem, klepala se strachy a pak i hnusem, když mi další brouk vyšplhal po paži a šinul se stále blíž k obličeji. Nakonec už jsem to nevydržela a smetla ho.

Uslyšela jsem, jak mu krovky cvakly o podlahu, a pak i cupitání droboučkých nožek – na mou duši.

Jak se zabiják pohyboval po místnosti, k mému sluchu dolehly i další zvuky: šelestění lejster, kovové klapnutí, jak se otvírala a zavírala šuplata kartotéky, občas netrpělivé zafunění. A nakonec ozvěna vzdalujících se kroků.

Přesto jsem vyčkávala. Netušila jsem, kolik uplynulo minut, než jsem sebrala kuráž vyplížit se z úkrytu. Tělo bylo pryč, brouci byli pryč a svíčka zhasla. Po násilí, k němuž zde došlo, nezůstalo ani památky a já jsem na moment zapochybovala, zda se mi to všechno nezdá. Ale křeče v nohou a zádech působily velice reálně.

Zhluboka jsem se nadechla, abych zklidnila nervy, potichoučku přešla ke dveřím a špicovala uši, jestli neuslyším kroky anebo cokoliv, co by mě upozornilo na případné nebezpečí. Nebyla jsem si jistá, co mě děsí víc: zda představa, že zůstanu schovaná v této místnosti, anebo vyhlídka na to, že si nakonec troufnu vyjít na chodbu, na otevřené prostranství.

Neměla jsem páru, jestli Devlin můj vzkaz vůbec dostal, a krátce jsem si pohrávala s myšlenkou, že zavolám linku 911. Jenomže mě trýznila ta záležitost s medailonem. Devlinův medailon nebyl unikát, jelikož podobný talisman vlastnil každý, kdo přináležel k Rádu rakve a spáru. A přece… Nějak jsem věděla, že šperk, který svírám v ruce, patřil Devlinovi. Nevěděla jsem však, jak se stalo, že ho měl Tom Gerrity omotaný kolem studených, neživých prstů, jako by ho těsně před smrtí strhl Devlinovi ze šíje, a bála se o tom spekulovat.

Avšak odmítala jsem o Devlinovi třebas jen na minutu pochybovat. Jeho charakter jsem už stačila poznat dost dobře. Měl svoje tajemství, a bůh ví, že i celkem temnou minulost, ale vrahem nebyl. Na to bych vsadila krk.

Vykradla jsem se na chodbu a zamířila ke schodišti; jen jednou jsem se zastavila a naslouchala. Nebyly to kroky? Tlumené bouchnutí zavírajících se dveří?

Kdesi v budově zavrzala podlaha. Nedokázala jsem určit, jestli ten zvuk přichází zezadu či zepředu, a ani jsem se kvůli tomu nezastavovala. Adrenalin a panika způsobily, že jsem letěla ze schodů div ne střemhlav. Zabrzdila jsem, až když se ze šera ve foyeru vynořila postava. Zapotácela jsem se, neboť mi nebylo jasné, jestli mám utíkat nahoru nebo dolů anebo se pokusit o únik směrem k hlavním dveřím.

Když stín popošel kupředu, zjistila jsem, že je to Devlin. Stál u úpatí schodiště, celý v černém jako vždycky, a díval se na mě. „Amelie!“

Vrhla jsem se k němu a on mě nešikovně chytil jednou rukou; na chviličku mi dovolil vychutnávat si jeho teplo, ale vzápětí mě od sebe jemně odstrčil. Nechtělo se mi od něj, a tak jsem ho bezostyšně chňapla za klopu saka. Nejradši bych na jeho pevných prsou zůstala schoulená navždycky a vpíjela jeho esenci, tu temnou směsici tajemství a magnetismu, jež náležela pouze jemu.

S námahou jsem se vzchopila. „Díky bohu, že jsi dostal ten vzkaz!“ vydechla jsem.

Pohledem kvapně přelétl schodiště, a zatímco pátral ve stínech nad námi, i v tom kalném světle, které se sem prodralo skrze špinavá okna, rozeznala jsem v jeho očích notný zmatek.

Obrátila jsem se a se zachvěním sledovala směr, jímž se díval. „Měli bychom jít.“

Zdálo se, že moje naléhání ho nechává v klidu, protože si dal na čas a nejdřív obhlédl podestu, pak můj obličej a teprve poté mě zatáhl zpátky do temného kouta, odkud se vynořil. Jeho sevření bylo pevné a chlácholivé, ale já chtěla být zase v jeho náručí a tisknout se k němu co nejtěsněji, aby naše srdce zněla jako jedno jediné. Ještě nikdy na mě jeho přítomnost nepůsobila tak mocně. Nikdy jsem ho nepotřebovala víc než v tomhle okamžiku, ale na jeho chování mi něco nesedělo. Navenek jako by se dokonale ovládal, byl stejně povznesený a elegantní jako vždycky, cítila jsem však jeho napětí a pečlivě potlačované vzrušení, jež mi zase přivedlo na mysl stříbrný medailon, který jsem teď měla nacpaný v kapse.

Ztlumil hlas, ale jeho ozvěna vibrovala v černém šeru tak, že mi do krevního řečiště vstříkla další nával adrenalinu. „Jsi celá?“

„Ano, ale… musíme hned odsud.“ Sama jsem ze sebe vydala jen rozechvělé zakrákorání.

Jeho ruce mi sevřela předloktí. „Pověz mi, co se stalo rychle!“

„Jenže on by mohl být ještě tam nahoře,“ šeptala jsem zdivočele. „Musíme pryč!“

Pevně mě přidržel. „Uklidni se a pověz mi, co se stalo.“

„Tom Gerrity je mrtvý,“ vyhrkla jsem.

Jeho prsty se mi zaryly do masa, a když jsem sebou škubla, ihned stisk povolil. „Jak to víš?“

„Před chvilkou jsem u něj v kanceláři našla tělo. Tedy aspoň… aspoň se domnívám, že to byl Tom Gerrity. Po obličeji mu lezli brouci.“

„Brouci? O čem to mluvíš?“

„Hmyz. Vím, že to zní divně, ale já je viděla.“

Přimhouřil oči. „Víš určitě, že to nebyl sen či nějaká halucinace?“

„Byla jsem dokonale vzhůru a hlavu jsem měla čistou. A povídám ti, že mu brouci lezli po celém těle.“ Projel mnou třes. „Jeden byl chycený pod skleničkou. Řekla bych, že ho tam nechal jako vzkaz. A že Darius chtěl, abych to tělo našla.“

„Darius? On byl tady?“ Vyraz, který Devlinovi přelétl po tváři, mi zmrazil krev v žilách.

Váhavě jsem pronesla: „Neviděla jsem ho, ale dnes v noci se mi zdálo o broucích a jednoho jsem odpoledne viděla, jak mi leze po botě. A teď tohle –“ Odmlčela jsem se a kvapně jsem se rozhlédla po hale, jako by snad Darius číhal ve stínech. „Musí to být znamení, viď?“

„Znamení čeho?“

„Nevím. Snad mé vlastní smrti.“

Devlin se mnou mírně zatřásl. „No tak, tohle nedělej. Pouštíš si ho k sobě!“

„Já vím, jenže je to taková hrůza!“

Devlin mě stále držel, ale mně bylo jasné, že je v duchu úplně jinde. Znovu se podíval za moje záda, jako by se snažil vykreslit si scénu, kterou jsem mu zrovna popsala.

Když vykročil ke schodům, drapla jsem ho za paži. „Kam jdeš?“

„Musím se tu porozhlédnout.“

„Gerrityho už nenajdeš. Vrah s tělem hýbal. Zabalil ho do igelitu a odvlekl.“

„Jak dlouho jsi tam nahoře byla?“ V Devlinově hlase zazněl náznak čehosi, co jsem neuměla pojmenovat.

„Čtvrt hodiny, dvacet minut. Snad o něco déle. Ztratila jsem pojem o čase.“ Když jsem sem dorazila, bylo ještě světlo, ale teď už slunce zapadlo. Soumrak vrcholil a každou chvíli se objeví Devlinovi duchové. Pátrala jsem, jestli už se mu za zády neobjevuje výmluvný třpyt.

Poprvé se v jeho pancíři ukázala puklina. „A proč jsi sem vůbec jela?“ vyjel na mě ostře.

Při jeho tónu jsem jen zamžikala. „A záleží na tom? Myslím, že bychom odsud prostě měli vypadnout.“

„Ano, záleží na tom. Podle tebe je někdo mrtvý. Policie bude chtít vědět, co jsi tu dělala.“

„Policie jsi přece ty.“

„Zatím,“ zabručel.

„Jak to myslíš?“

„Prostě mi pověz, proč jsi tady. Chci slyšet pravdu. Je to důležité!“

„Přišla jsem si s Gerritym promluvit.“

„Kvůli čemu?“

Vzdychla jsem. „To je dlouhá historie. Souvisí s tím vydíráním a –“

Nevěřícně se na mě zadíval. „Jak o tom proboha víš?“

V šoku jsem se stáhla a pátravě si prohlížela jeho tvář. „Omylem jsem vyslechla rozhovor mezi Gerritym a doktorem Shawem. Povím ti všechno, co o tom vím, ale… nemůžeme odsud nejdřív vypadnout?“ Nervózně jsem se rozhlédla. „Jestli tady teď není, mohl by se sem kdykoliv vrátit.“

„Víš jistě, že vrahem je muž?“

„Ne. Ale každopádně mu nedalo velkou námahu hýbat s tělem.“

Devlinovy ruce mi opět sevřely paže. „Vidělas něco? Třeba vrahovy boty? Saty? Cokoliv?“

„Neviděla jsem nic. Schovávala jsem se pod stolem.“

„Zaplaťpánbůh!“ pronesl stále tím zvláštním tónem. „Kde parkuješ?“

Neurčitě jsem mávla rukou. „O blok dál.“

„Hned tam jdi,“ řekl. „Nastup do auta, zamkni dveře a jed rovnou domů. O tomhle nikomu nic neříkej.“

„Co chceš dělat?“

Zrak mu zalétl opět ke schodišti. „Musím se tady o něco postarat.“

„Nezavoláš si o posilu?“ otázala jsem se ho naivně.

Zaváhal. „Když bude potřeba…“

Ještě před minutou jsem žadonila, abychom šli pryč.

Nyní jsem se slyšela, jak žalostně říkám: „Proč bych tu s tebou nemohla zůstat?“

„Protože jsi sama povídala, že tu není bezpečno.“

„Jenomže já jsem svědkyně! Ty jsi zase povídal, že se mnou policie bude chtít mluvit.“

„Pokud tomu můžu zabránit.

Jeho tón mě vyplašil. Cítila jsem, jak mi po zádech běhá velice ledový mráz – to jak se konečně vyvalil strach, který ve mně hlodal od chvíle, kdy jsem Devlina uviděla pod schody. „Ty už jsi o Gerritym věděl?“

Zaškaredil se na mě. „Proč se na to ptáš?“

Kousla jsem se do rtu ve snaze udusit v zárodku podezření. „Dorazil jsi sem hrozně rychle a jako bys byl překvapený, že mě vidíš. A teď se nemůžeš dočkat, abys mě užuž odsud vyšoupnul.“ Chytila jsem ho za paži. „Ty sis můj vzkaz vůbec neposlechl, vid? Kvůli němu jsi sem nepřišel.“

„Jeď domů, Amelie.“

„Co mi tajíš?“ šeptla jsem.

„Jeď domů a počkej na mě. Budu tam cobydup.“

Poodstoupil ode mě, takže mi ruka klesla. „Pokud si to přeješ…“

„Přeju si to.“ Jeho černé oči se vpíjely do mých. „Potřebuju, abys odsud odešla. Potřebuju, abys byla v bezpečí.“

Tohle by byla velmi příhodná chvíle, abych mu ukázala medailon, který jsem našla v Gerrityho kanceláři, já však neřekla nic. Příliš jsem se obávala vlastních podezření.

Jak se ode mě po schodech vzdaloval, musela jsem těžce bojovat s nutkáním běžet za ním, ale nejméně ze všeho jsem mu chtěla přidělávat starosti. A proto teď udělám, oč mě žádal. Ano, pojedu domů a jako na jehlách budu čekat, až se mi Devlin ozve.

Na půli cesty k vozu jsem si uvědomila, že na ruce, kterou jsem ho držela za paži, mám šmouhy od krve.

Když jsem za několik minut nastupovala do SUV, ještě jsem na tu krev zírala.

Mám snad na ruce Devlinovu krev? Určitě. V Gerrityho kanceláři jsem žádnou neviděla a sama jsem zraněná nebyla. Bylo však samozřejmě možné, že jsem s ní přišla do kontaktu nevědomky.

Jenomže proč se Devlin choval tak divně? A jak to, že ke Gerritymu do kanceláře dorazil tak rychle? Pokud ho sem nepřivedla moje zoufalá prosba o pomoc, proč tedy vlastně přijel?

V hlavě mi vířila spousta otázek. Podezření mě tížilo a drtilo. Stále jsem si opakovala, že nemůžu dělat nic jiného než jet domů a počkat na Devlina. Musela jsem mu důvěřovat, doufat, že mi v pravou chvíli zodpoví všechny otázky a utiší moje pochybnosti.

V bezpečném ústraní vozu jsem začala v přihrádce hledat vlhké ubrousky, které tam vozívám. Když jsem si otírala z ruky krev, periferním viděním jsem zaregistrovala kradmý pohyb. Za normálních okolností bych na sobě nedala nic znát. Léta soužití s duchy mi zocelila nervy. Ale člověku se nestává každý den, že by našel mrtvolu hemžící se brouky, takže dneska jsem doopravdy nebyla v kondici. S úlekem jsem se tudíž otočila.

K autu se šourala žena s matnými blond vlasy. Prst mi automaticky sjel na tlačítko aktivující zámky, ačkoliv mechanismus už zapracoval ve chvíli, kdy jsem zabouchla dveře. Neviděla jsem u ní žádnou zbraň a podle cárů, jež měla na sobě, jsem ji tipovala na bezdomovkyni – na jednu z těch, kdo se drží na nedalekém Marionském náměstí. Nejspíš sháněla almužnu, ale když mi nakoukla do okénka, všechny instinkty mě varovaly.

Upřeně na mě zírala bez jediného mrknutí – zamrazilo mě. Zorničky měla bezbarvé a skelné, jako by ji postihl šedý zákal, byla to však mladá žena. Kůži měla hladkou, vypadala pobledle až do průsvitná. Srdce mě pro ni zabolelo. Byla tak hrůzně vychrtlá, až mě napadlo, jak dlouho už asi venku na ulici žije.

Vybavilo se mi, co Devlin říkal o nešťastných duších, jež se vrátily z tripu vyvolaného šedivým prachem. Jeho popis na tuto ženu dokonale seděl: oči měla zmrzlé jako mrtvola a chůzi šouravou, jako by za sebou vlekla něco z pekla.

Duch nebyla. To jsem věděla takřka najisto. Tedy pokud ovšem neměla stejně jako Fremont schopnost maskovat se za člověka.

„Pomůžeš mi?“ Její hlas zněl přes sklo bezvýrazně a poraženecky. Pocítila jsem nemoudré nutkání odvézt ji k sobě domů a pořádně ji nakrmit.

Zalovila jsem v tašce a našla několik bankovek. Stáhla jsem okénko auta právě o tolik, aby se tudy peníze daly prostrčit. „Nate, vezměte si to,“ řekla jsem. „Víc u sebe nemám.

Peníze se třepetavě snesly na zem, aniž si jich všimla. „Pomůžeš mi?“ opakovala týmž zvláštním monotónním hlasem. Její hlas, ty oči… všechno na ní mě hluboce zneklidňovalo. Jestli nechce peníze, po čem se vlastně shání?

Nervózně jsem obhlédla ulici za ní a sáhla po telefonu. „Jste zraněná?“ zeptala jsem se přes okénko. „Neměla bych někomu zavolat?“

„Pomůžeš mi?“

„Volám 911 –“

„Pomůžeš mi ty?“

Bezmála jsem to slůvko přeslechla, ale stačilo, abych totálně zkoprněla.

Sevřela jsem v dlani telefon. „Co chcete, abych udělala?“

„Ať to jde pryč!“

Potlačila jsem hrůzu. „Nevím, jak to myslíte.“ Nepřestávala něco mumlat, ani když se otáčela k odchodu a štrachala se pryč, hlavu svěšenou jako stařenka.

Teprve když došla do stínu nedaleké budovy, uviděla jsem křehký třpytivý obrys ducha, který se jí držel.

Jakmile jsem dojela domů, zamířila jsem rovnou do koupelny, svlékla se a dala si sprchu. Všechnu krev jsem si z rukou vydrhla už předtím, ale pořád jako bych cítila, jak po mně lezou brouci. Pod proudem horké vody jsem však zůstala jen pár minut, jelikož jsem se bála, abych nepropásla Devlinův telefonát. Teple navlečená do džínsů, pevných bot a tlustého svetru jsem vzala Anguse na svižnou procházku kolem bloku, ale moc jsem si naše společné chvilky tentokrát neužívala. V duchu jsem stále těkala od Gerrityho vraždy k Devlinovu medailonu či k té ubožačce na ulici, která mě žádala o pomoc.

Jak věděla, že má jít právě za mnou? Ze bych bezděky otevřela ještě další dveře?

Zatoužila jsem po dobách, kdy mě otcova pravidla držela v bezpečí, avšak ty dny už dávno pominuly. Můj život se měnil způsobem, který jsem si sotva uměla – a ani nechtěla – představit, ale nebylo cesty zpět. Papá mě varoval před nebezpečími, jež mi hrozí, pokud se zamiluju do muže pronásledovaného duchy, ale ani teď jsem se nedokázala přimět, abych si přála Devlina ze svého života vymazat. Byl pro mě příliš důležitý. Byl mi vším.

Moje prsty sevřely v kapse medailon; palcem jsem třela jeho chladný povrch, jako by nás ten talisman mohl nějak spojit. Kde je Devlin?, uvažovala jsem zoufale. Proč nezavolal?

Větřík vanoucí skrze koruny stromů zněl jako šepot, a když jsem popohnala Anguse, přistihla jsem se, že se do svetru zimomřivě choulím. Vzpomněla jsem si, jak blízko mi připadal svět duchů tehdy v noci, když jsem se vydala k Devlinovi domů. Štiplavé ledové jehličky ve vzduchu byly nezvyklé – náhlý poryv větru zamořený mrazem smrti. A stejný chlad jsem vnímala i teď a otřásla jsem se, když jsem ucítila kradmé plížení ducha.

Sklonila jsem hlavu a přidala do kroku. Můj věrný ochránce Angus varovně zavrčel a přiskočil ke mně. Konejšivě jsem něco zabroukala, zatímco jsme ztemnělou ulicí chvátali k domovu s neznámým fantomem v patách.

Nořili se z odlehlých zákoutí a sháněli se po mně, jako bych vysílala přízračný signál. Nemohla jsem si jich už dál nevšímat, poněvadž stejně jako Robert Fremont a Shani, stejně jako ta chudák holka na ulici za mnou tyhle přízraky přicházely z nějakého důvodu. A neodejdou, dokud neobjevím způsob, jak jim dát, co chtějí.

Za chvíli už jsem si sedala ke stolu a otevírala laptop. Teď, když šok z objevu Gerrityho těla pominul, jsem dokázala celý výjev posuzovat trochu racionálněji, a tak jsem se rozhodla zjistit si víc o těch broucích. Chvíli jsem se probírala fotografiemi hmyzu a rychle jsem identifikovala brouka, který mi u hřbitova lezl po botě. Tedy ne že by mě jeho název uklidnil: Necrophila americana. Hrobařík.

I brouci na Gerrityho těle byli nepochybně hrobaříci, ale na mrtvolu se zpravidla ještě před nimi slétnou masařky. Jiný hmyz ani žádný důkaz rozkladu jsem nezpozorovala – tedy kromě slaboučkého odéru, který mohl, ale nemusel být pachem smrti.

S Gerritym jsem mluvila dnes ráno a tehdy mi sdělil, že většinu dne stráví mimo kancelář. Za předpokladu, že se vrátil kolem páté, nemohl být v době mého příjezdu mrtev déle než hodinu. Hádala bych, že na útok hmyzu bylo příliš brzo.

A navíc: v budově se dosud zdržoval vrah. Anebo přinejmenším někdo, kdo odvlekl tělo a pak se vrátil, aby prošacoval kartotéku. Kdyby tenhle člověk nebyl vrahem, proč by ztrácel čas balením a odklízením mrtvoly? Proč by jinak rozsvěcel svíčku a jednoho brouka lapil pod sklenici, kdyby tím nechtěl poslat vzkaz anebo výstrahu?

Určit brouky z mého snu, to už byl trochu tvrdší oříšek, což mě ale nepřekvapilo. Moje fantazie bezpochyby stvořila nějaký hybrid. Podle toho, co jsem našla, se mu nejvíc blížil kříženec mezi skarabeem a africkým goliášem.

Čím déle jsem četla, tím víc mě fascinoval folklór a mytologie hmyzu. To, že jsem zničehonic začala vídat brouky, něco znamenalo. Brouci hráli důležitou úlohu při věštění, soudilo se o nich, že nosí smůlu i štěstí, a v některých případech byli považováni za posly smrti.

Z bádání mě vytrhlo zazvonění domovního zvonku. Chvátala jsem chodbou k postrannímu oknu, abych se podívala, kdo to je, a vzápětí jsem se překvapeně stáhla z dohledu. Návštěvníkem nebyl Devlin, jak jsem doufala, ale Clementine Perillouxová. Ke dveřím jsem se příliš nehnala, protože jsem netoužila mít společnost, až Devlin dorazí. A po pravdě řečeno, Fremontova předtucha týkající se krve na Isabeliných rukou měla za následek, že jsem vůči oběma sestrám Perillouxovým zaujala ostražitý postoj. Jenomže na příjezdové cestě stálo moje auto a také jsem si byla dost jistá, že mě Clementine zahlédla u okna.

Šla jsem ji tedy přivítat a ona se nervózně usmála. „Nerada se k vám sem takhle vtírám. Určitě vypadám jako maškara,“ řekla a zastrčila si za uši neposlušný pramínek vlasů.

Sice bych její zevnějšek nepopisovala takhle barvitě, ale trochu zanedbaně opravdu působila. Zjevně si na sebe hodila legíny a obstarožní vytahaný svetr a z nepořádně učesaného ohonu jí lezly vlasy, což budilo dojem, že vyrazila z domu dost nakvap.

„To nic,“ řekla jsem. „Ale jak víte, kde bydlím?“

„Posílá mě John.“

Zastavil se mi dech. Poodstoupila jsem ode dveří. „Pojďte dál.“

„Ne, nemůžu se zdržet. Vlastně jsem…“ Odmlčela se a chvatně se ohlédla. Zneklidněla jsem. Zdálo se, že dnešní dramatický večer ještě nekončí. „Přijela jsem pro vás,“ řekla.

„Co prosím?“

„Mám vás zavézt k Isabel.“

V hlavě se mi rozječel poplašný signál. „A to proč?“

„Čeká tam na vás John.“

„Co dělá u Isabel?“ Pronesla jsem to až moc zostra, takže sebou Clementine škubla. „Promiňte, nechtěla jsem se na vás utrhovat. Ale zaskočila jste mě.“

„Já vím. A omlouvám se za to.“

„Co tam tedy dělá?“ řekla jsem smířlivějším tónem. Netušila, kolik sebeovládání mě to stojí.

„Usoudil, že jezdit sem by nebyl dobrý nápad, a na pohotovost jet nemohl.“

„Na pohotovost?“ Její slova mě vyděsila, a protože jsem si hned vzpomněla na tu krev, co jsem měla na ruce, srdce mi začínalo divoce bušit. „Je zraněný? Jak těžce?“ Zatímco jsem ji bombardovala otázkami, sahala jsem pro bundu.

„Bude v pořádku,“ ujistila mě Clementine. „Isabel ho ošetřila. Je vyškolená a má nějaké zkušenosti. Já každopádně vím jen to, že vás mám za ním zavézt.“

„Jen co zavolám psa dovnitř.“ Nechala jsem ji trčet ve dveřích a běžela přivolat Anguse. Ochotně přiklusal. Zjevně doufal, že se mu dostane trochy pozornosti. Zkontrolovala jsem, jestli má v misce dost vody, a pospíchala za Clementine.

„Pojedu za vámi,“ řekla jsem, zatímco jsme scházely z verandy.

„Ne, měla byste jet mým autem,“ oponovala. „Tohle John říkal naprosto jasně.“

„A říkal taky proč?“

„Vaše auto by tam neměl nikdo vidět.“

„Tohle je scéna jako vystřižená ze špionážního filmu,“ podotkla jsem roztřeseně.

„Mluvíte mi z duše. Člověku to dost drásá nervy,“ přitakala. „Obávám se, že vzrušení tohoto druhu nezvládám moc dobře. Zato Isabel je z tužšího těsta.“

„Chcete, abych řídila?“

„Je to jen pár bloků. To nebude problém,“ řekla, když jsme nastupovaly do jejího vozu.

Doufala jsem, že mou nabídku přijme, protože za volantem bych mohla mít situaci alespoň trochu pod kontrolou. Důvěřovat takhle ženě, kterou jsem sotva znala, to byla ode mne čirá unáhlenost, a tak jsem si v duchu spílala, že mě nenapadlo předtím zavolat Devlinovi na mobil. Teď už bylo pozdě. Vyrazily jsme – svěřila jsem jí do rukou svůj osud.

Když jsem sledovala, jak pevně svírá volant, znovu se mi vybavila vize Roberta Fremonta, týkající se Isabel. Už zabíjela, anebo v nejbližsí budoucnosti zabije.

A přece jsem tady a chvátám s její sestrou do tmy…

Cestou po mně Clementine střelila pohledem. „Neměla jsem ponětí, že se s Johnem Devlinem vůbec znáte. Proč jste mi o tom neřekla tehdy ráno u mě na zahradě?“

„Sama nevím. Byl to trochu trapas. Nebyla jsem si jistá, jak o tom vůbec začít.“

„Vy dva jste

„Je to složité.“

„Tím naznačujete, že o tom nechcete mluvit?“

„Ne. Opravdu je to složité,“ zamumlala jsem. O úskalích mého vztahu s Devlinem neměla tušení. „Určitě je v pořádku?“

„Žádný strach! Je v dobrých rukou.“

Obrátila jsem se k okénku a bez komentáře sledovala ubíhající okolí.

„Věděla jsem, že se dnes něco semele,“ prohodila Clementine, když před semafory zpomalila.

„Jak to?“

„Babička dneska ráno něco vyčetla z čajových lístků. A ona se zřídka mýlí. Vy ale takovým věcem dvakrát nedůvěřujete, že?“

„To jsem nikdy neřekla. Jenom nestojím o to, aby mi někdo vykládal osud. Budoucnost mě trochu děsí.“

„Proč?“

Zamračeně jsem sledovala semafor. „Poslední dobou se mi přihodila spousta divných věcí a včera v noci jsem měla nepříjemný sen. Myslím, že to něco znamená.“

„Co to bylo za sen?“ otázala se mě zvědavě. „Tedy jestli se vám o tom chce mluvit.“

„Zdálo se mi o broucích a teď je vidím všude.“

Polekaně po mně mrkla. „Nešlápla jste na nějakého?“

„Pokud vím, tak ne.“

„To by bylo moc zlé,“ řekla Clementine. „Hlavně kdybyste nějakého našla v domě. Ale brouci ve snu… to je zajímavé.“

Zaujatě jsem si ji prohlížela z profilu. „Zajímavé dobře, anebo zajímavé špatně?“

„Brouk je znamení. Když se vám zdá o jednom, znamená to, že ve vašem životě pracuje nějaká ničivá síla a obklopuje vás fůra negativní energie.“

Její slova udeřila na citlivou strunu. „Co bych měla s touhle ničivou silou dělat?“

„Moje babička by vám řekla, ať věnujete pozornost svému počínání během noci, abyste mohla zachytit ještě další znamení. Měla byste si dávat pozor na nečekané cesty a obzvlášť dbát na synchronicitu.“

Přitáhla jsem si bundu úžeji k tělu. „Na synchronicitu?“

„Podle babičky je to tak, že sérii smysluplných náhod, koincidencí – tak tomu ona říká –, člověk prožívá proto, že je pro něj nachystal jeho duchovní vůdce, takže by je dotyčný neměl ignorovat.“

„To mi zní trochu jako poučka ve stylu new age,“ řekla jsem. „Dokonce si ani nejsem jistá, jestli vím, co pojem duchovní vůdce obnáší.“

„Někteří lidé jim říkají andělé, jiní zas tvrdí, že jde o energii. Někomu se mohou zjevovat v podobě ducha či předka.“ Znovu si mě zvědavě prohlédla. „Dost mě udivuje, že někdo jako vy není se svým duchovním vůdcem víc v souladu.“

„Jak si to mám vykládat, to někdo jako ja?

„Cosi vyzařujete,“ řekla. ‚Auru. Je to jako teplé světlo. Skoro jako maják, řekla bych. Mě osobně to velice uklidňuje.“

V duchu jsem zabloudila zpět na hřbitov Růžový vrch a k prvnímu duchovi, s nímž jsem se v životě setkala. Od svého návratu z Asher Falls, kde jsem toho bělovlasého starce spatřila podruhé, jsem na něho příliš nemyslela, ale teď se mi zahnízdil v hlavě. Bůhvíproč. Papá se ho bál, a tak jsem z něj měla strach i já. Možná se mi však toho dne zjevil z nějakého konkrétního důvodu. Třeba se mi, podobně jako Shani, snažil něco sdělit.

Třeba se mi něco snažili sdělit všichni duchové, kteří mi kdy zkřížili cestu, ale otcova pravidla mi bránila popřát jim sluchu.

To byla znepokojivá myšlenka.

Clementine něco zamumlala a já jsem se k ní opět obrátila: „Co prosím?“

„Povídala jste, že teď vidíte brouky všude.“

„Ano. Předtím na hřbitově mi jeden lezl po botě.“ A později se hemžili na obličeji mrtvoly.

„Po botě?“ otázala se rozčileně.

„Ano. CO má být? Znamená to snad něco?“

„Brouk, který leze člověku po botě, bývá považován za předzvěst smrti.“

Před Isabeliným domem Clementine zajela k chodníku a mně zrak ihned zalétl naproti přes ulici, k Charlestonskému ústavu pro parapsychologické studie. Stále se tam svítilo; zauvažovala jsem, jestli je tam doktor Shaw sám, anebo se poblíž vyskytuje i Layla.

Od rozhovoru s Temple jsem se Laylou moc nezabývala, jenomže fakt, že jsem ji viděla v tom modrém viktoriánském domě v Americké ulici, měl určitě nějaký význam. Nedůvěřovala jsem ani té ženě, ani okolnostem, za nichž získala zaměstnání v ústavu, a to tím méně, pokud pěstovala důvěrné styky s Goodwinem. Stále jsem nemohla zapomenout, že první záchvat dostal doktor Shaw těsně poté, co mu Layla donesla čaj.

Clementine vypnula motor. „Něco v nepořádku?“

„Ne, ne. Promiňte, jen jsem se na minutku zamyslela.“

Společně jsme prošly přední zahradou a vystoupaly po schodech na verandu. Clementine otevřela dveře a pak mě vedla ztemnělou chodbou do zadní části domu. Dveře do koupelny byly dokořán a já jsem zahlédla Isabel, jak si v umývadle myje ruce. Když jsme ji míjely, zvedla oči. Ve chvíli, kdy se naše pohledy v zrcadle nakrátko setkaly, srdce mi udělalo kotrmelec. Vzápětí Isabel sáhla za sebe a zavřela dveře. Oční kontakt netrval déle než zlomek vteřiny, ale její pohled mě zdrtil.

Na konci chodby Clementine otevřela dveře, jejichž výplní se linulo tlumené světlo. Rolety byly staženy, aby nevpustily do místnosti noc, a v jednom koutě svítila lampa. Planuly tam i svíce, což se mi v dané situaci zdálo divné.

Clementine mi dala ve dveřích přednost a já uviděla, že na mě v tom pokoji čeká Devlin. Když uslyšel klapnout dveře, otočil se a mně se zatajil dech. Byl bez košile a hra světel na jeho kůži a svalech ve mně zažehla pošetilou jiskru. Nemohla jsem od něj odtrhnout zrak.

Sáhl pro košili a já jsem na jeho levém předloktí zahlédla obvaz. Isabelin výtvor, napadlo mě a krátce jsem zapřemítala, jestli krev, kterou Fremont viděl na jejích rukou, ve skutečnosti nepatřila Devlinovi. Nechtěla jsem mít Isabel nerada. Podle toho, co říkala Clementine, její sestra Devlina ošetřila, takže bych jí měla být vděčná… Jenomže tato první pomoc byla jen dalším výrazem důvěrnosti, jež mezi nimi dvěma vládla.

Clementine z pokoje vycouvala a tiše za sebou zavřela dveře. Namířila jsem si to rovnou k Devlinovi. „Jsi v pořádku?“

„Je to jen škrábnutí, nic vážného.“

Obvazem už prosakovala krvavá skvrna. „Určitě nepotřebuješ k doktorovi?“

„Isabel studovala medicínu. Ví, co dělá.“

„A teď je chiromantka.“

Bezstarostně pokrčil rameny. „To jí ještě neubírá na šikovnosti.“

„Ne, to jistě ne.“ Napadlo mě, zda k Isabel nepociťuje kamarádství kvůli tomu, jaké rozhodnutí učinila. On sám studoval na právnické fakultě, ale místo aby začal pracovat v prestižní rodinné firmě, nechal se zapsat na policejní akademii. V tomto ohledu měl s Isabel společného podstatně víc, než kdy budeme mít my dva.

Pak jsem si přísně připomněla, že se přece nejedná o žádnou soutěž. Ať už ho s Isabel pojí cokoliv, poslal pro mě. Chtěl mě tady mít – a to je to jediné, na čem by mělo záležet.

S námahou vmanévroval ruce do košile, ale když sáhl po knoflíčcích, rozhodla jsem se. Položila jsem mu ruku na hruď a řekla: „Ne, nech toho.“

V očích mu vzplál žár. Drsně si mě k sobě přitáhl a vášnivě políbil. Velice dlouho jsme stáli tělo na tělo a mě rozechvívala jedna vlna třesu za druhou. Ruka mu zajela k mému ňadru, rty mi přitiskl na ucho. Zášleh jazyka, temný šepot. Zatímco jsem si vychutnávala to pomalé, dokonalé svádění, hlava mi bezmocně klesla dozadu.

Konečně jsme se od sebe odtrhli a Devlin vzal mou hlavu do dlaní. Jeho černé oči se vpalovaly do mých. „Tušíš ty vůbec, jak moc tě chci?“ řekl přerývaným šeptem. „Od té noci u mě doma na tebe nedokážu přestat myslet. Prostě nedokážu!“

Jeho doznání mě zároveň vzrušilo i vyděsilo. Ještě nebyl osvobozen od svých duchů a snad nikdy nebude, takže co z toho pro nás vyplývá? Život žitý jen napůl, než padne soumrak?

Vzdychla jsem si. „Já na tebe taky myslím.“

Odtáhl se. „I když jsi byla v Asher Falls?“

„Hlavně když jsem byla v Asher Falls.“

„To je dobře,“ pronesl a znovu mě políbil.

Teď jsem to byla já, kdo se odtáhl: pátrala jsem, kam se poděli jeho duchové. Že by je v patřičných mezích držely ty svíce? Anebo slaboučká vůně šalvěje a kadidla? Kde jsou? Jejich nepřítomnost mi přišla podezřelá.

„Co hledáš?“ zeptal se mě.

Když jsem se mu dívala přes rameno, ještě mě zlehka držel. „Nic. Jen přemýšlím o všech těch svíčkách.“

„Zapálila je Isabel.“

Způsob, jakým vyslovil její jméno, se mi nezamlouval. Připomněl mi totiž, jak Devlin oslovoval mě. Ráda bych si uchovala víru, že mám na tohle aristokratické předení výsadní právo.

„To je ale klika, že se o tebe tak pohotově postarala, co?“ pronesla jsem chladně. Nebyla jsem na svou žárlivost nikterak pyšná.

„V krizi se vždycky osvědčila.“

„To si dovedu představit.“

„V tomto ohledu mi připomíná tebe.“

Zamračila jsem se na něj. „Myslím, že my dvě si nejsme moc podobné.“

„Ale vždyť jste se setkaly jen jednou!“ V očích se mu blýsklo, jako by ho moje rozčilení pobavilo. „Nic o ní nevíš.“

„Vím, že je moc krásná.“ Pak jsem významně dodala: „A zjevně to fakt umí s rukama.“

„Což bych teď bral spíš jako pozitivum,“ řekl.

Těšilo mě, že je v této situaci schopen humoru, poněvadž já jsem na ní pranic veselého neshledávala. „Jak jsi přišel k tomu zranění?“

Ihned vystřízlivěl. „Nedával jsem pozor.“

Stále na mě ze své výšky shlížel a já jsem navzdory podrážděnosti, která se mnou právě mávala, věděla, že ty oči nejspíš budou moje zkáza.

Zase jsem se přistihla, že pluju ve velmi nebezpečných vodách a zoufale prahnu po něčem, co mi nikdy nemůže náležet.

„Hádám, že tvoje nepozornost má co do činění s rozbitím okna v jistém dvoupodlažním domě, že?“ zeptala jsem se.

Udiveně povytáhl obočí. „Jak to víš?“

Vytáhla jsem z kapsy stříbrný medailon a položila mu ho na dlaň.

Sevřel prsty kolem řetízku a nevěřícně pronesl: „Tys ho měla celou dobu?“

„Našla jsem ho u Gerrityho v kanceláři. To proto jsi tam byl? Vrátil ses pro ten medailon?“

V očích mu probleskla jakási nečitelná emoce.

„Ano.“

„Takže jsi můj vzkaz ve skutečnosti nedostal.“ I já jsem po něm šlehla očima, protože jeho doznání mnou otřáslo. „Proč ses vloupal do Gerrityho kanceláře?“

„Gerrity měl něco, co patří mně, a já to chtěl získat zpátky.“

„Ale chápu-li to správně, nemluvíš o tom řetízku.“

„Ne. Mluvím o něčem daleko nebezpečnějším.“

Tvrdý lesk v jeho očích mi zrychlil tep. Devlin obvykle býval až stoicky klidný, teď jsem v něm však vycítila schopnost riskovat, která nebyla tak docela nepřitažlivá. „Takže ses tam vloupal. Nezapírej.“

„Neměl jsem na vybranou. Dům už jsem mu prohledal.“

Zavrtěla jsem hlavou. Ano, přece jen je to hazardér!

„Teď bych měl jednu otázku,“ nadhodil. „Proč jsi mi neřekla už dřív, že jsi můj medailon našla?“

„Bála jsem se.“

„Protože sis myslela, že jsem Gerrityho oddělal?“

„No, napadlo mě to,“ připustila jsem. „Ale to byl jen mžik. Víš, ty tvoje neurčité výstrahy, abych si držela odstup a mlčela, kdyby ses najednou ztratil, a pak tohle utajované rande u Isabel doma…“ Bezradně jsem rozhodila rukama. „Musíš chápat, jaký mám z toho v hlavě chaos.“

Otočil se a roztěkaně se rozhlédl po místnosti. „Nechtěl jsem tě do toho tahat. Přál jsem si, abys byla v bezpečí.“

„No, na to už je pozdě. Most do bezpečí jsem spálila, už když jsem neohlásila Gerrityho vraždu.“

„Kdepak, tys ji přece ohlásila! Řekla jsi o ní mně. Máš tedy ruce čisté.“

„Na to vcelku kašlu,“ prohlásila jsem. I mne posedla lehkomyslnost. „Jenom jsem chtěla vědět, že jsi v pořádku. Prosím tě, pověz mi všechno, ať si nemusím dělat starosti!“

Zdálo se, že zvažuje pro a proti, a potom napjatým hlasem řekl: „Měli bychom si na to sednout.“

Přesunuli jsme se ke kanapíčku, jež stálo pod okny, a Devlin si sedl a stáhl mě k sobě. Vzal mě kolem ramen, přitáhl si mě blíž. Seděli jsme těsně u sebe. I když měl za sebou perný den, pořád ještě nádherně voněl. Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla, abych si tu vůni vštípila do paměti a mohla se jí při snění opájet.

„Ptala ses mě, jestli jsem tenkrát po té nehodě jel za Dariusem,“ řekl.

„A tys řekl, že si na nic z té noci nepamatuješ. Že máš jen matné vzpomínky, které nedávají smysl.“

„Ano, to jsem říkal,“ přitakal. „Jenže pravda je, že jsem za ním jel.“

Odtáhla jsem se, abych si mohla bedlivě prohlédnout jeho tvář. „Pro šedivý prach?“

„Ano.“

„To jsi musel být strašně zoufalý.“ V duchu jsem si vlepila facku. Postřeh hodný idiota! Před pouhými několika hodinami přišel o manželku a o dceru – no aby nebyl zoufalý! Natolik zoufalý, že žádal doktora Shawa, aby mu pomohl spojit se s jejich duchy. Natolik zoufalý, že v naději, že vstoupí do světa duchů a najde je tam, požil nebezpečnou drogu. Tuto stránku Devlinovy povahy jsem doposud jen občas letmo zahlédla, ale začínala jsem díky ní dospívat k názoru, že máme společného víc, než jsem si myslela.

„Co se stalo?“

„Později jsem se probral na hřbitově Chedathy.“ Zadumaně se mračil a pozoroval přitom blikotání svíček.

Nejradši bych se ho začala dychtivě vyptávat, jaký byl trip na vlně šedivého prachu, ale místo toho jsem řekla: „A co Robert Fremont? Viděl jsi tehdy v noci i jeho?“

„Živého ne. Když jsem nabyl vědomí, Fremont byl už mrtvý. Zastřelili ho zezadu.“

„Jenomže jsi to nenahlásil. V protokolu stojí, že tělo bylo objeveno následujícího dne.“

„Ne, nenahlásil jsem to.“ Šlehl po mně pohledem. „Nepokouším se nijak omlouvat. Tenkrát jsem udělal spoustu věcí, na které nejsem hrdý. Byl jsem ale pořád pod vlivem té drogy a fungoval jsem ve stavu obluzení. Nic z toho, co jsem viděl či dělal, se mi nezdálo reálné.“

„Viděl jsi… duchy?“

Přetřel si oči. „Nejsem si jistý, co jsem viděl. Všechno bylo takové nesouvislé… Neskutečné. A přesto musela být část mé mysli natolik příčetná, aby si uvědomovala, že pokud jsem se s Robertem Fremontem pohádal na veřejnosti, neměli by mě najít na hřbitově vedle jeho mrtvoly.“

„Takže jsi odtamtud zkrátka odešel?“

„Nevzpomínám si, že bych odcházel. Ani si nevzpomínám, že bych jel domů. Ale nazítří ráno jsem se probudil ve vlastní posteli a na příjezdové cestě jsem měl zaparkované auto. Předchozích dvanáct hodin se mi naprosto vykouřilo z hlavy. Později mi pověděl Ethan, že odpoledne u mě byla policie. Už věděli o rozmíšce s Robertem. Někdo vyslechl, jak mu vyhrožuju.“

„A opravdu jsi mu vyhrožoval?“

Zachmuřeně civěl do plamene svíčky. „Mariama se nechala slyšet, že jednoho dne ode mě odejde. Protože jsem o jejich poměru věděl, snadno jsem si spočítal, kolik je dvě a dvě. Řekla mi to hlavně proto, aby mě popíchla, ale já jsem se přestal ovládat, což byl nejspíš její záměr. Jí a pak o Robertovi jsem pověděl, že na ně dva zvysoka kašlu, ale jestli se pokusí sebrat mi Shani, oba je zabiju.“

„Ach, Johne!“

Nesnažil se omlouvat ani vysvětlovat. Jen pokrčil rameny. „Tak už chápeš, proč se o mě detektivové z okresu Beaufort tak zajímali.“

Byla to špinavá historie a mně už se vážně nechtělo poslouchat, jak to bylo dál. Jako bych klíčovou dírkou nakukovala do Devlinovy minulosti, a přitom se mi zdálo, že nemám právo se hrabat v jeho nejbolestnějších a nejsoukromějších vzpomínkách. Ale nebudu-li znát celou pravdu, nemůžu mu pomoci.

„Neměli proti tobě žádný důkaz. A Ethan ti poskytl alibi.“

„Vlastně důkaz měli. Pistoli, z níž se střílelo,“ řekl Devlin. „Jen ji nedokázali najít.“

„Co tím chceš říct?“

„Balistická analýza odhalila, že Robert byl zastřelen z pistole ráže 38. Moje služební zbraň byla devítimilimetrový Glock. Jenomže jsem měl taky osmatřicítku registrovanou na jméno mého otce. Měl jsem ji zamčenou v šupleti doma v pracovně. Když jsem slyšel, co v té zprávě stálo, šel jsem pistoli zkontrolovat. Ze stolu však zmizela.“

„Myslíš, že právě touhle pistolí Fremonta zastřelili?“

„Jsem si tím skoro jistý.“

„Kdo měl ke zbrani přístup? Anebo o ní věděl?“

„Věděl o ní děda. A Mariama.“

„Ta však zemřela ještě před Robertovou vraždou,“ řekla jsem. „A vůbec, pokud s ním hodlala odejít, proč by ho zabíjela?“

„Mohla o té pistoli povědět ještě někomu.“

„Například?“

„Například Dariusovi.“

Po zádech mi opět přeběhl mráz. „Proč by to dělala?“

„Byli si hodně blízcí. Jako bratr a sestra. Darius mě nenáviděl, protože jsem ji podle jeho názoru odvedl z místa, kam patřila. Chtěl, aby se s ním vrátila do Afriky, jenomže ona se místo toho rozhodla zůstat se mnou v Charlestonu. Tohle bylo jedinkrát, kdy se postavila proti němu. Mariama byla ta nejumíněnější ženská, jakou jsem kdy poznal, ale Darius měl nad ní jakousi moc. Kdyby po ní chtěl tu pistoli, byla by mu ji dala.“

„I kdyby věděla, že má v úmyslu zavraždit tou zbraní nevinného člověka?“

„Ano.“

Jeho strohá odpověď mě šokovala. Jak mohl s takovou ženskou žít tak dlouho? Čím ho tak držela v šachu?

„Já i Robert jsme věděli, že Darius přiváží do Států šedivý prach,“ řekl Devlin. „Jít po něm jsme v podstatě nemohli, poněvadž nikdo nechtěl přiznat, že taková droga vůbec existuje. Poněvadž Darius měl – a dosud má – takové styky. Jenže potom kvůli tomu svinstvu začali umírat lidé, a tak jsme se s Robertem odhodlali mu to zarazit.“

„A přece jsi ty sám požil právě tu drogu, o které jsi věděl, že tě může usmrtit…“

„Ano.“

Mozkové závity mi šrotovaly naplno ve snaze nějak zpracovat to, co mi vyprávěl. Bezděky jsem si položila ruku na čelo.

„Já tě varoval,“ řekl tiše. „Neznáš mě. Nemáš ponětí o mé minulosti.“

Toho jsem si byla vědoma tak intenzivně, až to bolelo.

„Mám pokračovat?“ zeptal se mě.

Kývla jsem na souhlas.

„Byla to jen otázka času, než seženeme dostatek důkazů, abychom ho mohli sebrat. Darius určitě cítil, že mu hoří půda pod nohama, a tak vymyslel plán, jak zabít Roberta a mě dostat do průšvihu. Byl jsem perfektní obětní beránek. Měl jsem prostředky, motiv a příležitost. A tenkrát v noci jsem se mu vydal do rukou.“

„Jednu věc nechápu: jak mohl vědět, že za ním přijedeš? Anebo že se Robert bude v příhodný čas zdržovat na hřbitově Chedathy? Tohle mu přece hrálo do ruky až moc. Divná náhoda, ne?“

„Ani ne, pokud si Darius s Robertem domluvil na hřbitově schůzku poté, co se setkal se mnou.“

„Věděl už Darius o Shani a Mariamě?“

„Ano. Jinak by měl podezření, že je to léčka. Nikdy by mi tu drogu nedal.“

„Takže tě měli najít na hřbitově vedle Robertovy mrtvoly, přičemž bys měl v krvi fůru ilegální látky, která není nic jiného než silný halucinogen.“

„Přesně to si taky myslím.“

„Jenomže ta osmatřicítka se na hřbitově nenašla. Pokud tě do toho chtěl Darius namočit, proč tam tu zbraň nenechal?“

„No, to je právě to. Jsem přesvědčený, že ji tam nechal. Na hřbitov musel přijít někdo jiný a ten ji odnesl.“

„Kdo?“

„Najisto to nevím, ale vždycky jsem podezíral Torna Gerrityho.“

V šoku jsem vytřeštila oči. „Gerrityho?“

„Po té střelbě za mnou přišel. Prý má důkaz, že jsem tehdy v noci na hřbitově byl, a pokud mu nezaplatím, notně mi zavaří.“

„Měl tu zbraň?“

„To přímo neříkal, ale od té doby se se mnou nikdo nespojil – celé dva roky.“

„Zaplatil jsi mu?“

„Řekl jsem mu, že prachsprostě blufuje. Gerrity si po většinu kariéry přivydělával černými kšefty. Ani bych se nemusel moc snažit a vyšťoural bych na něj tolik špíny, že bych mu zavařil stejně jako on mně. Tohle dobře věděl. Zůstalo to tak nějak nerozhodně a v tomhle stavu ozbrojeného příměří jsme setrvali, dokud se do Charlestonu nevrátil Darius.“

„A pak sis předsevzal, že po něm zase půjdeš.“

Devlin nespouštěl zrak z plamene. „Povídalas, že jsi Gerrityho sledovala k domu v Americké ulici. Nejspíš doufal, že se s Dariusem dohodne.“

„Není divu, žes tu pistoli tak zoufale hledal. Hádám, že po ní ses tam přišel poohlédnout, co?“

„Ano. Jenže jsem přišel pozdě.“

„Kdo tedy podle tebe Gerrityho zabil?“

„Samozřejmě Darius. A pravděpodobně zbraní, kterou odkoupil od Gerrityho. Ironie, co?“

„Ale ty jsi přece tělo neviděl. Jak můžeš vědět, že Gerrity byl zastřelený?“

„Poučený odhad.“

Vrhla jsem po něm ustrašený pohled. „Jestli se ta pistole objeví, dá se vystopovat k Robertově vraždě. Pokud policie zjistí, že ses tehdy v noci, kdy byl Robert zastřelen, zdržoval na hřbitově a že ses v den Gerrityho vraždy vloupal do jeho kanceláře…“

„Prostředky, motiv a příležitost,“ opakoval ponuře Devlin.

„Co budeš dělat?“

„Musím najít tu pistoli, než se objeví tělo.“

„Jestli ji má Darius, nebude to nic snadného. Ethan tvrdil, že Darius má stoupence po celém Charlestonu.“

„V tomhle městě nejsem ani já bez konexí,“ opáčil Devlin. Třel palcem stříbrný medailon.

„Proto jsi tedy nechtěkjet do nemocnice,“ pronesla jsem zvolna.

„V kanceláři mrtvého je rozbité okno. Nechat si v tu dobu ošetřovat pořezanou paži není moc dobré,“ opáčil.

„A proto jsi mi řekl, že bych se měla držet radši dál.“

Položil mi ruku na koleno. „Nechci, aby po tobě Darius šel ve snaze dostat se tak na kobylku mně.“

„Už o mně ví. A zastavit ho nelze, protože za mnou může přijít ve snu.“

„To je směšné!“ pronesl Devlin. „Jediná moc, kterou disponuje, je ta, kterou mu sama dáš. Nepřipusť, aby se k tobě dostal. Nepouštěj si ho k sobě!“

„Mám dojem, že na to už je kapku pozdě,“ zašeptala jsem, když vtom se zničehonic udělal průvan a sfoukl plameny svic.

„To bude jen průvan,“ řekl Devlin. „Někdo asi otevřel přední dveře.“

Seděla jsem tam ve světle lampy a třásla se. Kdepak, tohle nebyl jen průvan. Cítila jsem, jak mi až do kostí zalézá chlad smrti. Darius přichází. Anebo je to Mariama?

„Copak to necítíš?“ šeptla jsem.

„Co mám cítit?“

„Ten chlad. Je to jako ledový dech.“

„Necítím nic.“

Lhal. Viděla jsem mu to na očích. Věděl, že s námi v této místnosti něco je. Jenom si to odmítal přiznat.

Sledovala jsem, jak se po zdi šine veliký brouk a vzápětí zalézá do praskliny v omítce.

„Na tomhle světě jsou věci, které nelze vysvětlit,“ řekla jsem. „To určitě víš. Proč by sis jinak vzal šedivý prach?“

Odvrátil oči. „Už jsem ti to říkal. Té noci jsem byl zoufalý. Šílel jsem zármutkem.“

„Myslím, že ses dost dlouho pokoušel sám sebe o tom přesvědčit. Když jsi ale ztratil Shani, znovu ses uchýlil ke své víře v nadpřirozeno. Kdyby nějaká část tvé mysli stále nevěřila, že můžeš navázat spojení s oním světem, těžko by ses vydal za doktorem Shawem či za Dariusem.“

Chvíli vyhlížel otřeseně, ale maska mu zase rychle přirostla k obličeji. „Proč mi tohle děláš?“

„Musím tě přinutit, abys otevřel oči.“

„Vůči čemu?“

Vzala jsem mu z ruky medailon. „Tímhle Dariuse neporazíš. Rád ti pomoct nemůže. Musíš se smířit s tím, čeho všeho je schopen, abys mohl být ve střehu. Takhle se ti pak podaří najít způsob, jak se ochránit.“

„A čeho všeho je podle tvého názoru schopen?“

„Nemám ponětí,“ otřásla jsem se. „Ale obávám se, že to brzo zjistíme.“

Chvíli nato mě Isabel zavezla domů. Clementine už odjela a Devlin trval na tom, že by nás dva raději nikdo neměl vidět pohromadě. Nad jeho tvrdošíjností jsem jen kroutila hlavou. Darius už o mně přece věděl. Přišel za mnou ve snu. U Gerrityho v kanceláři uvěznil toho brouka, abych ho našla, a dneska večer byl u Isabel. Zase za mnou přijde, to jsem věděla jistě. Jen mi nebylo jasné, kdy a jak to hodlá provést. Ani co vlastně ode mě chce.

A tak jsem přijala Isabelinu nabídku na odvoz, protože se mi zdálo snazší souhlasit než pracně vymýšlet příhodnou výmluvu.

Několik minut jsme jely mlčky, dokud jsem konečně nesebrala odvahu a nenadhodila téma, které mě tak zajímalo.

„Jak dlouho už se s Johnem znáte?“

Vrhla na mě záhadný pohled. „Už jsme spolu ušli pořádný kus cesty.“

„Doopravdy?“ Ráda bych se v její přítomnosti uvolnila, ale chovala se odměřeněji než Clementine. Napadlo mě, zda srdečným vystupováním nemaskuje nechuť vůči mně, ale možná jsem jí křivdila – možná byla daleko lepší člověk než já. „Má štěstí, že vás dnes večer mohl požádat o pomoc.“

„Jenom mě těší, že všechny ty roky na medicíně k něčemu jsou.“

„Proč jste z medicíny odešla?“

Pokrčila rameny. „Ráda pomáhám lidem, ale doktořina nebyla nic pro mě. Snad to zní divně, ale zjistila jsem, že mě to omezuje. A tak jsem se rozhodla jít v babiččiných stopách a stát se chiromantkou.“

„To je ale pořádný skok!“

„Co mne se týče, bylo to správné rozhodnutí. Jako doktorka bych byla nešťastná. A ve své profesi jsem dobrá.“

Zadívala se opět na silnici a já jsem si ji potají prohlížela z profilu. Byla to krasavice, ale zatímco Mariamin půvab byl vroucí a exotický, Isabelina krása působila spíš chladně a odtažitě. A já jsem se v porovnání s nimi oběma cítila trochu jako šedá myš. Vždycky jsem se domnívala, že jsem docela hezká: modrooká blondýna s čistou pletí a pěkným úsměvem, díky létům fyzické dřiny na hřbitovech štíhlá a fit. Ale celkem vzato nic extra. Až na to, že jsem byla schopna vidět duchy.

„Jak jste se poznali?“ zeptala jsem se jí.

Chvíli trvalo, než odpověděla. „Někoho jsem zabila. A John ten případ vyšetřoval.“

Zůstala jsem na ni užasle zírat a v mysli mi naskočil obraz: její ruce pokryté krví, jež svírají nůž, ze kterého odkapávají rudé krůpěje. Cítila jsem, jak se moje prsty svírají kolem područky. „To je tedy… netradiční seznámení.“

„Nic, o čem by člověk snil,“ souhlasila se mnou. „Pro naši rodinu to byla krušná doba. A John byl hotový světec. Při představě, co by se stalo, kdyby k nám tenkrát večer přišel nějaký jiný policista, je mi úzko.“

„A co se stalo? Nebo bych se vás na to neměla ptát?“

„Nevadí mi, že se to dozvíte. Na vašem místě bych byla taky zvědavá.“

Na mém místě?

„Obětí – tedy jestli lze toho člověka takhle nazývat byl Clementinin manžel. Musela jsem ho zabít dřív, než on zabije je.“

„Domácí násilí?“

„Dlouho jsme o tom nevěděli. Dobře to skrývala. Vdávala se mladá navzdory přání rodiny, a když pak začalo jít do tuhého, styděla se za námi jít. Situace se nakonec vyhrotila natolik, že byla nucena od manžela odejít. Jenže on jí to nechtěl dovolit. Násilníci už bývají takoví. Nejdřív jí jen telefonoval a posílal e-maily. Pak začal chodit k ní do zaměstnání a domů a nechával jí vzkazy, takové papírky navoněné jejím parfémem, které měla najít.“

„Tak proto už svůj parfém nepoužívá…,“ řekla jsem.

„I přes všechna bezpečnostní opatření se dokázal dostat do domu, do její ložnice. Policie byla k ničemu, protože on si dával náramný pozor, aby ho nechytili. Znal naše zvyky, denní plán, uměl odblokovat poplašný systém. Z milostných vzkazů se staly hrozby. Všichni jsme se děsili toho, že to špatně skončí. A měli jsme pochopitelně pravdu.“

V mysli mi vytanula jiná Clementinina poznámka: strašně se jí nelíbila představa, že by někdo mohl vstát z mrtvých. Inu, není divu, že ji pomyšlení na duchy lekalo.

„Obě jsme v té době bydlely u babičky,“ řekla Isabel. „Jednou večer jsem se vrátila domů a přistihla ho v domě. S nožem v ruce zahnal mou sestru do rohu, neustále opakoval, že ji miluje, že udělá cokoliv, aby ji získal zpět.

Nechtěl prý nic než další šanci. A omílal to pořád dokola. Když jsem viděla, jak je bezmocná, jak byla bezmocná po celou dobu, co tenhle vztah trval, něco se ve mně zlomilo. Mohla jsem sice zatelefonovat na linku 911, anebo dokonce přivolat na pomoc souseda. Jenomže jsem věděla, že i kdyby se nám ho podařilo pro tentokrát zastavit, vrátí se. A bude se vracet tak dlouho, dokud to neskončí smrtí jednoho z nich. Anebo obou. A proto jsem popadla babiččinu zbraň a odpráskla ho.“

„Ale tohle by se jistě dalo považovat za ospravedlnitelné zabití,“ namítla jsem.

„Víte, já nebyla jediná, kdo ho střelil.“

„Jak to myslíte?“

„Clementine mi vzala pistoli z ruky a vyprázdnila do něj zásobník. Mám dojem, že odborný termín zní mnohonásobné zabití,“ zamumlala Isabel.

Nějak se mi nedařilo sladit tenhle drsný popis s jemnou vlídností Clementine Perillouxově. „Myslela jsem, že jste ho zabila vy.“

„Tuším, že to závisí na tom, zda zemřel po té první kulce, anebo ne,“ řekla.

Stále jsem pevně svírala područku sedadla. „Proč mi tohle povídáte?“

„Protože mezi Johnem a mou rodinou… mezi Johnem a mnou existuje pouto, které nikdy nepomine.“

„Aha…“

Přišlo mi, že na mě hledí vzdorně. „Postaral se o nás. Díky němu se to celé ututlalo a moje sestra mohla vyhledat pomoc, kterou potřebovala. Léčení a hospitalizace trvaly řadu let, ale teď je konečně připravena žít dál svůj život.“

„Hospitalizace?“

„Na psychiatrické klinice.“

„Rozumím.“ Vzpomněla jsem si na snídani u Clementine: třesoucí se ruce, chvilky zaváhání, odhodlání stát na vlastních nohou. Už mi to všechno do sebe zapadalo. „Jak se Johnovi podařilo tu věc ututlat?“

„Okresní státní zástupce nikdy nevznesl obvinění, přestože byl vystaven značnému tlaku. A tohle byla Johnova zásluha.“

Trochu jsem se zachvěla, neboť se mi nezamlouvalo, kolem čeho se tenhle rozhovor točí ani kam se patrně ubírá.

„Je důležité, abyste pochopila, jak jsme si blízcí,“ řekla. Napadlo mě, zda jsem záblesk šílenství nezahlédla spíš v jejích očích. „Udělala bych pro něj první poslední. Kdyby se mu někdo pokusil ublížit, neručím za sebe.“

Mlčela jsem z obavy, abych nespustila nějakou prudkou reakci.

Vrhla po mně další troufalý pohled, ale vzápětí její výraz neočekávaně zněžněl. „Je to ale jenom přátelství, nic víc. A právě tohle jsem vám chtěla říct.“

Nebyla jsem si jista, jestli jí správně rozumím, současně jsem však usoudila, že bude lepší moc se v tom nešťourat. „Znala jste Mariamu?“

Ostře se nadechla. „Byla to velmi silná, velmi krásná žena. A taky zlá skrznaskrz.“

„Zlá? To je silné slovo.“

„Taky ho používám s rozmyslem. Když něco chtěla či potřebovala, dokázala být naprosto okouzlující, ale vůbec jí nebylo proti mysli používat k vlastnímu prospěchu psychickou křehkost mladé ženy.“

„O kom to mluvíte?“

„Zatáhla do svých hrátek Clementine. Jak si asi umíte představit, moje sestra byla hodně zranitelná a zbožňovala Shani. Neměla vůbec tušení, jak ji samotnou Mariama zneužívá. Nechci zacházet do detailů, ale snad stačí, když řeknu, že Mariama udělala Johnovi ze života peklo.“

„Kvůli svému románku s Robertem Fremontem?“

Překvapeně se po mně ohlédla. „Vy o něm víte?“

„John se mi s tím svěřil.“

Pokrčila rameny. „Do té doby jsem měla pocit, že je mu to srdečně jedno. Krásně by se jí zbavil. Šlo mu ale o dcerku. Žil ve strachu, že s ní Mariama zase uprchne do Afriky a zmizí nadobro. Anebo to dopadne ještě hůř.“

„Jak hůř?“

„Proč si myslíte, že Mariamu neopustil?“ Isabeliny ruce pevněji stiskly volant. „Bál se, že by se mohla na Shani pomstít.“

Nevěřícně jsem na ni zůstala hledět. „Na vlastní dceři?“

„Mariamě nebylo nic svaté.“

Ale její vlastní dítě… To mi nějak nešlo na rozum.

Pomyslela jsem na tu noc u Devlinova domu, když se Shani objevila po mém boku. Ve chvíli, kdy Mariama napřáhla ruce, maličký duch se ztratil, jako by holčička měla z přízraku své matky strach.

„Johnovi na vás záleží,“ řekla Isabel. „Myslím, že se do vás zamiloval. Kdyby byla Mariama dosud ve hře, dělala bych si starosti o vaše bezpečí. Takže jsem ráda, že je po smrti. Jsem ráda, že vám z hrobu nemůže ublížit ani ona, ani kdokoliv jiný.“

Kéž by to byla pravda! Měla jsem však hrozný pocit, že Mariama pro mě představuje větší nebezpečí jako mrtvá…

Ten chlad jsem ucítila ve chvíli, kdy jsem vstoupila do domu. Mráz signalizující návštěvníka z onoho světa, mráz, který člověku zalézá do kostí.

Beze spěchu jsem kráčela chodbou a volala na Anguse. Ihned přiběhl, a když jsem se k němu sklonila, abych ho pohladila, všimla jsem si, že má ledovou, zježenou srst.

Nechala jsem v kuchyni rozsvíceno a odtamtud světlo dopadalo i do mé pracovny, kam jako by se ta zima soustřeďovala. Popošla jsem tím směrem, a než jsem sebrala kuráž vejít do pracovny, dlouho jsem otálela mezi dveřmi.

Na zemi v pracovně – uvnitř mého útočiště – seděla se zkříženýma nohama Shani, obklopená třpytivou aurou, která ji zalévala bleďoučkou září.

Když jsem vešla do místnosti, zvedla ke mně tmavé oči, v nichž plálo to zvláštní světlo.

„Pomůžeš mi?“

Tentokrát promluvila nahlas – tím jsem si byla jistá. Anebo jsem už přestala rozlišovat mezi realitou a světem, který existoval pouze v mé hlavě.

Zuby mi jektaly zimou. Přitáhla jsem si k tělu bundu a přitom se na Shani dívala. „Ano, pomůžu ti.“

Napřáhla ruku a já jsem postřehla, že se jí na prstě leskne drobný granátový prstýnek. Byl to týž prstýnek, který mi jednou nechala na zahradě za domem. Odvezla jsem ho na její hrob, protože mi papá řekl, že bych se ho měla zbavit. Byl to jediný způsob, jak jsem se měla zbavit Shani.

Papá se zjevně mýlil.

Klekla jsem si k ní. „Co bych měla udělat?“

Už začínala blednout. „Najdi mě,“ pronesla a její slova přitom rezonovala, jako by holčička mluvila ze dna velmi hluboké studny. „Pojď, Amelie, najdi mě!“

Natáhla jsem k ní ruku. Stáhla si z prstíku prstýnek a zlehka mi ho vložila do dlaně. A pak zmizela.

Když jsem se nazítří rozjela na jih, do okresu Beaufort, na malíčku se mi třpytil granátový prstýnek. I po několika hodinách spánku a po dopolední šichtě na hřbitově Dubový háj, kde jsem mýtila přerostlá křoviska, jsem byla stále ještě dost vykolejená z toho, že Shani našla cestu ke mně domů. Usoudila jsem, že srdíčko na koupelnovém zrcadle bylo její první pokus. A jestliže se jí zdařilo proniknout dovnitř, dokážou to po ní i další.

Od dětství pro mě posvěcená půda představovala jedinou neselhávající ochranu. Jediný prostředek úniku. A nyní bylo po všem. Shanino zjevení těžce nabouralo mou iluzi o bezpečném úkrytu a teď, když už neplatila otcova pravidla, jsem neměla nic, co by stálo mezi mnou a duchy.

Moje jediná naděje spočívala v tom, že jí pomůžu pohnout se z místa dřív, než ke mně zavede další zjevení. A jedinou nápovědou, jak Shani najít, pro mě byl ten granátový prstýnek. Vynesla ho z hrobu a položila mi ho na dlaň, takže jsem svoje pátrání musela logicky zahájit na hřbitově Chedathy.

Jenomže než se rozjedu na hřbitov, musím v beaufortském okrese vyřídit ještě jinou záležitost. Shani nebyla jediný duch, jemuž jsem přislíbila pomoc. Někde venku se potuloval i Robert Fremont. Z nějakého důvodu se ode mě držel dál, avšak ani v nejmenším jsem nepochybovala, že se jednou zrána zase zhmotní na Baterii či vedle mého auta u Dubového háje a bude se domáhat odpovědí.

Napadlo mě, zda vůbec ví o vraždě Torna Gerrityho. Anebo že by mě k němu do kanceláře poslal právě proto? Prý měl velmi silné tušení, že bych se k soukromému detektivovi měla vydat. Snad měl i nějakou vizi či předtuchu. Zdálo se, že jeho proroctví přicházejí a odcházejí stejně nepředvídatelně jako jeho paměť, ale koneckonců byl přece mrtvý. Asi bych na něj měla brát trochu ohledy.

Nejdřív ze všeho jsem se zastavila v kanceláři okresního koronera. Ještě jsem nevykoumala fintu, díky níž bych si vysloužila přízeň Garlanda Finche, ale v kapse jsem měla vizitku Reginy Sparksové. Bez váhání bych se v případě potřeby začala ohánět nejen touhle navštívenkou, ale i zákonem o svobodě informací, který platí v Jižní Karolíně. Jak se však ukázalo, stačilo jen se představit. „Amelia Grayová…,“ uvažovala žena u psacího stolu a drbala se ve vlasech tužkou. Majestátní natupírovaný drdol, který jí zdobil hlavu, bych snad považovala za poslední módní výstřelek, nemít ovšem intenzivní pocit, že tenhle účes nosí už od šedesátých let. „Někde jsem tady měla poznámku, že se máte stavit.“ Prohrabovala se lejstry na zaneřáděném stole, až nakonec vítězně vytáhla složku, na níž byl přilepený růžový poznámkový papírek. „Vida, tady to máme! Vyzvedáváte nějaké záznamy pro Reginu Sparksovou. Garland říkal, že vám mám vyjít všestranně vstříc.“

„Děkuji vám, moc si toho vážím.“ Znatelně jsem pookřála. Šlo to snáz, než jsem očekávala.

Ta paní se na mě káravě zadívala přes brýle. „Ale kvůli tomu jste sem nemusela vážit cestu, víte? Mohla jsem ty zprávy poslat e-mailem do kanceláře okresního koronera v Charlestonu.“

„Beztak tady mám něco k vyřízení, tak je to jedno.“

„Dobrá, tak prosím.“ Podala mi obálku.

Váhavě jsem ji přijala. „Co to je?“

Povytáhla obočí, které si vytrhávala tak, že z něj skoro nic nezbylo. „Přece ty zprávy! Pro ně jste přece přijela, ne? Než odejdete, radši je zkontrolujte, jestli je tam všecko. Když už jste se trmácela až sem, byla by škoda, kdyby něco scházelo.“

„Jak jste ale věděla, co potřebuju?“

„Garland mi to pověděl.“ Zvědavě si mě změřila. „Něco v nepořádku?“

„Kdepak, já jen… Ne, děkuju.“

Otevřela jsem chlopeň obálky a rychle prolistovala stránky. Jakmile jsem zahlédla jména, strnula jsem. Teď mi to bylo jasné: Regina usoudila, že tím přítelem, o němž jsem mluvila, je Devlin. Pitevní zprávy, které si vyžádala, se týkaly Shani a Mariamy.

„Zdá se mi, že jedna zpráva chybí,“ řekla jsem. „Nežádala Regina také o záznam o muži jménem Robert Fremont?“ Zadržela jsem dech a jen doufala, že nezvětřila černotu.

„O něm se sice Garland nezmínil, ale nejspíš se mu to vykouřilo z hlavy. Taky už není žádné čerstvě vylíhlé jarní kuřátko, i když by si to jaktěživ nepřiznal.“ Klepla na několik kláves na počítači. „Říkáte Robert Fremont? Proč je mi to jméno povědomé?“

„Byl to policajt z Charlestonu, kterého tady před dvěma lety zabili.“

„Na podrobnosti si nevzpomínám, ale to jméno mi určitě něco říká. Přišlo se v jeho případě na něco nového?“

„Nevím, s Reginou jsme to neprobíraly. Jenom jsem pro ni měla vyzvednout ty zprávy o posmrtném ohledání.

Studovala monitor. „Snad byste si měla radši sednout. Dneska se to všecko táhne jako melasa. Jak se to jméno píše? F-r-e-e-m-o-n-t?“

„Ne, jen s jedním e?

„Dobrá, dobrá, jen žádný spěch!“

Obávala jsem se, že než mi tu zprávu vydá, bude to muset probrat se zdejším koronerem, ba co hůř: radši si to ověří u Reginy. Místo toho jsem však uslyšela vrčení tiskárny a za chvilku mi úřednice podala jeden list papíru.

„Tohle je pouze shrnutí,“ řekla. „Jestli chce Regina celou zprávu, musí si o ni oficiálně zažádat. Ale to ví sama nejlíp.

„Tohle určitě postačí,“ řekla jsem, když jsem cpala papír k ostatním do obálky. „Ještě jednou děkuju za pomoc.“

„V pohodě. Každý občas potřebuje helfnout.“

Urychleně jsem se odporoučela a nastoupila do auta, než se mě někdo pokusí zastavit. Vytáhla jsem z obálky zprávy a přelétla je očima, načež jsem si je pročetla znovu a pozorněji. Něco mi tam nesedělo, ale nevěděla jsem co. Zdálo se, že je všechno v pořádku. Nic mě do očí nepraštilo, a tak jsem ta lejstra zase uklidila a dala je na chvíli k ledu.

Čekal na mě hřbitov Chedathy – a Shanin duch.

Cestou na hřbitov jsem zastavila u mostu, kde Mariamino auto přerazilo zábradlí. Už jsem tady kdysi byla – tehdy se mi na zahradě poprvé zjevila Shani a já jsem se domnívala, že bych tam, kde vydechla naposled, mohla najít odpověď. Tenkrát jsme spolu komunikovaly pouze prostřednictvím srdíčka nakresleného na moje okno a jejího granátového prstýnku. Nyní jsem věděla, že si holčička přála, abych ji šla hledat, a lekala jsem se, co z toho asi vzejde.

Neměla jsem potuchy, proč jsem se k tomu mostu vrátila, ale nutkání bylo příliš silné, než abych dokázala odolat. Něco či někdo se snaží řídit moje počínání. Snad jsou to moje instinkty, vesmír anebo můj duchovní vůdce. Tyto impulzy nevznikají jen tak zčistajasna a podle Clementine jsem měla věnovat obzvláštní pozornost každé smysluplné shodě okolností, která mě potká.

Zaparkovala jsem u krajnice, vystoupila z auta a po svahu došla až k zábradlí. Upřeně jsem se zadívala do vody. Byl klidný den a do tváře se mi opíralo slunce. Z mokřadů jsem cítila slanou vodu a z lesa vůni borovic. Listí na stromech už změnilo barvu, takže se krajina převlékla do zářivých odstínů červenohnědé, karmínové a zlaté.

Vládl zde hluboký mír. Toho jsem si všimla už při předchozím výletě. Nepřekvapilo by mě, kdybych vycítila nějaký energetický rozruch, jenž zde zůstal po té autonehodě. Jestli se v domě mohou uchovat emoce dřívějších obyvatel, určité místo jistě dokáže zachytit výkřik.

Neslyšela jsem nic.

V tomhle tichém prostředí jsem přemítala o rozhovoru s Isabel. Devlin tedy zůstával s Mariamou, jelikož se bál o Shani. Strašnější situaci si člověk těžko představí.

Vzhledem ke svému bohatství a vlivu mohl Devlin Mariamu pohnat před soud a zažádat o svěření dítěte do výhradní péče. A kdyby mu soud tohle právo udělil, mohl přijmout všemožná bezpečnostní opatření, instalovat špičkový poplašný systém, najmout na plný úvazek osobního strážce. Jenomže kdyby se Mariama rozhodla pomstít, nic by jí v tom nezabránilo. Nic jí v tom ostatně nebránilo ani teď.

Vytáhla jsem z kapsy mobil, jestli se mi nezkoušel dovolat Devlin, ale neměla jsem dost silný signál, abych se spojila s hlasovou schránkou. Zatímco jsem tam stála a uvažovala, jak plyne voda, zastavil vedle mě hlídkový vůz, spadající pod pravomoc úřadu šerifa beaufortského okresu.

První, co mi blesklo hlavou, byly ty pitevní zprávy, které jsem nechala ležet na předním sedadle svého auta. Úřednice z kanceláře koronera nejspíš odhalila můj podfuk. Pak jsem si však vzpomněla, že prakticky vzato jsou pitevní zprávy ve veřejně přístupné databázi. Rozhodně jsem neprovedla nic, co by toho policistu opravňovalo, aby mě zatkl.

„Všecko klape?“ zeptal se mě otevřeným okénkem.

„Jen se drobet kochám přírodou,“ pokusila jsem se říci ledabyle.

„Já myslel, jestli nemáte poruchu na autě.“ Ukázal hlavou na telefon, který jsem držela v ruce. „Tady signál nebude. Musíte kousek popojet.“

Podívala jsem se z mostu. „A co u vody?“

„Kdepak. Nedávno mi došel benzin, a než jel někdo kolem a vzal mě do vleku, trčel jsem tu celý dopoledne. V týhle oblasti je málo vysílačů,“ řekl. „Tady holt dávají lišky dobrou noc.“

„Ale stejně vám děkuju za zájem.“

„Bejt várna, dlouho bych se tady neometal,“ upozornil mě. „Tyhle bažiny jsou plný feťáků. Klidně by rozprodali vlastní mámu na orgány.“

Potlačila jsem zachvění a kývla na znamení, že rozumím. „Budu to mít na paměti.“

Beze spěchu odjel. Než jsem nastoupila zase do auta, vyzkoušela jsem telefon na obou stranách mostu. Chvíli jsem seděla za volantem a civěla na zábradlí, přičemž jsem si snažila vybavit Ethanovo líčení Mariaminy nehody.

Podle něj se Mariama z potápějícího se auta dovolala na linku 911a pak telefonovala Devlinovi. Jak se jí podařilo tenhle hovor, či snad rovnou dva, uskutečnit, když tady neměla signál?

Chviličku nato jsem dojela zezadu ke hřbitovu Chedathy, kde jsem parkovala už minule. Bylo časně odpoledne, ale když jsem přeskakovala kanál s poloslanou vodou a vydávala se ke hřbitovu, na záda mi ledově zabubnovalo strašidelné tremolo vyzpěvující potáplice.

Podle kreolské tradice byly zdejší hroby zdobeny osobními upomínkami a také mušlemi a keramickými střepy. Slunce, které se sem linulo skrze těžký baldachýn stromů, se tu a tam odrazilo od zrcátka a tento světelný záblesk znázorňoval duši v letu. Staré pobřežní hřbitovy jsem milovala. Všechno, co příchozí na vyvýšených hrobech zanechali, lampy, hodiny, kousky porcelánu či skleněné láhve, vypovídalo o přesvědčení, že smrtí život nekončí.

Klekla jsem si vedle Shanina místa posledního odpočinku a odklízela z něho listí, dokud jsem neodkryla srdce sestavené z mušliček. Starožitná panenka, kterou na rov v květnu položil Devlin – tenkrát jsem ho přitom pozorovala –, byla pryč; snad ji zničilo nevlídné počasí. Stáhla jsem si z malíčku granátový prstýnek a umístila ho do srdce z mušlí, jako už jsem to udělala jednou. Pak jsem všechno znovu zakryla listím a čekala na Shani.

Bylo teprve půl čtvrté, tedy příliš brzo na to, aby se její duch mohl objevit, a proto jsem se rozhodla udělat si procházku k Essiinu domu. Bez ohlášení jsem k ní vpadnout nemohla, kdyby však náhodou seděla na přední verandě, mohla bych se zastavit a pozdravit ji. A třeba nenápadně zavést řeč na Dariuse. Protože ale byl jejím vnukem, musela bych si dávat náramný pozor, abych ji svými otázkami neurazila.

Když jsem se po štěrkové cestě vydala k malé skupince domů, pobitých překládanými prkny, slunce mi pořád ještě hřálo ramena. V korunách stromů koncertovali ptáci a z dálky ke mně doléhal smích dětí. Všechno působilo velice poklidně, dokud můj zrak neupoutal jeden z domů, který měl ve dřevěném pobití vyříznutou díru. Zastavila jsem se a přihlížela, jak otvorem zevnitř prostrčili do čekajících rukou zakrytá nosítka. Pod prostěradlem leželo tělo, tím jsem si byla jista. Na prašné silnici stál pohřební vůz a z domu bylo slyšet nářek.

Jak jsem se tak dívala na tu bizarní scénu, přiloudala se ke mně po silnici asi šestnáctiletá dívka. V náručí nesla miminko a zároveň před sebou popoháněla trochu větší dítě na tříkolce. Stejně jako já se zastavila a sledovala dění v domě; otočila jsem se k ní a kývla jí na pozdrav. Měla vysokou klátivou postavu, vysoké lícní kosti a tmavé, zářivé oči. Zdála se mi jaksi povědomá, ale nedokázala jsem si ji hned zařadit.

Opřela si dítě o bok a změřila si mě s neskrývanou zvědavostí. „Vy jste starého pana Fremonta znala?“

Fremont! Zabrněl mě skalp, jak mě všechny instinkty varovaly, ať zbystřím pozornost. Zde se odehrávala další z oněch významných shod okolností. „Pana Fremonta?“

Pohodila hlavou směrem k domu. „Dneska ráno umřel. Převážejí ho teď do pohřební síně, aby ho připravili na pohřeb.“

„Nikdy jsem se s ním nesetkala,“ řekla jsem. „Ale znala jsem jiného Fremonta, který odsud pocházel. Jmenoval se Robert.“

„Ten polda? To byl vnuk starýho pana Fremonta.“ Bez ohledu na roční období a na zimavé počasí si vzala k džínsům žabky. Pod rozedranými lemy nohavice jsem zahlédla palec s růžovým nehtem. „Jak jste se s Robertem znala?“

„Poznali jsme se v Charlestonu.“

„On byl váš kamarád?“

„Ano, dalo by se to tak říct. Ta tragédie, co ho postihla, byla opravdu hrozná. Jeho smrt musela zdejší společenství přímo zdrtit.“

„Máma povídala, že se z ní starej pán nikdy nevzpamatoval.“

Chvilku jsme to zvláštní rojení u domu sledovaly mlčky. „Proč tělo nevynesli ven dveřmi?“ zeptala jsem se. „Jaký význam má ta díra ve zdi?“

„To se dělá pro případ, že by se vrátil,“ zachvěla se. „Jakmile tu díru zase zadělají, jeho duch už nedokáže nalézt cestu do domu.“

„Aha.“

Přehodila si miminko na druhou ruku. Všichni tři na mě civěli těma tmavýma, třpytícíma se očima. „Vy tady máte nějakou přízeň?“ otázala se pochybovačným tónem.

„Ne. Jenom jsem se jela podívat na hřbitov Chedathy.“ A najednou mi došlo, kde jsem ji už viděla. „Vždyť já tě znám!“ řekla jsem. „Jmenuješ se Tay-Tay.“

Nasupila se. „Takhle už mi nikdo neříká. Já jsem Tamira. A tohle jsou moji bráchové.“ Hýčkala mrzuté mimino, aby ho utišila. „Tohle je James a támhle ten Marcus.“

Všechny jsem pozdravila. „Já jsem Amelia.“

„Odkud mě znáte?“ vyptávala se.

„Jednou jsem šla kolem vašeho domu s Essie a Rhapsody Goodwineovými. Viděly jsme tě na verandě.“

Vykulila oči a já bych přísahala, že se v nich mihl strach. Křikla na další děvče, které klábosilo s partou kamarádů a vypadalo sotva o rok dva mladší než Tamira: „Timberly, pojď sem! A koukej hnout zadkem!“

Holčina obrátila oči v sloup a cosi prohodila směrem ke svým společníkům; vzápětí se doklackovala k Tamiře. „Co chceš?“ zeptala se nevrle a podrbala se pod kolenem.

„Potřebuju, abys odnesla malýho domů a dala mu flašku. A Marcuse vem s sebou.“

„Proč to neuděláš sama?“

„Protože nemůžu,“ štěkla Tamira panovačně. ‚A teď koukej udělat, co jsem ti řekla, jinak napráším mámě, že se v noci slejzáš s tím Peazantovic klukem.“

„To neuděláš!“

„To si piš, že udělám,“ hrozila jí Tamira. „A opovaž se ještě odmlouvat!“

Dívka od ní vzala miminko a nepříliš něžně si ho připleskla na hubenou kyčel. „Nikdy nebudu mít děti. Jenom všecko zkazí!“

Plahočila se pryč s Marcusem v závěsu a Tamira se obrátila ke mně: „Jdete za slečnou Essie?“

„Ne, už jsem ti přece říkala, že jsem se přijela podívat na hřbitov.“

„Máte tam pochovaný příbuzenstvo?“

„Jsem restaurátorka hřbitovů. Starám se o pohřebiště,“ pronesla jsem neurčitě. „Chedathy patří k mým nejoblíbenějším.

„Tenhle náš starej krchov?“ Obrátila se a upřela oči na silnici vedoucí ke hřbitovu. „Hádám, že právě tam pochovají pana Fremonta, i když jeho vnuk tam pohřbenej není.“

„Proč ne?“

Ačkoliv předtím projevovala strach, nyní se zdálo, že se dobře baví. Oči se jí leskly pocitem vlastní důležitosti. „Kvůli vúdú.“

„Vúdú? Tím myslíš magii?“

„Černou magii.“ Naklonila se ke mně. „Ona prej byla hodně mocná. Natolik mocná, aby vstala z mrtvých. Jeho příbuzný se báli, že by ho nenechala odpočívat v pokoji, a taky nechtěli, aby se vrátil on. A tak ho pochovali někde jinde.“

„Kdo by ho nenechal na pokoji?“

„Mariama Goodwineová.“

Přestože do soumraku zbývalo ještě několik hodin, ucítila jsem znenadání za límcem chlad přízračného dechu. „Tys ji znala?“

„Občas jsem ji vídala na krchově. Scházela se tam s ním.“

„S Robertem?“

Přisvědčila.

„Vidělas je spolu?“

„Mockrát. Chcete něco ukázat?“

„Já… Jistě.“

Odvedla mě zadem ke hřbitovu a zastavila se před pohřební branou, aby se pokřižovala – znamení kříže si udělala nad srdcem. Potom jsme se pohroužily hluboko do útrob Chedathy, až tam, kam hustý baldachýn skoro nepropouštěl sluneční paprsky.

„Vidíte to?“ Ukázala na řezbu v kmeni jednoho stromu. „Tady se scházívali. Tyhle iniciály vyřezali do kůry, když byli ještě děcka.“

„A co znamená ten symbol?“

„Lásku věčnou.“

Pomyslela jsem na Robertův a Mariamin život. Byli spolu v době dospívání. On ji miloval a současně nenáviděl a pak se přestěhoval do Charlestonu a objevil, že kromě ní existuje i jiný svět. A přece si ji opět vpustil do života.

„Kdy jsi je tady viděla naposled?“ zeptala jsem se.

„Ten den, co ho zastřelili. Stála jsem támhle za stromem a slyšela každý slovo, který si řekli.“

Věděla jsem, že bych ji měla zarazit, ale byla jsem napjatá a morbidně fascinovaná. „Co jsi slyšela?“

Když teatrálně zamávala rukama, oči měla jako talíře. Působilo to stejně intenzivně, jako bych u celého výjevu byla osobně. „Držela ho za košili – takhle.“ Tamira mi to předvedla na vlastním tričku. „Visela na něm oběma rukama a žadonila, aby s ní utekl. Řekla, že on je jedinej chlap, kterýho kdy milovala, a že bez něj nechce žít. On se jí jen smál a povídal jí, že ona ve skutečnosti nikdy nemilovala nikoho než sebe a že jedinej důvod, proč se chce k němu vrátit, je, aby udělala blbce z manžela. Byla to chyba, že si s ní znova začínal, a i kdyby ji fakt miloval, dělá tak nebezpečnou práci, že nemůže vést rodinnej život. On prej v životě nemá prostor pro manželku, natož pak pro manželku s děckem.“ Vyprávění zakončila okázalým gestem. Trochu se chvěla, jako by jí otřásla vzpomínka na všechny ty emoce.

„Tohle všechno si pamatuješ?“ užasla jsem.

„Jaktěživo nic nezapomenu. Klidně se zeptejte Timberly.“

T/ • v V/ CC

„Ja ti verim.

„Chcete vědět něco strašidelnýho?“ Naklonila se ke mně a spiklenecky zašeptala: „Myslím, že občas za mnou Mariama přichází ve snu a snaží se mě vystrašit. Jsem jediná, kdo o ní zná pravdu, a to se jí nelíbí.“

„Jakou pravdu?“

Tamira okázale mrkla přes rameno. „Řekla Robertovi, že jestli ji opustí, bude toho trpce litovat – a já jsem hned druhej den viděla jeho tělo právě tady, na tom samým místě, kde spolu mluvili. Bylo to, jako by ho uhranula nebo tak něco.“

„To ty jsi ho našla?“ zeptala jsem se udiveně.

Pyšně přikývla.

„Jenže Robert byl zastřelen. A Mariama to udělat nemohla, protože tou dobou už byla mrtvá.“

„Jestli se vrátila jako bakulu, mohla někoho přimět, aby to provedl místo ní. Oni to takhle dělávají. Dělají si otroky ze živejch.“

„Tamiro, poslouchej mě. Byla jsi tady na hřbitově tenkrát v noci, kdy Roberta zavraždili? Vidělas, co se stalo?“

Najednou vypoulila oči a ruce jí bleskově vylétly k hrdlu. Otevřela ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Nejdřív jsem si myslela, že je to jen další z jejích dramatických gest, ale pak jsem sledovala směr, jímž se dívala.

Mezi dvěma hroby stála Rhapsody Goodwineová. V tomhle tajuplném prostředí byla její podoba s otcem, s Dariusem, tak ďábelská, až mi naskočila husí kůže. Zvedla ruku a ukázala na Tamiru: „Svaž si hubu, Tay-Tay!“

Dívka vedle mě se začala dusit.

Xamira se zhroutila na strom v záchvatu dusivého kašle. Poděšeně jsem na ni zírala: „Jsi v pořádku?“

Dušení pominulo stejně rychle, jako předtím po zásahu kouzla vzniklo. Tamira, která ztěžka lapala po dechu, se podívala za moje záda na Rhapsody. „Nesahej na mě, slyšíš? Nesahej na mě!“

Střelila jsem po Rhapsody pohledem. Stála mezi dvěma hroby a ve světle žlutých šatech a šněrovacích střevících, s líbezným obličejem lemovaným divokou hřívou vlasů vyhlížela skoro jako andělíček.

Tamira vycouvala a držela se rukama za krk. Jakmile minula stromy, obrátila se jako vítr a rozběhla se přes hřbitov, až jí žabky pleskaly o paty.

Rhapsody se zasmála: „Jen se koukněte, jak uhání!“

„Cos jí to provedla?“ Sice jsem nechtěla, aby to vyznělo tak vyčítavě, ale neovládla jsem se. Poněkud mě to rozrušilo.

„Nic.“ Pokrčila rameny – hotové neviňátko! „To si udělala sama.“

„Jak to myslíš?“

„Byla jste u toho. Nikdy jsem se jí prstem nedotkla, nebo snad ano?“

Síla sugesce, říkala Temple.

Rozpomněla jsem se, jak vyděšená se mi Tamira zdála tenkrát na verandě, když jsme s Essie a Rhapsody šly okolo. Ať už se jednalo o vítězství ducha nad hmotou nebo o cokoliv jiného, bylo zjevné, že Rhapsody tu chuděru děsí k smrti.

„Pamatuješ si na mě?“ zeptala jsem se.

„Vy jste Amelia,“ opáčila bez meškání. „Bábi vás už čeká.“

„Jak věděla, že jsem tady?“

„Poslala pro vás,“ pronesla Rhapsody.

„Ze pro mě poslala? A jak?“

Neodpověděla, místo toho mě jen chytila za ruku a společně jsme kráčely přes hřbitov zpátky. Pleť měla teplou a hladkou a voněla po prádle usušeném na čerstvém vzduchu a po rozmarýnu. Zdědila otcovu stavbu kostí a kouzelný úsměv, ale oči měla spíš dozelena než topasové. Nicméně s těmi rozevlátými černými kudrnami a jakousi svižnou grácií, díky níž se člověk musel ptát, jestli dívka spíš nelétá, byla nesmírně půvabná. Držela se mě za ruku, jako by potřebovala kotvu, a já jsem se přistihla, že mě tenhle dotyk nevysvětlitelně znepokojuje. Držím ji při zemi, anebo si mě vede jako zajatkyni?

Hloupý nápad! Bylo to prostě roztomilé dospívající děvče, které si libuje v dramatických situacích a uličnictví.

Od našeho minulého setkání Rhapsody přímo rozkvetla a už nyní se vyznačovala jistou koketérií, která – když si k ní připočteme dívčinu krásu – v budoucnu způsobí, že Rhapsodyina prababička rozhodně nebude mít klidné spaní.

Zatímco jsme spolu šly ze hřbitova, bez ustání brebentila; příhoda s Tamirou už jí zjevně zapadla do hlubin paměti. Já jsem ale nezapomněla. Ať už si ten záchvat kašle Tamira vyvolala sama, anebo ne, každopádně splnil účel: donutil ji přestat vykládat o noci, kdy byl zavražděn Robert Fremont.

Po silnici jsme minuly dům starého pana Fremonta a já si všimla, že díru už vyspravili, čímž zabránili starcově duši v návratu. Rhapsody se zastavila, aby mohla sledovat, jak od chodníku odjíždí pohřební vůz.

„Ty jsi pana Fremonta znala?“ otázala jsem se jí opatrně.

„Sedával na přední verandě a pokuřoval z fajfky,“ řekla. „Někdy jsem si k němu přisedla. Líbila se mi vůně jeho tabáku. Připomínala mi Dlouhého Johna Přemožitele7.“

„O tom už jsem slyšela. To je nějaký kořen, vid?“

Sáhla do kapsy a vyndala tmavou dřevitou hlízu. Položila mi ji na dlaň. Zkusmo jsem ji zvedla k nosu: byla cítit trochu jako lulkový tabák ovoněný třešňovým aromatem a špetkou muškátového oříšku a skořice. „K čemu to je?“

„Tenhle kořen má náramnou sílu,“ řekla. „Strčte si ho do kapsy, a on vám přinese štěstí a dá vám moc přechytračit podvodníky.“

„Děkuju ti. Tohle by se mi mohlo hodit.“

A když už je řeč o podvodnících…

„Když jsem u vás byla posledně, povídala jsi mi, že je tvůj otec v Africe,“ řekla jsem. „Nevrátil se už?“

Skrze husté řasy se po mně úkosem podívala. „Nač to chcete vědět?“

„Jen mě to zajímá. Vyprávěla jsi mi, jak se ti stýská po vašem domě v Atlantě a po kamarádech.“

„Teď mám kamarády tady,“ řekla. „A taky tu mám bábi.“

Napadlo mě, zda holčička vůbec tuší, že se její otec zdržuje v Charlestonu.

Když jsme se přiblížily k domku, zvedl se vítr. Slyšela jsem, jak na šňůře pleská prádlo, a u domu klinkají zahradní zvonky. Stejně jako prve seděla Essie na přední verandě, s háčkovaným šálem kolem ramen, a hrbila se nad přikrývkou, kterou sešívala z barevných dílů. Nohama se opírala o malou dřevěnou stoličku a já viděla, že jí zpod lemu dlouhé sukně vykukují špičky tenisek.

„Tady ji máš, bábi,“ ohlásila Rhapsody, když jsme stoupaly po schodech na verandu. „Přivedla jsem ti ji, jak jsi chtěla.“

Essie si mě změřila od hlavy k patě, svírajíc nesouhlasně ústa do tenké čárky. „Sedni si, ďouče, jinak tě ten vítr z týhle verandy sfoukne. Propáníčka, dyť ty jseš akorát kost a kůže!

Sklesla jsem na horní schod a vzpomínala na svou minulou návštěvu. Právě tady na verandě jsem omdlela a poslední, co jsem si uvědomovala, byl modrý strop, který jako by se na mě seshora tlačil. Když jsem pak přišla k sobě, Essie mi řekla, že se Devlin bude muset jednoho dne rozhodnout mezi živými a mrtvými a že Shani nemůže najít klid, dokud v sobě Devlin nesebere sílu, aby ji nechal jít.

„Mám uvařit kapku čaje?“ zeptala se babičky Rhapsody. „A přinést pár koláčků jako posledně?“

„Prosím vás, hlavně se kvůli mně neobtěžujte,“ vyhrkla jsem honem. „Nemůžu se zdržet dlouho.“

„Takže můžu jít zase ven, bábi? Prosím! Úkoly už mám hotový.“

Essie se pátravě zadívala na oblohu. „Ale koukej bejt zpátky do tmy!“ nařídila jí přísně. „Ne abych tě zase musela jít hledat!“

„Žádný strach!“ Rhapsody mě obdařila sladkým, zářivým úsměvem, jemuž jsem příliš nedůvěřovala. „Snad byste mohla zůstat na ring skout.“

„Kšá!“ Essie prudce mávla rukou a Rhapsody odpelášila jako zajíc.

Obrátila jsem se k Essie. „Říkala, že jste pro mě poslala. Jak jste věděla, že jsem tady?“

„Tohle ďouče má řečí jako koza blech,“ broukla, aniž mi odpověděla na otázku.

„Víte, proč jsem sem z Charlestonu přijela?“

Znovu se pustila do šití.

„Jsem tady kvůli Shani.“

„Hádám, že to vona pro tebe poslala.“

„Svým způsobem ano.“

„I mně se vo tom díťátku zdálo,“ řekla Essie. „Začíná bejt ještě neklidnější než dřívávějc. Nemůže tady zvostat, a přitom se nemůže hnout dál. Neví, kam patří. Potřebuje pomoc.“

„Proto jsem tady. Chci jí pomoct, ale nevím jak.“

Essie vzhlédla. Její vybledlé oči na mě hleděly vážně a úpěnlivě. „Musíš mu to povědít.“

Zatajila jsem dech. „Myslíte tím Johna, že?“

„Už ji tady nesmí držet. Je čas, aby ji propustil.“

„Co když mi neuvěří?“

„Pak ho holt musíš přesvědčit, páč se to musí stát teď,“ řekla.

Naléhavost v jejím hlase byla zrcadlovým odrazem vážnosti Roberta Fremonta. Rozčileně jsem se k Essie naklonila. „Proč zrovna teď?“

„Znamení to říkaj, proto.“ Chopila se nůžek a přestřihla nit. Čekala jsem, že bude pokračovat, ale pak mi došlo, že co se týče Essie, rozhovor je u konce. Chtěla jsem se jí zeptat na Dariuse, co jsem však vlastně čekala, že mi poví? Že je její vnuk ztělesněné zlo? Měla jsem podezření, že stejně jako Rhapsody ani Essie netuší, že se vrátil.

Seděla jsem na schodu a pozorovala, jak stará paní šije, a rytmus a blýskání její jehly a náprstku mě uváděly do transu. Po chvíli jsem si uvědomila, že bych se měla nejspíš vrátit na hřbitov.

Když jsem se pohnula, Essie ke mně zvedla oči. „A esi uvidíš Rhapsody, pošli ji dom.“

„Pošlu.“

Pak mi řekla něco velice zvláštního: „Kořen bejvá jak světlej, tak černej. Vopatruj toho, komu věříš. Sleduj znamení, ďouče. A pozor na čas!“

Sleduj znamení, douče. A pozor na čas!

O Essiině záhadném sdělení jsem uvažovala po celou cestu ke hřbitovu. Pojem znamení bych si mohla vyložit jako všechny synchronicity a důležité koincidence čili shody okolností, které mě otravovaly od toho prvního večera v Clementinině zahradě. Ale co když jsem propásla ještě další znamení? A v jakém smyslu si mám dávat pozor na čas?

Kořen bejvá jak světlej, tak černej. Vopatruj toho, komu věříš. Možná věděla, že je Darius zpátky. Možná že tato nejasná výstraha je její způsob, jak mě před ním varovat.

Hlava se mi točila a cítila jsem, že mě začíná bolet. Do popředí se mi v mozku draly všechny ty nejasné výstrahy a znamení a sny, a to s takovou razancí, až jsem toužebně vzpomínala na doby, kdy jsem neměla na starosti nic naléhavějšího než se vyhýbat duchům. Obávala jsem se, že tyto dny nenávratně pominuly. Pravidla, jimž mě učil papá, byla v troskách a do mého útočiště vnikl vetřelec, ale v této chvíli jsem si nesměla dovolit o tom hloubat. Pokud jsem měla v budoucnosti vůbec nějakou naději na klid mysli, pak spočívala v tom, že naleznu Shanina ducha a pomůžu jí dostat se dál za hranice onoho světa.

Znovu jsem prošla pohřební bránou a vydala se k jejímu rovu, kde jsem si v očekávání soumraku sedla na zem. Ne že bych přitom nepociťovala rozechvění. Sice jsem věděla, že na všech hřbitovech rozhodně nestraší, což dokládala například nepřítomnost duchů v Dubovém háji, ale s jistotou jsem cítila, že navzdory důmyslným opatřením, jež toto společenství podnikalo před pohřby i po nich, se s příchodem soumraku bude Chedathy různými bytostmi jenjen hemžit.

U Shanina hrobu vládl klid. Bylo tu vlastně takové ticho, že jsem slyšela vzdálený šum hlasů. Jak slunce sklouzlo za koruny stromů, ze hřbitova odešla skupina chlapů s lopatami. Hádala jsem, že kopali hrob pro pana Fremonta, což ve mně vyvolalo vzpomínku na Robertovo místo posledního odpočinku, které leželo čtyřicet mil směrem na sever od Charlestonu, na hřbitově Coffeeville.

Podle Tamiry ho tam pochovali, aby se jeho duch osvobodil od Mariamy. Ale třebaže se mezi nimi prostíraly desítky mil, Robert nemohl klidně spočinout. Co znamená vzdálenost a čas za závojem? A kromě toho, Robertův spánek nerušila Mariama. Nebyl schopen dojít pokoje, dokud jeho vrah nebude nalezen a vydán spravedlnosti.

Při západu slunce klesla teplota, takže se do mě dala zima. Seděla jsem s koleny u brady, zatímco se den chýlil ke klidnému konci a z mokřadů plížil soumrak. Záře na obzoru počínala blednout a v sílícím větru se suché listy rozezněly jako droboučké řehtačky. Ten zvuk dostával zvláštní rytmus a přeléval se v energii, která mi zrychlila srdce.

Potom ke mně dolehla monotónní recitace: někdo opodál vyzpěvoval dětskou říkanku. Zdvihla jsem hlavu a naslouchala.

„Dicky Dilver, houpy hou, ženu míval stříbrnou.

Hůl si vzal, potěžkal, ženě záda zmaloval, pak ji prodal pod cenou.

Mlynář o ni málo stál, do řeky ji hodit dal.“

Vstala jsem a šla za tím prozpěvováním přes hřbitov. Ale nevolala mě Shani. Tento hlas byl starší a pozemštější, bez kovové ozvěny ze záhrobí. Fakt, že tuhle rýmovačku slyším právě na hřbitově Chedathy, měl každopádně určitý význam. Bylo to jedno z těch znamení, na něž jsem si jak podle Clementine, tak podle Essie měla dávat pozor.

Když jsem se přiblížila k místu, kam mě předtím zavedla Tamira, obezřetně jsem se proplížila až za strom, odkud kdysi dívka špehovala Roberta s Mariamou. Naslouchala jsem té rozčilující písničce ještě chvilku a teprve pak jsem si troufla vykouknout zpoza kmene.

Na zemi seděla Rhapsody a při zpěvu se hrabala v plechové krabici. Kolem sebe měla rozložené všelijaké pytlíky s kořínky a malé nádobky plné prášků a bylin. Jednu lahvičku si zasunula do kapsy u bundy, všechno ostatní vrátila do krabice a přimáčkla na ni víko. Vzápětí vstala a krabici schovala co nejhloub do dutiny ve stromě.

Pak odcupitala, ale nikoliv směrem k domovu. Místo toho zamířila k zadní části hřbitova, kde jsem měla zaparkované auto. Váhala jsem, zda se mám vydat za ní, anebo spíš prozkoumat obsah té plechové krabice. Nebyla jsem nijak hrdá na to, že tajně sleduju dítě, ale pokud si Rhapsody prozpěvovala říkanku, jejímž prostřednictvím mě Shani přilákala do Clementininy zahrady, muselo to něco znamenat. Byla to nápověda, či dokonce vzkaz od dětského ducha.

Chvátala jsem ke stromu a vrazila paži do dutiny tak daleko, jak to jen šlo, až jsem nahmatala studený kov. S krabicí v ruce jsem si klekla na zem a odklopila víko. Při pohledu na obsah krabice jsem se zajíkla. Sice jsem se nijak zvlášť nevyznala ve zbraních, ale s jistotou jsem cítila, že jsem našla Devlinovu osmatřicítku. Neuměla jsem si představit, jak se dostala do Rhapsodyina vlastnictví. S Robertovou vraždou přece Rhapsody neměla nic společného. Byla to jen malá holka. Zděšena tím, co jsem objevila, jsem zase zavřela víko a krabici vrátila do dutiny stromu. Pak jsem šla pátrat po Rhapsody.

Soumrak houstl, ale měsíc dosud nevyšel. Čas od času jsem zpozorovala její drobnou postavičku, proplétající se mezi stromy. Z dálky se ozývalo tajuplné vyzpěvování a svůdný rytmus bubnu.

Rhapsody vyšla ze hřbitova, přeskočila kanál a přešla přes silnici, načež se ztratila v lese. Chvíli jsem vyčkávala a pak se vydala za ní.

V lese byla opravdu tma. Už jsem dívku vůbec neviděla. Místo toho jsem mezi hustými závěsy z břečťanu a španělského mechu šla za tím bubnováním. Blížila jsem se k mokřadům, takže půda pod nohama byla stále měkčí a vzduch houstl pachem slané vody, kouře a čehosi, co jsem nedokázala určit.

Zpěv zněl stále silněji, až se stromy rozestoupily a já uviděla mýtinu. Shromáždil se zde dav, který ve zběsilém tempu bušil do země holemi a sochory. Uprostřed se proti směru hodinových ručiček pohybovali v kruhu tanečníci, kteří dupali a tleskali do rytmu a občas vykřikli, když dostali vnuknutí.

Byla to oslava plná radosti, takže bych se neměla ani trochu bát, jenomže jsem přesto cítila hrůzu. Neděsil mě rituál, bouchání holemi ani tanečníci, ale něco jiného, co číhalo v lese. Vnímala jsem chlad blížících se duchů. Netušila jsem, zda je přitahuje rituál, anebo já. Hádala jsem, že asi obojí, poněvadž obřad dával vzniknout úžasné synergii.

Snad mě ten neutuchající rytmus mírně zhypnotizoval. Snad právě tohle byl důvod, proč jsem ten vysoký stín nezahlédla, dokud nebyl téměř u mě.

Zlomek vteřiny předtím, než se na mě snesl jemný třpytivý prach, jsem uslyšela slavíka. Snažila jsem se zadržet dech, ale to už jsem cítila štípání toho prášku na kůži, a když jsem se nakonec nadechla, ucítila jsem na jazyku hořkou chuť nějakého alkaloidu.

Srdeční tep se mi zpomaloval, hýbala jsem se šnečím tempem. Necítila jsem žádnou bolest ani strach. Místo toho mě obrostla slupka snového poklidu, jež mě prorůstala až na samotnou dřeň. V uších mi bzučely myriády zvuků. Kdybych se zaposlouchala pozorněji, dokázala bych je odlišit od bušení a zpěvu. Nahoře na stromě trylkoval slavík. O kus dál se rozlehl hluboký smích. Dokonce jsem slyšela, jak Essie volá na Rhapsody.

Ty zvuky byly skutečné, nešlo o pouhý výplod fantazie. Neměla jsem halucinace, ani jsem nezažívala žádný drogový trip. Musela jsem vstoupit do nějakého změněného stavu vědomí, protože když jsem se vznesla vzhůru, uviděla jsem na zemi svoje tělo.

Zjistila jsem, že se nacházím na okraji shromážděného zástupu a kolébám se v tom hypnotickém rytmu. Zpočátku jsem se strachovala, že mě požádají, ať odejdu, jenomže mi nikdo nevěnoval ani špetku pozornosti. Obřad pokračoval, a jak noc zvolna ubíhala, bubnování i tanec nabývaly stále šílenějších obrátek.

Když jsem se rozhlédla po kruhu, zpozorovala jsem několik známých tváří. K tanečníkům se přidala Rhapsody, která dupala do země bosýma nožkama a vzpínala paže k nebi, zatímco se její tělo svíjelo a vrtělo. Na protější straně mýtiny jsem uviděla Laylu, jež se natřásala do rytmu hudby. Její přítomnost mě upomněla, že nablízku musí být i Darius, ale tato představa mě nijak zvlášť nevzrušovala. Vůbec jsem necítila strach, jen rozechvělé vzrušení, které mi olizovalo všechna nervová zakončení.

Kus od hlavní mýtiny založili oheň, a když se tanečníci unavili, opustili kruh a shlukli se kolem ohně. Zatímco jsem zírala do plamenů, zjevil se mi obraz objímající se dvojice. Byli nazí, údy měli propletené a těla jim pulzovala v rytmu bubnů. Viděla jsem, jak Mariamě splývá po holých zádech záplava vlasů a pleť se jí ve světle ohně leskne. Položila Devlinovi na srdce roztažené prsty a on její ruku překryl svou – nedokázala jsem určit, zda si ji přitahuje k sobě, anebo ji naopak odstrkuje.

Ohlédla se po mně přesně tak, jak to v mých snech dělávala vždycky. Ale tentokrát to nebyl svůdný úsměv ani posměšná výzva. Teď jsem v jejím obličeji četla jen zuřivost, což mě vyděsilo jako dosud nikdy, protože jsem se nebála jen o sebe. Chvěla jsem se hrůzou kvůli Devlinovi.

Po mém boku se zjevil Robert Fremont. I on upřeně civěl do plamenů.

„Vy je taky vidíte,“ konstatovala jsem.

„Ano, vidím je.“

„Ona ho nikdy nepropustí, viďte?“

„Ne. Pokud neobjevíte způsob, jak jí to zarazit.“

„Jak to mám udělat?“

Když se ke mně obrátil, na tmavých brýlích se mu roztančily plameny. „Povězte Devlinovi, co provedla.“

„Jak to myslíte?“

„Však víte.“

Ano, opravdu jsem to věděla. Důkazy hovořily jasně. Já jsem je pouze nechtěla vidět. Nechtělo se mi věřit, že by někdo mohl být schopen tak odporného, tak nevýslovně krutého činu. „Setkal jste se s Mariamou den předtím, než vás na hřbitově Chedathy zastřelili. To její parfém jste cítil ze svých šatů, když jste umíral,“ pronesla jsem bezvýrazným hlasem.

„Ano.“

„Pohádali jste se. Řekl jste jí, že ve vašem životě není místo pro manželku, natožpak pro manželku s dítětem. A když vás tam nechala stát, záměrně autem najela na zábradlí a přerazila ho. Ethan Shaw mi povídal, že z potápějícího se auta volala o pomoc. Jenomže to nebylo možné, protože na mostě ani ve vodě neměla signál. Musela ty telefonáty uskutečnit ze hřbitova. Už věděla, co udělá, až vás opustí. Ale proč o tom až do dnešního dne nikdo nezapochyboval?“

„Proč by měl někdo zpochybňovat volání o pomoc? Všichni se domnívali, že šlo o tragickou nehodu. I John.“

„Ale vy jste věděl svoje.“

„Já jsem ji znal.“ Jeho hlas zněl velice chladně, velice odměřeně. „Ona nebyla ten typ člověka, který by si sám vzal život. Měla v úmyslu doplavat na břeh a Shani nechat v autě, jenomže uvázla v bezpečnostním pásu. Mariama se pokusila zbavit svého jediného dítěte – a nyní jsou k sobě připoutány navždycky.“

„Vzala s sebou Devlinovu dceru,“ zašeptala jsem. „To jediné, na čem mu záleželo.“

„A teď má pocit, že ji ohrožujete,“ řekl Fremont. „Shani představuje její pouto se světem živých a vy jste jediná, kdo to dítě může osvobodit.“

„Jak?“

„Tím, že přesvědčíte Johna, aby tu malou nechal jít.“

„Nevím, jestli to dokážu provést.“

„Dokud to neuděláte, nikdo nebude mít klid – a Shani nejmíň ze všech.“

Ze stínů se vyloupla vysoká postava a došla ke mně; topasové oči se jí leskly v záři ohně.

„Proč jste tady?“ zeptala jsem se.

„Přišel jsem za vámi.“

„Jsem mrtvá?“

„Mrtvá nejste. Ještě ne.“

„Ale vždyť jste mi foukl do tváře šedivý prach!“

„To bylo jenom neškodné kouzlo,“ řekl. „Šedivý prach je tohle.“ Vytáhl z kapsy lahvičku, a když mi ji podal, spatřila jsem třpyt nesmírně jemného prášku. „Vezměte si to,“ nabádal mě. „Na cestu to budete potřebovat.“

Chtěla jsem se ho zeptat, nač by mi ten prášek byl ve snu, ale místo toho jsem lahvičku od něj přijala a zasunula si ji do kapsy. „Vy jste mě sledoval,“ řekla jsem. „Proč?“

Topasové oči zajiskřily. „Kvůli tomu, kdo jste. Kvůli tomu, co jste. Máte přístup k tak neuvěřitelnému zdroji energie, a přitom netušíte, jak ji využít. Ale už brzo pochopíte. Všemu vás naučím!“

„A co když odmítnu? Zabijete mě, jako jste zabil Torna Gerrityho?“

„Myslíte si snad, že jsem ho zabil?“ Znělo to pobaveně. „Proč bych se obtěžoval s likvidací takové nuly?“

„Abyste tu vraždu mohl přišít Devlinovi.“

„John Devlin mě nezajímá ani za mák. Ledaže by se mi znovu postavil do cesty.“

„Znovu?“

„Už jednou mi sebral něco, co pro mě mělo velikou cenu. A já jsem teď konečně objevil způsob, jak to získat zpět.“ Zrak mu sklouzl kamsi za mě, a když jsem se honem otočila, uviděla jsem na kraji lesa Shani. Napřáhla ke mně ručičku, ale když jsem k ní vykročila, rozplynula se.

Darius se sklonil a přiblížil rty k mému uchu. „Ve snu jí pomoct nemůžeš. Musíš projít na druhou stranu. A já tam na tebe počkám.“

Slyšela jsem, jak mě Devlin volá jménem, a jako v mrákotách jsem se otočila po zvuku. Abych na Devlina dokázala zaostřit, musela jsem chvíli mrkat. Upřeně se na mě díval a pak jsem si uvědomila, že se mnou cloumá.

„Amelie! Slyšíš mě?“

„Ano, slyším. Jak jsi věděl, kde mě hledat?“

„Essie mě poslala, abych se po tobě poohlědl. Měla o tebe starost.“

„Ty jsi mě přijel hledat až z Charlestonu?“

„Už jsem tady byl,“ řekl. „U Essiina domu jsme se těsně minuli.“

„Ach tak.“ Pak jsem si uvědomila, že bouchání i tanec ustaly. Když jsem nyní ležela na zemi s očima upřenýma do korun stromů, les byl dočista tichý. „Slyšel jsi to?“ zeptala jsem se Devlina.

„Co?“

„Toho slavíka. Vždycky zpívá, když je nablízku Darius.“

Hlas mu ztvrdl. „Tys viděla Dariuse?“

„Foukl mi do obličeje prášek a pak za mnou přišel ve snu. Myslíš, že sem toho slavíka dovezl z Afriky?“

„To bude jen další z jeho triků. Pojď,“ řekl Devlin a uchopil mě za paži, „dokážeš se posadit?“

Zkusila jsem to, ale stromy nade mnou se začaly točit, a tak jsem si zase radši lehla. „Dej mi ještě chvilku.“

„Mohla bys mi aspoň říct, proč jsi sem přijela?“

„Pokouším se vypátrat, kdo zabil Roberta Fremonta.“

„Proč?“

„Já… Nechci, aby z jeho vraždy obvinili tebe.“

„Tyhle starosti přenech mně.“

„Jenže já ti můžu pomoct!“ opáčila jsem vzrušeně. „Našla jsem tu ztracenou pistoli.“

„Cože?!“

„Je to pravda. Viděla jsem Rhapsody, jak z dutiny ve stromě vytahuje krabici. Uvnitř byla pistole. Já toho sice o zbraních moc nevím, ale jsem si jistá, že to byla ta tvoje.“

Divným hlasem pronesl: „Možná se ti ještě něco zdá.“

„Kdepak! Tohle se stalo ještě předtím, než se objevil Darius. Jasně si na to pamatuju.“

‚A kde je ten dutý strom?“

„Na hřbitově. Jestli chceš, odvedu tě tam.“

Pomohl mi na nohy. „Máš dost sil? Udržíš se na nohou?“

Udělala jsem jeden vratký krůček a Devlin si mě vzápětí nadhodil do náručí. „Nevadí. Ponesu tě.“

Bez protestů jsem mu zabořila obličej do ramene. „Máš docela páru. Jsi silnější, než by se zdálo.“

„Ty jsi jako pírko,“ řekl. „Od jara jsi zhubla.“

„To proto, že jsem pronásledovaná.“

‚A kdo tě pronásleduje?“ zeptal se mě tiše.

„Ty.“

Slyšela jsem, jak se spěšně nadechl, ale neřekl nic, dokud jsme nedošli k silnici, kde jsem parkovala. Tam mě jemně postavil na nohy.

„Kam teď?“

Ukázala jsem na bludiště náhrobních kamenů v zadní části hřbitova. „Támhle tudy!“

Zatímco jsme mlčky kráčeli po pěšině, listí rozčeřil vánek. I duchové ožívali. Vycítila jsem za námi čísi ledovou přítomnost, ale bylo zbytečné se ohlížet – když jsem měla vedle sebe Devlina, nebála jsem se.

Došli jsme k dotyčnému stromu; strčila jsem ruku do dutiny a začala jsem prsty tápat po krabici. Nenahmatala jsem nic.

„Před chviličkou tady byla. Určitě ji odnesla Rhapsody.“

„Nechápu, jak se mohla zmocnit mé pistole,“ řekl Devlin. „Tedy pokud to je opravdu moje pistole.“

„Přemýšlela jsem o tom. Určitě byla tenkrát v noci na hřbitově a zakopla o mrtvolu. Snad z té vraždy podezírala Dariuse, a proto zbraň sebrala, aby ho chránila.“

„Jsi si jistá, že si nevšimla, jak ji sleduješ?“

„Myslím, že mě neviděla.“

„Budu si s ní muset popovídat,“ řekl Devlin. „Ale nejdřív tě odvezu domů, kde budeš v bezpečí.“

„Co když se té pistole zbaví, zatímco budeš pryč? Anebo ji předá Dariusovi?“

„To už nejspíš udělala,“ řekl Devlin.

„Stejně by sis s ní měl promluvit. Domů mě vozit nemusíš, já se nebojím. Když jsem s tebou, nemám strach.“

„To už vcelku nehraje roli,“ řekl. „Já se bojím za nás oba.“

Jenomže se mi ustrašený vůbec nezdál.

Společně jsme došli k autu a Devlin mi galantně přidržel dveře. Přes to přese všechno, co se stalo, jsem cítila velmi intenzivní nutkání ho políbit. Vyhlásit tak svůj nárok na něj pro případ, že ve stínech číhá Mariama. Což bylo ode mě bláhové, poněvadž jsem ještě ani netušila, co by mi mohla provést. Nám.

„Co tvoje auto?“ otázala jsem se ho.

„Vyzvednu si ho později. V tomhle stavu nemůžeš řídit. A kromě toho, dokud se nedozvíme, co má Darius za lubem, nenechám tě samotnou.“

Obešel vůz a nastoupil z druhé strany. Obrátila jsem se tak, abych si ho mohla prohlížet z profilu.

„Je tady zima,“ řekla jsem. „Cítíš to?“

„Zapnu topení.“

„To nepomůže.“

Kabonil se, hledě upřeně na silnici. „Proč to říkáš?“

Protože ta zima táhne z ní.

Mrkla jsem na zadní sedadlo. Když si Shani přitiskla prstík na rty, její černé oči se zahleděly do mých.

Když jsme dojeli domů, ještě jsem se třásla, i když Shani mezitím zmizela. Devlin mi napustil do vany horkou vodu, a když se chystal z koupelny vypařit jako pravý džentlmen, vzala jsem ho za ruku a přitáhla si ho k sobě. S přivřenýma ztemnělýma očima mě svlékl a pomohl mi do vody. Snad to nějak souviselo s tím, čím jsme si prošli, anebo jsem dosud byla pod vlivem té Dariusovy drogy, ale na každý pád jsem se za svou nahotu vůbec nestyděla. Když si Devlin klekl vedle vany, aby mě vykoupal, ani jsem se nezačervenala.

Potom jsme leželi na posteli a já jsem se choulila do ohbí jeho paže.

„Je ti líp?“ zeptal se mě.

„Ano.“

„Ale třeseš se.“

„To není od zimy.“

Objal mě pevněji. „Tentokrát ode mě taky utečeš?“

„Nechci utíkat, ale možná nebudu mít na vybranou.“ V měsíčním světle jsem se na něj zadívala. „Ona udělá cokoliv, aby nás udržela od sebe.“

„Kdo?“

„Mariama.“

Ani se nepohnul, ale ucítila jsem, jak vzdálenost mezi námi vzrostla. „Mariama je mrtvá.“

„Jenomže je stále tady! A ty to víš. Vnímáš přece ten průvan u sebe doma – to cítíš ji. Neposunula se na onom světě dál a Shani taky ne.“

Celé tělo se mu napjalo. „O čem to mluvíš? Jsou obě po smrti. Nemůžou se vrátit. Vím to líp než kdo jiný.“

„Jsou ale pořád tady. Viděla jsem je.“

„Určitě jsi měla nějaký sen či halucinaci,“ odtušil hrubě. „Víc bych v tom nehledal.“

„Johne…“

„Nech toho,“ řekl a odvrátil ode mne hlavu.

Ležela jsem na zádech a zírala do stropu. Nejvíc ze všeho jsem chtěla pomoci Shani postoupit dál, ale Devlin nebyl připraven slyšet pravdu. Nebyl připraven nechat dcerku jít. A možná nikdy nebude.

Když jsem se probudila, v pokoji byla ještě tma. Devlin dosud ležel natažený na přikrývce a já se tulila k němu. Nejradši bych takhle u něj zůstala navždy, ale v puse jsem ještě cítila hořkou chuť Dariusovy drogy, a proto jsem se zvedla a šla si do koupelny vyčistit zuby. Když jsem se do ložnice vrátila, ihned jsem ucítila chlad. Okny svítil dovnitř měsíc a v tom bledém světle jsem jasně viděla Devlina. Nad ním se vznášel přízračný třpyt. Stejně jako Shani i Mariama objevila způsob, jak proniknout do mého útočiště, ačkoliv se jí nepodařilo projít úplně.

Musela jsem bezděky způsobit nějaký hluk, poněvadž po mně střelila pohledem a vztek, jejž v ní vyvolal pohled na mě, jí dodal energii, kterou potřebovala ke zjevení.

Honem se obrátila zpátky k Devlinovi. Sklonila se nad ním a přitiskla své studené rty k jeho ústům.

Zmocnil se mě děs tak intenzivní, že jsem tam jen stála jako zkamenělá a sledovala, jak z něj začíná vysávat životní sílu. Získala jsem dojem, že se živí i mým strachem, a proto jsem se zhluboka nadechla a napřela jsem veškerou sílu vůle, abych potlačila vlastní emoce.

K mému překvapení Mariama okamžitě vybledla. Ze bych se jí mohla zbavit tak snadno? Anebo jsem si to zjevení pouze představovala?

Pak jsem šla k Devlinovi a přitiskla mu dlaň na prsa: ucítila jsem, jak mu bouchá srdce. Ihned se na lůžku posadil a hrubě po mně chňapl, zíraje na mě nevidoucíma očima. Zauvažovala jsem, zde ještě nezápasí se spánkem. Anebo zda mu v hlavě nestraší Mariama.

„To nic, to jsem já, Amelia.“

Položil ruku na tu mou – nedokázala jsem určit, zda si mě chce přitáhnout k sobě, anebo naopak odstrčit. Beze spěchu propletl naše prsty a zkroutil mi paži za zády. Volnou rukou mi pak přejel přes ňadra a břicho mezi stehna a já se zprudka nadechla. Držel mě velmi jemně. Snadno jsem mu mohla ze sevření vyklouznout, jenomže já jsem nechtěla. Jestli je Mariama pořád na číhané, zvrhlá část mého já si přála jí ukázat, jak po mně Devlin touží.

Když se zvedl z lůžka a začal se svlékat, i já jsem vstala, stáhla mu košili z ramen a rozepjala mu přezku na opasku. Přestože jsem obvykle nepřekypovala sebedůvěrou, teď jsem byla plná odvahy. Vybavilo se mi, co Darius říkal v tom posledním snu: Máte přístup k tak neuvěřitelnému zdroji energie, a přitom netušíte, jak ji využít.

Devlin i já jsme nyní byli nazí a v měsíčním světle jsme stáli čelem proti sobě. Dotkl se mých vlasů a nechal si ty světlé prameny klouzat mezi prsty, načež mi zajel rukou pod vlasy a přitáhl si mě k sobě. Dlouze jsme se líbali. Vzrušení nesnesitelně sílilo. Celá jsem se v něm ztrácela, a přece jsem ještě nikdy neměla všechno tak dokonale pod kontrolou. Moje ruka ho našla a stiskla; Devlin zasténal.

„Ještě,“ šeptl.

Neměla jsem v úmyslu přestávat. Vlastně jsem teprve začala. V ložnici jsem nebyla úplná novicka, ale těžko jsem se mohla považovat za odbornici. A přece jsem přesně věděla, jak ho potěšit. Slehnutí jazyka, zašeptání… a byl můj.

Přísahala bych, že když jsem se před ním svezla na kolena, ucítila jsem na šíji mráz Mariamina dechu a na ruce chlad jejího doteku, jímž mě vede. Když jsem se však ohlédla přes rameno, nespatřila jsem v zrcadle její přízračnou tvář, ale svou: lesknoucí se oči, rty zvlněné v tajnosnubném úsměvu.

„Ano, jen se na sebe koukni,“ zamumlal Devlin, když se mi v zrcadle podíval do očí. „Jen se koukni, co to se mnou provádíš.“

Pomaloučku jsem se zvedala, klouzajíc vzhůru po jeho těle. Ovinula jsem mu paže kolem krku a přitáhla si jeho ústa ke svým.

Odtáhl se a zkoumal mou tvář. „Dneska jsi nějaká jiná.“

„Opravdu?“

„Celá záříš. Jako bys získala přístup k něčemu, co se v tobě skrývalo.“

„Anebo je to jen…“

„Co?“

Láska.

Neměla jsem však odvahu pronést to slovo nahlas. „Třeba tě jen chci,“ řekla jsem.

Oči mu zaplanuly. „Tak pojď.“

Zamlžená okna nás halila do oparu z měsíčního světla. Pokud na nás duchové hleděli, já je neviděla. Soustředila jsem se jen na Devlina a na chvějivé horko, které ze mě prýštilo.

Lehli jsme si na postel a já se nad ním vztyčila. Chytil mě za boky a přitáhl k sobě, načež jsme se počali zvolna pohybovat a nacházet společný rytmus.

Zvedala jsem se a klesala jako mořský příliv a pak jsem se k němu sklonila a políbila ho. Jeho jazyk se dychtivě setkal s mým. Devlin se posadil a ovinul si kolem boků moje nohy. Vzniklo tak jiné tření, jiný tlak a já jsem se zajíkla, protože mě první záchvěv uvolnění zastihl nepřipravenou.

A vzápětí mě ta vlna zasáhla naplno a převalila se přese mě, a když jsem zavřela oči a přimkla se k němu, uslyšela jsem, jak dráždivě vydechuje moje jméno.

Procitla jsem v prázdné posteli a vydala se Devlina hledat. V měsíčním světle seděl na terase a upíral zrak na houpačku, která se pomaloučku pohupovala. Ten pohyb jako by ho takřka hypnotizoval. I já jsem přihlížela, jelikož mě upoutalo, jak Shani čile pumpuje nohama, až jí vlají vlásky a modré šatečky se vzdouvají jako balon.

Když jsem usedla vedle Devlina, ani se na mě nepodíval. Nespouštěl oči z houpačky.

„Jak dlouho jsi tady?“ zeptala jsem se ho.

Neodpověděl.

„Jsi v pořádku?“

„Vítr přece nefouká.“ Pak se ke mně otočil a při pohledu na jeho obličej se mi rozbušilo srdce. „Žádný vítr nefouká!“

„Ja vím.

„Tak mi tedy pověz, jak je to možné,“ řekl přidušeným hlasem.

Vzala jsem ho za ruku. Sice jsem skoro čekala, že se odtáhne, ale místo toho se mě pevně chytil. Kůži měl velmi studenou. Seděl venku, na nočním vzduchu, dost dlouho.

„Vždyť to víš,“ řekla jsem tiše. „Cítíš přece u sebe doma ten divný průvan.“

Zamračil se. „Je to starý dům.“

„Vnímal jsi ta chladná místa. Možná jsi zažil kolísání elektrického proudu. Nevysvětlitelné zvuky a pachy.“

„To přece není možné!“

Chápala jsem, proč se hněvá. Nutila jsem ho postavit se něčemu, co si zoufale přál nechat navěky zakopáno. „Ony jsou pořád tady, Johne.“

Zavřel oči a roztřásl se.

„Na té houpačce je Shani. Jenže ty to víš, viď? Má na sobě modré šatičky a ve vlasech mašli.“

Devlin na mě zůstal s hrůzou zírat. „Pochovali jsme ji v modrých šatech. Jak bys tohle mohla vědět?“

„Já ji vidím. Dokážu vidět duchy. Tuto schopnost jsem zdědila po svém papá. Od toho večera, když jsem se s tebou prvně setkala na Baterii, jsi měl Shani po boku. Snažila se ti něco sdělit, ale ty ji nemůžeš slyšet. Ani vidět.“

„Proboha? Přitiskl si ruce na tvář.

Měla jsem najednou knedlík v krku, takže jsem polkla jen s námahou. „Tvůj pocit viny a tvůj zármutek ji drží tady na zemi, ale už je čas, aby se mohla hnout z místa. Musíš ji nechat jít.“ Viděla jsem, jak v trávě jiskří Shanin prstýnek – týž, který jsem předtím nechala na jejím hrobě. Musela ho tam položit, abych ho našla, poněvadž věděla, že její otec bude potřebovat důkaz. Sebrala jsem ho nyní z trávy a položila mu ho na dlaň. „Není tohle její prstýnek?“

Chvíli na třpytící se granát zíral, vzápětí ho sevřel prsty.

„Kde jsi ho vzala?“

„Shani mi ho donesla. Tímhle způsobem se mnou komunikuje.“

Přerývaně se nadechl. „Tenhle prstýnek jsem jí daroval k narozeninám. Měla ho na prstě, když

„Já vím. Ale jak bych k němu jinak přišla? Dvakrát jsem jí ho položila na hrob, a ona mi ho dvakrát přinesla zpátky.“

„To není možné,“ řekl znovu.

Pohyb houpačky ustal a Shani najednou stanula vedle Devlina. Přiložila mu přízračnou ruku na líc.

„Cítíš ji přece, ne? Soustřeď se.“

Opět zavřel oči a pak si dal ruku na obličej.

„Tvoje prsty se právě dotýkají její ruky.“

Jeho vyrovnanost dostala vážné trhliny. Z hrdla se mu vydral hrozný zvuk. „Shani…“

„Je tady, Johne. Byla tady po celou dobu.“

Lokal vzduch jako tonoucí. „Cítím jasmín.“

„Ano, to je ona.“

Shani si klekla a položila hlavičku Johnovi na koleno. Automaticky tím směrem spustil ruku.

„To, co se jí stalo, nebyla tvoje vina,“ řekla jsem. „Chce, abys to věděl.“ Teď nebyl čas, abych mu vykládala, co Mariama provedla. Jeho chvíle se Shani byla příliš vzácná.

„Měl jsem ji ochránit.“ Trýzeň v jeho hlase mi drásala srdce. „Měl jsem tam být a zachránit ji.“

„Je čas oprostit se od pocitu provinění. Musíš ji nechat jít, aby mohla na onom světě postoupit dál. Ale část její vůle tu s tebou zůstane napořád. Vždycky bude mít vyhrazeno výjimečné místo ve tvém srdci. Shani potřebuje vědět, že to bez ní zvládneš. Potřebuje vědět, že je v pořádku, když odejde.“

Rozevřel ruku a Shani sáhla pro prstýnek. Když si ho nasadila na drobounký prstík, granát zajiskřil v měsíčním světle. Devlin s úžasem a překvapením přihlížel. Holčičku samozřejmě neviděl. Viděl však prstýnek odplouvající z jeho dlaně.

„Shani,“ zašeptal.

Vzala ho za ruku a pak sáhla i pro mou. Při jejím ledovém doteku jsem se neubránila zachvění.

„Mám strach,“ řekla.

„Čeho se bojíš?“ otázala jsem se jí.

„Ze mě ten zlej pán nenechá odejít. Nedovolí mi opustit to černý místo. Pomůžeš mi?“ zeptala se.

„Ano.“

„Slibuješ?“

„Ano, slibuju.“

Nechala jsem Devlina na terase. Potřeboval být chvíli sám a já jsem zase potřebovala zjistit, jak najít Shani. Darius řekl, že mám-li jí pomoci, je nutno přejít na druhou stranu.

Jenomže jak mám vědět, že tohle není další z jeho fíglů?

Šla jsem do koupelny a hrabala jsem se v kapsách svých odložených džínsů, dokud jsem nenašla lahvičku se šedivým prachem. Jenom se mi o ní zdálo, takže mi ji Darius musel v nestřežené chvíli do kapsy fyzicky podstrčit. Nijak mě nepřekvapovalo, že tam byla. Po pravdě řečeno, dal mi ji z nějakého konkrétního důvodu. A až přejdu na druhou stranu, on tam na mě bude čekat.

Odnesla jsem lahvičku do kuchyně, a zatímco jsem civěla na třpytící se prach, hlavou mi blesklo Devlinovo varování: Šedivý prach člověku zastaví srdce a dotyčný umírá.

Ale jak jinak bych mohla projít závojem, a zachovat si přitom alespoň jiskřičku naděje, že se vrátím? Jak jinak bych se mohla dostat k Shani?

Nasypala jsem si špetku na hřbet ruky a zvedla ji k nosu.

Ucítila jsem slabou vůni, ale nebylo to nepříjemné. Než jsem si to stihla rozmyslet, prášek jsem vdechla.

Zpočátku jsem si myslela, že se nic neděje. Žádné zpomalení vitálních funkcí, žádná letargie. Naštěstí jsem měla tolik rozumu, že jsem se vteřinu předtím, než mi v mozku explodovalo oslnivě bílé světlo, položila na zem.

Slyšela jsem bzukot a v hrudi cítila hluboké vibrace a pak jsem otevřela oči, jako bych vyplouvala z přehlubokého spánku. Nejdřív jsem nevěděla, kde to jsem, ale když jsem se rozhlédla, všechno mi připadalo zvláštně povědomé. Vzduch a nebe měly barvu soumraku a v dálce jsem viděla vířící mlhu. Před sebou jsem měla pohřební bránu, která se otvírala na rozlehlý hřbitov. Viděla jsem nesčetné řady soch a památníků, ale vzápětí mi došlo, že to vůbec nejsou sochy, ale siluety mrtvých. Byla jsem na území Šedi, v tom mlhavém prostoru mezi Tmou a Světlem.

Po mém boku se objevil Darius Goodwine a ukázal na hřbitov. „Abys mohla projít branou do říše mrtvých, potřebuješ průvodce,“ řekl mi.

Nevěřila jsem mu ani za mák. Nevěřila jsem, že mě někam doprovodí. Něco po mně chtěl, ale v této chvíli bylo hlavní najít Shani.

„Ty víš, proč jsem tady,“ řekla jsem. „Kde je?“

Vykročil směrem ke hřbitovu. „Támhle!“ řekl a zmizel pod obloukem brány.

Následovala jsem ho do ještě šedivějšího světa, kde mě zmrzlýma očima pozorovaly nekonečné legie mrtvých. Viděla jsem spoustu duchů, které jsem znala z dávné i vcelku čerstvé minulosti: dlouhou řadu Asherů, svou biologickou matku Freyu. Byli zde i příbuzní z otcovy strany. Ráda bych si se všemi svými zesnulými předky popovídala, avšak v uších mi zazvonilo Essiino varování: Pozor na čas!

Když jsem se přiblížila k zadní části hřbitova, šeď potemněla v půlnoc a přede mnou se prostíral veliký les.

„Tam ji najdeš,“ řekl Darius.

„Jak to víš?“

„Poslouchej!“

Oba jsme umlkli a já zaslechla slaboučký zvuk: někdo si prozpěvoval verše dětské říkanky. Shani mi ukazovala cestu k sobě.

Obrátila jsem se na Dariuse. „Jdeš se mnou?“

„Tady naše společná pouť končí,“ řekl. „Zbytek cesty musíš zvládnout sama.“

„Proč?“

Jenom se usmál a rozplynul se v mlžném oparu.

Vykročila jsem k lesu, ale na stezce přede mnou se objevila nějaká žena. Zdála se mi povědomá, a tak mě napadlo, že to nejspíš bude další mrtvá příbuzná. Nevypadala staře, její vlasy však byly bílé jako mléko a neměla oči.

Chvilku jsem civěla na ty zející prázdné důlky a třásla se. „Kdo jsi?“

„Jmenuju se Arnelia Grayová,“ řekla.

Zalapala jsem po dechu. „To není možné. Arnelia Grayová jsem já!“

„Tím, čím jsi, jsem kdysi bývala i já,“ řekla. „A ty se jednoho dne staneš tím, čím jsem teď.“

Při jejím strašidelném proroctví se do mě dal třes. „Musím najít jedno dítě. Jmenuje se Shani. Nevidělas ji? Myslím, že se asi schovává v tom lese.“

„Nechoď do Tmy,“ varovala mě. „Nikdy nenajdeš včas cestu zpátky. A tohle právě chce.“

„Kdo?“

„Ten čahoun,“ řekla. „Chce ti ublížit. On a ta ženská. Ona se snaží zůstat ve světě živých a ty se máš stát nádobou pro jejího ducha.“

Pak mi v mysli vytanul popis šedivého prachu, který mi poskytl doktor Shaw. Po uplynutí určité doby už nelze fyzické tělo oživit. Skořápka uschne a odumře anebo ji v některých případech obsadí jiný duch.

Takže proto mě tedy nalákali za závoj? Aby Mariamin duch mohl zabrat moje pozemské tělo?

„Jdi zpátky!“ nabádala mě ta žena.

„Nemůžu. Dokud nepomůžu tomu dítěti hnout se z místa.“

„Pst!“ Naklonila hlavu. „Copak neslyšíš?“

Otočila jsem hlavu a naslouchala. Nedoléhalo ke mně nic než slabé bzučení, které jako by se linulo z úlu.

„Už se rojí,“ řekla.

„Včely?“

„Duchové,“ opáčila a byla ta tam.

Navzdory její výstraze jsem opustila území Sedi a vstoupila do lesa. Do Tmy. Periferním viděním jsem zachytila pohyb stínů a kolem mě se v podrostu mihl jakýsi tvor z jiného světa. Trmácela jsem se dál a dál, dokud jsem se neocitla tak hluboko v lese, až jsem se začala obávat, že má ta slepá nejspíš pravdu. Cestu zpátky asi včas nenajdu. Už jsem vnímala volání svého fyzického těla, avšak ignorovala jsem ho a šla dál. Shani jsem zpívat neslyšela, a napadlo mě, jestli mě od ní schválně neodvedli.

Zavolala jsem ji a znenadání jsem ji zahlédla mezi stromy.

„Pojď, Amelie, najdi mě!“

„Snažím se o to. Kdepak jsi?“

„Tady!“

Pospíchala jsem za zvukem jejího hlasu. Čekala na mě na mýtince, ale nebyla sama. Nad ní se tyčila vysoká postava. Obličej jí zakrývala černá kápě, ale ruka, jež svírala Shanino zápěstí, měla místo nehtů zakřivené dravčí drápy.

„Pusť ji,“ řekla jsem.

„Už je příliš pozdě,“ vysmíval se mi ten tvor. „Tvůj čas vypršel.“

Vlekl Shani mezi stromy a já šla za nimi, potlačujíc hrůzu a volání svého pozemského těla. Došli jsme na další mýtinu, osvětlenou pochodněmi. Nějak jsem věděla, že tohle místo není ani nebe, ani peklo. Nebyli jsme na Světle ani ve Tmě, nýbrž v říši, kterou jsem sama vytvořila. A pokud jsem tento svět stvořila, pak ho dokážu i ovládat.

„Pojď ke mně, Shani.“

Ten tvor sevřel holčičku pevněji a ona zakvílela.

Klekla jsem si a napřáhla k ní ruku. „Vím, co ses snažila říct tatínkovi. Vím, co se tehdy doopravdy stalo, co ti maminka provedla, ale ona už ti teď nemůže ublížit. Já jí to nedovolím. Pojď se mnou, prosím tě.“

Natáhla se ke mně, a jakmile jsme se dotkly konečky prstů, ten tvor se rozplynul v černou mlhu.

Vzala jsem ji do náručí a velice dlouho ji pevně objímala.

„Odvedu tě někam do bezpečí,“ zamumlala jsem. „Někam, kde bude krásně.“

Když jsme se vynořily z lesa, dolehla k nám vůně jasmínu. Vedla nás až do zahrady, kde čekal Robert Fremont.

„Co tady děláte?“ zeptala jsem se ho. „Ještě nemůžete jít dál. Ještě jsme neodhalili vašeho vraha.“

Podíval se dolů na Shani. „Na tom nezáleží. Nikdy na tom nezáleželo.“

A já jsem náhle porozuměla. „Protože vás na zemi drželo něco jiného, že? Čekal jste na ni.“

„Sám jsem to nevěděl,“ pronesl užasle. „Nikdy mě to nenapadlo – až teď.“

Vzpomněla jsem si na pitevní zprávy, které jsem nechala v autě. Kdybych věnovala pozornost znamením, krevní skupiny by mi sdělily pravdu: Shani byla dcerou Roberta Fremonta.

A co Devlin?, pomyslela jsem si. Co chudák Devlin? Ode mne se pravdu nikdy nedozví. Mariama mu Shani už jednou sebrala. Nechtěla bych nést zodpovědnost za to, že mu ji seberu podruhé.

Nad zahradní zdí vyšlo slunce. To světlo bylo tak oslňující, že jsem se do něj nevydržela dívat. Ale Shani s Robertem už kráčeli k zahradní brance. Dítě zaváhalo a krátce se po mně ohlédlo. Robert už zmizel, ale holčička se ještě chvilku zdržela přímo v průchodu a přitiskla si prstík na rty.

Ucítila jsem čísi přítomnost a obrátila se.

Za mnou stál Devlin.

V šoku jsem pronesla: „Tady přece nemůžeš být. Pokud nejsi…“

Smutně se na mě podíval.

„Ale to nesmíš!“ zašeptala jsem. „Já ti to nedovolím.“

„Musíš se vrátit,“ řekl. „Tvůj čas už skoro vypršel.“

„Nechci se vrátit. Bez tebe se nevrátím. Prosím tě, pojď se mnou!“

„Nejde to.“

Zrak mu zabloudil k brance, kde dosud otálela Shani.

Škublo to se mnou, jako bych dostala injekci čistého adrenalinu, a zalapala jsem po dechu. Otevřela jsem oči. Přísahala bych, že vidím, jak se nade mnou vznáší Mariama, ale měla smůlu. Byla jsem zpátky ve svém vlastním těle a ležela jsem na podlaze v kuchyni. Vedle mě spočíval tváří k zemi Devlin. Připadal mi velice bledý a velice mrtvý.

Snažila jsem se ho dotknout, ale byla mi taková zima, že jsem to nesvedla. Jenom jsem tam nemohoucně ležela a třásla se jako osika.

Opodál se hnul jakýsi stín. Podívala jsem se přes pokoj v očekávání, že uvidím Dariuse Goodwinea či Mariamina ducha, ale stál tam Ethan. Šokovalo mě to.

Drze na mě civěl. „Bylo by to pro mě daleko snazší, kdyby ses nevrátila.“

Svezl se po stěně na zem a zůstal sedět, opřen zády o rám dveří.

„Cos to provedl?“ šeptla jsem.

„To, co jsem musel. Chtěl mi ji vzít.“

„John?“ zeptala jsem se ve zmatku.

„Robert Fremont. Když se tehdy John vyřítil z domu, slyšel jsem, co Mariama říká do telefonu. Plánovala, že uteče s Fremontem do Afriky. To jsem nesměl připustit. Nesnesl bych pomyšlení, že ji už jaktěživ neuvidím.“

V ruce se mu klimbala pistole. Napadlo mě, zda to není právě ta, kterou jsem našla v dutině stromu. Devlinova osmatřicítka. Že by mě Ethan sledoval na hřbitov Chedathy?

Pokusila jsem se pomaloučku přiblížit ruku k Devlinovi. Kéž bych se ho mohla alespoň dotknout…

„Ty jsi o té pistoli, kterou měl John ve stole, věděl, co?“

„Mariama mi ji jednou ukázala. Dokonce mi naznačila, že kdyby byl John ze hry, připadly by jí jeho peníze a ona by je mohla utrácet s někým, kdo ji doopravdy miluje. Myslel jsem si, že ten někdo budu já.“

Všimla jsem si, jak se mu klepou ruce. Říkala jsem si, jestli nakonec vážně sebere kuráž a chladnokrevně mě odpráskne. Ae koneckonců, už přece zabil Roberta Fremonta a snad i Toma Gerrityho. A teď vedle mě ležel mrtvý Devlin.

„Toho dne jsem byl s Johnem,“ vysvětloval. „Tohle už jsem ti povídal, řlrozně se s Mariamou pohádali a John si umínil, že zůstane u jednoho kamaráda na Sullivanově ostrově, aby on i ona měli čas trochu vychladnout. Věděl jsem, že tam bude sám a nebude mít alibi. A tak jsem jel k nim domů, sebral jeho pistoli a pak jsem zavolal Robertovi a požádal ho, aby se se mnou sešel na hřbitově. Řekl jsem mu, že mám informace o Dariusovi.“

„A pak jsi ho přepadl ze zálohy. Střelil jsi ho do zad Devlinovou pistolí. Jenomže Mariama už byla mrtvá.“

„Že je po smrti, jsem nevěděl, dokud mi netelefonoval otec. Tou dobou už bylo pozdě.“

Vzpomněla jsem si na to, jak Rhapsody po celá ta léta pistoli schovávala v domnění, že její otec je vrah. A přitom to měl na svědomí Ethan.

„Proč jsi poskytl na tu noc Johnovi alibi, když jsi ho chtěl do toho původně namočit?“

„Když k jeho domu dorazila policie, zpanikařil jsem. A přestože to snad bude znít divně, když už byla Mariama mrtvá, zdálo se mi, že není třeba, aby trpěl. John byl můj přítel.“

„Vždyť jsi ho nakonec stejně zastřelil!“

„Jakmile se rozhodl, že půjde po Dariusovi, dříve či později by se dopídil pravdy. Beztak už měl podezření ohledně toho alibi.“

Šlehla jsem očima po Devlinově nehybném těle. „Prosím tě, zavolej linku 911! Třeba ještě nebude pozdě, aby ho mohli zachránit.“

„Víš přece, že tohle nemůžu udělat.“

„Pak mi tedy aspoň pověz, proč jsi zabil Gerrityho.“

„Řadu let vydíral mého otce. Tvrdil, že má důkaz, že otec zabil mou matku. To byl pochopitelně nesmysl, ale otec mu nejdřív platil, aby si zachránil reputaci. A snad i proto, že věděl, co jsem udělal.“

„To tys ji zabil?“

„Vůbec netušíš, jaké to bylo, tolik let přihlížet, jak matka trpí… Mariama mi pomohla. Přesně věděla, jak to provést, aby nikdo nepojal podezření. Právě tehdy jsem poznal, že mě opravdu miluje.“

„A teď tedy zastřelíš i mě.“ Konečky prstů jsem se dotkla Devlinovy ruky a zavřela oči. Byl tak studený… „Nač se vymluvíš tentokrát? Mariama tady není. Na ni už vinu svalovat nemůžeš.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ řekl. Když jsem se k němu otočila, spatřila jsem jeho záhadný úsměv. Anebo se takhle usmívala Mariama? Že by pořád ještě plnil její rozkazy?

Mou pozornost upoutal nepatrný pohyb u zadních dveří. Do tváře jsem té osobě neviděla, zato jsem čichala její dotěrný parfém. Do zorného pole se mi vplížila Isabel Perillouxová s prstem na rtech. Od předních dveří zahlaholil Clementinin hlas. „Amelie! Jste tady? Babička měla sen. Myslela si, že bych vás sem měla radši zajet zkontrolovat.“

Synchronicita, pomyslela jsem si. Shoda okolností, která má vyšší smysl. Tyhle dvě ženy mi vstoupily do života z nějakého konkrétního důvodu.

Ethan vyskočil a natočil hlavu po směru, odkud zazníval Clementinin hlas. Clementine ho dokonale rozptýlila. Z pouzdra pod Devlinovým ramenem jsem vyškubla pistoli, a když se Ethan obrátil zpátky do kuchyně, bez váhání jsem vystřelila.

Vlastní čin mě překvapil. V šoku jsem tam ležela, zatímco Isabel poklekla vedle Devlina. Během několika vteřin měla ruce od jeho krve.

Dnem i nocí jsem setrvávala u Devlinova lůžka, držela ho za ruku a silou vůle ho nutila, aby se ke mně vrátil. Pokušení zůstat se Shani muselo být neodolatelné, protože nejevil žádné známky toho, že by procital z bezvědomí.

Třetího večera jsem si zrovna na chvilku zdřímla, když vtom jsem v pokoji vycítila čísi přítomnost. Otevřela jsem oči a ve dveřích uviděla Dariuse Goodwinea.

„Já vím, oč ses pokusil,“ řekla jsem. „Prostřednictvím Shani jsi mě nalákal přes závoj na druhou stranu, aby Mariama mohla obydlet moje tělo.“

„Jsi silná,“ řekl. Zdálo se mi, že mu v hlase zaznívá nevraživý obdiv.

Ale v tomhle okamžiku jsem se necítila silná, ani co by se za nehet vešlo. Cítila jsem se… bezmocná.

„Říkal jsi, že mám přístup k neuvěřitelnému zdroji energie. Ukaž mi, jak jí využít, abych ho přivedla zpátky!“ žadonila jsem.

„Když přivedeš zpátky mrtvého, vždycky musíš počítat s neplánovanými následky,“ upozornil mě.

„No a co? Já ho chci prostě zpátky!“

Zvedla jsem hlavu a bleskově se rozhlédla. Kromě Devlina v místnosti nikdo nebyl.

Chvíli nato se mu zatřepotala víčka. Otevřel oči. „Amelie?“

„Ano, to jsem já. Vítej zpátky,“ zašeptala jsem, a když jsem přemítala o těch neplánovaných následcích, udělalo se mi slabo, ale trvalo to jen chviličku.

Za dva týdny Devlina propustili z nemocnice. Bude sice potřebovat několikaměsíční rehabilitaci, ale už teď dokázal chodit o holi. Na Ethanův pohřeb nešel – na to se opravdu necítil. Já jsem tam šla jen ze zdvořilosti vůči doktoru Shawovi, jehož zdraví se válem horšilo a mysl unikala do neznáma, protože se nedokázal vypořádat s realitou a připustit si, co jeho syn provedl. Říkala jsem si, že tohle pro něj asi bude nejlepší, ale budu postrádat jeho rady. Předtím jsem se u něj zastavila, jen abych zjistila, že už u něj Layla nepracuje.

Napadlo mě, zda se nevytratila společně s Dariusem. Dariuse jsem od onoho dne v nemocnici neviděla ani o něm neslyšela – a upřímně řečeno, vlastně jsem si ani nebyla jistá, zda k jeho návštěvě skutečně došlo. Ráda bych věřila, že jsem Devlina přivedla zpátky úplně sama, a to bez jakýchkoliv neplánovaných následků, ale občas se mi stává, že když vedle něj v noci ležím v posteli, mysl se mi zatoulá na jakési temné, zneklidňující místo. Co když si s sebou z druhé strany něco přivedl? Co když jsem si něco přivedla já?

Shani postoupila dál, do hloubi onoho světa. Dál postoupil i Robert Fremont. Dokonce i Mariama se ztratila. Devlin se osvobodil od svých duchů a já chtěla věřit, že konečně budeme moci být spolu. Něco mě však trýznilo. Něco mi nedalo pokoje. Tím, čím jsi, jsem kdysi bývala i já. A ty se jednoho dne staneš tím, čím jsem teď.

Když jsem sledovala, jak Devlin pokleká u Shanina hrobu, hloubala jsem o proroctví té slepé ženy.

Jmenuju se Amelia Grayová, řekla.

Ve větvích stromů zaševelil chladný vánek a já jsem se zachvěla. Devlin se zvedl; hned jsem k němu vykročila. Chytil mě do náručí a já jsem roztála. On byl teď moje útočiště. Můj jediný bezpečný přístav.

Když jsme ruku v ruce procházeli pohřební branou, mezi větvemi stromů problikávalo slunce.

1 Bílé zahrady, v nichž nejrůznější odstíny zelené doplňuje pouze bílá barva květů, případně bílé žíhání či ochlupení listů, bývaly v minulosti součástí klášterů a mnichové zde hledali klid k rozjímání. Bílá je symbolem čistoty, věčnosti a světla. V pozdějších stoletích se bílá zákoutí či celé bíle řešené pasáže královských zahrad staly módou.

2 Laický název pro durman čili brugmansii.

3 Synchronicita je termín zavedený Carlem Gustavem Jungem pro shody okolností, jež nespojuje kauzální vztah příčiny a účinku, ale spíše smysluplnost. Koincidence je současný výskyt, časový souběh.

4 Tafofil = člověk, který se vášnivě zajímá o historii hřbitovů, náhrobků a pohřbů.

5 Proces, při němž dochází k rehabilitaci obytného prostředí některých čtvrtí v centrálních částech velkých měst a k postupnému vytlačování a nahrazování původního obyvatelstva příjmově silnějšími vrstvami nově příchozích.

6 S kusem plodové blány na hlavičce.

7 High John the Conqueror – v afroamerické tradici lidový hrdina, syn afrického krále prodaný do otroctví, jehož duch zůstal nezlomen. V lidové magii se kořen rostliny Ipomoea jalapa nazývá kořen Dlouhého Johna Přemožitele a používá se jako součást váčku mojo, odpuzujícího zlé duchy.

8 Extatický, transcendentní náboženský rituál, který jako první praktikovali afričtí otroci v Západní Indii a ve Spojených státech. Věřící se pohybují v kruhu, šoupají a dupou nohama a deskají. Ve 20. století se provozoval v afroamerických kostelech a dodnes je k vidění v kreolských komunitách na ostrovech Sea Islands.