Elise Title

Gangsterova milenka

PROLOG

12. března

Tenhle deník mně poslala minulé Vánoce teta Julie, abych si mohla vést záznamy o „životě a době, v níž žiju“ – jak to ona nazvala. Měla jsem dobrou vůli začít, ale fakt je, že mě dohromady nic nenapadalo, co bych měla o svém životě a době zaznamenat, leda to, že mi je dvanáct let a spokojeně žiju v Pittsvillu, ve státě New York.

Zato teta Julie vede šíleně vzrušující život, protože je strašně známá moderátorka televizního pořadu Zprávy a názory ve Washingtonu D.C. Dělala rozhovor i s presidentem. Dokonce dvakrát. A taky s tím politickým keckou, co fandí muzice, Poli Sci, těsně potom, co byl před Lincolnovým pomníkem v čele velké demonstrace proti cenzuře v hudbě. Dokonce mi dala jeho autogram. Pověsila jsem si ho na zeď, mezi plakát Bon Jovi a vlastnoručně podepsanou fotografii Jordana Hammonda.

Jordán Hammond dělá tu show s tetou Julií a je to děsnej frajer. Teta Julie je do něj blázen, ale máma ho moc nemiluje. Slyšela jsem, jak jednou o něm mluví s tetou Ráchel, co bydlí v New Yorku, a říká, že by mu nevěřila ani, když spí. Máma ovšem nemá valné mínění o většině mužů.

Dalo by se říct, že teta Julie je můj vzor. I když dělá rozhovor s tím největším zvířetem, nemá z něho strach a když položí otázku, nikdy ho nenechá, aby se jen tak vykroutil. Na podzim jsem u ní byla na návštěvě a řekla jsem jí, že bych jednou chtěla dělat to, co ona dělá teď. Hned si ke mně sedla a vykládala mi, jak se to dělá. Vždycky se musíš doma předem připravit, řekla mi. Prověřit svoje informace. Zjistit, jak to je. A jakmile máš všechna fakta pohromadě, zaútočíš na slabá místa. Nikdy nesmíš ustoupit. A nikdy se nenech zastrašit… Takhle ona mluví. Už se nemůžu dočkat, až tetu Julii zase uvidím. Říká, že bych k ní možná mohla přijet v létě.

Když můžu jet někam, kde se něco doopravdy děje, tak jsem vždycky pro, i když fakt je, že tady to v létě taky není špatný. Vyrojí se tu mraky výletníků z města, kteří chodí do divadla, co tu přes léto

hraje, navštěvují pouliční stánky s obrazy a utrácejí spoustu peněz v butikách. V létě tu je fakt živo. Zato zbytek roku tu chcípnul pes… Máma nesnáší, když to říkám. Přímo to tu miluje. Ptám se jí: „Jak se ti tu může líbit? Vždyť je tu taková děsná nuda!“ Jenom se směje a říká:

„Nuda? Kéž by to byla pravda!“

Pro mámu to tady asi je větší vzrůšo než pro mě, protože má svou vlastní televizní stanici WPIT v Berkshire Mountains. Vysílá asi v půltuctu měst na severu New Yorku a v sousedním Massachusetts. Dřív tu stanici vlastnil táta, ale když se s mámou rozvedli, tak ji dostala ona! Táta zase dostal Sue Ellenovou – svou sekretářku. Teď je jeho žena a mají dvojčata. Je to párek nevychovaných spratků a máma říká, že dobře mu tak. Nemá tátu moc ráda. Dost se spolu hádali, hlavně potom, co mu máma přišla na to, že má poměr se Sue Ellenovou. Neměla bych to vědět, že máma věděla, že ji táta podvádí, takže, abych jí dělala radost, předstírám, že to nevím. Ačkoliv si o tom ve městě štěbetali vrabci. Což je další věc typická pro místo jako je Pittsville – každý ví, co se kolem vás děje, někdy dokonce dřív než člověk sám.

Já jsem osobně Sue Ellenovou nikdy nemohla vystát, a myslím si, že máma je mnohem hezčí. I když nemá „výstavní kozy“, jak jsem zaslechla, že popisuje Sue Ellenovou náš kameraman v televizi, Gus, svýmu asistentovi, Joeovi.

Snažím se toho zaslechnout co nejvíc, pro případ, že bych náhodou zaslechla něco zajímavého. Umírám touhou, abych něco zajímavého zažila. Když se před třemi lety naši rozvedli a táta byl ještě ve městě, bylo to nějakou dobu docela zajímavý. Myslím, že je fakt, že mě táta tenkrát šíleně rozmazloval. Měl špatný svědomí, tvrdila máma.

Teď už tátu moc nevidím, protože se se Sue Ellenovou a jejich dvěma spratky odstěhovali do Clevelandu. Byla jsem je navštívit na tři dny během vánočních prázdnin, ale táta celou tu dobu pořád někde pracoval a Sue Ellenová celou tu dobu běhala po nákupech, takže jsem většinou byla sama doma s těmi jejich vypečenými dvojčaty. To teda byly prázdniny! Už jsem se nemohla dočkat, až budu zpátky v Pittsvillu. Tak děsný to bylo!

Jsme si s mámou hodně blízké, ale stejně si myslím, že by jí prospělo, kdyby si našla nějakého muže. Ale od té doby, co se

rozvedla, tak se nikdy s žádným nesešla. Tvrdí, že když má vychovávat mě a vést tu televizní stanici, tak už jí na nic jiného nezbývá čas.

Moje nejlepší kamarádky, Alice a Nandine, tvrdí, že to je bezvadný, že díky mámě je ve zdejší oblasti vlastní televizní vysílání. To je fakt, ale zase nemáme žádné velké vlastní show, nebo tak. Většinou vysíláme staré osvědčené pořady a přiblblý reklamy – od tupých svalovců, kteří si pěstují svaly na rukou a na prsou, až po vybledlé hvězdy seriálů, které vám chtějí prodat vodičky na vlasy, programy redukční diety a videokazety s návodem, jak se dobrat stavu duševní blaženosti. Máma si taky myslí, že jsou to kraviny, ale říká:

„Pomáhají nám platit účty!“ Máma má se stanicí spoustu starostí a s penězi taky.

Když má člověk vlastní stanici, tak jedna věc je docela zábavná – a sice živě vysílané show. Mým oblíbeným jsou „Lidé z Pittsvillu,“ které dělá Ben Sandler. Škoda jenom, že Ben nemůže interviewovat někoho opravdu slavného nebo správně trhlého. Ale stejně to je docela pěkné show a Ben je naše místní hvězda. Alice i Nadine jsou do něj obě zabouchnuté. Vypadá docela dobře, ale pro mě byl vždycky spíš jenom cosi jako starší bratr. Ben taky dělá místní zprávy v šest a v jedenáct, spolu se svým parťákem Alanem Munchem, který má ve městě cukrárnu.

Pak máme taky okénko vaření, které vede Meg Cromwellová a které se jmenuje „Vaříme s Meg“. Jednou jsem omylem přišla do studia uprostřed jejího pořadu a ona mě vzala před kameru, abych ochutnala její „Fazolový pudink dle paní Cromwellové“. Panebože, v životě jsem nic tak odporného nejedla. Myslela jsem, že tam vrhnu, přímo před kamerou. A to bych byla pro legraci celému městu, protože tenhle pořad sleduje kdekdo. Naštěstí se mi nějak podařilo to překonat, což byl malý zázrak. Máma mi řekla, že jsem úžasná herečka, ale myslím, že mě chtěla jenom povzbudit během doby, kdy jsem čekala, až mi paní Cromwellová dá celý hrnec té dobroty domů –

„protože viděla, jak mi to chutná“.

Málem jsem zapomněla, že mám konkrétní důvod, proč jsem si začala psát deník právě dneska. Mám totiž pocit, že je něco na spadnutí. Posledních pár dní jsem si všimla, že došlo ke spoustě

telefonních hovorů mezi mámou a tetou Julií a mezi mámou a tetou Ráchel. Bohužel, teta Julie koupila mámě k Vánocům bezdrátový telefon, takže máma, když nechce, abych slyšela, o čem se mluví, odejde s telefonem do koupelny, a někdy tam dokonce i pustí vodu, což je zcela jasně známkou toho, že se něco děje.

Ale co? Snažila jsem se to z mámy vytáhnout, ale věnovala mi jeden z těch pohledů: na takovéhle věci jsi ještě moc malá.

Takže si myslím, že to má něco společného se SEXEM!

15. března

Stalo se něco neuvěřitelného. Klidně jsem si čistila v koupelně zuby – jednou jsem se opravdu do ničeho nepletla – a vtom slyším, jak máma jde přes předsíň. V ruce držela ten bezdrátový telefon a mířila do kuchyně. Tak jsem zapadla do prádelny, která s kuchyní sousedí. Kdyby mě tam máma našla, můžu vždycky říct, že tu hledám svůj modrý rolák, což je dokonce pravda; hledám ho už čtrnáct dní.

Máma telefonovala s tetou Julií a bavily se o tetě Ráchel. Lépe řečeno, máma mluvila o Rachelině snoubenci, Nelsonovi Langovi. Říkala, že teta Ráchel je moc romantická a má kvůli tomu spoustu potíží, a že co se týče mužských, nemá moc dobrý odhad.

Osobně si nedovedu představit, že by si někdo romantický mohl něco začít s chlapem, který se jmenuje Nelson. Ani mě nepřekvapilo, že člověk s tímhle jménem pracuje pro časopis specializovaný na život ptáků. Jenom si nedovedu představit, co na něm teta Ráchel vidí. Teta Ráchel je mámina mladší sestra a je hrozně krásná. Moje máma je taky docela hezká, ale v kategorii „maminek“, a teta Julie je zase pěkná v kategorii žen, co o nich píšou v časopisech pro ženy – ale teta Ráchel vypadá jako filmová hvězda…

Dobře, takže jsem skončila v prádelně, uši našpicované – a věřili byste tomu? Fakt jsem tam našla ten postrádaný modrý rolák – a přitom jsem slyšela, jak máma vykládá tetě Julii, že ona nikdy nevěřila tomu, co Nelson tetě Ráchel řekl, a sice že pracuje pro ten časopis o ptácích. To mě moc nepřekvapuje, protože – jak už jsem řekla – máma je přesvědčena, že většina mužských lže, když se jim to hodí. Pak ale slyším, že mámu proto ani nepřekvapilo, že Nelson je ve skutečnosti gangster.

Gangsteři To jsem se snad musela přeslechnout! Nelson Lang – a gangster? Ale teta Julie evidentně nic nenamítala, takže to vypadá, že to je pravda a že Nelson Lang je opravdu gangster. Rozhodla jsem, se, že odteď už ze jmen nebudu vyvozovat žádné závěry.

Když máma domluvila s tetou Julií, zavolala tetu Ráchel. Pořád jsem ještě trčela v prádelně, ale už bylo skoro osm, a bylo mi jasný, že jestli tam zkejsnu ještě chvíli, přijdu pozdě do školy.

Čert aby to vzal! Kolikrát v životě se mi to stalo, aby se tady v Pittsvillu dělo něco vzrušujícího? Vyndala jsem ze sušičky várku prádla a začala ji skládat, abych dělala něco užitečného pro domácnost a necítila se tak provinile, že je poslouchám – když už pominu, že přijdu pozdě do školy. Když teta Ráchel konečně zdvihla sluchátko, byla zřejmě hrozně rozčilená, protože máma s ní mluvila takovým chlácholivým hlasem, se kterým vždycky mluví se mnou, když jsem já rozčilená. Ale po pár minutách si máma neodpustila poznámku, že ji vůbec nepřekvapilo, že Nelson je prachobyčejný vyděrač. Vsadím se, že kdyby teta Ráchel řekla mámě, že Nelson je vrah, který uprchl z vězení, máma by jen podotkla: „To mě nepřekvapuje.“

Ale tohle není všechno. Teď přijde opravdová bomba: teta Ráchel je v tom\ Máma se pořád ptala: „Víš to jistě? Víš to absolutně jistě?“ Zřejmě teta mámu ujistila, že jo, protože ta hned přešla do operační fáze: to je celá máma, kdykoliv se vyskytne „problém“ nebo „nastane situace“, máma je přesvědčená, že „to musíte zvládnout“ a „udělat všechno, co je ve vašich silách“.

Takže teta Ráchel přijede k nám do Pittsvillu a bude tu s námi bydlet. Máma z ní udělá obchodního ředitele studia, protože tahle pozice se nedávno uvolnila. Morey Lewis, který tohle místo zastával, koupil se svým synem restauraci kousek od televize. Myslím, že máma si od tety Ráchel jako obchodní ředitelky moc neslibuje, ale na druhé straně Morey se při získávání reklam taky moc nevyznamenal. Teď slibuje, že u nás bude inzerovat svoji kuřecí jídelnu, takže teta Ráchel má jednoho místního zájemce o reklamu zajištěného. Ovšem opravdové prachy pocházejí od společností z New York City, takže máma řekla tetě Ráchel, že si může najmout člověka, který pro nás bude shánět reklamy.

Mám tušení, že teď se tu začnou dít věci. Například by mě zajímalo, jestli televize nenatočí film o tetě Ráchel, když byla milenkou gangstera. Musím to navrhnout tetě Julii, která přijede příští víkend na návštěvu. Myslím, že jde o to, aby spolu s mámou povzbudili nešťastnou tetu Ráchel. To je ta výhoda, když má člověk sestru. Když máš malér, můžeš se spolehnout, že tě podrží. Přála bych si, abych taky měla sestru. Být jedináčkem je otrava. Ale je to prima, mít takové bezvadné tety.

Moment, něco jsem si uvědomila – teď budu já taky teta! To se mi snad jenom zdá. To je tedy gól!

PRVNÍ KAPITOLA

Ráchel Hartová si přehodila nohu přes nohu a přitáhla si k tělu froté plášť, vypůjčený od své sestry Kate. Byla v Katině domě, usazená uprostřed postele v ložnici pro hosty. Kaštanově hnědé vlasy měla ještě vlhké od sprchy, a jak zvolna usychaly, kroutily se do prstenců jako živé. Ráchel Hartová měla momentálně jediné přání: zahrabat se pod deku a spát. Přijela do Pittsvillu v pět ráno a během čtyřhodinové jízdy vlakem z Manhattanu si sotva zdřímla.

Nicméně přemohla zívnutí, unaveně se podívala na Kate a řekla:

„Vypadalo to, že toho o ptácích opravdu spoustu ví. Dokonce dokázal imitovat trylkování pisíka obecného.“

Kate, usazená naproti sestře na okně, sice spala o něco víc než Ráchel, ale utahaná byla taky. Obrátila oči v sloup a řekla: „Můžeš mi říct, jak ty bys mohla vědět, jak trylkuje pisík obecný? Viděla jsi v životě někdy nějakého, neřku-li že bys ho slyšela trylkovat?“ Kate mluvila spíš znechuceně než naštvaně. Jak může být Ráchel v pětadvaceti tak neuvěřitelně naivní? Kate začala mít v duchu dodatečné výčitky svědomí, že ona a třetí ze sester, Julie, jako holky tak často vodily Ráchel za nos – bylo to vždycky tak snadné.

Když uviděla, jak se její poznámka Ráchel dotkla, výčitky svědomí se ještě zvýšily. Její poznámka ji najednou připadala cynická. Ne že by nebyla na místě, když se jednalo o toho darebáka – Nelsona Langa, ale uvědomovala si, že Ráchel teď potřebuje porozumění a pocit, že ji má někdo rád. Přešla k sestře, sedla si vedle ní na postel a vzala ji za ruku. „Jak jsi přišla na to, že Nelson není výtvarným redaktorem v týdeníku Naši ptáci!“

Ráchel vylovila z kapsy papírový kapesníček a začala si osušovat slzy, které jí vyhrkly z hnědých očí. „Přesně vzato jsem nepřišla na to, že není výtvarným redaktorem,“ řekla s povzdechem. „Zjistila jsem, že neexistuje žádný časopis Naši ptáci. Nelson byl zrovna na –,“ odmlčela se a zadívala se stranou, „– výpravě za nějakými ptáky, kam ho poslal ten časopis. Chtěla jsem s ním mluvit, protože… protože jsem zrovna zjistila, že moje gravidní testy jsou pozitivní. Byla jsem z toho hrozně rozčilená a chtěla jsem mu hned vyklopit, že… že s ním čekám dítě.“

„Co tomu říkal?“ zeptala se Kate laskavějším tónem, než mluvila

předtím.

„Nic,“ povzdechla si Ráchel. „Nemohla… nemohla jsem ho sehnat. Napadlo mě, že zavolám do toho časopisu a zeptám se, jestli by mně nemohli dát nějaké číslo, kde bych ho našla. Nelson mi kdysi napsal číslo toho časopisu na kousek papíru – alespoň řekl, že to je číslo do redakce – ale někam jsem ho založila. Víš, že pořád něco ztrácím.“

Kate se pousmála. Vzpomněla si, jak doma pořád Ráchel říkali, že kdyby neměla hlavu přirostlou, určitě by ji taky ztratila.

Ráchel se vysmrkala. „Tak jsem zavolala informace – jenže tam žádný časopis Naši ptáci neměli. Tak jsem začala prohledávat byt, abych našla to číslo, a výsledkem bylo, že jsem našla…“ Tentokrát se Ráchel odmlčela definitivně.

„No co jsi našla?“

Ráchel sklopila oči na staromódní bílý vyšívaný přehoz přes postel. „Pistoli,“ řekla téměř šeptem.

„Ale Ráchel, spousta lidí přece má doma pistoli!“

„S tlumičem?“ zeptala se Ráchel pochmurně.

Kate cítila, jak jí přeběhl mráz po zádech – pistole s tlumičem, to bylo něco jiného.

„A to není všechno,“ pokračovala Ráchel s rukama sepjatýma na břichu. Po šesti týdnech těhotenství bylo stále ještě ploché a pevné, nicméně vnímala jak se v ní rozvíjí nový život a už se k němu cítila připoutána. Přes to všechno, co se seběhlo, si byla jista, že to dítě chce! Kate se nelíbilo, jak je Ráchel bledá. Vybavily se jí prvé týdny jejího těhotenství, když čekala Skye. Jak byli s Arniem šťastní – možná, že to bylo vůbec nejšťastnější období jejich manželství… Bylo jí Ráchel líto – pětadvacet let, svobodná a těhotná, otec toho ubožáčka

darebák. Ještě že má ji a zbytek Hartovic klanu. Postarají se o ni.

„Cos našla ještě?“ řekla Kate.

Ráchel vůbec netoužila mluvit o tom, co ještě našla, ale věděla, že sestřička bude tak dlouho dorážet, až jí všechno stejně řekne. „Našla jsem obchodní papíry. Nějaká hlášení. A dopisy… Nebyly to zrovna věci, které by člověk čekal ve stole výtvarného redaktora. Z některých z nich mně bylo… nanic.“ Zvláště ten jeden jí přímo otřásl. Zavřela

oči a cítila, jak se jí zvedá žaludek. Ranní nevolnost, napadlo ji, anebo se jí udělalo nanic z toho, o čem se baví.

„Slané pečivo!“ řekla Kate energicky.

Ráchel s údivem sledovala, jak Kate vyskočila z postele. Co s tím vším má společného slané pečivo?

To už Kate stála ve dveřích a volala na Skye, která dole v kuchyni snídala, aby přinesla z kredence krabici slaných krekrů.

Za chvilku se Skye přihnala nahoru. Matka od ní ve dveřích ložnice vzala krabici s krekry. „Měla bys už běžet do školy, přijdeš pozdě!“

Skye si povzdechla a neochotně se loudala do svého pokoje pro školní tašku.

Kate zavřela dveře, vyndala z krabice pár krekrů a podala je sestře.

„Tumáš. Sněz je.“

„To asi nesvedu!“ bránila se Ráchel.

„Přestane ti být špatně od žaludku! Věř mi, slané krekry mě udržovaly při životě celé tři měsíce, když jsem čekala Skye. Občas to bylo dokonce to jediné, co jsem mohla pozřít a co mi žaludek toleroval.“

Ráchel poslušně začala uždibovat krekry. Když se jí podařilo dostat do žaludku tři kusy, skutečně se začala cítit lépe a dokonce se zmohla na chabý úsměv.

„Tak jo, pokračuj v té své truchlivé historii,“ usmála se Kate.

Ráchel si povzdechla. „Druhý den tam zazvonil nějaký pomenší chlápek v modrém obleku. Nějaký Kélso. Albert Kelso. A byl… od FBI.“

„Jak to víš, že byl od FBI?“ podívala se Kate podezřívavě na sestru. „Moment, už to vím! Zazpíval ti hymnu!“

Ráchel hodila po Kate polštářem. „Nechtěla bys do mě přestat rýpat?“

„Promiň!“ řekla Kate. „To byl jen žert.“

„Já vím,“ řekla Ráchel, ale měla co dělat, aby se nerozbrečela. Ne kvůli tomu, co Kate řekla – Kate už prostě jiná nebude a Ráchel věděla, že krizi, v níž se ocitla, prožívá Kate stejně těžce jako ona sama. Prostě je poslední dobou přecitlivělá. Byla vždycky citlivá, ale v téhle chvíli byla ještě citlivější než normálně.

Kate viděla, jak se Ráchel v očích objevily slzy. „Zatracený Nelson! Dostat ho tak do rukou,“ ulevila si.

„Ukázal mi průkazku s fotkou. Počínal si velice korektně.“

„Klidně to mohl být falešný průkaz. Jseš si jistá, že to nebyl jeden z

přítelíčků toho gangstera Nelsona?“

Ráchel mírně zrůžověla. Pohodila hlavou a vzdorně vystrčila bradu. „Já vím, že podle tebe jsem úplný prosťáček boží, ale občas i já mám záblesk inteligence. Zavolala jsem na FBI, ještě dokud tam ten Kelso stál přede mnou. Potvrdili mi, že je jejich zaměstnanec a dokonce mi ho docela přesně popsali, včetně pihy na levé tváři.“

„A co ten pan Kelso s pihou na levé tváři chtěl?“

„Chtěl vědět, jestli vím o tom, že Nelson stál přede dvěma lety před velkou porotou a byl obžalován z vydírání. Pustili ho, protože neměli dost důkazů.“ Chvilku váhala, pak dodala: „Ten Kelso mi řekl, že jeden z klíčových svědků obžaloby měl autonehodu ráno toho dne, kdy měl svědčit.“

„Nehodu?“ opakovala Kate přiškrceným hlasem.

„Když přecházel Třetí avenue, srazilo ho auto… Zemřel.“

Nastalo ticho a obě sestry uvažovaly o témž – byla to nehoda, která

přišla Langovi až moc „vhod“.

„Řekla jsem mu, že jsem neměla ponětí, že by Nelson stál před velkou porotou,“ pokračovala Ráchel. Schlíple se podívala na Kate.

„Byla jsem z toho úplně vyděšená. V té chvíli jsem věděla jenom to, že Nelson není tím, co mi řekl, a že je tudíž možná zapleten do něčeho, co není úplně… košér. Ale proces před porotou kvůli vydírání? Nelson?“ Povzdechla si. Proč jenom vždycky každému na slovo věří? A zvláště mužům?

„Ten chlápek od FBI mi to nechtěl věřit… Vysvětlila jsem mu, že znám Nelsona teprve devět měsíců, a že jsem předtím pracovala jako asistentka v jedné laboratoři v Bostonu, takže jsem ani nebyla v New Yorku, když se ten soud konal.“

„Co ještě ti o Nelsonovi řekl?“

„Neřekl mi nic,“ vzpomínala Ráchel. „Začal se mě vyptávat, co Nelson dělá, s kým se přátelí, jaké má obchodní přátele… Pořád jsem se mu snažila vysvětlit, že jsme s Nelsonem vedli velice tichý život.

Skoro nikdy jsme neměli žádné hosty, a když jsme si někam vyrazili – do kina, do divadla nebo něco sníst – vždycky jsme šli jen sami dva. Nelson byl hrozně plachý, hrozně milý a laskavý…“

Ráchel si vybavovala, jak seděla v Nelsonově bytu v Central Park West, zatímco ten legrační mužíček s brýlemi v kovové obroučce, prořídlými hnědými vlasy a pihou přímo pod levým okem na ni chrlil jednu otázku za druhou – a z každé bylo zřejmé, že FBI považuje Nelsona Langa za skutečného zločince. Den předtím zjistila, že je v jiném stavu, a byla na vrcholu blaha. Pak našla ty listiny a ty dopisy. Ao dvacet čyři hodiny později tu seděla s Albertem Kelsem z FBI s pocitem, že se s ní zřítil celý svět. Aby si dodala trochu optimismu, řekla si, že teď už se mohou věci jenom zlepšovat…

Kate viděla, jak její sestra trpí – psychicky i fyzicky. „Musíš být děsně utahaná,“ ozvala se. „Proč se teď nevyspíš? Dopovíš mi to později.“

Kate se Zdvihla k odchodu, ale Ráchel ji chytila za ruku.

„Myslíš, že jsem měla Kelsovi dát ty papíry a záznamy, co jsem našla?“

„Pročs mu je nedala?“ podivila se Kate.

Důvod spočíval v tom, že Ráchel v té chvíli pořád ještě doufala, že to všechno je jenom nějaké strašné nedorozumění – že se jedná o záměnu osob. Nelson přijde a ujistí ji, že FBI mluví o někom jiném. Možná by mu dokázala i uvěřit… Jenomže jak by mohl vysvětlit ten jeden dopis, který přečetla?

„Měla jsem pocit, že Nelson má právo na to, abych si nejdřív promluvila s ním,“ vysvětlila tiše Ráchel.

Kate už otvírala ústa, aby něco namítla, ale pak je zase zavřela.

„Taky že jsme si promluvili!“ řekla Ráchel a znovu se zachvěla, když si vzpomněla na setkání s Nelsonem, když se přede dvěma dny vrátil z „pozorování ptactva“. „Bylo to děsný. Zjistila jsem o něm všechny ty hrozné věci a nakonec to byl on, kdo se rozzlobil. Jako bych za to mohla já, že se o něj zajímá FBI. A nejhorší bylo, že absolutně nic nepopíral. Dokonce se začal smát, když jsem mu řekla, že jsem doopravdy věřila, že je tím, co říkal… Myslel si prý, že to jen tak předstírám, že to je tak pro mě přijatelnější… Že prý ho ani nenapadlo, že by někdo mohl být tak naivní!“

„Řekla jsi mu, že s ním čekáš dítě?“

Ráchel rozhodně zavrtěla hlavou. „Ne, to… to jsem nemohla. Zamilovala jsem se do milovníka ptáků a ne do vyděrače. Když mi konečně došlo, že všechno, co mi o sobě Nelson říkal, byly samé lži – uvědomila jsem si, že ho fakticky vůbec neznám. Všechno, co jsem k němu cítila, najednou zmizelo. Vůbec jsem toho člověka neznala, nemohla jsem mu říct, že s ním mám dítě… Bála jsem se. Neměla jsem tušení, jak by na to reagoval, co by udělal.“

„To ses rozhodla rozumně!“ pochválila ji Kate a objala ji kolem ramen. „Nezaslouží si, aby s tebou měl dítě. Zapomeneš na něj a všechno dobře dopadne.“ Alespoň doufala.

„Věděla jsem, že od něj musím odejít!“ řekla Ráchel a tiskla hlavu Kate na rameno. „Ale trvalo mi celý den, než jsem k tomu našla odvahu. V noci jsem se konečně rozhodla. Počkala jsem, až bude tvrdě spát, a pak jsem se potmě vykradla z bytu. Chtěla jsem ti předem zavolat, abys věděla, že přijedu, ale jen taktak jsem stihla poslední vlak sem. Hrozně mě mrzelo, že jsem tě tak časně ráno vytáhla z postele, abys pro mě zajela na nádraží – ale byla jsem tak rozčilená, že mě ani nenapadlo, že bych si taky mohla zavolat taxíka.“

Kate se zamračila, něco ji zřejmě tížilo.

„Co je, Kate?“ vzhlédla k ní Ráchel.

„Uvažuju, co budeme dělat, kdyby tě sem přišel Nelson hledat.“ Váhala, pak navrhla: „Myslím, že bychom měli zavolat tomu Kelsovi na FBI a –“

„Ne, to ne!“ přerušila ji Ráchel. „Musela jsem Nelsonovi přísahat, že FBI nikdy nic neřeknu. Nelson mi řekl, že jestli vím, co je pro mě zdravé, tak to slovo dodržím… Chápeš?“ řekla vyděšeně. „Teď už nejde jen o mě! Je tady i dítě!“

Kate si okamžitě vzpomněla na korunního svodka, kterého v poslední chvíli přejelo auto. Ráchel měla pravdu. Mohla by tím vystavit sebe i to dítě nebezpečí. Musí přijít na něco lepšího…

„Nelson si myslí, že o jeho pravém povolání nic nevím,“ řekla Ráchel. „Neřekla jsem mu o těch papírech, co jsem našla. Teď už je určitě někam převezl.“

„Možná bude chtít, aby ses k němu vrátila,“ ozvala se tiše Kate. Pokud věděla, tak žádný z mužů se její krásné sestry nechtěl jen tak vzdát.

„Ne, to nebude,“ zašeptala Ráchel a slzy se jí opět začaly kutálet po tváři.

Řekla to tak důrazně, že se na ni Kate udiveně zadívala. „Jak to víš?“

„Jeden z těch dopisů… co jsem našla… byl od nějaké ženy.“

Chlapi, pomyslela si Kate. Všichni jsou stejní. I kdyby měli doma sebehezčí květinu, ta cizí jim bude vonět víc.

„Byl to… hrozně vášnivý dopis. Pořád jenom, jak se nemůže dočkat, až mě Nelson konečně pustí k vodě… a budou moct být pořád spolu.“ Ráchel sklopila hlavu do dlaní. „Ten darebák měl celou dobu milenku! Myslela jsem si, že se vezmeme. Že spolu budeme vychovávat děti. Myslela jsem si, že mě má rád. Myslela jsem si, že má rád ptáky… Lži, samé lži. V životě už žádnýmu chlapovi nebudu věřit!“

Kate něžně hladila Ráchel po zádech. Kdyby tohle myslela Ráchel vážně, polovina jejích problémů by zmizela. Samozřejmě, pořád by ještě zbyla ta druhá půlka…

Majáky policejních aut blikaly a všude kolem panoval obvyklý ruch, když Delaney Parker vkročil do velké, nádherně zařízené kuchyně bytu 17A na Central Park West číslo 321. Pár známých, kteří šli kolem, mu pokynulo na pozdrav. Koroner, Daniel Flynn, hřmotný chlapík se zářivě zrzavou kšticí, klečel na bílých dlaždicích vedle mrtvoly. Vzhlédl, aby zjistil, kdo přišel.

Delaney se na něj usmál a koroner kývl na pozdrav. „Váš šéf zrovna tahá rozumy z nějakého chlápka z FBI. Nechcete se po něm podívat?“

„On se ozve sám,“ řekl Delaney a bez jakýchkoliv zábran si prohlížel mrtvého muže, bezvládný raneček na studených dlaždicích. Pod pravou lopatkou mu trčela ze zad dřevěná rukojeť kuchyňského nože. Muž měl na sobě hedvábný župan. Loužičky krve na podlaze vypadaly jako zaschlý kečup, který tam někdo rozlil při večeři.

Policejní fotograf odhodil použitou žárovku od blesku a popošel ke koronerovi. „Hotovo! Nechám to vyvolat a ve čtyři máte obrázky na stole.“

„Kdo ho našel?“ zeptal se Delaney, když koroner vstal ze země.

„Já!“ ozval se ode dveří povědomý hlas.

Delaney se otočil a uviděl Alberta Kelsa z FBI. Kelso právě vcházel do kuchyně a mířil k ledničce. Během několika posledních let se Delaney s Kelsem setkal už několikrát při různých případech. Naposledy se Kelso zabýval vyšetřováním role, kterou hrál v podsvětí Nelson Lang, gangster, kterého policisté v New Yorku dobře znali. Lang šel na nervy policii i federálům už léta – všichni věděli, že je jeden z hlavních aktérů organizovaného vydírání, ale nikdy neměli dost důkazů, aby ho usvědčili.

„Všechny otisky hotový?“ zeptal se maličký Kelso, když si technici z kriminálky začali balit nádobíčko a dva muži z márnice se chystali naložit mrtvolu na nosítka, pěkně zády nahoru, aby se neporušila rána, z níž trčel nůž. Jeden z detektivů souhlasně přikývl a mužík bohorovně otevřel ledničku a obdivně se zadíval na police plné jídla. Vyndal si vanilkový jogurt a na třetí pokus nalezl zásuvku s příbory, kde se zmocnil stříbrné lžičky.

„Copak? Nestačil ses nasnídat?“ zeptal se Kelsa Delaney a otočil se, aby si prohlédl obličej mrtvého, než ho odnesou. Tentokrát Nelson Lang neměl svůj typický výraz: „Hoši, nic mi nemůžete udělat, a vy to víte!“ Delaney si nebyl jist, co jeho tvář vyjadřuje: Překvapení? Hněv? Netrpělivost? Snad směsici toho všeho, usoudil nakonec. Nelson Lang patřil k lidem, kteří žili v domnění, že jsou neporazitelní. A co tomu říkáš teď, Nelsone? pomyslel si Delaney.

Než Kelso dojedl svou opožděnou snídani, kuchyň se vyprázdnila, zbyl jen Delaney.

„Je tam ještě jeden jogurt, kdybys měl chuť!“ nabídl Kelso. „Se sušenými švestkami.“

„Díky,“ zavrtěl Delaney hlavou. „Takže tys ho našel?“

„Byl jsem tady před pár dny,“ řekl Kelso, když spolkl další sousto jogurtu. „Lang byl někde pryč a tak jsem si popovídal s jeho přítelkyní, Ráchel Hartovou, která tu s ním žila. Akorát, že jsem

povídal hlavně já. Nebyla moc hovorná, tak jsem se tu zastavil dneska ráno, abych ji zkusil přesvědčit, aby byla sdílnější.“

Delaney si vzal z keramické mísy jablko a vyleštil ho o svou koženou leteckou bundu. „Kde je ta holka teď?“

Kelso se podrbal na krku. „Zmizela. Když jsem ráno zvonil, tak se nikdo neozýval. Pustil jsem se tedy dovnitř sám, protože mě napadlo, že bych se tu trochu porozhlédl. A našel jsem tu ležet Langa. A co se týče té jeho milenky, tak nejenom, že je pryč, ale zmizely i všechny její věci. Řekl bych, že se sem už nehodlá vrátit.“

„Čemuž se nelze divit,“ podotkl Delaney s pohledem upřeným na fleky zaschlé krve. „Myslíš si, že to udělala ona?“

„Ptáš-li se, jestli měla příležitost, motiv a zbraň – tak odpověď zní: ano.“

Co se týkalo příležitosti a přístupu k noži, nebylo Kelsovo tvrzení nijak objevné. Motiv ovšem byl něco jiného. „Proč by ho chtěla oddělat?“

„Proč touží většina žen zabít své milence, manžele a podobně?“ vložil se do rozhovoru Louis Mendez, šéf oddělení vražd, který se objevil ve dveřích kuchyně. Louis Mendez byl štíhlý čtyřicátník plný energie. Z úst mu téměř neustále trčela napůl vykouřená cigareta a momentálně měl šedé sako celé posypané popelem.

Delaney se usmál na šéfa. „Žárlivost?“ Ukousl si z jablka a zamával na Kelsa. „Hádám, že ty víš něco konkrétního, proč si myslíš, že žárlila.“

Kelso se zadíval na Mendeze, pak z náprsní kapsy modrého obleku vytáhl složený dopis.

Delaney od něj vzal dopis a začal ho číst. „Takže ten mizera ji podváděl… Jak víš, že ho četla?“

„Otisky prstů souhlasí s těmi, co jsou všude kolem.“

„Konečně jednou normální spořádaný případ jako z učebnice,“ pochvaloval si Mendez. „Žárlivá milenka v záchvatu vzteku vrazí milenci kudlu do zad, popadne svých pět švestek, a zmizí jako duch.“

„Možná až moc spořádaný,“ řekl Delaney, který často v zájmu věci oponoval svému šéfovi. „Co tahle druhá krasavice, ta, co napsala tenhle dopis – Suzanne – co když ta se sem včera v noci vypravila, aby si s Langem promluvila, když jeho přítelkyně už spala? Co když jí

Lang řekl, že si to rozmyslel a že se s Hartovou nerozejde? Mohla ho klidně bodnout do zad. Hartová něco zaslechne, jde do kuchyně, najde na zemi mrtvého Langa, možná dokonce zahlédne i vraha – zpanikaří a schová se. Počká, až ta druhá vypadne, načež se sbalí a uteče, protože si spočítá, že to budete chtít přišít jí!“

„Na tebe je vždycky spoleh, že přijdeš s nějakou neotřelou hypotézou,“ pokrčil Mendez rameny. „Ale jsi vedle.“

„Tvůj šéf má pravdu,“ ozval se Kelso. „Když jsem včera s tou Langovou holkou mluvil, byl jsem přesvědčený, že mi něco zatajuje. Hlavním podezřelým je ta Hartová a musíte si ji podat. To je zcela ve vaší kompetenci. Ale FBI by z toho něco taky mohla mít: během vyšetřování byste mohli kápnout na nějaké informace, které by nám mohly být užitečné. Nelson Lang byl jenom jedno kolečko v hladce běžícím stroji celého syndikátu. Jestli Ráchel Hartová skončí na lavici obžalovaných, obviněná z vraždy, možná se ji podaří přesvědčit, že by se jí vyplatilo dát nám pár typů, kdo jsou ta další kolečka.“

„Trochu předbíháme. První krok musí prostě být tu Ráchel Hartovou najít!“ prohlásil Delaney a hodil ohryzek do koše.

„S tím si nedělej starosti,“ řekl Kelso přátelsky. „My už víme, kde je. V Pittsvillu, New York.“

„V Pittsvillu?“ ušklíbl se Delaney. V životě to jméno neslyšel a neznělo moc povzbudivě. Byl tělem i duší městský typ a nelákala ho představa, že bude muset strávit nějaký čas v nějaké díře.

„Je to atraktivní americké městečko v severní části státu New York, v samém srdci Berkshirských hor,“ řekl Kelso. „Bohužel, momentálně tam je okurková sezóna, takže ho neuvidíš v plném lesku. Zato co se týče Ráchel Hartové, určitě si nebudeš stěžovat. Radost na ni pohledět.“

„Podle toho, co vy dva říkáte,“ oslovil Delaney oba muže, „tak na ni nemáte vůbec nic. Ani otisky na té kudle, nic, kvůli čemu byste ji mohli žalovat!“

„Rukojeť nože byla pečlivě otřená,“ vysvětlil Kelso. „Řekl jsem, že je hezká. Neříkal jsem, že je pitomá.“

Mendez vytáhl z kapsy fotografii, kterou vyndal ze stříbrného rámečku na pianu. „Můžeš se na ni podívat!“

Delaney se zadíval na fotografii. Buď byla Ráchel Hartová neobyčejně fotogenická, nebo to byla jedna z nejkrásnějších žen, jakou kdy viděl. Což pro Delaneyho znamenalo jenom jedno – že jeho úkol, tak jako tak obtížný, bude ještě obtížnější.

„Tak vy si fakt myslíte, že to udělala,“ vrtěl hlavou Delaney a

přitom nemohl odtrhnout oči od fotografie.

„Doufal jsem, že se mi slečnu Hartovou podaří přesvědčit, aby byla korunním svědkem proti Langovi,“ poznamenal Kelso. „Teď je Lang po smrti a místo hlavním svědkem se stala hlavním podezřelým.“

„Nechceme ji vyděsit, takže ji ani nebudu volat k výslechu,“ řekl Mendez. „Kromě toho je mimo náš rajon, a kdybychom ji chtěli dostat sem, museli bychom podstoupit spoustu odpornýho papírování. Pošleme za ní do Pittsvillu pár detektivů v civilu, aby ji vyslechli tam. Jakmile se Langova smrt dostane do novin, určitě by jí připadalo divný, kdyby po ní nikdo nechtěl výpověď. Nemyslím si ovšem, že by z ní něco užitečnýho vytáhli.“

„Jako třeba doznání?“ zaryl si Delaney.

„To nechám na tobě!“ řekl ihned Mendez a přejel pohledem sto osmdesát pět centimetrů vysokého blonďatého detektiva s šedozelenýma očima. „Nevím, čím to je, ale tobě pod rukama všechny ženský změknou jako vosk.“

To sice Mendez přeháněl, ale fakt byl, že většinu žen Delaney Parker přitahoval. Skutečnost, že řada žen byla ve styku s ním velice poddajná, Delaneyho spíše odrazovala – dával přednost ženám, které byly stejně nezávislé, sebevědomé a nepoddajné jako byl on sám. Přitom ovšem taky chtěl, aby žena jeho srdce byla něžná, laskavá a citlivá. Což dohromady byla dosti náročná představa a nejspíš i důvod, proč zůstával starým mládencem.

Kdyby se ovšem jednoho dne ta správná žena vynořila, Delaney byl připraven hodit do arény ručník.

Detektivem se stal před deseti lety, když zatoužil po dobrodružství, nebezpečí a vzrušení. Teď mu už bylo šestatřicet a toho všeho si užil víc, než mu bylo milé. Začínal mít dost osamocenosti a pocitu, že stojí mimo normální svět, což oboje šlo ruku v ruce s jeho

způsobem života. Čím dál tím víc myslel na to, že se usadí a bude mít rodinu.

Teď se znovu zadíval na fotografii Ráchel Hartové. Byl to portrét, na němž byl opálený obličej zarámovaný hnědými kadeřemi, které spadaly až na ramena. Dlouhé, husté řasy měly barvu hořké čokolády. Ráchel Hartová se smála do objektivu nevinným, zasněným úsměvem. Delaney udiveně zavrtěl hlavou. Co takováhle mladá, půvabná holka dělala v bytě slizkého mizery jako byl Nelson Lang? Možná, že konečně dostala rozum a prostě odsud vypadla. Možná, že se kvůli

tomu pohádali. Možná popadla nůž a bodla ho v sebeobraně.

Ale do zad?

Delaney se ušklíbl. Že by začal být na stará kolena sentimentální?

„Ráchel bydlí v centru města se svou sestrou Kate,“ říkal teď Kelso, nahlížeje do malého zápisníku, kam si zapsal podstatné údaje ze série telefonních rozhovorů, které FBI vytrvale odposlouchávala, přestože hovory nikdy nic podstatného nepřinesly. „Kate vlastní místní televizní studio jménem WPIT. Chce z Ráchel udělat obchodní ředitelku.“

„Napadlo nás, že by ses u ní mohl ucházet o místo jako jejich obchodní zástupce,“ navrhl Mendez.

„Jako co?“ Delaneyho už vyšetřování přimělo hrát celou řadu rolí, ale obchodního zástupce televizní stanice – to ještě nedělal. Připadalo mu, že to je jen o jeden stupeň výš než televizní opravář.

„Nic to není,“ chvatně vysvětloval Mendez, „prostě prodáváš televizní čas reklamním agenturám. Většinou v New Yorku. Potřebují dostat peníze za reklamu, aby měli z čeho financovat vlastní programy. To má být úkolem toho oddělení, které Ráchel Hartová povede. Najmeme jednu špičkovou agenturu ve městě, aby tě zaškolila a podporovala, až to místo dostaneš.“

„Ale jak jste na to přišli, že mě Ráchel Hartová najme?“ bránil se Delaney.

Mendez se uculil. „Ještě jsi nikdy nezklamal, Delaney. Kromě toho ti seženeme skvělá doporučení. Když k tomu přidáme tvůj neodolatelný šarm, tak je to hotová věc. A je to taky perfektní záminka k tomu, abys mohl nenápadně pendlovat mezi Pittsvillem a New Yorkem, takže budeme moct zůstat v osobním spojení.“

„Takže já mám prodávat vysílací čas!“

„Přestaň se koukat tak nedůvěřivě!“ uklidňoval ho Mendez.

„Zvládneš to jak nic.“

Delaney ale zůstával skeptický. „Jak nic? Vždyť já ani nemám televizi. Poslední pořad, který jsem v televizi viděl – když pominu sem tam nějaký sportovní přenos, na který jsem se koukal v Murphyho restauraci – byl přiblblý seriál jménem Železná palice. O nějakém pitomém poldovi, proti kterému Dirty Harry vypadal jako slušňák. Řek bych, že to už je tak osm let. Viděl jsem jeden díl a to mi úplně stačilo.“

Kelso se zasmál. „Viděl jsem pár pokračování, nebylo to zase tak strašný.“

Mendez popošel k Delaneymu a poklepal mu chlácholivě na rameno. „Ty se přece, Deli, všechno naučíš raz dva. Tak čeho se bojíš?“

„Řekl jsem snad, že se bojím?“ usmál se Delaney.

„Ještě jsem zapomněl na jednu věc,“ vzpomněl si Kelso, když se tajný agent a obchodní zástupce televizní stanice v jedné osobě chystal odejít. „Ráchel Hartová je v jiném stavu.“

Delaney strnul.

„Tak teď se ale opravdu bojím!“ přiznal se.

28. března

Chudák teta Ráchel. Stalo se to nejhorší, co mohlo – Nelson Lang je mrtev. Zavražděn! Bylo to na titulních stránkách všech hlavních novin. Psal o tom dokonce i Berkshire Press. Mluvili o tom na CNN a ve zpravodajských relacích všech hlavních stanic. O Ráchel se tam mluvilo jako o Nelsonově „milostném románku“. Je toho plné město. Přijeli sem dva poldové z New Yorku, aby tetu vyslechli.

Samozřejmě, že se přede mnou ty poldy snažili zatajit. Byli v civilu, ale mně to hned došlo, a všem ve městě taky.

Když se vynořila pouhá možnost, že by na tetu Ráchel mohlo padnout podezření, úplně se složila. Je to směšný nápad. Jak by si někdo, kdo je při smyslech, mohl myslet, že by ona mohla někoho zabít? Teta Ráchel by nezabila ani mouchu, natož aby někomu bodla kudlu do zad. Poldové si to asi myslí taky, protože ji nezatkli a odjeli.

Zřejmě to udělal nějaký gangster z jeho bandy. Nebo najatý vrah. V televizi jsou takovéhle případy úplně normální. Ten vrah tam zřejmě přišel, až když teta Ráchel odešla. Jak řekla policajtům – když odcházela, Nelson Lang ležel v posteli a spokojeně pochrupoval. Náhodou jsem totiž vyslechla, jak se o tom baví. Zrovna jsem v suterénu natírala starou knihovnu, co stála náhodou poblíž ventilace, která vede nahoru do pokoje.

Bylo mi děsně, když teta Ráchel začala brečet, a samozřejmě, že máma se nedala a řekla těm poldům, že v první řadě nemají žádné právo chodit sem, do našeho domu.

O něco později jsem byla v samoobsluze pro dalších pár krabic krekrů, a zaslechla jsem jak moje bývalá kamarádka Alice vykládá tomu idiotovi Billovi Seagerovi z naší třídy, že viděla v televizi film, kde jedna holka, zrovna taková jako teta Ráchel, zavraždila svého milence, a taky si každý ze začátku myslel, že je hrozně hodná a příliš nevinná na to, aby někoho zabila. Vyběhla jsem z uličky a hodila po ní krabicí krekrů. Snažila se mi nabulíkovat, že tím nechtěla říct, že by teta Ráchel toho příšernýho Nelsona Langa zapíchla, ale já jsem prostě koupila novou krabici krekrů a odkráčela pryč. V nouzi poznáš přítele! Naštěstí většina lidí kolem není jako Alice. Aspoň tucet lidí ve městě mě zastavilo, aby mi řekli, že jsou stoprocentně na Rachelině straně, a jak Ráchel byla vždycky milá a hodná a vyrovnaná, už jako

malá holka.

Slyšela jsem, jak máma telefonuje s tetou Julií a říká jí, že se strašně bála, že by teta Ráchel mohla potratit, kdyby ji ti policajti zatkli. A ještě horší že by bylo, kdyby ji odvlekli do vězení a podrobili ji hroznému výslechu, až by se zhroutila a podepsala jim nějaké vynucené doznání. Nejen že by ztratila dítě, ale ještě by šla do vězení za zločin, který nespáchala… To by tedy byla tragédie! Takovéhle věci vidím v televizi každou chvíli. Samozřejmě, v televizi se tam vždycky vyskytne nějaký fešný právník nebo detektiv, který hrdinku v poslední chvíli zachrání – jenomže tohle je život a ne hra.

Bylo by to děsně kruté, kdyby teta Ráchel musela do vězení a přišla o dítě. Přišla bych o neteř nebo o synovce. Nebo o oba, protože to klidně můžou být dvojčata. Kdyby se těm nemluvňatům mělo něco

stát, tak by se mě to hrozně dotklo. Stát se tetou je velká odpovědnost! Budu muset dávat na tetu Ráchel pozor.

Naštěstí to vypadá, že se Ráchel daří docela dobře. Dokonce i máma říká, že je příjemně překvapena, jak dobře to všechno snáší. Dědeček Leo říkává, že teprve když dojde k nějaké krizi, pozná se, co v člověku je. Nevím úplně jistě, jak to myslí, ale vím, že je na tetu Ráchel hrdý.

Jenomže otázka teď zní: kdo Nelsona zabil? A nemůže být teta Ráchel v nebezpečí? Co když něco ví a jenom neví, že to ví, ale vrah ví, že ona to ví, a přitom neví, že ona neví…

30. března

Myslím, že nejsem nijak zvlášť podezřívavá, ale ani ne týden potom, co tady byli ti poldové, se tu objevil cizinec. Ne ve městě, ale rovnou v WPIT. A uchází se o práci jako zástupce obchodního oddělení. Odpoledne ho má teta Ráchel interviewovat.

Řekla bych, že to je trochu moc velká náhoda. Podle mě ten chlápek vůbec nevypadá jako obchodní zástupce. Co když to je najatý vrah? Co když to je zrovna ten samý chlap, co zavraždil Nelsona Langa? A teď sem přijel, aby zlikvidoval tetu Ráchel. Zmínila jsem se o svém podezření mámě, protože bych myslela, že ta bude vůči tomu novému chlápkovi taky nedůvěřivá. Ale jen se na mě podívala, jako vždycky, když mi chce naznačit, že mám příliš bujnou fantazii.

„Má výborná doporučení!“ řekla mi hlasem, který znamená: snažím se mít s tebou trpělivost!

Dokonce ještě dodala, že ředitel programu Sid Loft si všechno prověřil a ten nový chlápek je přesně to, co říká, že je. Podle mámy by ten chlap mohl být pro stanici opravdovým přínosem.

Přitom ne že by mámě ten chlap neležel na srdci. Jenomže jí jde o něco jiného. Má strach, že se teta Ráchel a tenhle člověk jménem Delaney Parker do sebe zamilují. Fakt je, že muži se do tety Ráchel zamilovávají v jednom kuse. Jenomže teď, když je v jiném stavu a straší ji to děsné obvinění z vraždy, je obzvlášť snadno zranitelná – což jsou slova mojí mámy, když se tuhle večer bavila s dědečkem Leo a mysleli si, že je neslyším. Shodou oklností mám skvělý sluch. Přála bych si, aby moje zuby byly aspoň z poloviny tak dobré jako můj

sluch. I když máma tvrdí, že budou, jakmile příští rok přestanu nosit to odporné rovnátko. Ale to teď není důležité.

Vím, že teta Ráchel toho Delaneyho Parkera přijme. A vsadím se o ten plakát s vlastnoručním podpisem Poli Sci, že se do něj zamiluje. Delaney Parker totiž vypadá fantasticky – tak něco mezi Clintem Blackem a Melem Gibsonem. Nejsem fanda do country, ale pokud jde o Clinta Blacka, tak dělám výjimku. Pokud jde o Delaneyho Parkera, udělala bych výjimku taky, jenom kdybych si mohla být jista, že sem nepřijel, aby tetu Ráchel zlikvidoval. Rozhodla jsem se, že na toho chlapa budu dávat dobrý pozor.

DRUHÁ KAPITOLA

Delaney Parker seděl naproti Ráchel a trpělivě čekal, až si prohlédne jeho žádost o místo. Jenomže Ráchel fakticky materiály ani nečetla – prostě už pár minut jen čekala, až ji přejde ranní nevolnost. Přitom ji napadlo, že nechápe, proč se tomu říká ranní nevolnost, když to člověka bez varování přepadne v kteroukoliv denní dobu.

„Je v mých materiálech něco, co se vám nelíbí, slečno Hartová?“ zeptal se konečně Delaney Parker.

Ráchel se na muže před sebou zadívala, ale jak pohnula hlavou, udělalo se jí ještě hůře. „Promiňte…!“ zašeptala a jako blesk vyrazila ze své malé kanceláře do koupelny.

Když se po chvilce zase objevila, trochu rozpačitě pohlédla na zájemce o zaměstnání, který se ustaraně přemístil na chodbu.

„Promiňte,“ opakovala a vyhnula se jeho pohledu. Uhladila si bílou blůzu a strčila ruce do kapes šedých vlněných kalhot.

„Něco špatného jste snědla?“ zeptal se Parker nevinně; nechtěl prozradit, že ví, že Ráchel je těhotná, i když tušil, že tohle je nejspíš důvodem jejího úprku do koupelny.

„Ne,“ zavrtěla smutně hlavou, „nic špatného jsem nesnědla.“

„Nechcete to tedy raději odložit na zítra?“ navrhl a trochu váhavě dodal: „Anebo bych pro vás mohl něco udělat, něco vám přinést…?“ rozhodil bezradně rukama. První zásada tajného agenta totiž byla: získej si důvěru toho, koho vyšetřuješ. Prokaž ochotu – co ochotu – dychtivost pomoct. Jestli tuhle ženu dobře odhadl, pak ta bude potřebovat pomoc jako sůl.

Ráchel na okamžik zaváhala. Bylo by to prima mít tady příjemného, přátelského a laskavého člověka – když už pomineme, že taky vypadá přitažlivě. Člověka, na kterého by se mohla spolehnout, než ji tyhle nevolnosti přejdou… Jenom měla tušení, že tyhle nevolnosti hned tak nepřejdou. Kromě toho byla přece odhodlána, že se už definitivně poučí ze svých chyb a naučí se obejít bez cizí pomoci.

Násilím vyloudila na tváři spokojený výraz a řekla: „Ne, už je mi líp!“ –“

„To jsem rád!“

Ráchel přikývla a pomyslela si, že udělá nejlépe, když skončí tenhle pohovor a prostě mu to místo nabídne. Byl přece pro tohle místo evidentně výborně kvalifikovaný. Nejspíš by vlastně měl dostat její místo, protože ona sama rozhodně neměla ponětí, co a jak by měla dělat. Morey sice strávil téměř celý týden tím, že ji uváděl do funkce, ale moc to nepomohlo. Potíž byla v tom, že se Morey nemohl vzdálit ze své kuřecí restaurace, takže musela své školení na obchodní ředitelku televizního studia absolvovat v jeho restauraci a ze smradu přepáleného omastku a grilovací omáčky se jí dělalo tak špatně, že prakticky nevnímala, co jí říká.

Uvědomila si, že Delaney Parker čeká, až bude schopna pokračovat v pohovoru, a už už mu chtěla říct, že ho přijímá, když si uvědomila, že se rozhodla skoncovat s tím, aby automaticky věřila tomu, co lidi – a zvláště muži – tvrdí. Musela ovšem připustit, že jeho kvalifikace byla skutečně vynikající – ale možná, že až moc! Proč by muž s takovýmihle zkušenostmi chtěl pracovat v malé televizní stanici jako je WPIT? Proč by někdo, kdo pracoval v místech jako je Omaha a St. Louis, zatoužil usadit se zrovna tady, v Pittsvillu? Skrývá se z nějakého důvodu? Utíká před něčím nebo před někým? Má snad nějaké citové problémy?

A už zase jedu ve starých kolejích! vztekala se v duchu. Sentimentální a romantická! Jestli tady jde o nějaké zlomené srdce, tak bude spíš patřit nějaké ženě, na kterou se Delaney Parker vykašlal. Protože tenhle chlap rozhodně nevypadá na to, že by ho ženské pouštěly k vodě.

Ostražitě se na muže naproti sobě podívala. Ráda by se o tomhle Delaneym Parkerovi dozvěděla celou řadu věcí – a dřív, než mu dá místo, které bude znamenat, že budou každou chvíli v těsném kontaktu.

„Co abychom se vrátili do mé kanceláře…“

„A nechcete radši pohovor odbýt tady, venku?“ navrhl. „Je krásný den, na tuhle roční dobu překvapivě teplý a čerstvý vzduch nám oběma prospěje!“ Po pravdě řečeno, ta malá kancelář nedělala dobře ani jemu. Být tak nablízku někoho, kdo je podezřelý z vraždy, mu občas působilo potíže. Na tom nic nezměnil ani fakt, že ten někdo byl

přitažlivý – v tomhle případě dokonce velice přitažlivý. A těhotný… Ještě nikdy nemusel zatýkat těhotnou ženu pro vraždu. Smutně si pomyslel, že jsou věci, které by v životě docela klidně oželel.

Ráchel si ho pečlivě prohlížela. Jeho poznámka, že by jim oběma prospěl čerstvý vzduch, jí připadala podivná. „Vám snad taky není dobře?“

Plaše se usmál. Věděl, že ženy mají rády, když je muž citlivý.

„Jsem trochu nervózní!“ přiznal.

„Zatím to na vás moc vidět nebylo,“ řekla Ráchel překvapeně.

„Mám se rozběhnout do koupelny?“ nadhodil s podmanivým úsměvem.

Zasmála se, a i když se tomu bránila, začal jí být sympatický. „Tak jo, skočím si pro sako a můžeme se projít v parku.“

Delaney Parker doprovodil Ráchel do kanceláře a pomohl jí obléct červený vlněný blejzr. Ráchel si vyprostila vlasy zpod límce a rozpustila je na ramena, jejich kaštanově hnědá barva se k červenému saku perfektně hodila. Uvědomil si ovšem, že Ráchel by nejspíš slušelo úplně všechno – snad až na pruhovaný vězeňský hábit.

Cesta z budovy vedla kolem velkého okna, za nímž se nacházelo televizní studio. Teď tam právě Mé’g Cromwellová připravovala rekvizity pro svou ukázku kuchařského umění. Stála před sporákem, který byl zabudován v dlouhém stolu pro moderátory. Pokud sporák nesloužil k demonstraci vaření, byla přes něj sklopena část stolní desky – když existuje jenom jediné vysílací studio, musí být jeho vybavení proměnlivé.

Ráchel mrkla na hodinky. „Vaříme s Meg“ se bude vysílat za čtvrt hodiny.

Když míjeli studio, Meg si jich všimla a mávala na ně, aby zašli dovnitř. Ráchel si tichounce povzdechla, ale bylo to dost nahlas na to, aby si toho Parker povšiml.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Bude chtít, abychom to ochutnali,“ povzdechla si Ráchel. „To by můj žaludek asi nevydržel.“ Ani když byla v lepší formě, nebyla Ráchel přívrženkyní průkopnických břeček, které Meg Cromwellová vyráběla.

To už se paní Cromwellová vyřítila ze studia a zastoupila jim cestu.

„Jseš hrozně bledá, Ráchel!“ poznamenala úvodem.

„Není jí úplně dobře,“ vysvětlil Parker. „Zrovna odcházíme…“

„Vy musíte být ten nový obchodní zástupce, o kterém si všichni ve

městě povídají!“ ukázala paní Cromwellová vítězně na Parkera.

„Slečna Hartová mě ještě nepřijala,“ zasmál se Parker.

„Ne, jsme… chci říct,“ koktala Ráchel, „zrovna o tom s panem Parkerem jednáme.“

„Co si o mně lidi povídají?“ zeptal se Parker mírně znepokojen. Nebál se, že by jeho pravá identita vyšla najevo, ale nerad byl středem pozornosti. Bohužel, ve městě, které nemělo ani dva tisíce obyvatel, bylo dost obtížné se objevit nepozorovaně.

Meg rozpřáhla bezstarostně ruce. „Vždyť to znáte, co lidi říkají, když se objeví někdo nový. A ještě ke všemu, když vypadá k světu a je svobodný,“ dodala a dokázala se při posledních slovech začervenat.

Ráchel cítila, že také mírně zrudla. Doufala, že si Delaney Parker nebude myslet, že ho přijímá kvůli tomu, že vypadá k světu a je svobodný.

Parker se usmál, ale nebylo mu moc do smíchu. Představa, že se stal návnadou pro osamělé ženy v Pittsvillu, ho znepokojila. Rozhodně nepotřeboval, aby se kolem něj motal houf starých panen a snažil se ho ulovit.

„Pojďte ochutnat mou čočkovou polévku s hovězím! Vařím ji v dnešním pořadu!“ lákala je Meg.

„Ráchel, tyji zrovna teď opravdu potřebuješ! Musíš být silná!“ Pokud před tím Ráchel tváře zčervenaly, teď zbledla jako křída.

Nepotřebovala Megin výtvor ani ochutnávat, stačila by jen ta vůně – a teď už měla dojem, že stačí se o té polévce jen ještě chvíli bavit – a poletí znovu do koupelny. A přitom rozhodně nepotřebovala vykládat hned teď svému potenciálnímu podřízenému, že je těhotná.

Zachránil ji Delaney Parker. „Víte co, schovejte nám trošku, ochutnáme ji, až se budeme vracet!“ navrhl přátelsky. „Jistě chápete, že bych se už rád dozvěděl, jestli jsem přijatý!“ usmál se zářivě na Meg.

„To jste zvládl dobře,“ prohodila Ráchel, když zamířili ke dveřím.

„Ale jestli to místo dostanete, tak budete litovat! Meg vám nejspíš bude připravovat balíček každý den!“

„Jestli opravdu tak mizerně vaří, tak proč vede pořad o vaření?“ zeptal se, zatímco držel otevřené dveře, aby Ráchel mohla vyjít.

„Má kouzlo osobnosti. A jsou i lidi, kterým chutná, co uvaří. Tady v Pittsvillu je spousta lidí, kteří nevynechají jediný její pořad. Asi je to věc individuálního vkusu.“

Ráchel už začínala litovat, že souhlasila s tím, aby přijala místo obchodní ředitelky WPIT. Proč musí zrovna ona rozhodovat, jestli tenhle chlap bude jejich obchodním zástupcem? Jako by neměla i bez toho dost problémů: čeká dítě, z muže, o němž si myslela, že ho miluje, se vyklube gangster, a pak, jako by to nestačilo, se ten chlap nechá klidně zabít.

„Já se ve vaření docela vyznám,“ poznamenal Parker, aby přerušil trapné ticho, když vyšli ven. „Jak jste na tom vy?“

„Já moc času v kuchyni nestrávila,“ prohlásila Ráchel a přitom se jí náhle vybavila fotografie kuchyně v Central Park West, kterou jí ukázal jeden z detektivů – na bílé dlažbě ležel obličejem k zemi Nelson Lang. Rázem se jí znovu udělalo špatně. Zhluboka dýchala čerstvý vzduch. „Já žádná velká kuchařka nejsem.“

Parčík tvořil velký obdélník trávníku v centru města, šikmo od dvouposchoďové budovy s bílou doškovou střechou, kam se před osmi lety stanice WPIT nastěhovala. Jarní vzduch voněl vlhkostí a rašícími listy. Když přecházeli ulici, řada lidí je zdálky zdravila.

„Docela si mi to vaše městečko líbí,“ poznamenal Delaney Parker. K jeho upřímnému překvapení a navzdory jménu byl Pittsville skutečně tím, co Kelso tvrdil: přitažlivým americkým městečkem. Domy a obchody, které náměstí lemovaly, vypadaly podobně jako starobyle vyhlížející budova WPIT. Nic fantastického, ale dobře udržované a čisťoučké. Mnohé roubené domy se šindeli byly možná sto let staré, nebo i starší. Pension, ve kterém se ubytoval a který byl kousek od náměstí, byl postaven v roce 1805. Dokonce i několik nových domů v téhle oblasti bylo postaveno v tradičním stylu a nemístně na sebe neupozorňovaly. Celá scenerie byla půvabná: ve

městě byla spousta krásných vzrostlých stromů a kolem dokola kopce, za nimiž se zdvihalo pohoří Berkshire Mountains.

„Proti Omaze musí být Pittsville dost velký kontrast, ne?“ řekla Ráchel. Materiály, které Parker předložil, uváděly jako jeho poslední zaměstnání dvouleté působení ve funkci obchodního zástupce WROS v Omaze.

Ve skutečnosti strávil Parker v Omaze všeho všudy dva dny těsně před tím, než dorazil do Pittsvillu – a to jen pro případ, že by se ho někdo na Omahu začal vyptávat. Fakticky strávil většinu posledních dvou let jako tajný agent pracující nejprve jako řidič a pak jako důvěrník distributora drog, který teď seděl ve vězení, do značné míry právě díky Parkerovi.

„Život v malém městě má do sebe cosi, co člověk ve velkoměstě postrádá!“ rozhovořil se Parker a téměř si to i myslel. Najednou ho napadlo, že už na něj padal popílek a saze až moc dlouho. „Člověk cítí ve vzduchu přátelství a otevřenost. Každý vás zná…“

„A každý přesně ví, co děláte,“ usmála se Ráchel.

„Vám to vadí?“ zeptal se Parker tak lhostejně, jak dovedl.

Ráchel se náhle zastavila, chvilku na Parkera nerozhodně hleděla, pak řekla: „Podívejte, jestli tady opravdu zůstanete, tak vám to stejně někdo poví. A jestli tu nezůstanete, tak na tom nezáleží… Jsem těhotná a otec dítěte je mrtvý… Ředitelku obchodního oddělení WPIT dělám přesně jeden týden. Vsadím se, že o téhle práci víte víc, než já budu kdy vědět. Chtěla jsem se vás zeptat na řadu věcí jenom proto, že… Protože se snažím být trochu…,“ marně se pokoušela nalézt správné slovo.

„Opatrná?“ navrhl Parker.

„Tak nějak.“

Pokračovali v chůzi napříč parkem po cestičce, která vedla k velkému zastřešenému pódiu. V létě se tu každou středu večer konal koncert. Místní občané i letní hosté sem přicházeli se skládacími židličkami nebo dekami, v rukách tašky s jídlem, a vychutnávali představení. Když byla Ráchel malá, tyhle koncerty přímo milovala… Možná, že jednou sem bude chodit její vlastní dítě. Bude to docela prima mít kolem sebe celou rodinu – otce, sestru, neteř…

Ráchel si uvědomovala, že místo obchodního ředitele jí Kate svěřila hlavně ze soucitu. Na rozdíl od Kate a Julie neměla zatím velké štěstí při hledání své profesionální dráhy. Měnila jedno zaměstnání za druhým, ale žádné z nich ji doopravdy nezaujalo. Měla pocit, jako by tahle práce v televizním studiu byla její poslední příležitost. Koneckonců, už přece není sama, zakrátko bude matkou a tak je načase, aby se usadila a začala se chovat zodpovědněji. Rozhodla se proto, že ze sebe vydá všechno, aby uspěla, a že se naučí, co je třeba, aby se jí podařilo zvýšit příjmy z inzerce.

Bylo veřejným tajemstvím, že WPIT není obzvláště prosperující organizací. Kdyby se Ráchel podařilo přimět víc místních obchodníků k inzerci v jejich stanici – a dokonce získat i některé celostátní reklamní organizace – určitě by si získala Katino uznání a tím i trochu víc sebevědomí. Neměla proto pochyb, že Parker, s bohatou zkušeností v téhle branži a s vynikajícími posudky, by byl velkou pomocí na téhle cestě. Přesto přese všechno mu nechtěla tu práci jen tak lehkomyslně svěřit. Poprvé v životě byla rozhodnuta být opatrná. Parker vycítil, že Ráchel váhá. Vypadalo to, že má poněkud složitější povahu, než si původně myslel. To nebylo dobré znamení.

Zamnul si ruce a nadhodil: „Tak na co jste se mě chtěla zeptat?“

„Věříte v opravdovou lásku?“ vyhrkla Ráchel, ani nevěděla jak. Fakticky se ho chtěla zeptat, proč chce pracovat v takové mrňavé stanici, jako je WPIT.

Delaney Parker se na ni užasle podíval. A že nebyl muž, kterého hned tak něco překvapí.

Ráchel zrudla. „Ne, to není… to nebyla ta…“ Zastavila se a žuchla sebou na lavičku. „Krekry!“ zamumlala a začala prohledávat kabelku.

„Potřebuju slané krekry!“

„Krekry?“ opakoval nechápavě Parker.

„Tady jsou!“ pokračovala Ráchel v samomluvě, vylovila balíček a rychle strčila do úst první krekr, pak druhý, třetí… „Je to… dobré… na žaludek.“

Parker na ni jen mlčky zíral a nevěděl, co by řekl.

Náhle se rozkašlala, jak se jí poslední krekr vzpříčil v hrdle.

„Vodu!“ zasípala, vyskočila a rozběhla se k fontáně vedle pódia pro

orchestr. Hltavě se napila, pak se otočila a otřela si ústa hřbetem ruky. Parker stál vedle ní. Zavřela oči a přála si, aby zmizel.

„Ano!“ prohlásil Delaney Parker s úsměvem.

„Co, ano?“ nechápala Ráchel. Že by vytušil její přání a opravdu se chtěl vypařit? Žaludek vypadal konečně spokojený, zato v hlavě měla chaos.

„Ano, věřím v opravdovou lásku,“ řekl Parker. „Věřím, že je možná.“ Měl pocit, že tohle je odpověď, kterou chce Ráchel slyšet. A to přece byl jeho úkol: dát jí všechno, co potřebuje ona, výměnou za to, co potřebuje on – usvědčující důkaz, že Langa zabila – nebo důkaz, že je nevinná. Což by bylo lepší, protože nijak netoužil přivést krásnou a těhotnou ženu za mříže. Jestli se mu podaří uvěřit, že existuje opravdová láska, snad se mu podaří i uvěřit, že Ráchel nevrazila nůž manželovi do zad.

„Tak to jste na omylu!“ ozvala se rozhodně Ráchel. „Mýlíte se, mýlíte se, mýlíte se!“

No, tak to bychom měli. Co teď? dumal Parker. „Chcete tím říct, že mi to místo nedáte? Samozřejmě, už se mi v životě stalo, že jsem nedostal místo, které jsem chtěl – ale tohle bude poprvé, co ho nedostanu proto, že věřím v možnost opravdové lásky.“ Zdůraznil slovo možnost.

„Je to past!“ prohlásila Ráchel nesmlouvavě. „Láska je past, pane Parkere!“

„Past?“ Parker se nestačil divit.

„Ne,“ opravila, „je to klam, zdání, iluze.“

„Iluze?“ opakoval Parker tupě.

„Která se pak změní v deziluzi. Klameme sami sebe, pane Parkere.

Opravdová láska? Vždyť v ní žádná pravda není!“

„Myslíte?“

„Myslím!“ Ráchel se usadila na schůdek vedoucí na pódium.

„Někoho potkáme – a zdá se nám milý, laskavý, něžný, chápající, štědrý – jenomže nakonec zjistíte, že nic z toho není doopravdy tak, jak to vypadalo. A víte proč, pane Parkere?“

Parker se zamyslel – rozhodně si nepředstavoval, že takhle bude jeho pohovor probíhat. Na druhé straně mířil směrem, který by mohl být zajímavý.

„Dovedu si to domyslet,“ řekl tiše. „Protože někteří lidé dovedou velice dobře klamat jiné. Namluví vám, že jsou něčím, čím nejsou, aby vypadali lepší, a ve skutečnosti jsou úplně jiní.“ Věděl, o čem mluví. Necítil se náhodou trochu provinile? Néé! Jen mu bylo mírně nevolno. Možná by taky potřeboval pár těch slaných krekrů.

Ráchel se na něj rozzářeně dívala, jako kdyby zvítězil v řečnické soutěži. „Přesně tak, pane Parkere!“

Když se usadil na schod vedle ní, pohlédla mu do očí a řekla: „Proč vlastně chcete tohle místo?“

Dalo mu práci, aby neuhnul očima. „Řekl bych, že dosud jsem byl vždycky jenom malým kolečkem ve velkém stroji, zatímco teď budu mít příležitost být –“

„Velkým kolem v maličkém stroji?“ doplnila Ráchel.

„WPIT má velké možnosti růstu!“ usmál se. Jeho optimismus se jí líbil.

„Kromě toho jsem se vždycky chtěl usadit v Berkshirských horách,“ dodal. „Už od té doby, co jsem tam jako kluk byl na táboře.“

„Na kterém táboře?“

„Singing Brook. Nahoře v Camfieldu. Mám pocit, že to někdy před deseti lety prodali a udělali z toho nákupní středisko.“ Alespoň tohle mu jeho asistentka napsala do hlášení. Doufal, že to je pravda.

„Škoda. Hrozně se mi tam líbilo. Nádherné scenerie a čerstvý horský vzduch.“

„Singing Brook? To byl přece tábor pro…“ Ráchel zaváhala.

„Pro chudé městské kluky,“ usmál se Parker. Ve skutečnosti v Singing Brooku nikdy nebyl. Ani v Berkshirských horách nikdy nebyl. Ale jako chudý kluk vyrůstající v Brooklynu navštívil podobný tábor v Pensylvánii. Vždycky, když se musel za někoho vydávat, snažil se zůstat tak blízko pravdě, jak to jen šlo. Raději změnil téma.

„Kdy čekáte rodinu?“

„V listopadu.“ Položila si ruce na břicho. „Za šest měsíců a kousek.“

„Listopad je pro porod dobrý měsíc,“ zamumlal Parker. Pokud v té době matka nesedí v cele. Tahle mise se mu líbila čím dál tím méně. Anebo se mu líbila čím dál tím víc Ráchel? Tak či onak se mu tahle situace nelíbila.

„Vy máte nějaké děti?“ zeptala se.

„Děti?“ Parker zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Já nejsem ženatý.“

„Já taky vdaná nejsem,“ poznamenala Ráchel.

Teď jsi tomu dal, Delaney! Nemůžeš si dávat bacha na jazyk?

„Promiňte, tak jsem to nemyslel. Opravdu…“ ‚

Ráchel mu poklepala na ruku. „Nemusíte se omlouvat. Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Mohla jsem si otce toho dítěte vzít.“ Odvrátila hlavu.

Parker se povinně zatvářil překvapeně. Neměl mít ponětí, kdo tím otcem vlastně je. „Nějak… vám to nevyšlo?“ Klídek! Nesmíš na ni naléhat!

„Otcem toho dítěte – a mým bývalým snoubencem – byl Nelson Lang.“

Ráchel čekala, jestli Parker na to jméno zareaguje, ale ten se dál tvářil nechápavě. „Vy myslíte, že bych ho mohl znát?“

„Mohl byste, pokud čtete noviny nebo posloucháte televizní zpravodajství,“ řekla Ráchel překvapena, že Parkerovi Nelsonovo jméno nic neříká.

Parker soustředěně svraštil obočí. „Moment – Nelson Lang… Nelson Lang! Jo, teď si vzpomínám, že jsem něco čet 1 –“ Zarazil se a zatvářil se užasle.

Ráchel přikývla. Vypadalo to, že Parker už je doma. „Pořád tomu nemůžu uvěřit, že ho někdo zavraždil,“ řekla Ráchel tiše. „Jenomže když někdo vede takový způsob života jako on – může se stát všechno.“ Unaveně si povzdechla. „Je mi líto, že takhle dopadl, ale po pravdě řečeno, lhala bych, kdybych tvrdila, že mi chybí nebo že cítím… nějaký zvláštní smutek.“

Delaney Parker se na ni pozorně zadíval. Dívá se skutečně do tváře vražedkyně? Věděl ze zkušenosti, že vrahové se vyskytují ve všech velikostech, tvarech a barvě. Ovšem málokterý z nich vypadal tak pěkně jako Ráchel Hartová… Což ovšem nic nedokazovalo, jen to, že by jeho úkol byl mnohem snazší, kdyby Ráchel vypadala a jednala jako krvelačná mrcha a nebyla tak zatraceně milá a přitažlivá.

„Někdo ho probodl,“ dodala melancholicky. „Muselo se to stát

těsně potom, co jsem od něj odešla.“

„Vy jste ho opustila?“

Zamrkala a zachvěla se, jako by ze sebe chtěla setřást tíhu vzpomínek. Pořád jí to všechno připadalo úplně neskutečné.

„Myslela jsem, že se živí pozorováním ptáků,“ zašeptala. Parker měl pocit, že ho klame sluch.

„Promiňte?“

Pokrčila rameny. „Teď už je to jedno. Ano, opustila jsem ho. Co jiného mi taky zbývalo?“ Byla to jen řečnická otázka, ale Parker na ni dovedl dát několik zajímavých odpovědí. Jako třeba, že by mohla mít víc možností, kdyby ho předtím nebodla do zad. Ale hned se napomenul, že nesmí dělat ukvapené závěry. Byl ve svém oboru tak dobrý právě proto, že si nikdy o nikom nedělal apriorní soudy. Díky tomu žádnou informaci předem nezavrhoval.

Svádělo ho to, aby v téhle konverzaci pokračoval dál, ale přesto se rozhodl ji odložit. Stejně nečekal, že se o Langovi rozhovoří tak brzy a tak otevřeně. Nesmí být příliš nedočkavý. Dej jí čas! Dej jí prostor! Dej jí možnost, aby o tom všem mluvila svými vlastními slovy a tak rychle, jak jí to vyhovuje.

„Dříve, než vám to místo nabídnu, pane Parkere, musím vědět jednu věc!“

Její hlas ho vytrhl ze zamyšlení. „Ano?“

Zkoumavě se na něj zadívala. „Potřebuj u vědět, jestli vám můžu

důvěřovat. Že mně najednou nepřipravíte… nějaké překvapení.“

Co jí na to má říct? uvažoval horečně. Jak může odpovědět? Občas bylo tohle povolání opravdu náročné. Viděl, že čeká na jeho ujištění.

„Důvěra je vždycky vzájemná,“ řekl konečně. „Vyžaduje čas a dobrou vůli. Pokud je vy chcete investovat do mě, tak já do vás taky.“ Takhle to přece doopravdy je, pomyslel si. A pokud ji zatím ještě nechtěl zprostit viny pro nedostatek důkazů, také ji nechtěl v duchu

odsoudit, dokud nebude mít o její vině nějaký přímý důkaz.

Jak se zadíval na Ráchel, co tomu říká, zahlédl malou holku v džínách a tričku, jak se schovává za stromem. Nejspíš si hraje s kamarádkami na schovávanou, usoudil, a věnoval se dál Ráchel.

Usmála se a řekla: „Kdy chcete nastoupit?“

„Hned,“ opětoval úsměv.

Ráchel maličko váhala, pak podala Parkerovi ruku. „Já jsem Ráchel. Můžu vám říkat Delaney?“

„Samozřejmě!“ usmál se Parker, ale ten úsměv ho stál velké úsilí.

3. dubna

Fuj! To bylo o chlup. Parker – pokud to vůbec je jeho jméno – mě málem uviděl, když jsem ho včera stopovala, jak se procházel s tetou Ráchel po parku. Uskočila jsem z dohledu v poslední chvíli.

Takže mu to místo dala. To je tedy překvapení! Všichni jsou hrozně rádi. Kromě mě nikoho nenapadlo, že ten Parker je pěkně podezřelý. Máma ho dokonce pozvala na sobotu na večeři. Všichni tu budou – já, máma, teta Ráchel, dědeček a jeho přítelkyně Mellie, dokonce dneska ráno přiletěla i teta Julie z Washingtonu D.C.

Dneska odpoledne jsem zašla do Daisy Inn, kde Parker bydlel, ale už se odhlásil. Daisy Osborne mi řekl, že je pryč a že si pronajal Seymourův dům na Millbrook Road. Myslím, že tam zítra zajedu na kole, až mi skončí škola, a porozhlídnu se tam, zatímco Parker bude v práci.

Vím, že někdo by mohl říct, že je to obyčejné slídění, ale já tomu říkám „vyšetřování“. Každopádně, někdo tu musí hájit zájmy tety Ráchel. Je mi jasný, že už se do Parkera zabouchla, i když to možná sama ani ještě neví. Každý, kdo s ním promluví, o něm říká, jaký je to prima chlap. Teta Julie ho potkala ve studiu a po pěti minutách už věděla, že Ráchel mohla dopadnout mnohem hůř, a máma s ní trochu váhavě souhlasila. Dědeček byl ještě víc nadšený než Julie. Mám pocit, že všichni dospěli k závěru, že Rachelino dítě bude potřebovat tátu. Teta Julie mě trochu zklamala. Myslela jsem, že alespoň ona bude moje podezření sdílet, ale připadá mi, jako kdyby je všechny nějak očaroval.

Na mě si ovšem nepřijde! Osobně si myslím, že by všichni měli navštívit doktora a nechat se vyšetřit na hlavu – oblíbené mámino rčení. Teď už mu začínám rozumět.

TŘETÍ KAPITOLA

„Skutečně si už nevezmete ani kousek?“ naléhala Kate na Delaneyho Parkera. V ruce držela sběračku ponořenou ve velkém kastrolu s dušeným jehněčím. Mužům všeobecně nedůvěřovala, ale tenhle chlapík, který tak pochválil její kuchařské umění, jí byl sympatický.

Delaney Parker si pohladil pevné ploché břicho. „Děkuju, ale víc než dvě porce nesním. Je to hrozně dobré, ale víc se do mě nevejde. Bylo to nejlepší jídlo, co jsem tu v Pittsvillu jedl – není nad domácí stravu!“

„Užil jste si hodně domácí stravy, když jste byl v Omaze?“ zeptala se Skye, která ignorovala nesouhlasné pohledy obou tet a matky.

„Ani ne,“ řekl Parker dvanáctileté dívence, která jako by z oka vypadla své matce. V téhle chvíli už nepochyboval, že tohle je ta holka, která se minulý týden schovávala za stromem, když seděl s Ráchel v parku na pódiu pro orchestr. Nesledovala vlastně je – sledovala jeho! A u téhle akce nezůstalo. Hned první odpoledne toho dne, kdy nastoupil do práce, si všiml v prašné cestě u domu stop po kole. Jeho soused mu potvrdil, že tam na cestě toho dne zahlédl Skye na kole, a jelikož ta cesta končila u jeho domu, bylo jasné, kam mířila. Slídila i uvnitř domu, kam nebyl problém se dostat, protože vlastník nemovitosti pořád ještě hledal klíče ode dveří. Vypadalo to, že v Pittsvillu se prostě domy nezamykají.

Skye si uvnitř doma počínala velice ohleduplně, nicméně mu jeho malý domek s jednou ložnicí důkladně prohlédla. Dokumenty na jeho psacím stole byly trochu posunuté, prádlo v prádelníku trochu pocuchané. Dokonce prohledala i pytel se špinavým prádlem – ponožky, které tam toho rána vyhodil, se propadly až doprostřed pytle. Musel ale před tím děckem smeknout klobouk. Kdyby nebyl profesionál, určitě by si ničeho nevšiml. Otázka ovšem zněla: co hledá? A proč se vůči němu chová tak podezřívavě, když celý zbytek rodiny – a Ráchel obzvlášť – nemají o jeho druhé existenci ani ponětí?

„Ráchel by si měla ještě dát přidat!“ prohlásila Mellie Oberchonová a posunula si kovovou obroučku brýlí po nose nahoru.

Mellie byla drobná žena s bílými vlasy, které spoustou kudrlinek rámovaly její kulaťoučký obličej. Ačkoliv už jí bylo přes šedesát, byla to stále ještě pohledná žena. Přátelila se s dědečkem Leem – nebo, jak oni tomu říkali, namlouvali se – už pět měsíců. Mellie se přistěhovala do Pittsvillu asi před rokem, potom, co její muž zemřel, a bydlela se svou sestrou.

S její sestrou byly trochu potíže. Agnes Pilcherová byla totiž Katinou tchyní. Ale už před tím, než se Kate s Archiem Pilcherem rozvedla, nevycházela Kate s tchyní příliš dobře. A po rozvodu, a zvláště potom, co Kate připadla televizní stanice WPIT, byly obě ženy otevřeně na kordy. Agnes se nelíbilo, jak Kate stanici řídí, a naznačovala, že by ji správně měla vést ona. Přesně vzato, Agnes se nelíbilo téměř nic, co Kate dělala. Vůbec příliš nemilovala celou rodinu Hartových a už vůbec ne Lea, kterého se před padesáti lety snažila uhnat. A když teď její mladší sestra s Leem navázala poměr, jenom to přililo olej do ohně.

Po troše přemlouvání si tedy Ráchel přidala – fakticky to bylo po mnoha týdnech poprvé, co měla trochu chuť k jídlu. Možná, že už má ty ranní nevolnosti úspěšně za sebou. Anebo se prostě cítí lépe a míň ustaraná…

Ráchel se zadívala na Delaneyho Parkera, který seděl naproti ní, na druhé straně velkého teakového oválného stolu v Katině jídelně. Blesklo jí hlavou, jestli to zlepšení jejího stavu není také jeho zásluha. Rozhodně na ni měl uklidňující vliv. Připadal jí tak sebevědomý a jistý ve všem, co dělal. Ještě tu nebyl ani týden a už navázal spojení s několika velkými reklamními agenturami na Manhattanu, a v pondělí má už dokonce schůzku s jedním z vysoce postavených lidí v agentuře DMG&G. Morey Lewis byl v téhle funkci pět let a nepodařilo se mu ani přiblížit společnosti takového kalibru jako je DMG&G! Z toho je jasné, že Parkerovy zkušenosti a konexe představují úžasnou výhodu. Ale nebyla to jenom jeho obchodní zdatnost, která Ráchel vnukala pocit, že jeho zaměstnáním udělala jeden z nejchytřejších tahů svého života; nemenší význam pro ni mělo, jak přátelsky a srdečně se k ní choval. V jeho přítomnosti měla pocit, že dokáže zvládnout, na co si vzpomene. A že na ni čekala spousta problémů.

Podobný pocit, že kráčí vstříc spoustě problémů, měl i Delaney Parker. Pokud se týkalo vyšetřování smrti Nelsona Langa, nedostal se za minulý týden ani o kousíček dál. Jelikož nechtěl začít mluvit o tom gangsterovi jako první, čekal, že mu k tomu Ráchel poskytne záminku, ale Ráchel za celý týden nevzala Langovo jméno do úst. Od pondělka, kdy nastoupil do práce, se s ním bavila pouze o tom, jak by mohli nejlépe prodat vysílací čas reklamním agenturám. Co se její nálady týkalo, vypadalo to, že už se vzpamatovala a je plna energie a chuti do nového života. Pokud svého milence zavraždila ona, rozhodně z toho netrpěla žádnými výčitkami svědomí. Buď byla neuvěřitelně dobrá herečka nebo psychopatka… anebo to prostě neudělala.

Parker z toho byl čím dál tím nervóznější. Z New Yorku se dovídal, že ani Kelso, ani Mendez v objasnění Langovy vraždy nijak nepokročili. Byla vyslechnuta spousta lidí, kteří byli nějakým způsobem s mrtvým gangsterem spojeni, ale i když většina z nich měla motiv i prostředky, jak Langa zabít, měli zároveň i pevná alibi, a postrádali tím pádem příležitost. Zato Ráchel Hartová vlastnila všechny tři atributy úspěšného viníka a tak přetrvávala jako podezřelá číslo jedna. Jak dny utíkaly, rostl tlak z kanceláře okresního prokurátora, aby byl viník nalezen a obžalován.

Mendez se netajil, že od Parkera očekává, že najde nějaký jasný důkaz Racheliny viny. Což se lépe řeklo, než udělalo. Zvláště, když v koutku duše si Delaney Parker neustále uvědomoval, že možná vsadili na špatného koně. Byla tady přece ještě pořád ta tajemná Suzanne, která Langovi napsala to milostné psaní. Co když ta opuštěná a zhrzená žena byla ona a ne Ráchel! Klidně to mohla být Suzanne, kdo se té noci objevil v Langově bytě, aby si to s ním vyříkal. Mohla se dozvědět, že ji pustil k vodě, a sáhnout po noži…

Zatím to byla jen čistá spekulace. Zatím ani nevěděli, jak se Suzanne jmenuje příjmením. Policie i FBI se ji snažili nalézt, ale zatím bezvýsledně.

Parker zaregistroval Rachelin pohled. Vzhlédl od talíře a usmál se na ni. Samotného ho zarazilo, jak za ten týden zesílilo přání, aby byla Ráchel nevinná. Líbila se mu, celá její rodina se mu líbila. Milí, příjemní lidé. Začínal si uvědomovat, že tohle je ten nejnevděčnéjší

úkol, jakým byl zatím pověřen. I kdyby se ukázalo, že to Ráchel přece jen udělala, nijak se mu nezamlouvala představa, že to bude právě on, kdo ji předá spravedlnosti. Cítil jak se mu dělá při tom pomyšlení slabo od žaludku a krev se mu valí do hlavy. Nikdy nedopusť, aby ti byla podezřelá osoba sympatická, opakoval si tupě. A to si raději nepřipouštěl otázku, jestli to, co k Ráchel cítí, není náhodou něco víc než sympatie.

Ráchel si všimla neklidu na Parkerově tváři a vylekala se, zda její úsměv nebyl příliš výmluvný. Rozhodně nechtěla, aby měl dojem, že se ho nějak snaží uhnat. Parker jí byl sympatický, obdivovala ho jako kolegu, respektovala ho, ale to také bylo vše. A nic víc také neměla v úmyslu.

Takže se soustředila na jídlo. „Je to hrozně dobrý, Kate,“ zamumlala, když spolkla kus jehněčího. „Musíš mi dát recept.“

Kate se pousmála. Že by se její sestřička rozhodla usadit a věnovat se vaření?

Julie Hartová, která byla během večeře neobvykle tichá, se náhle zadívala na Ráchel a rozhodla se říct to, co v ní celou dobu hlodalo.

„Já tomu prostě nerozumím!“ prohlásila s rukama opřenýma o stůl jako táborový řečník na tribuně.

Všechny pohledy se soustředily na Julii. Skye měla pocit, že v místnosti se rozhostilo napětí, jako když se uprostřed letní noci náhle ochladí. Konečně přestanou ty dětinské žvásty a někdo se podívá tváří tvář pravdě.

„Čemu nerozumíš?“ zeptala se opatrně Ráchel. Od okamžiku, kdy sem přijela, nepřestávala se Julie vyptávat na Nelsonovu smrt. Jestli si Ráchel něco nepřála, tak aby se vražda jejího bývalého milence stala námětem konverzace při večeři. Obzvláště za Parkerovy přítomnosti.

„Tomu, proč Langova smrt nemá téměř žádnou publicitu!“ prohlásila Julie.

Ráchel si povzdechla. Žádat od Julie, aby projevila trochu diskrétnosti, evidentně znamenalo chtít příliš mnoho. Tohle byl prostě Juliin styl. Nervózně se podívala na Parkera.

Ten se tvářil lhostejně – nechtěl ukázat příliš velký zájem, ale taky nechtěl, aby kvůli němu stáhli tenhle bod z programu. Ale co se toho

týče, jeho obavy byly zbytečné. Julie nebyla zvyklá, aby ji někdo zakazoval o něčem mluvit.

„Prostě sem přijedou dva poldové,“ konstatovala s očima upřenýma na Ráchel, „položí ti pár otázek a tím to skončí? Dál nic?“

„Všechno, co vím, jsem jim řekla,“ odpověděla tiše Ráchel; snažila se soustředit na jídlo, ale najednou ji přešla chuť.

Mellie se otočila k Leovi. „Moje dcera Frannie žila nějakou dobu s jedním mladíkem a taky to nedělalo dobrotu.“

„Chceš říct, že ho taky zavraždili?“ špitla nevěřícně Skye.

„No to ne, miláčku,“ bránila se udiveně Mellie. „Ale byl hrozně nepořádný. V životě si po sobě nic neuklidil. Frannie z toho úplně šílela. Ona je totiž neobyčejně pořádná holka… Ani nevím, kde se to v ní vzalo. Ne že bych já byla nějak obzvlášť nepořádná, ale můj zesnulý manžel, ať je mu půda lehká, si za celých třicet pět let jedinkrát neuklidil špinavé ponožky do prádla, a nikdy mi to obzvlášť nevadilo.“

Julie ignorovala tuto pozoruhodnou paralelu a pokračovala ve své úvaze. „Než jsem sem jela, tak jsem se snažila něco vyzvědět – ale vypadá to, že tenhle případ záměrně ututlávají. Koho vlastně poldové ještě vyslechli? Mají nějakého podezřelého? A co FBI? Vsadím poslední dolar, že FBI spojení Langa s podsvětím neobyčejně zajímá – ale z kanceláře okresního prokurátora jsem nevyrazila jedinou informaci. Je to všechno neobyčejně podezřelé!“.

„Poslyš, Julie,“ ozvala se ostře Kate, „tohle není ani vhodné místo ani vhodná chvíle…“

Julie pokrčila rameny. „Co tím chceš říct? Že máme prostě předstírat, že je všechno v pořádku? Máme zapomenout, že chlap, se kterým Ráchel žila, byl zavražděný? Že byl velké zvíře v podsvětí? Že z toho všeho plyne, že Ráchel musí být podezřelá?“

Parker se zadíval na Ráchel: byla bledá a mlčela.

„Julie má pravdu,“ ožvala se nakonec Ráchel. „Je to divné. Snažím se na tuhle smutnou a děsivou záležitost zapomenout, ale občas se v noci probudím a divím se, proč tu ještě není policie, aby mě zatkla.“ Raději se ani nezmínila o tom, kolik děsu jí tahle probuzení přinášejí.

„Nemají žádný důkaz!“ ozvala se Skye. „To je ten důvod! Mají jen nepřímé důkazy – nemám pravdu, teto Julie?“

Julie se obdivně zadívala na svou neteř. „Bude z tebe špičková novinářka!“ pochválila ji. „Máš absolutně pravdu. Potřebují přímý důkaz!“

„Jenomže když je teta Ráchel nevinná, tak žádný důkaz neexistuje,“ prohlásila Skye bojovně.

„To je samozřejmé,“ souhlasil Leo. „Za nějakou dobu na to každý zapomene.“

„Vždycky říkám, že nakonec všechno dobře dopadne,“ souhlasila Mellie a povzbudivě se usmála na Ráchel. „Vezměte třeba Frannie. Našla Mika, který je stejně pořádný jako ona, a už jsou sedm let šťastně svoji.“

Julie obrátila oči v sloup. Měla sice otcovu přítelkyni ráda, ale to nic neměnilo na tom, že ta ženská je trochu prostomyslná. „Ráchel, jestli mi pomůžeš, tak se svými konexemi můžu možná zjistit, co se děje.“

„Já bych taky mohla pomoct!“ ozvala se Skye a mrkla významně na Parkera. „Mě už pár věcí napadlo!“

Kate vstala a začala odnášet se stolu nádobí. „Co kdybychom se přesunuli do obýváku a dali si kávu a moučník?“ Doufala, že změna prostředí přinese s sebou i změnu konverzace.

Ráchel vstala a bylo jí znovu nanic. „Půjdu se trochu nadýchat

čerstvého vzduchu,“ oznámila.

Parker vstal také. „Můžu se k vám přidat, Ráchel?“ Zmohla se na úsměv. „Samozřejmě!“

Sotva odešli, Mellie se vítězně usmála na Lea. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ti dva v sobě našli zalíbení!“

Zato Kate se podívala vyčítavě na Julii. „Teď vidíš, cos udělala!

Ráchel je zase špatně!“

Julie si uhladila blond vlasy, nakrátko ostříhané, jak to právě bylo mezi ženskými moderátorkami v televizi moderní. Ačkoliv měla na sobě jen svetr a džíny, vyzařovala z ní autorita.

„Tuhle věc nevyřešíš prostě tím, že se o ní odmítneš bavit!“ poučila starší sestru. „Ráchel to dobře ví. Něco se děje a nevěřím tomu, že je z toho Ráchel venku. Je klidně možné, že poldové proti ní zatím v tichosti shromažďují důkazy! Musíme na to být připraveni!“

„Jediné, na co se musíme teď připravit, je káva a moučník!“ odbyla ji Kate. „Ráchel nemá s vraždou Nelsona Langa vůbec nic společného. Kdyby ji ještě podezřívali, museli bychom o tom vědět, a pak bychom něco podnikli. Ale je čistá a vsadím se, že policajti mají na seznamu podezřelých tolik gaunerů, že mají plné ruce práce. V novinách člověk čte v jednom kuse –“

„Právě!“ přerušila ji Julie. „V novinách čteš v jednom kuse o tom, jak se gangsteři navzájem vraždí. Jenom v tomhle případu ne! Tobě to není divné?“

„Řeknu ti, co mi je divné!“ odsekla Kate s talíři v ruce. „Že nemáš trošku taktu a pochopení. Vidělas, jak to Ráchel rozrušilo, když jsi začala o Langovi mluvit? A ještě ke všemu před prakticky úplně cizím člověkem!“

„Který je pěkně podezřelý!“ zamumlala Skye.

„Podle mě je pan Parker roztomilý pán!“ prohlásila Mellie.

„Neblázni, Kate!“ bránila se Julie. „Ty myslíš, že se k Parkerovi nedonesl románek mezi Ráchel a Nelsonem? Určitě chápe, že nám to leží v hlavě!“

„To ještě neznamená, že by se o tom muselo mluvit zrovna při večeři.“

„Tak děvčata!“ vložil se do toho Leo. „Přestaňte se hádat!“

„Prostě nechci, aby se Ráchel zrovna teď rozčilovala,“ vysvětlila Kate. „První třetina těhotenství je nebezpečná. Příliš velký stres…“

„Ráchel přece ví, že jí stoprocentně věřím!“ přerušila ji Julie. „A sama přiznala, že má z toho všeho strach. Nemá si prostě smysl namlouvat, že nemůže být pořád ještě na seznamu podezřelých…“

Skye napadlo, že by mohla nepozorovaně vyklouznout ven a pokusit se zaslechnout něco zajímavého z konverzace na zápraží, ale vtom ji zahlédla matka. „Kampak, slečno?“

Skye strnula. „Kdo? Já? Jenom… jenom jsem chtěla zkontrolovat kolo. Myslím, že potřebuje přihustit…“

Mellie se na Skye chápavě usmála. „Vzpomínám si, že když jsem byla v tvém věku, tak jsem se také poprvé zakoukala do staršího muže.“

„Cože?“ vykulila Skye oči.

Mellie zčervenaly tváře. „Byl to tvůj dědeček. Vzpomínám si, jak jsem toužila jít ven, když tam seděl na zápraží s Aggie, a tajně je pozorovat. Byl takový fešák. A pořád ještě je.“

Leo upadl do rozpaků a všichni se smáli, až na Skye.

„Nemyslíš si přece… že já… že já a Parker… Já že jsem se zakoukala do Parkera?“ koktala zdrceně.

„V tomhle případě jde o něco jiného!“ zastala se jí Kate. „Skye je přesvědčena, že s Parkerem není všechno v pořádku. Má o něm různé divoké teorie.“

Julie se zvědavě zadívala na neteř. „Opravdu? Jaké teorie, Skye?“

„Nezačínejte zase!“ protestovala Kate. „Skye, nech teď kolo na pokoji a běž do kuchyně postavit na kávu. Julie, ty mi pojď pomoct s nádobím. A vy dva, Mellie, běžte do pokoje a zapomeňte na všechny nepříjemnosti.“ Významně se podívala na Julii a dodala: „A dneska večer už nechci slyšet o tom Langovi ani slovo!“

„Vlastně ani určitě nevím, jestli jsem Langa kdy milovala,“

přiznala se Ráchel.

Seděla vedle Parkera na zeleně natřené lavičce na zápraží, před sebou tichou ulici vroubenou hrázděnými domy zasazenými v obdélnících pečlivě ostříhaných trávníků. Byl teplý večer a ticho rušilo jen cvrlikání cikád a šumění listí.

„Samozřejmě, na začátku jsem si myslela, že ho mám ráda. Milovala jsem ovšem tu fiktivní osobu milovníka ptáků, za kterého se vydával. Jinak bych nikdy nepřistoupila na to, že spolu budeme bydlet… Nelson byl první muž, se kterým jsem žila.“

„Byl to jeho nápad?“ zeptal se Parker tak lhostejně, jak dovedl.

„Samozřejmě, že to navrhl on! Já bych se nikomu nevnucovala…“ Parker se usmál. Pochopitelně, žena, která vypadala jako Ráchel,

se nikomu vnucovat nemusela.

„Byli jsme tenkrát pořád spolu, začali jsme mluvit i o tom, že se vezmeme. Myslel si, že bude dobře, když to spolu zkusíme… nejdřív nanečisto. Mně to připadalo taky rozumné,“ pohlédla na Parkera a čekala, že to rozhodnutí schválí i on.

„No… jasně.“

„Nebo s tím nesouhlasíte?“

„Já? Proč bych s nesouhlasil?“

„Žil jste někdy pohromadě s nějakou ženou, Delaney?“

Parker se zamračil. Klást otázky mu šlo mnohem lépe než odpovídat na ně. Zvlášť, když se otázky týkaly jeho soukromého života.

„No… Krátkodobě… Čas od času.“ Slovíčko krátkodobě vystihovalo situaci. Teprve velice nedávno si začal pohrávat s myšlenkou, že by se usadil, měl rodinu a zapustil kořeny.

Ráchel se usmála.

Rozpačitě sebou zavrtěl. „Copak?“

„Vsadím se, že jste miláček žen! Že máte na svědomí spoustu zlomených srdcí.“

„To si myslíte?“ přimhouřil oči.

„Jste velice pohledný muž, Delaney! Myslím, objektivně vzato.“ Snažila se mluvit nezúčastněně, i když nebyla tak nad věcí, jak předstírala.

„Chcete tím říct, že subjektivně vzato ne?“

„To ne. Tedy ano, chci říct…“

„Že nejsem váš typ?“

„Ne, to ne, to taky nemůžu říct…“ Usmál se. „Takže jsem váš typ!“

Ráchel zrudla. „Ne, to bych říct taky nemohla…“

„Co tedy říct můžete?“ Vychutnával tu trochu flirtování víc, než by byl kdy očekával.

Ráchel se ocitla v úzkých – fakt totiž byl, že Delaney Parker byl její typ. Byl přesně ten typ muže, který jí imponoval. Jediný problém spočíval v tom, že si předepsala na všechny muže moratorium. Až dosud by totiž za výběr svých partnerů žádnou cenu nezískala 1 leda cenu útěchy.

Nervózně si odhrnula neposlušné lokny z obličeje a podotkla:

„Nemluvili jsme vlastně o tom, jak jsem se nastěhovala k Nelsonovi?“

Parker přikývl a v duchu si vynadal za to, že mu až Ráchel musela

připomenout, proč tu vlastně je.

„Když budu úplně upřímná,“ pokračovala chvatně, jak se snažila zamaskovat vzrůstající náklonnost k Parkerovi, „tak Nelsonův byt byl stokrát hezčí než můj. Jako asistentka v laboratoři jsem nebrala žádné

horentní peníze. Měla jsem byt ve West Village, v domě bez výtahu. Nelson bydlel… skutečně nádherně. Přímo na Central Park West. Dokonce i okénko v koupelně mělo výhled do parku.“

„Nepřekvapilo vás, že bydlí tak přepychově?“ Pořád tomu nemohl uvěřit, že by Ráchel neměla do poslední chvíle žádné podezření. Třeba je to nakonec jenom vypočítavá ženská, která se přetvařuje. Ale kdyby taková byla, proč by chtěla zabít husu, která snáší zlatá vejce? A hned slyšel Mendezovo vysvětlení, jako by jeho šéf seděl vedle něho a šeptal mu do ucha: Lang se na ni chtěl vykašlat a jít za Suzanne. Se zlatými vejci byl konec. Tak si řekla: když je nemůžu mít já, tak tedy nikdo…

„Nelson řekl, že ten byt patřil druhému manželovi jeho matky,“ vysvětlovala Ráchel. „Když jeho matka ovdověla, řekla mu prý, že na ní v tom bytě všechno padá, a odstěhovala se do Boča Raton. Takže Nelson se tam nastěhoval…“ Pokrčila rameny: „Mohlo to tak být.“

Parker přikývl. Jistě, mohlo to tak být. Zvlášť, když je člověk mladý a zamilovaný, a chce, aby to tak bylo… Až na to, že Ráchel teď říká, že možná ani zamilovaná nebyla. Možná, že to jsou všechno jenom řeči… Možná, že nesporné je jen to, že mohla mít spoustu důvodů, proč by chtěla Langa oddělat.

Napadlo ho, jestli vůbec něco z toho, co jí kdy Lang řekl, byla pravda. Jestli opravdu má matku v Boce, měl by to brnknout Mendezovi, aby ji vyslechli. Vycházela vůbec se svým synem? Kde asi byla tu noc, kdy byl Lang zavražděn? Nebylo by to poprvé, co byl někdo zavražděn svým blízkým příbuzným… Ovšem Ráchel s ním byla zasnoubená, byla tedy svým způsobem taky jeho blízká příbuzná… Ať se vydá po jakékoliv stopě, nakonec vždycky skončí u Ráchel.

„Viděla jste někdy jeho matku?“ zeptal se Parker v naději, že získá

nějaký popis.

„To ne, ale Nelson jí volal minimálně jednou týdně.“

„Vzorný synek. To je přímo dojemné,“ poznamenal Parker sarkasticky. „Takže jste s ní jenom mluvila.“

Ráchel mlčela. Parker si uvědomil, že na ni příliš naléhá. Možná, že jí všechny ty otázky ohledně Langa začaly být podezřelé.

„Promiňte,“ řekl kvapně. „Co abychom mluvili o něčem jiném?“

Ráchel si povzdechla.

„Nelson mě nikdy nepožádal, abych s ní mluvila. Právě naopak. Většinou jí volal z druhého pokoje. Myslela jsem si, že mu před ní není příjemné, že spolu žijeme jen tak. Líčil ji jako velice staromódní paní.“ Trpce stiskla rty a dodala: „Teď si už vlastně ani nejsem jista, že to byla skutečně matka, s kým mluvil… Nelson lhal téměř ve všem ostatním, proč by nelhal i v tomhle? Vlastně mohl mluvit s kýmkoliv.“ Ráchel sice řekla s „kýmkoliv“, ale měla na mysli konkrétní osobu: Suzanne! Ženu, která se nemohla dočkat, až ji bude mít z cesty, až bude mít Nelsona jenom sama pro sebe. Anebo to byla nějaká jiná žena… Že našla jenom jeden dopis neznamená, že Nelson nemohl mít celý harém! Mohl mluvit s kteroukoliv z nich. Přestože ona sama byla

hned vedle – v polovině případů dokonce vedle něho v posteli.

„Byla jsem strašně pitomá!“ povzdechla si. „Kate a Julie mají úplně pravdu.“

„V čem?“

„Vždycky jsem byla strašně důvěřivá,“ povzdechla si. „Zvlášť vůči mužům.“ Pohlédla na Parkera a dodala: „Jako ve vašem případě!“

Parker cítil, jak rudne. „V mém případě?“

„Nejspíš bych vám neměla věřit o nic víc než Nelsonovi!“

„No…“ Co měl na tohle říct?

Náhle se usmála. „Ale vám já věřím, Delaney! Vám věří i Kate a Julie, a to je co říct.“

Jaké větší uznání by si měl tajný agent přát? Nicméně ho tahle slova do příliš povznesené nálady nepřivedla.

Ráchel ztichla. Zamyšleně prstem obtahovala proužek na svých kalhotách, nebyl to nijak vyzývavý pohyb, ale Parkera k jeho překvapení vzrušoval.

No dobře, pomyslel si, tak mě trochu vzrušuje. Možná víc než trochu. Na tom není nic divného. Je to krásná, vzrušující žena. Kdyby mě chvílemi nevzrušovala, nebylo by to ani normální. Ale jsem přece profesionál, zvládnu to.

„Mám pocit, že vy moc lidem nedůvěřujete, Delaney?“ ozvala se neočekávaně.

„Já?“

„A zvlášť ne ženám.“

„No…“

„Myslím, že si držíte ženy ze zásady od těla. Třeba věříte, že opravdová láska je sice možná, ale kdyby vám opravdu hrozila, byl byste k smrti vyděšený.“

Parker by to sice nikdy nepřiznal, ale fakticky ho Ráchel odhadla neobyčejně přesně. Samozřejmě, představa, že by našel tu pravou ženu, byla lákavá, ale strach, že sáhne vedle, ho vždycky odrazoval od toho, aby ji hledal příliš intenzívně. Nehledal ji ani teď… Ale člověk míní, pánbůh mění.

Ráchel ho překvapovala. Nebyl by věřil, že to je žena, která se vyzná v mužích. Dokonce v něm samém. Byl si vědom, že je milá a půvabná, ale usoudil, že je naivní, nestálá a sobecká. Teď si uvědomil, že ji takhle oznámkoval jen proto, že byla krásná a protože si nevážil žen, které byly naivní, nestálé a sobecké. Tím pádem by mu od ní nehrozilo žádné nebezpečí.

„Víte, jaký je mezi námi dvěma rozdíl, když jde o lásku?“ otočila se k němu Ráchel.

Nebyl si jistý, že to chce skutečně vědět, ale pokrčil rameny, že se dává poddat.

„Řekla bych, že vy od lásky očekáváte příliš málo a já dělám tu chybu, že od ní očekávám příliš mnoho.“ Zamračila se a dodala: „I když nevím, proč by mělo být přehnané, chtít, aby se mnou muži jednali na rovinu.“ A šeptem dodala: „A byli mi věrní.“

„Podle mě byl Lang blázen, když vás podváděl!“ vyhrkl Parker, ani nevěděl jak. Hledal důvody, proč tu zbrklou větu řekl, a napadlo ho, že se přece jen zřejmě cítil provinile, že ani on s ní nejedná na rovinu.

Ale v hloubi duše tušil, že v tom je víc než jen tenhle pocit. Přál si, aby to byl neřekl – ale fakt byl, že tentokrát to myslel upřímně.

„Opravdu?“ pousmála se.

Delaney Parker jí úsměv opětoval a najednou měl neodolatelnou chuť se sehnout a políbit ty nádherné, vyzývavé rty. A byl by to snad nějaký zločin, kdyby to udělal?

Zločin. Tohle slovo ho vrátilo na zem. Co se to s ním k čertu děje? Naštěstí ještě nic neprovedl, ale už ty nápady byly dost přitěžující…

Rychle se oba zadívali stranou, oba dva z různých důvodů rozhodnuti nenechat se unést vzplanutím citů.

Ráchel si odkašlala. „Chtěla jsem vám říct, jak jsem vám vděčná za to, co pro naši televizi děláte!“

„Znamená to, že dostanu přidáno?“ zasmál se.

„Ne… Chtěla jsem jenom…“

„To byl jen žert,“ řekl chvatně. „Ale tak za šest měsíců už to budu myslet vážně!“

Ráchel se na něj zamyšleně podívala. „Mám takové tušení, že za šest měsíců už tu nebudete.“

Bohužel, napadlo Parkera, je docela možné, že za šest měsíců tu nebudou ani jeden. On bude někde na opačné straně státu, s novou identitou a s novým posláním. A tak, jak to vypadá, ona bude nejspíš za mřížemi.

„Proč si myslíte, že tady nebudu?“ zeptal se.

Pokrčila rameny, sama to vlastně pořádně nevěděla. Bylo to jen takové tušení. „Nějak si nedovedu představit, že byste chtěl trvale žít na takovém místě, jako je tohle. I když si to třeba zrovna teď přejete.“

„A co byste si zrovna teď přála vy?“

Oba věděli, že to je provokativní otázka. Něco se s nimi oběma dělo, jako by tancovali kolem ohně a chtěli se ohřát, ale báli se jít příliš blízko, aby se nespálili.

Ráchel se vyhnula Parkerovu pohledu a statečně se snažila zapudit romantické iluze, o nichž si namlouvala, že už je dávno překonala.

„Ze všeho nejvíc si přeju,“ řekla nakonec, „aby policie dopadla Nelsonova vraha. Mám pocit, že dokud ho nenajdou, nebudu moct normálně žít.“

„Hrozně vám přeju, aby se vám to splnilo, Ráchel!“ řekl. a myslel to doopravdy. Chtěl, aby se prokázalo, že je nevinná. To ovšem nic neměnilo na tom, že kdyby nalezl nezvratný důkaz proti ní, nemohl by udělat nic jiného, než ji zatknout.

„Jste moc fajn, Delaney!“ řekla Ráchel tiše.

Jestlipak si to bude myslet, i když skončí u soudu obviněná z vraždy? pomyslel si nešťastně.

„To jste si dřív myslela o Nelsonovi taky,“ připomenul jí alibisticky.

Ráchel se zarazila. „To je fakt, myslela jsem si to.“

„Nemáte ponětí, kdo Langa mohl zabít?“

Parker viděl, jak ji přímost téhle otázky šokovala. Rychle dodal:

„Ptám se, protože mám o vás strach.

Jde přece o vaši bezpečnost. Ten, kdo zavraždil vašeho přítele,

může jít teď po vás!“

„Bývalého přítele!“ opravila ho. „Odešla jsem od Nelsona – i když to bylo ten samý den, co ho zabili… Ale proč by měl Nelsonův vrah jít po mně?“

Když člověk žije s gangsterem, tak by se přece neměl divit, přemítal Parker. Třeba jí ta myšlenka připadá tak absurdní právě proto, že ho zabila ona sama, bliklo mu hlavou, ale hned tu myšlenku zapudil.

„Může si třeba myslet,“ řekl nahlas, „že víte něco, co vědět nemáte. Nebo že jste viděla něco, co byste vidět neměla. Může si dokonce myslet, že ve chvíli, kdy ho bodnul, jste byla ještě uvnitř.“ Vzpomeň si na něco, Ráchel, na nějakou stopu, po které bych mohl jít! Udělám, co budu moct, holčičko, ale musíš mi pomoct!

Ráchel mlčela. Kolem nich se zvolna proplížil tmavomodrý sedan.

Sledovala, jak pomalu jede a mizí ža rohem.

„Delaney, možná, že to bude vypadat nesmyslně,“ ozvala se tiše Ráchel, „ale když jsem v noci od Nelsona odcházela, měla jsem takový zvláštní pocit, že se někdo skrývá venku, ve stínu před budovou.“

Parker zbystřil pozornost. Soustředěně ji pozoroval, když se zeptal: „Byl to jen pocit? Anebo jste někoho viděla?“

„Ne, to ne, neviděla jsem nikoho.“

„Třeba jste si všimla nějakého auta?“

„Parkovala tam spousta aut. Proč bych si měla nějakého všímat?“

„Třeba tam zrovna zaparkovalo. Třeba jste zaregistrovala, že mu

přestal běžet motor!“

Ráchel se na něj zvědavě podívala. „Mám pocit, že jste se minul povoláním!“

„Spíš jsem viděl spoustu krimi v televizi,“ vysvětlil Parker rozpačitě.

Seděli dál vedle sebe, mlčeli a hlavou se jim honily spousty myšlenek, z nichž většina neměla se smrtí Nelsona Langa nic společného.

„Raději bychom se už měli vrátit,“ řekla konečně Ráchel. „Kate

dělá skvělý borůvkový koláč. Určitě byste o něj nerad přišel.“

Zdvihla se k odchodu, ale Parkerova ruka ji zadržela. Podívala se na něj, ale tvářil se stejně udiveně jako ona. Vlastně ji nezamýšlel zadržet! Měl hloupý pocit, že jeho ruka tu akci podnikla na svou vlastní pěst. Faktem ovšem bylo, že jakkoliv miloval borůvkový koláč, to, po čem v této chvíli toužil, nemělo se žaludkem nic společného.

Parker vstal a Ráchel cítila, jak se jeho ruka posunula z ramene na šíji, cítila laskání jeho prstů na krku a viděla, jak se mu šedozelené oči rozzářily. Trochu se vylekala, trochu byla zvědavá a ze všeho nejvíc ji to vzrušovalo.

„Vy… vy nestojíte o borůvky?“ zašeptala tupě.

Usmál se a rázem vypadal jako velký nevinný kluk. „Stojím, zvlášť o ty, co mají hnědý oči a kaštanový vlasy!“

Zasmála se. Přistoupil k ní blíž a oběma rukama ji uchopil za boky.

Přestal se smát, ruce mu klouzaly vzhůru a sklonil se, aby ji políbil.

Byl to první muž, se kterým se líbala od chvíle, kdy se seznámila s Nelsonem, a bylo jí, jako by tím polibkem vstoupila na nové, neprobádané území. Měla pocit, že tak krásně ji ještě žádný muž nikdy nelíbal, ani Nelson, ani nikdo před ním. Rázem zapomněla, že ten muž je jejím zaměstnancem, že ona je podezřelá z vraždy, že její životní plány se před několika týdny zhroutily.

Za nimi zaskřípaly dveře. Bleskově od sebe odskočili a udýchaně a provinile se otočili ke dveřím.

„Moučník je na stole!“ oznámila jim Mellie a vědoucně se na ně usmívala.

Tmavomodrý sedan se zastavil hned za rohem. Muž za volantem se rozhlédl, jestli není někdo nablízku, pak vystoupil a pěšky se vracel k domu Hartových. Když uviděl, že zápraží je prázdné, potichu zaklel.

Chvíli ve stínu čekal, jestli se někdo zase neobjeví. Tohle poslání mu začínalo jít na nervy. Sledovat, hlásit a čekat na instrukce. Tohle nebyl způsob, jakým byl zvyklý postupovat.

„Ve dvě ráno nemohlo být na Central Park West moc živo,“ řekl Mendez sarkasticky. Nebyl příliš odvázaný z toho, že ho Parker vzbudil po půlnoci z hlubokého spánku. Jeho manželka Gina se na posteli převalila a šťouchla ho varovně pod žebra. Chtěla spát.

„Říká, že tam venku někdo byl,“ trval na svém Parker. „Mohl to být někdo, kdo tam zrovna přijel autem. A ten někdo tam mohl čekat, až odejde, a pak jít nahoru za Langem.“

„Jakým autem? Výrobce, model, poznávací značka?“

„To ještě nevím. Ale myslím…“

„Víš co si myslím já? Že‘ ti leze na mozek ten čistý horský vzduch!

Anebo parfém té Hartové!“

„Vy jste se zbláznil!“ zavrčel Parker.

„Ty mě voláš v tuhle šílenou dobu bez jakýhokoliv rozumnýho

důvodu – a mně říkáš, že jsem se zbláznil?“

„No, jasně! Vás prostě nic nezajímá. Vy už jste vlastně tenhle

případ vyřešil. Proč byste se měl ještě namáhat –“

„Koukni, jestli mé chceš přesvědčit, že ta Hartová to neudělala, tak mi dej něco pořádnýho, něco, o co se můžu opřít! Pak mi můžeš telefonovat, kdy tě napadne! Jo, a abys věděl, že si tady neválíme šunky, tak ta kočka, co napsala Langovi dopis, se jmenuje Suzanne Englishová.“

Parker sevřel křečovitě telefon. „Ano? A dál?“

„Bydlí ve Filadelfii. V pěkným bytečku, který si pronajal Lang.

Poslední dva měsíce tam platil činži.“

„Takže?“ řekl netrpělivě Parker.

„Jinak na ni můžeme zapomenout,“ řekl Mendez. „Dáma má stoprocentní alibi. Tu noc, co Langa oddělali, se svlíkala v striptýzovým baru v západní Filadelfii před dvěma tucty chlapů. Vyslechli jsme jich pár, tvrdí, že vypadala dobře. Ale to vypadá Hartová taky, ne?“

Delaney se zamračil. Nelíbilo se mu, že Mendez hází Ráchel do stejného pytle s nějakou striptérkou. Nic ale neřekl, protože věděl, že Mendez by si hned začal myslet kdovíco.

„Okresní prokurátor začíná být netrpělivý. Tlačí na něj starosta. Delaney, ona to udělala. Vím to. Kelso to taky ví. Okresní prokurátor to ví. Potřebujeme jenom pořádný důkaz! Už jsi měl možnost prohlídnout si její věci?“

„Ne, zatím ne. Buď je pořád někdo doma, nebo se nemůžu dostat z televize. Myslím, že budu mít šanci v pondělí, než pojedu do New Yorku. Ráchel a její sestra Kate budou v televizi a Katina dcerka bude ve škole.“ Zbývala sice ještě Julie, ale ta už oznámila, že v pondělí pojede navštívit nějaké přátele.

„Prima,“ zaradoval se Mendez. „Kdyby se ti podařilo něco najít, tak ten případ uzavřeme a všichni budou spokojený!“

Úplně všichni ne, pomyslel si Parker, když telefon oněměl. Unaveně zavěsil sluchátko a natáhl se na postel, ruce složeny pod hlavou. Zavřel oči a ihned se mu vynořil obraz Ráchel. Dívala se na něj těma nevinnýma hnědýma očima, kaštanově hnědé lokny jí spadaly na ramena a rty ho vyzývaly k líbání. Zaklel, protože věděl, že jakkoliv je utahaný, do spánku má daleko.

Zatraceně, vždyť to byl jenom jeden polibek! snažil se zahnat výčitky svědomí. Na chvilku se prostě přestal kontrolovat. To je toho! Jenomže: Ráchel byla podezřelá z vraždy a policista, který byl pověřen jejím vyšetřováním, ji nemá co líbat! A zvláště ne on! Má přece svoje zásady, svoje pravidla hry, dbá na etiku! Jenomže, už je to tak – zakoukal se do ženy, proti které má najít důkazy, jež ji mají

dostat za mříže!

Posadil se a zakryl si rukama obličej. Na chlapa, který se vždycky chlubil tím, že stojí oběma nohama pevně na zemi, skončil dost špatně.

Nakonec vstal a odšoural se do kuchyně. Z ledničky vytáhl plechovku piva a pustil si televizi. Jejich WPIT už nevysílala, takže přeladil na celonoční kanál, kde zrovna nějaký komik vystupoval v sólovém pořadu. Nebyl špatný, ale Parkerovi nebylo do smíchu.

7. dubna

Myslela jsem, že snad omdlím! Mellie si myslí, že jsem se zabouchla do Delaneyho Parkera! Měla jsem co dělat, abych jim nevyklopila, co si o něm doopravdy myslím. Později jsem dostala šanci promluvit si o samotě s tetou Julií. Všechno jsem jí řekla, ale nepodařilo se mi ji přesvědčit. Tvrdí, že nájemní vrazi „operují v anonymitě“.

No dobře, tak to není obyčejný nájemný vrah. Alespoň mi teta Julie nerozmlouvala, abych pátrala dál. Byla jsem nejdřív zklamaná, že jsem při prohlídce jeho bytu nic podezřelého nenašla. Ale čím víc o tom uvažuju, tím divnější mi připadá, že jsem nenašla vůbec nic\ Žádné fotky, žádné poznámky, žádné dopisy… Absolutně nic osobního. Jako kdyby Delaney Parker neměl žádnou minulost, žádné přátele… Jako by byl záhadný mimozemšťan! Anebo prohnaný darebák z podsvětí!

Celou noc jsem si lámala hlavu, jak by měl vypadat další krok mého pátrání, a konečně jsem na to přišla. V pondělí, během velké přestávky, zavolám do Omahy v Nebrasce. Parker tam měl údajně pracovat v televizní stanici WROS. Máma sice říká, že už to doporučení od nich prověřila, ale občas se musí fakta prověřovat dvakrát nebo i třikrát, jak mi zdůraznila teta Julie.

Jenom doufám, že teta Ráchel jednou ocení, co jsem pro ni udělala.

Že dostanu Parkera dřív, než on dostane…

Panebože, raději na takovou hroznou možnost ani nebudu myslet.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Když v pondělí ráno pozoroval Delaney Parker dům Kate Hartové z křoví u protilehlého domu, nemohl se zbavit nejasného pocitu, že není jediný, kdo dům sleduje. Jen během té chvíle, co byl na své pozorovatelně, dům dvakrát objel modrý sedan. Vzpomněl si, že tentýž vůz viděl projet ulicí ten večer, kdy seděl s Ráchel na zápraží. Poznamenal si proto číslo poznávací značky.

Krátce po osmé uviděl Skye, jak jde z domu, sedá si na kolo a odjíždí do školy. Ráchel s Kate vyšly z domu chvilku nato, nasedly do Katina vozu a vyrazily na desetiminutovou cestu do televizní stanice. Když Katino auto zmizelo za rohem, Parker se rozhlédl na obě strany po modrém sedanu, ale vzduch byl čistý. Neobjevil se ani během té hodiny, kdy Parker čekal, až se z domu vybatolí Julie, naskočí do svého auta a zmizí. Sledoval tedy ten modrý sedan Katino auto? dumal Parker. Sleduje někdo Ráchel? Když ano, tak na čí příkaz? Možností bylo několik – podsvětí, FBI anebo policie. Že by Mendez podlehl nátlaku a poslal sem posilu nebylo vyloučeno. Což neznamenalo, že by se mu taková nedůvěra z Mendezovy strany zamlouvala. A ještě méně sympatická varianta byla, že Mendez nechává sledovat jeho, aby se ujistil, že se věnuje tomu, čemu se věnovat má, a ne Rachelinu parfému…

Potlačil úvahy o Mendezovi, ověřil si, že široko daleko není nikoho vidět, a přeběhl přes ulici k zadnímu traktu Katina domku – části chráněné před zvědavými pohledy křovím a stromy.

Když docházel k zadnímu vchodu domu, navlékl si tenké gumové rukavice. Kdyby našel nějaký důkazný materiál, nerad by eventuální otisky narušil svými otisky.

Nijak ho nepřekvapilo, že dveře do kuchyně nebyly zamčené. Pro jistotu zaklepal, ale dle očekávání se nikdo neozval, takže vklouzl dovnitř.

Zamířil rovnou do druhého poschodí. Tam byl jediný pokoj, který ho zajímal – Rachelina ložnice. Jako celý dům, i tahle místnost byla ukázkou půvabného venkovského životního stylu v Nové Anglii: na

posteli ručně šitý přehoz, selský nábytek, na stěnách tapety s květinovými motivy, prkenná podlaha s oválným kobercem, mušelínové záclony na oknech s vyhlídkou do zahrady.

Hned na prahu ložnice rozpoznal Parker vůni parfému, který Ráchel používala. Působil na něj jako omamná droga a dokonce ho i vzrušil. V duchu zaklel, že si v téhle akci nedokáže zachovat chladnou hlavu. Pak uviděl na židli krémový svetr, který na sobě Ráchel měla ten večer, kdy ji políbil na zápraží, a hned se mu vybavilo, jak měkké bylo její tělo a jak nádherný byl dotyk jejích rtů, jako stvořených k líbání.

Snažil se přeměnit ten obraz na obraz Ráchel – vražedkyně. Zavřel dokonce oči, aby si usnadnil vyvolání té vidiny: Ráchel s potměšilým úsměvem vráží Nelsonu Langovi nůž do zad.

Nešlo to. Dobře, zapomeňme na chladnokrevnou vražedkyni. Vynecháme potměšilý úsměv. Řekněme, že to udělala v záchvatu vzteku a z pocitu křivdy.

V zoufalství popadne nůž a aniž by si uvědomovala, co dělá…

Nedovedl si to představit ani takhle. Což také může znamenat jen momentální nedostatek obrazotvornosti, napomenul se v duchu.

Zavrtěl hlavou, jako by se chtěl probudit ze snu – musí zapomenout na mentální obrazy a věnovat se rutinní práci.

Sotva ale kapituloval před možností vytvořit si mentální obraz Ráchel – vražedkyně, zaplavily mu mozek jiné obrazy. Objevily se hned potom, co otevřel prádelník a před ním se objevilo jemné krajkové prádlo. Ani se nemusel moc namáhat a hned viděl před sebou Ráchel, oblečenou v kytičkované hedvábné podprsence a bikinách ze stejného materiálu. Mimoděk zavřel oči a viděl sám sebe, jak polonahý jde k ní, jak ji bere do náruče, jak přetahuje ramínko podprsenky přes hedvábnou pleť ramene a její ňadra se dotýkají jeho nahých prsou…

Bouchnutím zavřel zásuvku, div si nepřiskřípl prsty. Co se to s ním k čertu děje? Všiml si vlastního obrazu v protějším zrcadle. Z čela mu zvolna stékala kapička potu. Zašklebil se na svůj obraz a vzteklým trhnutím otevřel druhou zásuvku, div mu nezůstala v ruce.

Zásuvka obsahovala svetry a trička úhledně složené do dvou sloupců. Konečně se natolik vzpamatoval, že mohl začít zásuvku

metodicky prohlížet. Vlastně neměl potuchu, co hledá, a nevylučoval dokonce i možnost, že vlastně doufá, že nenajde nic.

Právě nadzdvihl poslední svetr, když rukou nahmatal – a vzápětí i uviděl – předmět, který tam zjevně nepatřil. Byl to malý, v kůži vázaný zápisník. Ale dřív než ho mohl otevřít a zjistit, co to vlastně našel, zaslechl za sebou hluk.

Bleskově se otočil, ale stejně nebyl dost rychlý, aby se uhnul ráně, která mu dopadla na bradu.

Svět před očima se mu změnil na bílé skvrny tančící na černém pozadí, pak i ty zhasly a zbyla jen tma.

Když se opět probral, zjistil, že leží na zemi a nad ním stojí ostražitě se tvářící dvanáctiletá holka.

Parker si sáhl na bradu a řekl uznale: „Ty teda ale máš ránu, holka!“

„Nenechte se vysmát,“ odsekla Skye, „já vás přece nepraštila.“ Načež dodala: „I když k tomu mám sto chutí! Co tu děláte v pokoji mý tety? Jak to, že se jí hrabete v jejích věcech?“

Parker se posadil. Z tohohle se nevylžu, uvědomil si. Ještě ke všemu mám na rukou ty pitomé rukavice. Že bych se jí snažil namluvit, že mám alergii na rukou? A že mě sem teta Ráchel poslala pro nějaký lék…

„Zloděj křičí, chyťte zloděje!“ řekl místo toho. „Co jsi ty hledala v mých věcech minulé pondělí?“

A to jsem si byla jistá, že na to nepřijde, zarazila se Skye. Chvíli váhala s odpovědí, pak si uvědomila, že přece jenom je mezi nimi dvěma velký rozdíl – ona se nedala chytit.

„Já se ptala první!“ prohlásila.

Parker se začal sbírat se země, ale Skye sebrala z prádelníku těžkou skleněnou vázu a výhružně s ní začala mávat detektivovi nad hlavou.

Parker se znovu sesul na zem. Nebyl ještě úplně ve formě a po té ráně do brady rozhodně netoužil inkasovat další ránu do hlavy. Kromě toho viděl, že i když se Skye tváří suverénně, ve skutečnosti je pěkně vyplašená.

„Dobře, dobře,“ řekl chvatně. „Alespoň mi řekni, jestli jsi viděla toho chlapa, co mě uzemnil?“

Skye váhala. Zkomplikovalo se to víc, než předpokládala. Jeden padouch – prosím. Ale dva – to už začínalo být trochu i nad její síly.

„Je to moc důležité, Skye,“ naléhal Parker. „Ano nebo ne?“

„Ano i ne,“ zamumlala.

„Co tím chceš říct?“

„Viděla jsem někoho, ale moc jsem si ho nevšimla. Nastupoval do auta před naším domem.“

Parker nešťastně nadzdvihl obočí, ale zjistil, že ho to dost bolí, takže se rozhodl pokud možno nechávat svůj obličej nehvbný. „Do modrého sedanu?“

„Jo, jak to víte?“ zamračila se Skye.

Parker se rozhlédl kolem sebe. „Když jsi přišla, neviděla jsi tu

někde ležet kožený notýsek?“

„Ne,“ řekla Skye a znovu se zamračila. „Heleďte, teď už ale budete odpovídat vy!“

„Á co chceš vědět?“ snažil se Parker získat čas. Přitom musel ale pořád myslet na to, jak vysvětlí Mendezovi, že ho odhalila dvanáctiletá holka. Tohle bude mít na talíři až do důchodu!

„Spoustu věcí!“ řekla Skye a držela výhrůžné vázu těsně nad jeho hlavou. „A nemyslete si, že proto, že mi je dvanáct, můžete mě opít rohlíkem!“

„Dobře, dobře, všechno ti povím, ale ze všeho nejdřív potřebuju zatelefonovat na policii poznávací značku toho sedanu!“ Sundal si rukavice a začal znovu vstávat.

„Nehýbejte se,“ vykřikla Skye, „nebo vás majznu do hlavy!

Myslím to vážně!“

„Koukni, jde mi jenom o to, abych se dostal támhle k telefonu!“ ukázal na telefon, stojící na nočním stolku vedle Racheliny postele.

„A jak mám vědět, že budete opravdu volat poldy? Třeba byl polda ten chlápek v tom modrým sedanu! Jak mám vědět, že vy nejste…“

Zezdola se ozvaly zvuky kroků, Skye chvíli přestala dávat pozor a Parkerovi se podařilo ji chytit za ruku a strhnout na kolena dřív, než ho mohla praštit.

„Psst! Někdo jde!“ zašeptal. Vypadalo to, že přichází hned několik lidí najednou. Že by si ten mizera, co ho praštil, přivedl posilu, aby tu po sobě zametli stopy?

„Skye, kde jsi?“ ozval se zezdola úzkostlivý hlas.

„Tady, nahoře, teto Ráchel! Honem!“ Delaney Parker zavřel oči a vzdychl si.

„Skye, jsi v pořádku?“ volal druhý ženský hlas, Kate. To je skvělé, povzdechl si znovu Parker. Cirkusové trio, ve kterém bude muset hrát klauna.

„Jo, zvládla jsem to!“ volala Skye, které se podařilo vyprostit. Když stála v bezpečné vzdálenosti od Parkera, informovala ho:

„Zavolala jsem tetu Ráchel a mámu.“ Škodolibě se usmála a dodala:

„A policii taky. Takže se už nemusíte namáhat jim telefonovat!“

Ráchel s Kate vběhly současně dovnitř. Hned za nimi se do místnosti vhrnul udýchaný náčelník pittsvillské policie Lyle Woodrum, padesátník s řídnoucími hnědými vlasy. Woodrum držel v ruce pistoli, ale Parker s obavami sledoval, že ji drží značně nejistě. Zřejmě to bylo poprvé, co ji v tomhle ospalém městečku musel vyndat z pouzdra.

Kate se rozběhla ke Skye, ale Ráchel zůstala stát uprostřed místnosti jako ochromená a hleděla na Parkera. Mlčela, ale její nepřátelský pohled byl výmluvný až dost.

„Jako bych vám to neříkala!“ ozvala se Skye. „Je to gangster, viděla jsem mu to na očích hned od začátku! Jenomže mě nikdo neposlouchal. Kdepak, jsem přece jenom hloupý dítě! Já přece ještě nic nevím! Jenomže například vím, že pro WROS vůbec nepracoval. A kromě toho –“

„Jak to víš?“ přerušila ji Kate. „Sama jsem do WROS volala a potvrdili mi, že –“

„Mluvila jsem se sekretářkou ředitele,“ skočila matce do řeči pro změnu zase Skye. „Samozřejmě, nejdřív mi taky řekla, že pro ně Delaney Parker pracoval. Zřejmě jim podsvětí zaplatilo, aby lhali. Jenže já ji vzápětí přistihla, že lže.“

„Jaks to udělala?“ zeptal se policejní náčelník. Kate to zajímalo také. Jenom Parker a Ráchel mlčeli, mysleli na jiné věci.

„Bylo to jednoduchý, náčelníku,“ řekla hrdě Skye. „Zeptala jsem se jí, jestli má Delaney Parker pořád ještě problémy s nadváhou. Tedy, když měří jen sto pětašedesát centimetrů a váží málem sto padesát kilo, je to velká zátěž na srdce. Nevěděla, co by mi na to řekla, tak

přikývla, že jo. Sto pětašedesát centimetrů, sto padesát kilo! Stěží popis tohohle chlapa,“ ukázala na Parkera.

Skye jen zářila. Co na tom, že si tenhle nápad zapamatovala z jednoho seriálu o policajtech.

„Ty mizero!“ utrousila Kate k Parkerovi.

„Výborně, Skye!“ pochválil dívku policista. „Jsi chytrá holka!“

Až teď se Ráchel pořádně podívala na neteř. „Do telefonu jsi

říkala, že je v bezvědomí?“

„Byl, když jsem přišla. S chutí bych ho praštila sama, ale někdo mě předběh.“

„Mě taky,“ poznamenala trpce Ráchel.

Parker mlčel. Nic z toho, co ho napadalo, by mu situaci neusnadnilo.

„Ale proč jsi utekla ze školy a šla domů?“ nechápala Kate. Snažila se to říct rozzlobeně, ale hlas se jí chvěl při pomyšlení, co by se dcerce mohlo stát, kdyby přistihla tohle individuum při plném vědomí.

„Když jsem domluvila s tou sekretářkou ze WROSu, bylo mi jasné, že musím něco podniknout. Myslela jsem si, že doma zastihnu tetu Julii a že ta bude vědět, co bychom měli udělat,“ vysvětlila Skye.

„Tohle přece nebyl případ pro tetu Julii, ale pro policii.“

Policejní náčelník souhlasně přikývl, ale až po chvíli mu došlo, že jde řeč o něm. Vypjal hruď, zamával pistolí na Parkera a nařídil mu:

„Tak vstávejte, mladíku. A ruce držte hezky nahoře, ať vám na ně vidím!“

Parker se namáhavě postavil a okamžitě ho začala bolet hlava. Žaludek taky nebyl v nejlepší formě, což ovšem nesouviselo s ránou do brady. Bylo mu nanic z toho, jak dokonale vybouchl. A když si domýšlel, co si o něm Ráchel myslí, bylo mu čím dál tím hůř. A to tu ještě byl ten darebák z modrého sedanu, co ho srazil k zemi a odnesl s sebou ten záhadný notýsek, který objevil v zásuvce se svetry. Kromě něj ovšem existence toho chlápka nikoho nezajímala.

„Podívejte se,“ začal Parker, sotva se postavil na nohy. „Jste na hrozným omylu, Ráchel hrozí nebezpečí…“

„Teď už právě nehrozí!“ prohlásila vítězně Skye, ruce bojovně v bok.

Parker se na ni unaveně podíval. „Přemýšlej, holka! Kdyby ten chlap v tom sedanu byl polda, proč by mě omráčil, sebral tu věc a ujel?“

Skye se nejistě kousala do rtu. To je fakt: proč?

„Jakou věc?“ ozval se policista.

Parker se zadíval na Rachel. „To mu řekněte vy, já ten notýsek nestih ani otevřít.“

Rachel měla sucho v krku. Dívala se upřeně na Parkera a neměla vůbec chuť diskutovat o nějakém zápisníku. Momentálně chtěla vědět jedno: „Zabil jste Nelsona?“ zeptala se bez obalu.

Proč by se mě ptala, jestli jsem zabil Langa, kdyby ho zabila ona sama? napadlo okamžitě Parkera. Prohnaný pokus odvrátit od sebe podezření? Tak rafinovaná Rachel určitě nebyla… Nejjednodušší odpověď zní, že je nevinná.

„Ne,“ řekl a pousmál se, i když po té ráně do brady byl ten úsměv trochu asymetrický. „Já jsem Nelsona nezabil.“

„Tak kdo k čertu jste?“ nechápala Rachel.

„To by mě taky zajímalo!“ ozvala se Kate a pokusila se na něj podívat ještě nepřátelštěji než Rachel.

Policejní náčelník přikývl, že i on jeví zájem.

„Nemůžete mu věřit ani slovo!“ varovala je Skye. „Měl byste ho vzít na stanici, náčelníku, a sejmout mu otisky prstů. Vsadím se, že až je pošlete do archivu, zašlou vám trestní spis nejméně kilometr dlouhý.“

„Já žádný trestní spis nemám,“ povzdechl si Parker. „Ale to individuum, co se projíždí po Pittsvillu v dvousedadlovém modrém fordu…“

„Určitě patří ke konkurenčnímu gangu!“ soudila Skye. „Měl byste vyhlásit celostátní pátrání…“

„Skye,“ okřikla ji matka. „Myslím, že pan Woodrum ví, co má dělat. A příště laskavě neutíkej z vyučování. Zavezu tě teď zpátky do školy!“ Podívala se na sestru. „Pojedeš se mnou?“

Rachel zavrtěla hlavou. „Jeď napřed, Kate. Přijedu za tebou do studia.“

Kate trochu zaváhala. Ale když viděla, že jinak by se jí nepodařilo Skye dostat zpátky do školy, vzala dceru za ruku a vyvedla ji ven.

Když Ráchel osaměla s oběma muži, znovu se zadívala na Parkera.

„Teď si určitě myslíte, že tak pitomou holku jste ještě neviděl…“

„Nemyslím,“ protestoval, „vůbec nic takového si nemyslím.“

Nevypadalo to, že by jeho prohlášení Ráchel uklidnilo. Stejně už nevěřila ani slovo z toho, co říká. „Celý ten večer jste mi jen lhal. Klidně jste se mnou flirtoval…“

„Pro mě to nebylo flirtování…“

„Lháři!“

„Ráchel…“

Woodrum si odkašlal. Vypadalo to, že všechno je mnohem složitější, než se nejdřív zdálo. Ani Ráchel, ani Parker mu ale nevěnovali sebemenší pozornost.

„A ty řeči o tom, že důvěra je vždycky vzájemná,“ pokračovala Ráchel zdrceně. „Musel jste se na můj účet fantasticky bavit!“

„Vůbec jsem se nebavil. Nikdy bych se vám nesmál, Ráchel! A kdybych vám směl říct pravdu, tak bych to byl udělal!“

„A jaká je ta vaše pravda?“ Nečekala na odpověď a vztekala se dál.

„Vy byste pravdu nepoznal, ani kdybyste o ni zakopl!“

„Křivdíte mi!“ bránil se, ale cítil čím dál tím víc, že to je marné.

„Radši mlčte!“ okřikla ho.

„Zatraceně, Ráchel…“ Vrhl se k ní, ale Woodrum ho okamžitě zarazil.

„Zůstaňte, kde jste. A dejte ruce nahoru!“ vyštěkl a neobratně začal z kapsy lovit pouta. „Chci říct, dejte ruce za záda!“

„Tak kam teda?“ zeptal se ironicky Parker.

„Lhář a komik, co?“ namíchl se Woodrum.

„Mně vůbec legrační nepřipadá!“ řekla ledově Ráchel. „Kdyby záleželo na mně, tak ho zavřu a klíče zahodím.“

„Dobře, přiznávám, že jsem vám lhal,“ řekl Parker, když mu Woodrum nasazoval pouta. „Ale není to tak, jak si myslíte. Nejsem žádný gangster! Jsem policista!“

„To jsem se pobavila!“ zasmála se Ráchel.

„Chcete jet s námi na stanici?“ zeptal se Woodrum. „Můžete ho zažalovat! Můžete začít žalobou pro vloupání…“

„Nikam jsem se nevloupal,“ poznamenal Parker. „Bylo otevřeno.“

„Vidím, že máte nacvičený celý komický výstup,“ poznamenal Woodrum. „Škoda, že to nezkoušíte na jevišti. Mohli vás jenom vypískat, takhle skončíte za mřížemi!“

„Jsem policajt,“ řekl rezignovaně Parker. Bylo to poprvé za celých deset let, co takhle selhal. Navíc měl nejasný pocit, že tohle prvenství bude následovat řada dalších „prvenství.“

„Jasně, jste polda!“ řekl ironicky Woodrum. Ráchel jen vypadala znechuceně.

„Skutečně jsem!“ povzdechl si Parker. „Jsem detektiv z New York City. Poslali mě sem inkognito… abych vyřešil tu Langovu vraždu.“ Raději to formuloval takhle obecně.

„Za chvíli nám začnete vykládat, že jste vykonával legální policejní prohlídku v ložnici slečny Hartové!“ řekl Woodrum. „Třeba máte v kapse řádný příkaz k prohlídce.“

„No, to… zrovna ne,“ připustil Parker unaveně.

„Taky myslím, že ne,“ usmál se Woodrum smutně. „Tak jdeme, chlapče!“

„A já opravdu věřila, že jedete na schůzku s velkým zvířetem z DMG&G,“ podotkla Ráchel zklamaně, když si uvědomila, kde vlastně měl Parker být. Opravdu mu uvěřila, že je takový fantastický obchodník! Tak, ale tentokrát to bylo skutečně naposled, umínila si. V životě už neuvěřím žádnému chlapovi. Jsou všichni lháři a podvodníci

– Kate má pravdu. Člověk je na tom líp, když se jim vyhne.

Woodrum mezitím odváděl Parkera z místnosti. Ve dveřích se Parker otočil: „Ale já skutečně mám schůzku v DMG&G. Když už jsem musel hrát roli vašeho obchodního zástupce, chtěl jsem získat pro WPIT nějaké sponzory.“

„Vy dokážete lhát dokonce líp než Nelson!“ prohlásila znechuceně Ráchel. „Doufám, že vás to uznání potěší.“

„Můžete si tam zavolat, když mně nevěříte! Ve čtvrt na dvanáct mám schůzku s Jimem Bellem,“ marně ji ujišťoval Parker. Pak se otočil k Woodrumovi. „A vy zavolejte na oddělení vražd náčelníka Luise Mendeze v…“

„Jistě, jistě, povíte mi to všechno, až budeme na stanici!“ odbyl ho Woodrum a vystrčil ho ze dveří.

„Počkejte na mě!“ zavolala vzápětí Ráchel a vyběhla za nimi. „Je tu spousta věcí, ze kterých ho chci obvinit!“

Náčelník Woodrum položil telefon a přesunul smutný pohled z Parkera na Ráchel.

„Mluvil pravdu,“ oznámil jí. „Mluvil jsem přímo s náčelníkem oddělení pro vraždy, Mendezem. Pan Parker je skutečně detektiv z New York City.“

„Vidíte,“ otočil se Parker k Ráchel, „a vy jste si myslela, že nikdy nemluvím pravdu.“

Ráchel mlčela a jen cítila, jak se jí zmocňuje vztek. Má snad být štěstím bez sebe, že není gangster, ale policajt? Tak či onak se na ni snažil ušít boudu. Tak či onak ji oklamal, podvedl, a dokonce si vylhal cestičku k jejímu srdci. Měla snad napsáno přímo na čele, že ji každý chlap může napálit? Kdy si už konečně z toho všeho vezme ponaučení?

„Vašeho šéfa jste moc nepotěšil,“ poznamenal lakonicky Woodrum.

„To se dalo čekat,“ ušklíbl se Parker.

Woodrum se naklonil k Ráchel. „Stejně ho můžete žalovat. To, že je detektiv – a ještě k tomu z New Yorku – ho neopravňuje k porušování zákonů. Prováděl ilegální prohlídku.“

Ráchel jen sevřela rty a zavrtěla hlavou. Nechtěla ho žalovat, jestli něco chtěla, tak aby jí definitivně zmizel z očí. Beze slova vstala a vyšla z místnosti, aniž by se ohlédla.

Parker vyskočil a rozběhl se za ní. Nejenom, že se s ní chtěl znovu setkat, dokonce se s ní musel setkat – protože i když jeho inkognito vybouchlo, Louis Mendez ho určitě z případu neodvolá.

„Parkere!“ zavolal za ním Woodrum, když se detektiv rozběhl ke dveřím.

„Jo?“ zeptal se Parker netrpělivě mezi dveřmi.

Woodrum se zaklonil na houpací židli, ruce složené na kulatém břichu. „Vy v New Yorku si myslíte, že to udělala ona? Že ona zapíchla toho gangstera?“

„Je… je podezřelá.“

„Znal jsem ji, ještě když mi byla po kolena,“ vykládal Woodrum zpívavou američtinou z Nové Anglie. „Říkám vám, že jste vedle!“

„Můžete mi věřit,“ povzdechl si Parker, „že nikdo si to nepřeje víc než já.“

„Kromě Ráchel samotné,“ dodal Woodrum s úsměvem. Parker přikývl a znovu se otočil k odchodu.

„Nezapomněl jste na něco?“ ozval se znovu Woodrum. Parker se udiveně otočil zpátky. „Na co?“

„Modrý sedan.“

Parker se chytil za hlavu. „Zatraceně, úplně jsem na toho darebáka zapomněl!“ A na ten nalezený a ztracený zápisník. Co by za to dal, kdyby se do něj stihl alespoň podívat. Teď se bude muset spolehnout na to, co mu o něm poví Ráchel.

Ale ze všeho nejdřív musí zkusit dostat toho chlapa v modrém sedanu. Vylovil z kapsy kus papíru s poznávací značkou modrého forda a podal ho náčelníkovi.

„To zjistíme za chvilku,“ řekl Woodrum. „Nechcete si počkat?“

Parker zaváhal. Nechtělo se mu tu zdržovat, chtěl běžet za Ráchel a snažit se zachránit, co se dá. Poslyš, Ráchel, hrozně mě mrzí, že jsem ti lhal, ale měl jsem pocit, že kdybych ti řekl, proč jsem doopravdy přijel, vůbec by ses se mnou nebavila! No jo, povzdechl si v duchu, po tomhle mi určitě padne kolem krku!

Woodrum mu pokynul, aby se posadil. „Dejte jí čas, aby ji ten vztek trochu přešel!“

Parker o té radě okamžik přemýšlel, pak pokrčil rameny. „Možná máte pravdu!“

„Mně se to vždycky osvědčilo. A už jsem třiatřicet let šťastně ženatý.“

Parker poslušně přešel ke stolu a usadil se, zatímco Woodrum pověřil jednoho ze svých mužů, aby našel vlastníka modrého forda.

„Vsadím se,“ řekl Parker, „že zjistíte, že to auto je už pár dní hlášeno jako kradené. A ten lump už v něm dávno nesedí. Odhadl bych, že ho zaparkoval někde u nádraží a hupsnul do expresu do New Yorku.“ Do téhož expresu, ve kterém měl touhle dobou sedět i on.

Parker se natáhl po telefonu. „Můžu?“ Woodrum přikývl.

Parker rozevřel malý notýsek a vytočil jedno číslo na Manhattan.

„Můžete mě, prosím vás, přepojit do kanceláře Jima Bella?“ požádal ústřednu.

Woodrum upřeně pozoroval Parkera, který čekal na spojení. Konečně se ozvala Bellova sekretářka.

„Tady Delaney Parker, z WPIT z Pittsvillu. Velice se omlouvám, že vám to říkám tak pozdě, ale potřebuju přeložit schůzku s panem Bellem… Z rodinných důvodů.“

Sekretářka posunula jeho návštěvu na konec týdne.

„Výborně,“ řekl Parker spokojeně. „V pátek v půl páté. Budu tam.

Velice děkuji.“

Woodrum nechápavě zavrtěl hlavou. „Tomu opravdu nerozumím.

Ve WPIT jste skončil, tak proč se ještě namáháte?“

„Tak si myslím, že to je to nejmenší, co pro ně můžu udělat,“ usmál se Parker. „Věřím, že můžu přesvědčit tu agenturu, aby našla nějaké kupce vysílacího času na WPIT.“

Woodrum se usmál. „Stejně nepočítejte s tím, že vám tohle všechno Ráchel promine jen tak.“

„Myslím, že z toho nevybřednu, dokud nedokážu, že to ona neudělala anebo nenajdu toho parchanta, který Langa zabil.“

„Pak máte co dělat!“

To Parker dobře věděl. „A ještě ke všemu nemám moc času. Na rozdíl od nás dvou si Mendez a prokurátor myslí, že to Ráchel udělala. Jestli jim nějakého lepšího podezřelého brzy nepředhodím, vsadím se, že to budou chtít hodit na ni. Okresní prokurátor si už teď myslí, že má dost nepřímých důkazů, aby ji usvědčil.“

„Hádám, že ji nenechal zatknout jenom kvůli tomu, že jste slíbil Mendezovi, že nějaký přímý důkaz najdete.“

„No, nějaký přímý důkaz by přivítali!“

„Například ten notýsek, který jste našel v Rachelině pokoji?“

Parker si automaticky pohladil zhmožděnou bradu. „Našel a ztratil.“

Na stole zazvonil telefon. Woodrum zdvihl sluchátko, udělal si pár poznámek a zase zavěsil. Pak se na Parkera smutně usmál.

„Modrý sedan ford patří Victoru Clafflinovi z Denisonu, malého městečka asi sto padesát kilometrů na jih. Pan Claffin nahlásil krádež vozu minulý čtvrtek.“

Parker hádal správně, ale moc ho to nepotěšilo.

9. dubna

To snad není pravda! Zrovna jsem zaslechla, jak Kýle Woodrum, syn náčelníka policie a můj učitel tělocviku, říká Beth Simmonsové, která trénuje holky basketbal, že Delaney Parker nakonec není žádný gangster, ale policajt! A dokonce ani není obyčejný polda, je to tajný agent z New York City. Kýle se určitě nemýlí. Dozvěděl se to od Lisy, která dělá sekretářku policejnímu náčelníkovi a která s Kýlem chodí.

Delaney Parker je prostě tajný agent, jako v televizi. Panebože, že jsem se v něm ale spletla! Teď už začínám chápat, proč jsem u něj v bytě nenašla vůbec nic, podle čeho bych ho mohla identifikovat.

A toho skutečného gangstera jsem nechala ujet – jako úplný pitomec. Kdybych si ho alespoň líp prohlídla. Trochu jsem ho zahlédla, když nastupoval do toho modrého forda. Dokonce se na mě chvíli díval, ale příliš jsem spěchala dovnitř, abych mohla říct tetě Julii, co jsem vypátrala o Parkerovi. Takže jsem si nevšimla žádných identifikačních znamení, jako barvy jeho očí nebo jestli neměl nějakou jizvu. Vím jen, že byl vysoký, takový hromotluk. Určitě měl tmavé vlasy. Možná byl i trochu zrzavý. Anebo to byl jenom odlesk slunce. Každopádně už touhle dobou určitě dávno zmizel.

Ale jak jsem tohle všechno měla vědět? Kdyby se mnou byl Parker jednal na rovinu, mohla jsem mu hodně pomoct. Mohli bychom dokázat, že tetička Ráchel nezabila toho odpornýho lumpa jménem Nelson Lang. Mohli jsme pátrat společně. A takhle jsme všechen ten čas promarnili.

Co se týče Parkera, tak mu nikdo nemůže přijít na jméno, protože nám všem lhal – zvláště tetě Ráchel. Když si člověk uvědomí, že se vetřel do naší televizní stanice, večeřel tady u nás doma, flirtoval s tetičkou Ráchel – a celou tu dobu vyšetřoval, jestli nespáchala vraždu… Že si namlouval tetu Ráchel, to bylo opravdu sprosté, protože teta Ráchel byla na nejlepší cestě se do něj zabouchnout. Mě taky pěkně naštval, i když musím připustit, že ten chlap se ve své práci

vyzná. Ale zklamal mě, že se nechal uzemnit tím chlápkem v modrém sedanu a přišel o ten zápisník.

Zajímalo by mě, co v tom notesu mohlo být. Zřejmě to někoho kompromitovalo, a tak musel zápisník zmizet. Možná to byl diář. Nelsonův diář. Jestli ho teta Ráchel šlohla Nelsonovi, pak si myslím, že o tom všem musí vědět víc než tvrdí. Nebylo nakonec uvnitř něco, co by kompromitovalo ji? Nebo chtěla teta někoho krýt? Neví třeba, kdo Langa zabil a nesnaží se to ututlat?

Nebo to třeba ví, ale nemůže to říct! Může být třeba vydíraná? Co když jí jde o život? Co když…“

Zatraceně, zvonek! Musím jít na hodinu biologie. Budeme kuchat červa. Kolem mě se vyšetřuje vražda a já se musím babrat s kudláním nějakého slizkého červa. Na světě není žádná spravedlnost.

PÁTÁ KAPITOLA

„Mužský!“ prohlásila Kate posměšně.

„Skoro všichni mužský,“ opravila ji Julie, která usoudila, že Jordán Hammond, její kolega a milenec, je výjimkou v tom opovrženíhodném pohlaví. Alespoň do té míry, do níž je muž vůbec schopen být slušným tvorem.

„A v první řadě Delaney Parker!“ prohlásila Ráchel. Což, jak všichni věděli, znamenalo: v první řadě všech ničemů.

Obě sestry přikývly, v tomhle se shodly.

Betty, která už téměř dvacet let pracovala jako servírka v kavárně Úplněk, kam lidi z WPIT chodili jíst, sklidila se stolu hrnky od kávy a podotkla: „Nedá se s nimi žít, ale bez nich je to zase pěkná nuda.“

„Radši se budu nudit!“ prohlásila pochmurně Ráchel.

„Já už se radši nudím dávno,“ souhlasila Kate, „a nestěžuju si.“

„Taky moc nejásáš,“ podotkla Julie.

„Tys taky moc nejásala, když všechny bulvární plátky vyšly s fotografií švarného moderátora Jordana Hammonda, jak tancuje v dojemném splynutí duší s tou blonďatou herečkou, jejíž jméno si už nepamatuju,“ připomněla jí Kate.

„Netancovali v žádným splynutí duší,“ protestovala Julie. „Jordán ji vůbec neznal. Byl za reportáží v Los Angeles a zaskočil si se svým agentem do baru na skleničku. Ta ženská se k němu vrhla a odtáhla ho na parket!“

„Aha. To jo,“ ušklíbla se Kate.

„Ty si myslíš,“ pokračovala Julie, „že když ses provdala za chlapa, který ti v jednom kuse lhal, tak že se nedá žádnému mužskýmu věřit. Já prostě Jordánovi věřím.“

Ráchel složila ruce na stůl a opřela si o ně bradu. „Já jsem Delaneymu taky věřila. Instinkt mi říkal, že mu věřit můžu.“

„V tvém případě by bylo lépe, kdybys v sobě všechny instinkty ohledně mužů potlačila,“ radila jí Julie. „Nedávno jsi ještě důvěřovala svému instinktu ohledně Nelsona Langa a koukni se, kam tě ten instinkt dostal!“

Kate šťouchla Julii pod žebra.

Julie se zamračila, ale pak se omluvila.

„Promiň, Rach!“

„Ne, máš úplně pravdu. Kdybych byla se nezapletla s Nelsonem, nikdy by se tu neobjevil Delaney a já bych se nikdy…“ Ráchel se zarazila, když si uvědomila podezřívavé pohledy obou sester.

„Co je?“ zeptala se nevinně.

„Doufám, že ses nezakoukala do toho podlýho, slizkýho, zákeřnýho poldy?“ zformulovala podezření Kate.

Julie se nedůvěřivě zadívala na Ráchel. „Jedna věc byla, když sis myslela, že je tím, čím říkal, že je. Ale teď přece víš, že to je hnusný, proradný lhář, když už nemluvím o tom, že se tě snaží dostat do kriminálu za vraždu Nelsona Langa. Takže snad nechceš říct, že do něj můžeš být pořád ještě zblázněná.“

„Jakápak zblázněná?“ řekla Ráchel důstojně. „Kdo mluví o tom, že bych kdy byla blázen do Delaneyho Parkera? Prostě jsem si myslela, že to je fajn chlap. Připadal mi přitažlivý Říkala jsem si, že je docela milý a upřímný a v jeho očích bylo něco zvláštního… Taková melancholická touha…“

„Panebože,“ povzdychla si Julie, „je to dokonce horší, než jsem si myslela.“

„Prosím tě, Rach, kdy už tě konečně život naučí!“ zadívala se Kate lítostivě na sestru.

„Já fakt nevím, o čem to vy dvě pořád mluvíte,“ bránila se Ráchel, ale do očí se jim nedívala. „Musím už jít, nebo přijdu pozdě k doktorovi.“

„Pane Parkere!“ zavolala Meg Cromwellová na detektiva, když

běžel halou WPIT do Racheliny kanceláře; Parker zaúpěl.

Televizní kuchařka se k němu přiřítila a už zdálky volala: „To je nějakého spěchu. Myslela jsem, že jste dneska v New Yorku. Ujel vám vlak?“

„Dalo by se to tak říct,“ zamumlal Parker. „Promiňte, ale pospíchám. Musím mluvit s Ráchel.“

„S Ráchel? Ta tu přece není? Jela navštívit,“ Meg Cromwellová se k němu důvěrně naklonila a šeptala, „svého porodníka.“

Proč šeptala, bylo záhadou, protože široko daleko nikdo nebyl. Když už pomineme fakt, že v celém Pittsvillu, natož v televizi, všichni věděli, že Ráchel čeká dítě.

„Úplně jsem zapomněl, že mi to říkala,“ lhal Parker. „Kam to vlastně za ním jela? Vypadlo mi to z hlavy.“

„Do Clark Mills. Osobně nechápu, proč nešla za Ronem McCandlessem přímo tady v Pittsvillu. Rodil oba dva moje syny a byla jsem s ním moc…“

„Jistě,“ řekl Parker nepřítomně. „Jak daleko to je do Clark Mills?“ zeptal se s pohledem na hodinky.

„Vy tam chcete jet za ní? K porodníkovi?“ Meg zapomněla samým údivem šeptat.

„No, potřebuju jí dát nějaké papíry…“

„Papíry?“

„Musí se na ně podívat…“

„To tedy ale musí být důležité papíry!“

„Důležitější, než si dovedete představit!“ ujistil ji Parker, když vybíhal na ulici. Sotva zmizel, otevřely se dveře Katiny kanceláře.

„Nebyl to náhodou Parker?“ zeptala se.

Meg Cromwellová se rozzářeně podívala na šéfku. „Byl, a něco ti povím: náš nový obchodní zástupce se do tvý sestry pěkně zabouch!“

„Spíš řekni, že je pěkný padouch!“ prohlásila temně Kate a bouchla dveřmi.

Normálně trvala cesta do Clark Mills čtvrt hodiny, ale Parker ji absolvoval během osmi minut. Když zaparkovával před ordinací doktora George Mossa, všiml si Katina auta a pocítil směsici úlevy i úzkosti. Doufal jenom, že si Ráchel auto vypůjčila a přijela sama – tušil, že to bude obtížný rozhovor, i když bude jednat s Ráchel samotnou, natož kdyby si občas ještě přiložila polínko její sestra.

Když Parker vešel do útulné, okrově vymalované čekárny, obrátilo se k němu půl tuctu udivených očí. Jeden pár patřil štíhlé blondýně, která trůnila za javorovým stolem v rohu čekárny a přijímala pacientky. Zbylé dva patřily budoucím rodičkám, které čekaly, až je lékař zavolá do ordinace.

Parker se trochu rozpačitě usmál – byla to jeho první návštěva u gynekologa. Kate tu nebyla, mohla však ještě pořád být s Ráchel uvnitř.

„Co byste potřeboval?“ oslovila Parkera přívětivě sestřička. Parker se opřel o recepční stůl a naklonil se k ní. „Hledám Ráchel

Hartovou.“

„Je právě uvnitř, v ordinaci.“

„Aha. Dobře, tak já bych tu na ni počkal…“

„Vy jste určitě pan Hart! Běžte klidně dovnitř. Jsou to prvé dveře po levé straně.“

Podíval se směrem, kterým ukazovala, a zůstal stát. Také ji ale neopravil.

„To není nutné,“ vykoktal. „Můžu…“

Sestřička už ale telefonovala doktoru Mossovi. „Je tu pan Hart.

Vypadá, že se trochu stydí, ale určitě by rád šel dál…“

„Pošlete ho sem,“ slyšel Parker lékařův hlas z domácího telefonu. Parker se nejistě usmál. „Tak… tak já tedy půjdu dovnitř…“

„Vsadím se, že tohle je vaše první, co?“ usmívala se sestřička.

„První?“ opakoval tupě Parker.

„První dítě.“

„Jo… to jo,“ přisvědčil chabě Parker. „Tohle je první.“

Ráchel se udiveně podívala na doktora. „Kde by se tu vzal můj otec?“

„Otec? Já myslím, že Ellen mluví o vašem manželovi.“

Než se mohla Ráchel pochlubit, že žádného manžela nemá, dveře se otevřely a Parker vešel dovnitř.

„Dobrý den.“

Ráchel zaťala zuby a vrhla na něj nepřátelský pohled. „Dobrý den,“ řekla mrazivě – ještě, že už prohlídka skončila a byla oblečená. Lékař podal Parkerovi ruku. „Překvapil jste manželku! Myslela si,

že to je její otec.“

Parker si s doktorem potřásl rukou a rozpačitě vyjasnil: „Ne, to nejsem… její otec nejsem.“

Ráchel se už chystala upřesnit, že není ani otec jejího dítěte, ale doktor Moss už vykládal Parkerovi, že Ráchel je v pořádku a že žádné

komplikace nehrozí. „Předpokládám, že byste chtěl být u toho, až bude manželka rodit!“ pohlédl s pochopením na Parkera.

Ráchel na oba muže jen zírala a Parker se zmohl jen na zakoktání:

„No… já…“

„Měl jsem tu dokonce pár otců, kteří si chtěli zahrát na porodníky… Pod mým velením, přirozeně.“

Přirozeně? Parker civěl na lékaře. Nic přirozeného na tom neviděl. Pohlédl na Ráchel. Vysvětlí lékaři ten omyl sama, nebo by to měl udělat on? Než se rozhodl, lékař se na něj chápavě usmál.

„Já vím, je toho na vás najednou trošku moc. Řada tatínků se tváří úplně stejně, když přijde řeč na porod.“

Parker nicméně pochyboval, že ostatním tatínkům probíhalo hlavou to, co jemu.

„Nemusíte se přece rozhodnout hned teď. Máme na to ještě pět a půl měsíce. Budete mít spoustu času, abyste to s manželkou projednali.“

„Podívejte, Ráchel, nemůžete se mně přece pořád vyhýbat!“ řekl Parker s rukou na klice dveří Rachelina auta na parkovišti.

„Vyhýbat?“ zasmála se ironicky. „Nemůžu se vás zbavit! Najdu vás ve své ložnici, objevíte se u mého doktora! On už dokonce plánuje, jak se objevíte v porodním sále, až budu rodit. Začínám se bát, že až odhrnu závěs doma ve sprše, budete tam stát!“

„To je docela příjemná představa!“ zasmál se.

„Neopovažujte se se mnou flirtovat, vy… vy poldo!“ rozčílila se.

„Co máte proti policistům?“

„Obecně vůbec nic. Ale vy… Vy ani nejste normální polda!“ snažila se otevřít dveře auta, ale Parker je pořád ještě blokoval.

„Pojďte se se mnou napít,“ prosil. „Tady za rohem jsem viděl docela hezký podnik.“

„Těhotné ženy nepijí!“

„Dáte si limonádu. Sodovku těhotné ženy smějí, ne?“

„Nemám žízeň.“

„A co kdybychom si tedy dali něco k jídlu?“ Začal se zase spokojeně usmívat. „Nezapomeňte, že musíte jíst za dva!“

„Parkere, copak vám to ještě nedošlo…“

Uchopil ji za rameno a při tom doteku jako by jím projel elektrický šok. Ale Ráchel na tom nebyla o nic lépe: viděl, jak začala přerývaně dýchat, cítil, jak se jí zrychlil puls.

„Ráchel, copak ti to ještě nedošlo,“ začal jí v rozčilení tykat. Hleděla mu upřeně do očí a v tom pohledu viděl strach, vztek,

nejistotu a neomylné příznaky touhy. „Asi ne,“ řekla tiše. „Musíš mi to říct po lopatě…“

„Poslali mě sem, abych našel jasný důkaz, že Langa jsi zabila ty.“ Ráchel musela sebrat všechny síly, aby klidně prohlásila: „Já jsem

Nelsona nezabila.“

Parker jí stále ještě svíral rameno. Měl pocit, že by ji nedokázal pustit, ani kdyby chtěl. Což bylo ostatně jedno, protože stejně nechtěl.

„Já ti věřím,“ ujistil ji.

„Ale proč bych měla já věřit tobě?“ dívala se na něj zkoumavě.

„Protože s lhaním jsem už skončil. Protože chci, abys mi věřila, a chci si to pro změnu zasloužit. Protože když mě ten doktor považoval za tvého muže, začala se mi ta myšlenka líbit.“

Ráchel zavřela oči. Hlava se jí točila. „Tohle mi nesmíš dělat… Delaney!“

Zafoukal větřík a kaštanové kudrliny jí překryly obličej. V paprscích slunce jí bledá pleť zářila jako sněžná pole Skalistých hor.

„Jsi strašně… krásná!“ zašeptal.

Otevřela oči a vydechla: „Nech toho, Delaney!“ Dívala se mu do očí. Rozum jim oběma říkal, že se řítí vstříc maléru, ale jejich instinkty převzaly velení a zahnaly mozek s jeho neradostnými myšlenkami do kouta.

„Ráchel!“ zašeptal a políbil ji. Než zavřel oči, rozpoznal v jejím pohledu strach a touhu, pocity, které byly vlastní i jemu.

Cítil, jak se chvěje. Zabořil jí ruce do vlasů a Ráchel ho objala kolem krku. Přitiskli se k sobě a mlčky se líbali. Jakoby polibek bylo dávno zapomenuté umění, které se rozhodli znovu objevit.

Vedle nich se náhle rozezvučel klakson a vmžiku od sebe provinile odskočili. Ráchel se musela rukou opřít o auto, aby udržela rovnováhu. Ale ani Delaneymu nohy příliš nesloužily.

Žena v pozdním těhotenství vystupovala kus od nich z auta, zrudlá rozpaky. „Promiňte, já nerada. Zavadila jsem tím svým břichem o klakson.“

Ráchel s Delaneym se rozpačitě usmáli. Jakmile žena zmizela z dohledu, úsměv se jim z tváří vytratil. Ráchel obrátila oči v sloup a ulevila si: „Tohle se mi snad jenom zdá!“

„Nemysli si, že já jsem věděl, že to takhle dopadne!“

Ráchel se pomalu zase vracela na zem. Zatvářila se mrazivě a

řekla: „To ti věřím. Počítals, že mě prostě pošleš do lochu!“

„Ale Ráchel –“

„Jak jsi mohl třeba jen na chvilku věřit, že bych Nelsona mohla zabít já? Že bych já vůbec někoho dokázala zabít!“

„Jestli tě to uklidní, tak přísahám, že jsem o tom začal pochybovat v okamžiku, kdy jsem tě uviděl!“ Hlavou se mu honila jediná myšlenka: aby ji k sobě znovu přitiskl. Aby ji mohl znovu líbat. Aby se s ní mohl milovat… Vypadalo to, že je v tom až po uši.

„A teď už to považuješ za vyloučené?“ zeptala se ho přímo s utrápeným výrazem ve tváři.

Panebože, co vlastně po něm chtěla? Absolutní, bezvýhradné ujištění, že je nevinná? Jasně, uvědomil si, přesně tohle chce slyšet. Ale může jí to přesně takhle říct?

Dívala se na něho tak pronikavě, že si připadal, jako by mu viděla až do žaludku.

„Žádné lži, Delaney!“

Rozčilením se mu začaly potit ruce a srdce cítil až v hrdle. Věděl, že musí odpovědět, co si doopravdy myslí, a tak předem pečlivě vážil každé slovo.

Ráchel trpělivě čekala. Ještě nikdy v životě jí na žádné odpovědi tak nezáleželo – už proto, že ať už Delaney řekne cokoliv, věděla, že mu uvěří. Sotva se zapřísahala, že už v životě žádnému muži neuvěří, a ze všech nejméně že bude věřit tomuhle policajtovi – a už přísahu porušuje. Usoudila, že je to dáno její povahou. Potřebuje mít někoho, komu důvěřuje. Potřebuje někomu věřit. A v téhle chvíli ne jen tak někomu, ale právě tomuhle chlapovi. Toužila po tom, aby mu mohla věřit. A chtěla, aby on věřil jí.

Konečně se jí podíval do očí a pomalu ze sebe soukal: „Jsem policajt, Ráchel. Nemohu říct, že je absolutně jisté, že jsi nevinná.“ Viděl, že jí trochu pohasly oči, ale musel s ní mluvit na rovinu. Jestli kdy v jeho životě byl okamžik, kdy chtěl být k někonu naprosto upřímný, pak si byl jist, že tohle je ten okamžik. A tahle žena je ten někdo. „Myslím, že řada lidí si přála, aby byl Nelson Lang mrtvý!“

„A ty myslíš, že já jsem jedna z nich?“ přerušila ho Ráchel tiše.

„Ne, nemyslím si, že sis přála, aby byl mrtvý.“

„Fajn,“ řekla unaveně. „Alespoň něco.“

Tuhle konverzaci by si docela rád odpustil. A když už to nešlo, bylo třeba z ní něco vytěžit. Přál si, aby si mohl být absolutně jistý, že je nevinná, tak jako to chtěla ona. Ale zatím se k tomu přesvědčení mohl jen pracně probojovat.

Potřeboval z něčeho konkrétního vyjít. „Co ten notýsek, Ráchel? Ten, který jsem našel v tvém prádelníku, a který ukradlo to individuum z modrého sedanu?“

Ráchel se na něj bezvýrazně podívala. „Nevím,“ řekla.

„Ráchel, chci ti pomoct, ale když se mnou nebudeš spolupracovat, tak se nikam nedostanu,“ řekl zklamaně.

„Koukni, v tu noc jsem prostě popadla ve skříni jeden z Nelsonových kufříků a naházela jsem do něj pár svých věcí. Ten pitomý notýsek jsem uviděla poprvé, když jsem si u Kate začala vybalovat věci. Byl v jedné kapse na zip. Jen jsem do něj mrkla a strčila ho do šuplete.“

„Co v něm bylo?“

Pokrčila rameny. „Spousta čísel a pár jmen. Žádné z nich mi nebylo povědomé.“

„Ale ta jména můžou být důležitá. Zkus si přece –“

„Teď ne, Delaney! Nemůžu se soustředit!“ máchla beznadějně rukou. „Něco mi ale řekni: v tom Langově případu jsem nejvíc podezřelá – nebo jediná podezřelá?“ hlas se jí trochu třásl.

„Důležité je, že na mém seznamu podezřelých jsi až ta nejposiednější!“ řekl Parker. „Vzpomínáš si, jaks mi řekla, žes měla dojem, že tu noc někdo čekal venku? Před domem, kde jsi s Langem bydlela.“

„Ale nikoho jsem tam neviděla… Byl to jen takový pocit.“

„Podívej, mohlo se to všechno odehrát třeba takhle: ty jsi odešla z Langova bytu, jak jsi říkala – Lang v pohodě spal v posteli. Někdo tam čekal na ulici – možná ten chlap z modrého sedanu, možná někdo jiný

– a když on nebo ona viděli, že odcházíš, šli nahoru a tam si popovídali s tvým bývalým přítelem. Jenže ten rozhovor nedopadl tak, jak chtěli – nebo možná jo – každopádně, když skončil, Lang ležel v kuchyni na podlaze, mrtvý.“

„Takhle si myslíš, že to bylo?“

Vzal ji důvěrně za paži a potěšilo ho, že neucukla. „Pomoz mi dokázat, že to tak bylo!“

Hezkou chvíli oba mlčeli a celou tu dobu z ní Delaney nespustil oči a držel ji za paži,

„A když se ti to dokázat nepodaří?“ řekla nakonec.

„Ale my to dokážeme!“ řekl důrazně. „Můžeš na to vsadit poslední dolar!“

Tenhle slib bylo to jediné, o co se mohla opřít. Rozhodně vypadal věrohodněji, než slib, který nedávno dala sama sobě, že si všechny své problémy nadále vyřeší sama.

„Dobře,“ řekla trochu unaveně. „Udělám všechno, co by ti pomohlo odhalit Nelsonova vraha. Nevím, jestli ti budu něco platná, ale udělám, co bude v mých silách.“

„Žádný polda by si nemohl přát víc,“ usmál se. „Žádný muž by si nemohl přát nic víc.“

Usmála se a Delaneymu se strašně chtělo ji políbit. Ale tohle místo a tahle chvíle nebyly nejšťastnější. Protože věděl, že jestli ji znovu políbí, nebude moct přestat. A bude chtít líbat každý kousek jejího těla…

„Takže co budeme dělat, Delaney?“

„Musíme dát hlavy dohromady…“

„To jsme už před chvilkou udělali, ne?“ zasmála se.

Delaney se na ni obdivně podíval: žena, která je na půli cesty do kriminálu a přitom dokáže žertovat – to tedy je žena, jakou člověk hned tak nevidí! I když si to nepřiznal, v téhle chvíli se Delaney do Ráchel definitivně zamiloval.

Aby zamaskoval, co se mu honí hlavou, bezelstně se usmál. „Vždy s úsměvem, co?“

Ráchel náhle zvážněla. „Jenže tahle záležitost moc k smíchu není, viď?“

Úsměv se mu vytratil z tváře. „Ne, to opravdu není,“ přisvědčil.

„Nemyslím teď jenom to obvinění z vraždy, Deli!“ Dívala se mu zpříma do očí.

Deli! Bylo to poprvé, co takhle zkrátila jeho jméno. Připadalo mu, že z jejích úst to slůvko znělo obzvláště důvěrně.

„Já vím, že ne,“ řekl.

Chvilku tam mlčky stáli, pak se Ráchel nejistě usmála.

„Musím jet zpátky do televize, Kate už bude mít strach, co se stalo.“

„Pojedu za tebou.“

„To asi není nejlepší nápad,“ namítla.

Tázavě nadzdvihl obočí. „Dáváš mi padáka?“

„Deli…“

Otevřel jí dveře auta, a když vklouzla za volant, zabouchl je a běžel ke svému vozu.

Ráchel zůstala nehybně sedět a svírala volant tak křečovitě, až

měla klouby na rukou bílé.

Bylo by opravdu možné, že by se Delaney stal otcem jejího dítěte? Jejím manželem? Je to možné, že se opravdu upnula na Delaneyho Parkera, na muže, kterého sotva zná? Na muže, který ji obelhal? Na poldu, kterého sem poslali, aby na ni přišil obvinění z vraždy? Dobře, řekněme, že teď stojí na její straně… Ale co když se mu nepodaří dokázat, že je nevinná? Odpovědi na tuhle otázku se vyhnul. Ovšem Ráchel se jí vyhnout nemohla! Jestli se jim nepodaří najít nějakého jiného věrohodného kandidáta na tu vraždu, hodí to na ni. Bude ji muset zatknout.

Ráchel tenhle vnitřní monolog uzavřela konstatováním, že se asi zbláznila. Jeden polibek, pár lichotek – a už se její fantazie rozběhla na plné obrátky. Delaney jí přece žádné manželství nenabídl. Nenabídl jí vůbec nic – kromě společného pokusu dokázat její nevinu.

Nakonec to vždycky skončilo u téhle věci. Ale nemělo smysl si nic namlouvat – na tom, že ji mohou kdykoliv zatknout a obvinit z Nelsonovy vraždy, se zatím vůbec nic nezměnilo. Pořád ji ještě mohou odsoudit. Pořád ještě může skončit ve vězení.

Podívala se do zpětného zrcátka a viděla Delaneyho, jak sedí ve voze a čeká, až se rozjede, aby ji mohl sledovat. Pořád ještě cítila na rtech jeho polibek. Jestli skončí ve vězení, může se ho zeptat, jestli by na ni nepočkal…

Julie měla pár pochůzek po městě a při té příležitosti potkala kamarádku ze střední školy, Leanne Sandler-Nashovou. Leanne byla v šestém měsíci a bylo to její druhé dítě.

„Tomu říkám náhoda!“ řekla Leanne. „Před chvílí jsem zase potkala tvou sestru Ráchel v ordinaci doktora Mosse.“

„Fakt? Neříkej!“ Julie měla ještě zařídit příliš mnoho věcí a vůbec ji nelákala představa pouštět se do sáhodlouhé konverzace se starou kamarádkou.

Leanne se spiklenecky usmála. „Tak jak to je s Ráchel doopravdy?“

Julie se na budoucí maminku nechápavě podívala. Až doteď byla

přesvědčená, že všichni v Pittsvillu vědí, jak to s Ráchel doopravdy je.

„Byl tam s ní i její manžel!“ dodala Leanne. Julie vykulila oči. „Její… kdo?“

„Docela pěkná partie! Tak proč vlastně všichni ve městě vykládají, že Ráchel je svobodná? Proč drží to manželství v tajnosti?“

„To sis musela Ráchel s někým splést!“ usoudila Julie.

„Mluvili jsme spolu, než šla dovnitř do ordinace. A chvilku nato se tam objevil její manžel a šel do ordinace za ní. A když jsem pak odcházela z ordinace, uviděla jsem je na parkovišti, jak se k sobě tiskli jako dvě hrdličky. Jako novomanželé na svatební cestě.“

„Musím už běžet!“ zamumlala omluvně Julie.

Jako o závod se rozběhla do WPIT. Jenže ve vestibulu se srazila s Leanneiným bratrem Benem Sandlerem.

Julia se s Benem znala odedávna, nebo přesněji řečeno od mateřské školky. Fakticky chodila Julie do třídy s Leanne, ale její protivný starší bratr, který chodil o třídu výš, lezl každou přestávku do jejich třídy a škádlil tam holčičky. Některým se to dokonce líbilo. Některé omdlévaly rozkoší. Julie rozhodně ne! Nenáviděla, když si z ní ten mrňous dělal legraci, což ho ovšem povzbuzovalo k ještě větší aktivitě. Benovo vtipkování bohužel neskončilo s mateřskou školkou.

Pouze se zdokonalovalo tak, jak Ben dospíval. Byl šťastný, když ji mohl provokovat, a Julie právě tohle nesnášela.

„No ne!“ vykřikl Ben a chytil Julii za rameno. „Kde hoří?“

Zatvářila se znechuceně, nicméně v duchu připustila, že pravděpodobně polovička žen v Pittsvillu zbožňuje tuhle místní televizní hvězdu, která je stále ještě svobodná.

„Nemám čas, Bene!“ řekla odměřeně a snažila se mu vyškubnout. Místní televizní moderátor nijak nespěchal, aby Julii pustil – podle jeho názoru držel za rameno jednu z nejpřitažlivějších televizních moderátorek. A ve skutečnosti vypadala ještě víc sexy než na obrazovce. Zvláště když měla na sobě černé džíny, které jí těsně obepínaly boky, a přiléhavý krémový svetr zvýrazněný pestrým indickým hedvábným šátkem. Prohlížel si ji zcela nepokrytě a když skončil, zlomyslně se pousmál: „D.C. má na tebe špatný vliv, Julie!“

A s úsměvem dodal: „Vypadá to, že jsi nějaký to kilo přibrala!“

„Už tři roky jsem nepřibrala ani deko!“ protestovala Julie.

Spokojeně se culil. „Ješitná, ješitná! A to jsem si myslel, že ty jsi ta holka, co kdysi prohlásila: nezáleží na tom, jak člověk vypadá, ale jak to s ním vypadá ve věcech, na kterých záleží.“

„Co to má co dělat s ješitností? Prostě jsem jenom konstatovala, jak se věci mají.“ Vzápětí litovala, že to řekla – vypadalo to, jako by se bránila. Ben Sandler byl jeden z mála lidí, kteří ji dokázali takhle zahnat do kouta. Obvykle to bylo právě naopak: ona útočila a byl to ten druhý, kdo se bránil.

„Co kdybychom si spolu zašli na večeři a zavzpomínali si?“ navrhl.

„Na co bychom mohli my dva vzpomínat?“ přešla do protiútoku.

Svůdně se usmál. „Na to, co jsme spolu prožili. Anebo, co jsme si

představovali, že spolu prožíváme. Můžeš si vybrat.“

„Ty ses vůbec nezměnil!“ zavrtěla hlavou a obrátila oči v sloup.

„To znamená, že spolu povečeříme?“

„Ne. To znamená, že mám spoustu jiných věcí na práci, než laškovat s tebou.“

„Tak mi alespoň prozraď, jak jsi na tom se starouškem Jordánem? Říká se, že spolu nejste jenom na obrazovce. Co takhle kdybyste sem oba dva zajeli a byli hosty mého show? Byl by to největší hit „Lidí z

Pittsvillu“ od chvíle, kdy jsem sem dotáhl Roye Higgse a jeho slavné tančící medvědy.“

„Není žádný staroušek. Je mu jen dvaačtyřicet. Je v nejlepší formě.

Na obrazovce – i mimo ni!“ dodala významně.

„Teď jsi mi to dala, Julko.“

„Takže kdybys laskavě dovolil…“

„Slyšel jsem o tom poldovi,“ řekl kvapně Ben, když se ho Julie snažila obejít a pokračovat v cestě.

„Musím se přiznat,“ pokračoval, „že jsem Parkerovi naletěl. Když se objevil na vedení, myslel jsem, že je to absolutně rovný chlap.“

„Mě neoklamal ani na moment,“ lhala Julie. „Hned jsem věděla, že s ním není všechno v pořádku.“ Ale ani ona netušila, jakých všech podrazů je Parker schopný – zahrát to na Ráchel dokonce u jejího porodníka, jen aby mu zase začala věřit… A podle toho, co jí Leanne řekla, mu to ani nedalo moc práce…

„Ještě jsem dneska Rachel vůbec neviděl,“ poznamenal Ben se skutečnou obavou. „Doufám, že ji ten Parker nezatknul.“

„Ne, ale udělal něco ještě horšího,“ zamumlala.

„Co horšího?“

„To víš, že jo! Něco ti tady vybreptám, a večer se to objeví ve zprávách nebo dokonce jako zvláštní bod v „Lidech z Pittsvillu.“

„To nebylo fér, Julie. Náhodou mám Rachel moc rád. Odjakživa.

Mám ostatně rád celou Hartovu rodinu. Dokonce i tebe.“

Jenom s námahou se přemohla, aby se na něj neusmála. Marná sláva, občas ji Benova nezdolnost zmohla. Během minulých let fakticky měla několik slabých chvil, během nichž na něj dokonce myslela – a přitom popustila uzdu své fantazii.

„Kde je Kate?“ ovládla se vzápětí. „Potřebuju mluvit s Kate… Pořád jí říkám, že musíme něco podniknout a ne jenom sedět se založenýma rukama a ignorovat… že Rachel hrozí nebezpečí.“ Vyrazila směrem ke Katině kanceláři.

„Kate u sebe není,“ volal za ní Ben. „Je ve studiu s Masonem Carpenterem.“

„Kdo je Mason Carpenter?“ zastavila se Julie.

„Vedoucí programu. Chce zkusit zavést teleshopping… Jako ve velkých televizích. S tím rozdílem, že bychom prodávali jenom místní zboží. Kate z toho nápadu není moc odvázaná, ale chtějí to zkusit.“

Julie se rozběhla ke dveřím do studia.

„Co bude s tou večeří?“ volal za ní Ben.

„Nemám čas!“ zavolala přes rameno.

Sotva Julie zmizela za dveřmi studia, další ze sester Hartových se objevila na scéně. Ben srdečně zamával Ráchel na pozdrav, ulevilo se mu, že je stále ještě na svobodě. Už se jí chystal říct, že Julie a Kate jsou ve studiu na válečné poradě, když v Racheliných patách vpochodoval do vestibulu Delaney Parker. Ben se pozorně zadíval na Ráchel, jestli náhodou nemá pouta. Ale Ráchel měla ruce volné. Zato vypadala jako omámená, jako by nevěděla, co se s ní děje. Čemuž se ovšem Ben moc nedivil.“

Když Ráchel a Parker došli blíž, Ben se na policistu znechuceně podíval. „To byl pěkný podraz, Parkere,“ poznamenal.

„Zprávy se tu šíří rychle,“ konstatoval Parker. Ben zaťal pěsti.

„Nechte toho,“ varoval ho Parker. „Boxovací pytel ze sebe dělám jenom jednou denně.“

„To je v pořádku, Bene,“ řekla rychle Ráchel. „Delaney je na mé straně.“

Ben pomalu rozevřel pěsti, ale nepřestával si Parkera podezřívavě měřit. „Jak to myslíš, že je na tvé straně?“

„Nemyslí si, že jsem Nelsona zabila já.“ Ráchel se raději nezmínila o zadních vrátkách, která si Parker v této otázce ponechal. Předpokládala, že s ním budou lidi spíš spolupracovat, když si budou myslet, že v její nevinu věří stoprocentně.

„Zatraceně,“ zavrčel Ben, „to přece ví každý, že jsi toho grázla nezabila ty.“

Delaney se smutně usmál. „Jo, teď už to jenom musíme dokázat.“

„Jak?“ zeptal se Ben.

„To bych taky rád věděl.“

„Bene,“ zeptala se Ráchel, „nevšiml sis náhodou, že od doby, co jsem přijela z New Yorku, se tu potlouká nějaké individuum? Jezdí v modrém fordu.“

„Ne, nevšiml. V modrým fordu?“ Ben zavrtěl hlavou. „Ale budu dávat bacha. Jak ten chlap vypadá?“

Rachel se podívala na Delaneyho, který si mimoděk začal hladit rozbolavělou čelist. „To nevíme,“ přiznala. „Nikdy jsme ho zblízka neviděli.“

„Myslíte, že on je ten, koho hledáme?“

Hledáme! zaúpěl v duchu Delaney. To mu ještě chybělo, aby si celý Pittsville začal hrát na detektivy.

„Rád bych mu položil pár otázek,“ řekl Delaney opatrně.

„Heledte,“ řekl Ben dychtivě, „jestli pro vás něco můžu udělat…“ Dveře studia se otevřely a v nich se objevily Kate s Julií. Jakmile zahlédly Delaneyho, vyrazily k němu jako dvě tygřice, které chrání

mládě.

Rachel Parkera doslova zaštítila vlastním tělem, jako by se bála, že ho sestry roztrhají na kousíčky. „Moment! Počkejte!“ křičela.

Julie a Kate začaly mluvit současně – nebo spíš současně začaly ječet – až ze studia vyletěl rozčilený Mason Carpenter.

„No tak, dámy!“ napomínal je malý obrýlený ředitel programu.

„Běží nám živé vysílání! Charlie se snaží prodat ten náklaďák kukaček, co si Ellie Winchellová omylem objednala do obchodu se suvenýry. Zvoní nám tam nepřetržitě telefony… Myslím, že to bude naše nejlepší show a budeme muset zavést pár dalších linek!“ Vzrušeně si zamnul ruce a zmizel uvnitř.

Vsuvka, kterou obstaral Mason Carpenter, dala Rachel příležitost, aby zopakovala sestrám, co už před tím řekla Benovi: že Delaney je na její straně a pokouší se dokázat, že Nelsona nezabila ona.

Sestry se pochybovačně dívaly na Parkera.

„Jak víš, že to není jenom trik, aby sis přestala dávat pozor na jazyk?“ zeptala se Julie. „Poldové jsou záludní! Ušijí na tebe boudu a než se naděješ, tak v tom lítáš!“

S jednou věcí, kterou Julie řekla, Ráchel souhlasila. Ani se nenadála a pěkně v tom lítala. Jenomže to nemělo co dělat s obavou, že na ni Delaney ušil boudu. Leda že by tou boudou byl ten polibek, který jí dal. Protože teď musela pořád myslet na to, že by se s ním chtěla líbat znovu.

Až se jí z toho udělalo nanic. Co se to s ní děje? V bryndě až po uši a myslí na líbání!

„Muži!“ řekla kousavě Kate. „Nejdřív ti dají pod zuby, až jdeš k zemi, a pak si připadají jako hrdinové, když ti podají ruku, abys mohla zase vstát.“

„Jestli tu někdo dostal pod zuby, až šel k zemi, tak jsem to byl já,“ poznamenal Delaney věcně.

Julie se na něj opovržlivě podívala. „Jak dlouho už jste u policie, že vás nějaký grázlík klidně pošle k zemi?“

„Vás ještě nikdy nikdo nepřekvapil?“ naštětil se Delaney.

Ben Sandler si zamyšleně ťukal prstem na ústa, pak vydechl:

„Mám nápad!“

Všichni se na něj s očekáváním zadívali a Kate vyhrkla: „Jaký?“

„Na konci zpráv v šest hodin se zeptám bystrých občanů v Pittsvillu a okolí, jestli neviděli toho chlápka v modrém sedanu. A když se někdo přihlásí, udělám s ním interview v „Lidech z Pittsvillu“, a pak…“

Delaney rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne, v žádném případě… Podívejte se, já vím, že všichni chcete Rachel pomoct, ale dostaneme se dál, když… když to necháte na mně!“

„Vzhledem k velkým dosavadním úspěchům,“ poznamenala kousavě Kate.

9. dubna

Máma si myslí, že už dávno spím, ale jak bych mohla uprostřed takovýho vzrušení spát? Já už snad v životě spát nebudu. Před chvilkou jsem se vplížila do ložnice tety Ráchel. Taky nespala, čemuž se nedivím.

Rozhodla jsem se, že jí řeknu, co vím o tom chlápkovi v modrém sedanu. Ne že bych jí mohla dát moc dobrý popis, ale je to lepší než nic. Hrozně mě začala objímat – zřejmě si myslí, že to je děsně důležité. „Musíme to říct Delovi!“ prohlásila šťastně.

Delovi? Takže ona mu teď říká Del. Když moje – pořád ještě bývalá – přítelkyně Alice začala nazývat Jeremy Frouga „Jer“, každý ve škole věděl, že je do toho nafoukanýho vejtahy zabouchnutá až po

uši. A byla do něj tak zblblá, že ani nevěděla, že Jer byl celou tu dobu zabouchnutý do Jen Shaefferový.

Del. Fajn, věděla jsem, že se jí líbí, ale teď to vypadá, že to je možná vážnější. To by mohlo ubohé Ráchel nakonec úplně zlomit srdce. Protože, řekněme si to na rovinu: kolik chlapů – poldy v to počítaje – by se vážně chtělo zaplést s potenciálně těhotnou adeptkou na obvinění z vraždy? Ne, nevyjádřila jsem se přesně. Nechci říct

„potenciálně těhotnou“ ale „potenciální adeptkou na obvinění z vraždy, která je definitivně těhotná“.

Doufám, že to bude holčička. Taky doufám, že její máma nebude pěkných pár let vyrábět v lochu poznávací značky k autům. Kdybych tak dovedla najít pár dalších stop! A ať už si teta Ráchel myslí cokoliv, já nebudu sedět se založenýma rukama a s důvěrou čekat, až Del očistí její dobré jméno. Na to můžete vzít jed!

P.S. Pořád mě přivádí k šílenství, když si vzpomenu, že když jsem si dělala z Alice legraci kvůli tomu jak je zblblá do Jeryho, řekla mi, že na ni žárlím, protože jsem do něj zblblá taky. Nikdy jsem nebyla zblblá do Jeryho! A ať si říká Mellie Oberchonová co chce, taky nejsem zblblá do Dela!

ŠESTÁ KAPITOLA

Delaney křečovitě svíral telefonní sluchátko a žaludek měl jako na vodě. „Jo, já vím, že na vás tlačí, šéfe, ale říkám vám, tohle není jednoduchý případ. Počkejte ještě pár týdnů, než na ni vydáte zatykač! Nemáte proti ní o nic víc důkazů, než jste měl před týdnem.“

„Prokurátor tvrdí, že ji dokáže usvědčit. Že má dost nepřímých

důkazů…“

„Nemůže jich mít dost… Potřebuju ještě pár týdnů. Šéfe, tenhle

případ je skutečně komplikovanější, než se zdá!“

„Prostě už žádných pár týdnů nemáme. A musím ti říct, že jsi mě trochu zklamal. Vlastně ne trochu, ale hodně…“

„Heledte, vám se, Mendezi, ještě nestalo, že vás někdo zezadu překvapil a poslal k zemi?“ Když tohle zabralo na Rachelinu sestru, možná, že to zabere i na jeho šéfa. Každopádně to stálo za pokus.

„O tomhle já nemluvím, kamaráde. Mluvím o tom, že ztrácíš profesionální odstup od ženy, kterou vyšetřuješ!“

„Protože se mi nechce přišít jí vraždu, o který si myslím, že ji neudělala?“

„Protože se mi nelíbí, jakým hlasem o ní mluvíš. Mám prostě pocit, že ses do naší podezřelý číslo jedna zakoukal.“

„Nevím, o čem to mluvíte!“ řekl Delaney a doufal, že to tak opravdu je.

„Prokurátor říká, že ji obžaluje z vraždy druhého stupně!“ informoval ho Mendez.

„To je úžasný.“

„Počkám s tím zatykačem dva dny.“

„Týden!“ smlouval s ním Delaney a Mendez váhavě souhlasil.

„Doufám, že neuděláš žádnou blbost!“ varoval ho Mendez. „Znám poldy, který byli o hodně chytřejší než ty a nalítli na hezký kukuč. A ty jsi zatraceně chytrej.“

„Díky za poklonu,“ řekl Delaney odměřeně a zavěsil. Překulil se v posteli, zhasl a začal si rovnat polštář pod hlavou. Když začal konečně usínat, zaslechl slabé klepání na dveře.

Mrkl na budík: byla skoro jedna hodina ráno.

Nahmatal džíny a navlékl si je. Cestou ke dveřím přibral ještě pistoli. Nehodlal se nechat znovu překvapit.

Překvapení ovšem stejně neunikl. Když štěrbinou otevřených dveří vyhlédl ven, uviděl před sebou Ráchel. Měla na sobě červené joggingové kalhoty a šedivé triko s nápisem: Během ke zdraví.

Výraz na její tváři – nervozita, obavy a rozčilení – dokazoval, že potřebuje běhat jako sůl.

„Co se děje? Něco se stalo?“ zeptal se a ucítil závan studeného horského vzduchu, což mu připomnělo, že je po pás nahý.

„Nevzbudila jsem tě?“ zeptala se s obavou. Dívala se na jeho obnaženou hruď a pak jí zrak sklouzl na pistoli, kterou svíral v ruce.

Delaney rychle strčil zbraň do kapsy. „Ne, vůbec ne. Ještě jsem nespal.“

„Můžu dál?“ zeptala se váhavě.

„Jistě!“ Delaney ustoupil stranou a mimoděk si začal třít husí kůži na prsou.

„Asi jsem měla počkat do rána,“ řekla omluvně, když vešla do pokoje.

„Moment, vezmu si košili,“ řekl Delaney a vyrazil k otevřeným dveřím do ložnice.

„Nejspíš nám to moc nepomůže, ale –,“ roztržitě ho sledovala ke dveřím ložnice, „– moje neteř Skye náhodou zahlédla toho chlapa, co

–“ Uvědomila si, že stojí uprostřed Parkerovy ložnice a zarazila se. Uviděla zmuchlané prostěradlo s dekou a otisk jeho hlavy na polštáři.

„Takže jsem tě přece jen vzbudila!“

„Ne, jen jsem ležel… a převaloval se,“ ujistil ji Delaney a popadl košili přehozenou přes židli vedle postele.

„Já taky nemohla spát,“ usmála se Ráchel.

Delaney zapomněl na to, k čemu potřebuje košili. Zapomněl na popis chlapa v modrém sedanu, kvůli kterému Ráchel přišla. Zapomněl na všechno, až na to, že je uprostřed noci a uprostřed ložnice s touhle nepopsatelně krásnou ženou.

Ráchel měla podobný problém, i ona zapomněla proč vlastně přišla v tuhle nelidskou dobu za Delaneym. Vnímala jen divoké bušení srdce a zářivé obrazce, které tlumené měsíční světlo procházející vybledlými záclonami vytvářelo na Delaneyho nahé hrudi.

Teď by se měla otočit, vrátit se do pokoje, spořádaně se usadit na pohovce a čekat, až si oblékne košili… Pravděpodobně ještě moudřejší by bylo, kdyby se omluvila, že to byl hloupý nápad, přepadnout ho uprostřed noci, vrátila se domů a to málo, co mu chtěla říct, mu řekla kdekoliv, a ne zrovna v noci uprostřed jeho ložnice.

Kdyby se na ni alespoň přestal takhle dívat.

Kdyby se na ni díval prostě jako chlap, který se chce vyspat se ženskou, to by zvládla levou rukou, protože takové pohledy znala a byla na ně zvyklá.

Ale to ne, měl výraz člověka, kterého mučí úzkost a ničí touha. Delaney se na ni díval jako muž, který ji touží vzít do náručí a zároveň má neodolatelné nutkání před ní utéct – měl ve tváři vepsán strach i touhu a obojí bylo tak dokonale propojené, že člověk měl potíže rozeznat jedno od druhého. Ráchel nebyla žádný expert v psychologii, ale co se dělo v Delaneyho nitru dokázala rozpoznat velice snadno – bylo to totiž, jako by se dívala do zrcadla. Oba dva bojovali touž bitvu. A věděla – stejně dobře jako věděla, že to ví i on – že oba dva jsou odsouzeni k porážce. Občas ovšem člověk musí prohrát bitvu, aby

vyhrál válku.

Pomalu k ní popošel, košili v křečovitě sevřené dlani.

„Někdo by si mohl myslet,“ řekla Ráchel tiše, „že jsem za tebou

přišla, abych tě kompromitovala.“

„Záleží jenom na tom, co si myslím já,“ zamumlal.

„A co si myslíš tyl“

„Myslím,“ řekl a odmlčel se, protože ji políbil na čelo, pak na tvář a nakonec na boltec ucha, „že jsem ještě v životě netoužil po nějaké ženě tolik, jako teď toužím po tobě.“

„To byl taky pravděpodobně důvod, proč jsem za tebou přišla,“

přiznala se.

Odhrnul jí lokny ze šíje a políbil ji na uvolněné místo.

„Pravděpodobně?“

Objala ho kolem krku. „Určitě.“

Košile mu vyklouzla z ruky, když oběma rukama uchopil její tričko a přetáhl jí ho přes hlavu. Neměla na sobě žádnou z těch krajkových podprsenek, které v něm vzbuzovaly erotické představy, když ráno prohlížel její prádelník. Nicméně nebyl zklamán. Neměla

pod tričkem vůbec nic a zjistil, že jeho představy pokulhávaly za skutečností. Byla nádherná. Při pohledu na její ňadra se mu tajil dech: byla plnější, než si dovedl představit, a báječně pevná. Začal je líbat a napadlo ho, že občas skutečnost překoná všechnu fantazii…

Ráchel tiše zaúpěla, prsty mu pomalu přejížděla nahá záda a šeptala: „To je tak krásné, Deli!“ Shrnula mu vlasy z čela a přitiskla rty na jeho spánek.

Teprve když jí shrnul joggingové kalhoty ke kotníkům a měsíční světlo ozářilo její nepatrně vzduté břicho, Ráchel vystřízlivěla z chvilkového pominutí smyslů.

Delaney okamžitě vycítil změnu v jejím chování. „Co se stalo? Ty nesmíš… Chci říct… Řekl ti doktor, že…“

„O to nejde, to je v pořádku,“ řekla tiše. Pak váhavě dodala: „Já jen jestli ti to nevadí.“

Delaney nechápal, jak to myslí. „Jestli mi to nevadí? Už jsem ti

přece řekl, jak moc to chci…“

„Napadlo mě, že jsi třeba v té chvíli zapomněl, že jsem těhotná…“

Něžně jí položil ruku na břicho. Měla kůži jemnou jako samet.

„Nezapomněl jsem na to. Nevadí mi to, Ráchel.“ Zamračil se a opravil se. „Ne, tak to není. Doufám, že si o mně nebudeš myslet nic špatného, ale radši ti to řeknu, protože s tebou chci jednat úplně na rovinu. Žádné lži, žádná přetvářka.“

Ráchel cítila, jak ji polévá horko. „Mluv, Deli!“ Očekávala, že řekne, že mu to je nepříjemné, že čeká dítě s jiným mužem. Že to koneckonců přece jen ovlivňuje jeho vztah k ní, dokonce i jeho fyzickou touhu po ní. Umínila si, že to ponese se stoickým klidem, oblékne si tričko a vypadne odsud dřív, než ze sebe udělá ještě většího blázna.

„Mě to pomyšlení, že čekáš dítě… docela vzrušuje,“ řekl trochu provinile.

„Cože?“ Ráchel měla pocit, že musí špatně slyšet.

Delaney jí něžně hladil břicho konečky prstů. „Vzrušuje mě to,“ opakoval. „Představuju si to dítě, které v tobě roste… a připadá mi to úžasné. Nový život… Už jsem to slyšel povídat – že těhotné ženy jako by vydávaly zvláštní záři a že během těhotenství jsou ještě krásnější, než byly předtím.“ Prsty jí čechral lokny hnědých vlasů a pak do nich

zabořil obličej a políbil je. „Jsi ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl!“ zašeptal.

Po tvářích se jí začaly kutálet slzy, pak vzlykla a rozevřela rty. Delaney na ně přitiskl ústa v polibku, po němž toužil celý den. S jejími nahými ňadry přitisknutými k hrudi byl polibek ještě krásnější než ten odpoledne, na parkovišti.

Aniž by ji přestal líbat, stáhl jí běžecké kalhoty dolů ke kotníkům a pak udělal totéž se svými džínami.

„Takhle to ve filmech nedělají,“ zasmála se Ráchel, když se – s kalhotami kolem kotníků – vzájemně podpírali, až se dopotáceli k posteli.

Delaney se podujal úkolu zbavit je oba definitivně všech svršků a když byl hotov, Ráchel ho se smíchem přitáhla k sobě na postel. Její smích mu připadal svůdný a zralý, ale zároveň i dívčí a sladce nevinný. Na vteřinu měl pocit, že ho krása toho okamžiku přemůže a rozbrečí se.

Ale vrcholné vzrušení zdusilo sentimentální pocity hned v zárodku. Celý se chvěl potlačovanou touhou. Opřel se dlaní o postel a nadzdvihl se, aby přehlédl její nahé tělo: viděl dokonalost samu. Kochal se tou krásou jako poutník v poušti, když spatří oázu. Pak zahrnul polibky její rty, tváře i půvabnou šíji.

Ráchel se přitiskla k jeho štíhlému, ale svalnatému tělu neméně vzrušená než Delaney. Cítila, že k tomuhle muži ji přitahuje cosi víc, než jen fyzická touha – i když té si byla také dobře vědoma. To něco navíc souviselo s charakterem muže, který ležel vedle ní. Přestože jeho profese vyžadovala, aby klamal lidi, Ráchel věřila, že Delaney je ve své podstatě čestný, jemný a starostlivý muž. Vycítila v něm ještě něco jiného – nesplněnou touhu po hlubším naplnění života, touhu nalézt jeho smysl a cíl.

„Ráchel,“ zašeptal a jí to znělo jako rajská hudba. Cítila, jak se mu chvějí všechny svaly a celé tělo mu pulsuje vzrušením. Ať už ji čekalo sebetvrdší probuzení zítra nebo další dny, tuhle nádhernou noc plnou splněných snů – tu už jí nikdo nevezme.

„Panebože, Deli!“ zašeptala téměř přemožena touhou po něm. Ale nechtěla, aby tahle nádhera skončila příliš brzy. Pomaloučku prozkoumávala rukama i rty nádherné křivky jeho svalnatého těla.

Delaney slabounce úpěl při doteku jejích rtů. Bylo to už hezky dlouho, co se miloval. A bylo to ještě mnohem déle, co se miloval se ženou, která v něm vzbudila jenom zlomek touhy, kterou cítil k Ráchel. Nikdy si o sobě nemyslel, že by dovedl být něžný – ale Ráchel v něm tuhle vlastnost dokázala probudit.

Sevřel jí ňadra do dlaní a Ráchel položila své ruce na jeho.

„Trochu se zvětšily teď, co jsem v jiném stavu,“ řekla plaše.

Stále se ještě líbali, když do ní vstoupil. Téměř nemohla dýchat, jak tiskl ústa na její, ale nevadilo jí to. Nezáleželo na ničem, jen na tom opojném pocitu, který se jí zmocňoval. Nejdřív se pohybovali jenom zvolna, ale brzy se jejich těla vymkla kontrole mozku. Po chvilce už ani jeden nemohl volně dýchat a rytmus jejich těl se stále zrychloval. Pak se jim vrátil hlas, ale jen k tomu, aby křičeli blahem.

Bylo to víc než sex. Bylo to milování v pravém slova smyslu. Delaney to ještě v životě nezažil a Ráchel si to jen namlouvala. Až teď poznala, co to slovo znamená.

Když bylo po všem, stočila se do klubíčka a přitiskla se k němu. Přiložil dlaně na její nepatrně vyduté břicho. Ráchel se začaly klížit oči. Delaney ji hladil po vlasech a v duchu přemítal, jak moc po ní zase touží, když se náhle posadila a vykřikla: „Thomas!“

Delaney zůstal jako opařený. Právě když si myslel, že prožil ten nejhlubší zážitek svého života, zjišťuje, že žena, se kterou ho prožil, snad ani neví jak se jmenuje?

„Del!“ opravil ji otráveně. „Anebo Delaney.“ Zatraceně, koneckonců by se smířil i s Parkerem.

„Cože?“ zeptala se Ráchel nepřítomě a zadívala se na něj.

Čím dál, tím líp. „Říkal jsem…“

„John!“ prohlásila vzrušeně.

„Nejdřív Thomas, teď zase John. Začal se obávat, že Ráchel

přeskočilo.“

Objala ho a pokračovala: „Pravděpodobně to nic neznamená, ale…“

Delaney se od ní odtáhl. „To jsi na omylu, to teda znamená!“ řekl odměřeně.

Ráchel užasle rozevřela oči. „Ty ho znáš? Slyšel jsi o něm?“

„Jestli ho znám? Koho?“

„Johna Thomase!“

„Jakého Johna Thomase?“

„Tak moment,“ řekla Ráchel. „Neřekl jsi mi před tím…,“ zarazila se, když viděla jeho výraz. „Radši začněme znovu, od začátku.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Delaney dvojsmyslně.

„Počkej, Deli, teď není chvíle na žertování…“

Podložil si dva polštáře pod hlavu a ruce složil na prsou. Přitom se usilovně snažil odtrhnout oči od Rachelina poprsí: v žádném případě už žádné erotické představy o ženě, která si v takovéhle chvíli plete jeho jméno…

„Vzpomínáš si, ráno, na tom parkovišti před ordinací mého porodníka. Ptal ses mě na ten Nelsonův notýsek, který se mi náhodou… na čas dostal do rukou.“

Delaney přikývl, pomalu mu začalo svítat. „Jestli si nepamatuješ

nějaká jména z toho notýsku… Takže John Thomas…“

Ráchel přikývla. „John Thomas je jedno z nich. Zahlédla jsem ho tam několikrát. A teď, když o tom mluvíme, vzpomínám si, že Nelson několikrát telefonoval s nějakým Johnem.“

„O čem mluvili?“

Ráchel pokrčila rameny. „To pořádně nevím. Nelson chtěl být vždycky sám, když telefonoval. A když už jsem náhodou vešla do pokoje a on právě telefonoval, snažila jsem se co nejrychleji vypadnout.“ Trpce stiskla rty. „Jednou zrovna mluvil s tím Johnem, a vypadalo to, že má pěkný vztek. Byl naštvaný, ale ovládal se. Abys věděl, za celé ty měsíce, co jsem s Nelsonem žila, jsem nikdy nezažila, že by se přestal ovládat. Ale tenkrát jsem si všimla, že mluví odměřeně a příkřeji než normálně.“

„A víš jistě, že ten člověk, s nímž mluvil, se jmenoval John?“

„To vím.“ Náhle se rozzářila. „Teď se mi to vybavuje docela přesně. Ten den jsem totiž nepočítala, že by Nelson mohl být doma. Měl být na jedné z těch přírodovědných výprav a pozorovat ptáky. Každopádně, vešla jsem dovnitř a uviděla ho. Byla jsem děsně překvapená a nevšimla jsem si, že zrovna telefonuje. Když jsem zjistila, že jsem ho vyrušila, omluvila jsem se a chtěla jít do druhého pokoje, ale upustila jsem peněženku a vysypaly se mi z ní věci. Než jsem je posbírala, slyšela jsem, jak říká: „Počkej moment, Johne.“

Načež ten John musel říct něco, co Nelsona rozčílilo, protože v tý chvíli začal mluvit odměřeně a řekl mu něco ostrého… Jenomže teď tomu chlapovi na druhém konci drátu neřekl Johne, ale jsem si téměř jista, že mu řekl Thomasi.“ Zavřela oči a snažila si vybavit víc z té konverzace, ale marně. Na nic dalšího z toho, co Nelson tenkrát řekl, si nevzpomínala. „To je docela možné, že by mu řekl příjmením, když se rozčilil, ne?“

„Určitě,“ Usmál se na ni Delaney.

„Může ti být tohle k něčemu dobré?“

„Pověz mi, viděla jsi někdy toho Johna Thomase? Přišel někdy Nelsona navštívit? Nebo nesetkali jste se třeba někde jinde?“

„Ne!“ zavrtěla hlavou. Nechodili jsme s Nelsonem často ven. A když jsme si někam vyšli, bylo to jen ve dvou. Většinou jsme si zašli na večeři… nebo do kina…“

Viděla, jak zamračeně přemýšlí, a přála si, aby mu mohla dát konkrétnější informaci.

„Moc jsem ti nepomohla, viď?“

Přestal se mračit a objal ji. „Naopak, je to skvělé!“ pochválil ji a volnou rukou sáhl po telefonu.

Jak se dalo očekávat, druhý hovor během jedné noci Mendeze nepotěšil. Delaney se rychle omluvil – v rozčilení, že má možná v rukou klíč k vysvětlení Langovy vraždy, zapomněl na čas.

Než Delaney skončil s omluvou, Mendez začal nadávat s takovou vervou, že ho slyšela i Rachel.

„Vypadá pěkně naštvaně!“ poznamenala.

„Ale ne,“ ujistil ji Delaney, když zakryl mikrofon dlaní. „Takhle on vrčí pořád.“

Jakmile Mendez udělal pauzu, aby se nadechl, Delaney namítl:

„Řekl jste mi, že vám můžu kdykoliv zavolat, když na něco přijdu. Tak tedy: na něco jsem přišel.“

„Doufám kvůli tobě, že to stojí za to.“

„John Thomas.“

Na druhém konci linky bylo ticho. Delaney se povzbudivě usmál na Rachel a opakoval znovu stejné jméno.

„To je všechno?“ zamumlal Mendez. „Hraješ si na psychologa? Nebo je v tom zase ta dáma? Neříkal jsem ti, že ti zblbne hlavu? Nevaroval jsem tě?“

Rachel se zasmála a zvolna začala sunout prsty po Delaneyově stehně vzhůru. „Tak já jsem ti zblbla hlavu?“ šeptala mu do ucha. Delaney ji chytil za ruku dřív, než se mohla dostat tak daleko, že by nebyl schopen klidně uvažovat.

„Jsi tam sám?“ zeptal se náhle Mendez podezřívavě.

„Samozřejmě, že tu jsem sám,“ odsekl Delaney a odvrátil oči, aby neviděl, jak se Rachel směje. „Vždyť je děsně pozdě.“

„Já dobře vím, kolik je hodin!“ vyštěkl Mendez.

„No tak, šéfe! John Thomas. Já vím, mně to jméno nejdřív taky nic neříkalo. Ale vzpomeňte si na válku gangů v New Yorku před pár lety. Byl tam jeden chlapík, jehož jméno se pořád v pozadí objevovalo – John Thomas II. Byl velké zvíře v nějaké gramofonové společnosti… Delta. Přesně tak, jmenovala se Delta Records.“

„Jo, správně,“ vzpomněl si Mendez. „Byl to děsně vyčůranej chlap. Pojistil se, aby měl ruce čistý a nikdo mu nemoh nic dokázat.“

„A věděl jste, že tenhle Thomas a Lang byli partneři?“

„Partneři?“

„No, určitě jeli v nějakých akcích společně,“ řekl Delaney, a přitom si byl dobře vědom, že tohle tvrzení je mnohem víc, než mohl seriózně vyvodit z té trošky, co mu Ráchel řekla.

„Skutečně? A jak to víš?“ zeptal se Mendez.

„Ráchel viděla…“

„Ona je viděla pohromadě?“ přerušil ho Mendez. „Viděla Langa s Thomasem spolu? A co ví o tom, co ti dva spolu podnikali?“

„Ne tak hr, šéfe! Ze všeho nejdřív bych si rád promluvil s Thomasem. Co kdybyste ho pozval k výslechu na zítřek, tak na dvě odpoledne?“ zívl Delaney. „Možná bych to mohl stihnout i dřív, ale jsem děsně utahanej,“ usmál se významně na ženu, která byla za jeho zbědovaný fyzický stav zodpovědná.

„Tak ty jsi utahanej?“ vztekal se Mendez. „Já tady pracuju jako šroub a musím být každý den v devět hodin v kanceláři. Zatímco ty – teď, když se pro tebe tak příhodně profláklo, kdo vlastně jsi – můžeš vyspávat do růžová.“

„Tak úplně to není, šéfe. Chci říct, každý sice ví, kdo doopravdy jsem, ale abych tak řekl, pořád ještě mám v televizi částečný úvazek.“ Momentálně ten částečný úvazek vyžadoval od Delaneyho aktivity zcela jiného druhu, než bylo původně plánováno.

„Co tím chceš říct?“ nechápal Mendez.

„Zalíbilo se mi prodávat televizní čas,“ řekl pobaveně Delaney. „V pátek mám v Manhattanu schůzku s tím hlavounem z reklamní branže, kterému jste mě doporučil.“

„Mám tomu rozumět tak, že uprostřed vyšetřování tohohle případu, v době, kdy prokurátor a starosta na mě v jednom kuse tlačí, abychom tenhle případ uzavřeli,“ rozčiloval se Mendez, „si ty jezdíš do New Yorku a dohazuješ kšefty televizi v Pittsvillu?“

„Nebojte se, šéfe! Přísahám, že pro vyřešení tohole případu udělám všechno, co je v mých silách,“ zdůraznil Delaney, zatímco se k němu Ráchel přitulila.

„Tak jo,“ rezignoval Mendez. „Seženu toho Johna Thomase a zařídím, aby byl zítra ve dvě u nás. Ráno ti zavolám, co a jak.“

Delaney se zazubil. Když už šéf nemůže vyspávat, rozhodl se, že jeho podřízený si taky nebude vyspávat. „Mohl byste taky říct Kelsovi, aby Thomase prověřil.“

„To už mě napadlo taky,“ ujistil ho Mendez.

„Jo, a taky si myslím, že bych měl vzít Ráchel s sebou.“

„Co že si myslíš?“

„Ráno si o tom promluvíme, šéfe. A teď byste se měl trochu prospat!“ poradil mu Delaney a kvapně zavěsil.

„Ty chceš, abych s tebou jela do New Yorku a zúčastnila se Thomasova výslechu?“ žasla Ráchel.

„To ne. Chci aby ses posadila za polopropustný zrcadlo a prohlídla si Thomase, zatímco ho budu vyslýchat. Chci vědět, jestli ho znáš. Zvládneš to?“

„Proč bych to neměla zvládnout?“

Delaney se významně usmál. „Protože mám v úmyslu tě ještě nějaký čas držet vzhůru, takže můžeš být zítra příliš utahaná,“ oznámil jí a překulil ji na postel.

10. dubna

Vstala jsem hodně brzy a rozhodla jsem se, že se cestou do koupelny zastavím na slovíčko u tety Ráchel. Jenže teta Ráchel ve své ložnici nebyla. Prohlídla jsem si ložnici – žádné známky zápasu jsem tam neviděla, tak jsem si řekla: nebudu panikařit. Seběhla jsem dolů a koukám, že Rachelino kolo je taky pryč. Že by ranní projížďka pro zdraví? Hmm. Nebo ji třeba napadlo, aby si zajela po Milbrook Road k Seymourově stavení, které má momentálně pronajatý jistý Delaney Parker. Myslím, že se rychle oblíknu a než začne škola, sjedu se tam kouknout.

Ajaj. Zrovna jsem zaslechla, že máma vstává. Raději jí tu nechám vzkaz, že jsem šla do školy dřív, protože musím pomoct Alici s domácím úkolem. Máma totiž neví, že s Alicí nemluvím… Čímž by to byla vlastně dvojnásobná lež. Takže raději řeknu, že jde o Nadinu. Ovšem s Nadinou taky zrovna moc nekamarádím. Pořád do mě hučí, abych se s Alicí udobřila, ale já si myslím, že jestli se mám s Alicí udobřit, musí přijít ona za mnou. Prostě tam nenapíšu, s kým ten domácí úkol dělám. Jedna lež je lepší než dvě. Lhaní přímo nesnáším. Slibuju, že jakmile z toho bude teta Ráchel venku, budu pracovat dvojnásobně pilně a budu mluvit pravdu a nic než pravdu.

SEDMÁ KAPITOLA

V sedm ráno byli Ráchel a Delaney bez milosti probuzeni hlukem venku. Delaney se rozespale vypotácel z postele a vydal se k oknu.

„Panebože, to snad ne!“ zamumlal nevěřícně.

„Co je?“ zeptala se Ráchel se zavřenýma očima.

„To se mi snad jenom zdá. Venku je demonstrace.“ Ráchel se posadila a začala si protírat oči. „Cože?“

„Je tam tvůj táta. A jeho přítelkyně. Spolu s nějakými… asi tak dvaceti dalšími lidmi.“

Ráchel šokovaně zamrkala, obtočila si kolem těla prostěradlo a připojila se k Delaneymu u okna. Stačil jí jediný pohled na nějaké dva tucty spoluobčanů, které všechny znala – a z nichž alespoň jeden byl pokrevný příbuzný – a vyděšeně odskočila od okna a opřela se o zeď. Demonstranti nesli doma vyrobené nápisy, které hlásaly její nevinu.

„Panebože!“ zašeptala.

Delaney se smutně usmál. „To nám ještě chybělo.“

„To snad není pravda,“ mumlala Ráchel. „Řekni mi, že se mi to jen zdá.“ Zrak jí zabloudil k budíku, který ukazoval sedm hodin a deset minut. Co tady ještě touhle dobou dělá? Ve dvě hodiny ráno na okamžik zavřela oči, aby vychutnala ty nádherné okamžiky milování s Delem, ale rozhodně neměla v úmyslu tu usnout a strávit tu celou noc. Chtěla být zpátky v Katině domě dávno před tím, než se kdokoliv probudí. Jako na potvoru tu musela usnout a zaspat… Takhle tvrdě nespala už celé týdny. Možná měsíce… Snad celou věčnost.

„Musí to být příjemný pocit – vědět, že člověk má tolik příznivců, kteří jsou ochotni za tebe doslova vyrazit do ulic!“ poznamenal s úsměvem Delaney.

Ráchel málem padla do mdlob. „Příjemný pocit? Jaký příjemný pocit! Děláš si srandu? Co si o mně budou myslet, až zjistí, že jsem tady! Pittsville je malé město! Vždyť tam je i můj táta!“

Delaney se na ni šokovaně zadíval. „No to mě podrž! Šest měsíců jsi žila s gangsterem – a to jim nevadí?“

„To bylo v New Yorku. A s Nelsonem jsem byla… skoro zasnoubená.“ Ráchel se zamračila. „Alespoň jsem si myslela, že jsme skoro snoubenci – protože jsem neměla ponětí o všech těch věcech, o kterých Nelson předpokládal, že o nich vím, a které mně měly dojít – jenže nedošly – až když bylo pozdě. Nemyslím pozdě, jako že mezitím už byl Nelson po smrti. Myslím pozdě v tom smyslu, že kdybych měla víc rozumu, tak bych…“

„Vždycky po tom druhý den ráno takhle filozofuješ?“ zeptal se pobaveně Delaney.

„Kromě toho,“ ignorovala jeho otázku, „všichni lidi tady byli přesvědčený, že Nelson byl milý neškodný novinář pracující pro ornitologický časopis. Kdežto ty jsi polda, který mě může poslat do báně.“

„Dobře, dobře, prostě tady zůstaneme, dokud se nerozejdou!“ řekl Delaney lákavě a šel k Ráchel, která se stále ještě opírala o zeď.

„Tahle schůzka zůstane naším sladkým tajemstvím.“

„Co blázníš?“ vyjekla, když provlékl ruku záhyby prostěradla, které měla kolem sebe obtočené, a položil ji dlaň na ňadro.

„Napadlo mě, že bychom se mohli trochu zabavit, než všichni odejdou,“ šeptal jí do ucha.

„Tohle není žádná legrace,“ odstrčila ho stranou. „Ty lidi tu můžou

zůstat ještě hezky dlouho.“

„Taky nikam nepospícháme. Vlak do New Yorku nám jede až v poledne. A ještě ani nevíme, jestli se Mendezovi podaří Thomase na odpoledne předvolat.“

„Musíš se oblíknout, jít ven a promluvit si s nimi!“ prohlásila Ráchel.

„Promluvit? O čem?“

„Něco jim řekni, aby se uklidnili… Nebo tady budou strašit celý den.“

Delaney nevypadal příliš nadšeně.

„Já vím, že je to těžký,“ uznala Ráchel. „Řekni jim třeba, že máš novou stopu. Že už nejsem hlavní podezřelá. Něco jim pověz, hlavně ať jdou pryč.“

„No dobře, tak já jim něco řeknu,“ slíbil Delaney. „Ale mnohem radši bych…“

Ráchel ho chytila za ruku, která se pokoušela zopakovat předchozí útok. „Prosím tě, oblékni se a běž na ně!“

Delaney váhavě poslechl. Když procházel kolem okna, spatřil další známou tvář. „Právě přijela tvoje neteř. Cožpak ta holka nechodí do školy?“

„Skye? To nám ještě chybělo!“ Ráchel se vrhla k telefonu vedle postele.

„Komu chceš volat?“

„Kate. Jestli je Skye venku, tak to znamená, že Kate už je taky vzhůru. Co si pomyslí, když zjistí, že nejsem doma?“

Zatímco vytáčela Katino číslo, Delaney se oblékl. Telefon stačil jen jednou cinknout a Kate už držela sluchátko v ruce a začala Ráchel vyslýchat.

„Počkej, Kate,“ okřikla ji Ráchel. „Jsem v pořádku. Jsem s Delaneym v Seymourově stavení, ráno jsem si vzpomněla na něco důležitého a tak jsem se sem rozjela…“

„Na co sis vzpomněla?“ chtěla vědět Kate.

„Na jedno jméno,“ řekla Ráchel důležitě. „Jméno, které je dost pravděpodobně jméno Nelsonova vraha. Anebo aspoň muže, který Nelsonovu smrt zorganizoval. Je to velké zvíře z podsvětí.“

„Fakt si myslíš, že to udělal on?“ zeptala se Kate dychtivě. Ráchel chvilku váhala. „No… Každopádně to je stopa.“

„Co Delaney podnikne?“

„Nechal si toho gangstera předvolat k výslechu. Mimochodem, jedu do New Yorku s ním. Chce, abych byla u toho, až ho bude vyslýchat.“

Demonstranti venku začali být nervózní a začali cosi skandovat.

„Co to tam je slyšet?“ podivila se Kate.

Ráchel si povzdechla. „Vypadá to, že táta a Mellie a pár dalších věrných tady z Pittsvillu se rozhodli, že budou… formálně protestovat. Cožpak jsi tátovi neřekla, že Delaney je na mé straně? Že se mě snaží z toho vytáhnout?“

„Včera večer jsem mu volala z kanceláře, abych ho informovala o posledním vývoji situace, ale objevila se tam u mě moje bývalá tchyně a začala mi dělat kázání, jak chci vést televizi, když je moje sestra možná zločinec.“

„Fakt řekla, že jsem zločinec?“ zeptala se Ráchel rozhořčeně.

„Že jsi možná zločinec,“ opravila ji Kate. „Z toho si nic nedělej. O mně říkala mnohem horší věci.“

Ráchel se zasmála.

„Musím tu počkat, dokud se Delaneymu nepodaří přimět demonstranty k rozchodu. Kdyby věděli, že jsem tady, mohli by… mohli by si to špatně vysvětlit.“

„Špatně, jo? Kolik bylo hodin, když jsi dorazila k Delaneymu?“ zeptala se podezřívavě Kate.

„Musím už končit,“ řekla Ráchel a ignorovala otázku. „Stavím se u tebe a promluvíme si.“

Delaneyho venku přivítalo hlasité pískání a volání.

„Poslouchejte, lidi,“ křičel Delaney, „tak, jak to teď vypadá, tak Ráchel Hartová nemá na svědomí ani špatné přecházení přes ulici – natož zločin. Takže se můžete uklidnit. Vyšetřování v tomhle případu ještě neskončilo a protože Ráchel byla blízká zavražděnému… tak přirozeně…“

„Jakýpak přirozeně!“ ozval se důvěrně známý hlas. Ráchel jukla přes okraj okna a uviděla otce, jak míří k Delaneymu. Jen se modlila, aby otce náhodou nenapadlo Delaneymu jednu vrazit. A když, modlila se dál; tak ať mu to Delaney neoplatí.

„Já vím, že vám to dělá starosti, pane Harte,“ řekl Delaney chlácholivě.

Leo Hart se zastavil těsně před Delaneym. „To si piš, že mám starost, ty srágoro! Že se nestydíš: velhat se k mý dceři, snažit se ušít boudu na nevinnou mladou ženskou, místo abys šel najít opravdovýho vraha!“

„Člověk nemůže jen tak jít a najít vraha, pane Harte! Přišel jsem sem, protože jsem doufal, že vaše dcera –“

„Doufal, že to na ni může hodit!“ zakřičel ženský hlas. „O to mu jde!“

Ráchel unaveně zavrtěla hlavou – tentokrát poznala hlas své neteře.

Mellie Oberchonová zamávala nad hlavou tyčí s nápisem: SVOBODU RÁCHEL, přičemž praštila po hlavě několik dalších

demonstrantů. „Tohle je svobodná země,“ křičela. „Tady jsou lidi nevinný, dokud jim nedokážou opak!“

„Snažím se vám říct,“ pokračoval Delaney a jeho trpělivost se začínala vytrácet, „že Ráchel nikdo z ničeho neobviňuje.“ Zatím, dodal v duchu. „Momentálně je spíš jenom… svědek obžaloby.“

Ben Sandler, který nenesl žádnou standartu, protože přišel jen udělat reportáž z demonstrace, přiskočil k detektivovi, v patách za ním jeho kameraman, dvacetiletý podsaditý mládenec, s připravenou videokamerou.

Delaney obrátil oči v sloup. Tohle mu ještě chybělo. Nejdřív vybouchlo jeho inkognito a teď se ještě objeví v místních televizních novinách. A co když tu reportáž převezmou velké stanice jako AP nebo CNN? Mendez mu utrhne hlavu, až uslyší, že se z jeho hlavní podezřelé stal svědek obžaloby.

„Znamená to, že Ráchel viděla vraha?“ zeptal se Ben vzrušeně.

„Může ho identifikovat? Poskytnete jí policejní ochranu? Kdo je to?

Můžete nám prozradit jeho jméno? Můžete říct něco bližšího?“

„Počkejte!“ okřikl ho Delaney a marně se snažil odehnat kameramana. „Nic takového jsem neřekl. Ráchel je svědkyně jenom v nejširším slova smyslu…“

„Tak viděla vraha nebo ne?“ naléhal Ben.

„Ne, přesně vzato ne…,“ začal Delaney, ale než mohl dopovědět, objevila se ve dveřích Ráchel a skočila mu do řeči.

„To není pravda,“ prohlásila dramaticky, „já ho skutečně viděla!“

Delaney zalapal po dechu. Co to sakra Ráchel vyvádí? Co jim to vykládá?

Ben rychle rýpl kameramana, aby zabral Ráchel.

Po jejím neočekávaném objevení a ohromujícím prohlášení se rozhostilo ticho.

Ráchel vyhledala očima otce – vypadal částečně zmateně, částečně

nedůvěřivě. „Co ty tu děláš, Ráchel?“ zeptal se.

„Předběhla jsem vás o pár minut,“ lhala a doufala, že jí to půjde stejně dobře jako jejímu obchodnímu zástupci. „Pomáhám Delaneymu při vyšetřování a přišla jsem za ním, abychom mohli začít co nejdřív.“

Koutkem zahlédla, jak se Delaney pousmál. Opravdu začali brzy! Rychle odvrátila hlavu, aby beze zbytku zmizel z jejího zorného pole.

„Dokonce spolu jedeme v poledne do New York City, kde…“

Delaney ji chytil za loket a vtáhl zpátky do dveří. „Musíme si promluvit, Ráchel!“ zašeptal důrazně.

Ráchel se usmála na demonstrující občany. „Hned jsem zpátky, lidičky. Musíme se poradit – jak říkám, řešíme to spolu…“

Strčil ji dovnitř dřív, než stačila dokončit větu, a zabouchl dveře.

„Mohla bys mi laskavě prozradit, co to má znamenat?“ rozčilil se.

„Myslel jsem, žes mě poslala ven proto, abych zachránil tvou pověst a nikdo nevěděl, že tu jsi. Načež si pak klidně vylezeš ven. A co to vykládáš, žes viděla vraha? Nebo jsi ho snad opravdu viděla?“

„Samozřejmě, že jsem ho neviděla,“ namíchla se Ráchel. „Myslíš, že bych si něco takového nechávala až doteď pro sebe? Myslíš si, že jsem cvok?“

„Jo, myslím,“ zavrčel.

„Tys s tím začal,“ prohlásila Ráchel nevinně. „Namluvils jim, že jsem svědek… Tak jsem si řekla: moment, tohle by mohla být cesta, jak znervóznit skutečného vraha. Řekněme, že to je tenhle John Thomas…“

„Ráchel!“

„Nebo třeba není. Třeba to je někdo jiný. Možná, že má Nelsona na svědomí ten chlápek z modrého sedanu. Možná, že… Kdo ví? Jde o to, že…“

„Začínáš uvažovat jako ta přítelkyně tvýho otce…“

„Sleduj, co chci říct, Delaney! Zatím moc stop nemáme, viď?“

„To tedy ne,“ připustil váhavě.

„Vsadím se, že se ukáže, že ten Thomas má alibi. I kdyby měl Nelsona na svědomí, určitě to neudělal vlastnoručně. Někoho by si na to najal. Takže to nikam nepovede a budeme tam, kde jsme začali. A na začátku jsem já, se smyčkou kolem krku.“

„Nějak začít musíme. Najít vraha prostě vyžaduje čas!“

„Jenomže čas pracuje proti mně. Musíme to uspíšit. Musíme vraha znervóznit, musíme ho vyprovokovat k nějaké akci!“

Delaney se na ni pozorně zadíval.

„A co by mohlo posloužit líp, než když si bude Nelsonův vrah myslet, že jsem ho viděla?“ vysvětlovala chvatně. „A jestli si on – nebo ona – bude myslet, že bych ho poznala, co asi udělá? Řeknu ti co: půjde po mně! Bude se mě snažit umlčet dřív než budu moct…“

„On nebo ona?“ opakoval užasle Delaney.

„A proč ne?“ odsekla Ráchel. „V kinu jsem to viděla mockrát.“

Delaney zrudl. „Jo ták, v kinu!“ opakoval posměšně. „Jenomže tam se hrdince, kterou chtějí oddělat, nemůže nic stát, protože ať už je vrahem on nebo ona, kdyby se jí něco stalo, lidi by chtěli zpátky svoje peníze. Chtějí svůj happy end. Chtějí, aby darebáka chytli a potrestali a dobro zvítězilo. Jinak by si diváci mysleli, že vyhodili peníze… Ale v životě, milá Ráchel, žádný publikum není. A taky není žádná jistota, že to skončí dobře. Nastražíš past a spadneš do ní sama… Tohle já riskovat nechci.“

Ráchel mu přitiskla prst na ústa. „Budeš se muset držet blízko mě a chránit mě!“

Delaney místo odpovědi popadl Ráchel za ruku. „Seber se, jdi ven a řekni jim – a zvlášť Sandlerovi – že jsi žádnýho vraha neviděla!“

„Chceš abych se přiznala, že jsem jim lhala?“ užasla.

„Ano,“ řekl bez váhání.

„Co když si budou myslet, že lžu až teď? Jak poznají, čemu vlastně mají věřit?“ Takovou situaci znala Ráchel až příliš dobře.

„Potvrdím tvou druhou verzi,“ prohlásil Delaney. „Vysvětlím jim, že ses trochu nechala unést…“ Během těch slov už stál u dveří a sahal po klice. Ale Ráchel se opřela o dveře, aby je nemohl otevřít.

„Ne, to nemůžu udělat, Deli!“

„Ráchel, ty si asi neuvědomuješ –“

„Uvědomuju si, že jestli neuděláme něco drastického a neuděláme to rychle, můžu být za mřížemi dřív, než v porodnici. Ten, kdo Nelsona zabil, se zatím cítí úplně v bezpečí, protože já jsem perfektní oběť, který tu vraždu přišijou. Měla jsem k tomu motiv i příležitost. S výjimkou toho, kdo Nelsona doopravdy zabil, jsem byla poslední, kdo s ním mluvil… Tady v Pittsville si můžou všichni myslet, že jsem nevinná, ale jak ty víš nejlíp, v New Yorku jsem nejenom jejich nejnadějnější kandidát na vraha – ale taky jediný kandidát. Nebo se pletu?“

Navenek na sobě nedal nic znát, ale ta otázka ho ťala do živého.

„Ne,“ řekl po chvíli tiše. „Nepleteš se.“

„A tenhle můj plán by mohl zabrat, nebo ne?“

„Ráchel…“

„Mohl nebo ne?“ opakovala tichounce. „A kdyby zabral, a my jsme skutečného vraha vyprovokovali k činu, konečně bys měl jistotu

–“

„O tomhle jsme, Ráchel –“

„Stoprocentní jistotu. Takhle to chci,“ naléhala. „To, že se spolu milujeme, nic nezměnilo na faktech. Já jsem Nelsona opravdu zabít mohla. A ty nemůžeš mít stoprocentní jistotu, že jsem to neudělala, dokud nechytneme toho, kdo to opravdu udělal!“

„A co když…?“ zaváhal a nedořekl.

„Co když – co?“

Vážně se na ni zadíval. „Co když to nezabere? Co když po tobě nikdo nepůjde?“

Ráchel zavřela na okamžik oči. „Chceš říct – co když jsem to udělala a tohle je jenom kamufláž? Co když chci jenom získat tvou důvěru?“

Přitáhl ji k sobě. „Ne, tak jsem to nemyslel. Co když je vrah natolik chytrý, že mu dojde, že blafuješ?“

„Tomu nevěřím. To by pro něj bylo příliš riskantní. Podle mě se znovu objeví nejspíš ten chlápek v modrém sedanu. Nebo někdo jiný. Dokonce by to mohla být –“ Zarazila se, protože si uvědomila, že Delaneymu nikdy neřekla o tom milostném dopisu, který v Nelsonově bytě našla.

„Suzanne?“

Ráchel několikrát překvapeně zamrkala. „Ty víš o Suzanne?“

„Našli jsme ten dopis.“

„Já taky,“ přikývla Ráchel. Delaney nic neřekl.

Ráchel věděla, co si v té chvíli myslí. „O motiv víc, abych Nelsona zabila, viď?“

„Cos mu říkala – tomu dopisu?“ zeptal se tiše.

Ráchel se zadívala stranou. „Měla jsem vztek. A připadala jsem si jako pitomec.“

„Jako pitomec?“

„Kate s Julií mně pořád říkají, že když jde o muže, přitahuje mě to k divným individuím.“

„Myslíš, že mají pravdu?“

Ráchel se zkoumavě zadívala na Delaneyho a hezkou chvíli mlčela. „Doufám, že ne pokaždé,“ zamumlala nakonec.

Z toho váhání na něj padl smutek. Chtěl, aby mu důvěřovala úplně a bezvýhradně – ale věděl, že to nebude dřív, než bude skutečný Langův vrah za mřížemi. Teď už si byl jist, že Ráchel je nevinná, ale taky věděl, že jeho důvěra ji nezachrání.

„Ty tu Suzanne znáš?“ zeptal se.

„Ne. Než jsem si přečetla ten dopis, tak jsem neměla ponětí, že existuje.“

„Kvůli tomu jsi od něj odešla? Protože tě podváděl?“

„To byl jenom jeden z důvodů. Když jsem zjistila, že mi je nevěrný, tak mě to naštvalo a byla jsem rozčilená – ale nebyla jsem z toho zdrcená. A nebyla jsem zdrcená, ani když jsem zjistila ty další věci o Langovi. Myslím, že jsem ani tak nebyla do Nelsona zamilovaná, jako se mi zalíbila myšlenka si hrát na milence. Vždycky jsem v skrytu duše měla pocit, že tomu našemu vztahu něco chybí, ale nedovedla jsem přijít na to, co. Možná, že to vnímal i Nelson – a možná, že to byl důvod, proč on a Suzanne…“ Pokrčila rameny. „Teď už to je stejně jedno.“

Tím si Delaney nebyl tak jistý. „Jmenuje se Suzanne Englishová a je z Filadelfie. Je… exotickou tanečnicí.“

Ráchel se na něj chvíli nechápavě dívala, pak jí svitlo. „Chceš říct striptérka?“

„No… vlastně ano. Striptérka, která má ale bohu žel neprůstřelné alibi na tu noc, kdy Nelsona za vraždili. V té době vystupovala v jednom klubu ve Filadelfii.“

„Alibi! Každý má alibi, až na mě,“ poznamenala Ráchel chmurně.

„To ještě není úplně jasné. Ještě tu máme Johna Thomase,“ poznamenal Delaney. Mělo to znít optimisticky, ale moc se mu to nepovedlo.

„Vidíš, že můj plán je to nejlepší, co můžeme dělat,“ řekla Ráchel a chytla Delaneyho za rukáv. „Možná, že to je dokonce jediný, co můžeme dělat. Třeba to vyjde, Deli… Musíš uznat, že to možné je!“

„Jo, může to zabrat,“ připustil váhavě, „a taky můžeš skončit…“

Tentokrát mu zabránila doříct dlouhým polibkem. Umlčel ho zcela spolehlivě.

Právě když se jejich rty a jazyky spolu seznámily, venkovní dveře se otevřely.

„Přesně jak jsem si myslel,“ poznamenal Leo Hart. Ráchel a Delaney od sebe odskočili.

„Co jste si myslel?“ zeptal se Delaney.

„Myslel jsem si, že Ráchel kráčí ve šlépějích své matky, dej jí bůh lehké spočinutí.“

Delaney se podíval na Ráchel, která tam stála poněkud rozpačitá a mlčela.

„Co tím chcete říct?“ otočil se znovu k jejímu otci.

„Že má v povaze určitou nezodpovědnost, která jí může nadělat spoustu nepříjemností. A která ji občas vede do náručí chlapů, kteří za nic nestojí.“

„Tati!“ protestovala Ráchel, ale Leo ji mávnutím umlčel.

„Než jsme se s Christinou vzali, měla poměr s chlapem, který byl notorický hazardní hráč. Chrissie o tom neměla ani ponětí, dokud jí jedna přítelkyně neřekla, že ho uviděla na závodišti, jak se chlubí své společnici, že zaručeně vyhraje.“ Otočil se k Ráchel a dodal: „Jeho společnice, pokud si vzpomínám dobře, byla kyprá blondýna jménem Gloria.“

Ráchel se nedůvěřivě dívala na otce. „Tuhle historku jsem ještě nikdy neslyšela.“

„Taky jsem ještě neměl žádný důvod, abych ti ji vykládal,“ pokrčil Leo rameny.

„A když se rozešla s tím hráčem, tak jste začali spolu chodit?“ zeptal se Delaney.

Leo přikývl.

„Takže nakonec si slušnýho mužskýho přece jenom našla,“ podotkla Ráchel.

Leo se usmál. Ráchel s Delaneym se na sebe rozpačitě podívali a sklopili oči.

Zazvonil telefon a Delaney, vděčný za vítané vyrušení, odběhl vedle k přístroji.

„To bude nejspíš Delaneyho šéf z oddělení vražd,“ podotkla Ráchel.

„Jak to je s tím tvým prohlášením, že jsi viděla vraha?“ zeptal se vážně otec.

„No, fakt je, že jsem ho vidět mohla. Když jsem vyšla ven z budovy.“ Nikdy nedokázala pořádně lhát. A otci už teprve ne.

Leo potřásl hlavou. „Nemysli si, že jsem nepochopil, o co ti jde!

To vymyslel on?“ kývl hlavou směrem, kterým zmizel Delaney.

„Ne,“ přiznala Ráchel. „To byl můj nápad.“

„Přesně takhle by to zkusila řešit tvoje máma.“

„Je to podle mě jediná možnost, jak z toho podezření vyklouznout.

Ale Delaney o tom nechce ani slyšet.“

Leo pokýval hlavou. „Předpokládám, že ti to rozmlouval, zrovna když jsem vešel!“

„Myslíš… ta pusa?“ zrudla Ráchel.

Otec se pousmál. „Ne. Když vyjdu z toho, jak moc se podobáš mámě, tak hádám, že to byl tvůj způsob, jak ho přesvědčit potom, co se ti to snažil rozmluvit.“

„Je to senzační chlap, tati!“ usmála se Ráchel.

„Senzační?“ opakoval. „Opravdu?“

Ráchel tušila, na co její otec myslí. „Já vím,“ řekla zkormouceně.

„S Nelsonem jsem šlápla vedle. Zrovna jako máma s tím hráčem. Ale napravila to, když si vybrala tebe. A já se musím už taky konečně strefit. Kdo ví? Třeba se mi to podařilo zrovna teď!“ Odmlčela se a pak dodala: „Anebo třeba taky ne. I když je Del senzační, nedělám si žádné velké naděje.“ Což bylo pozoruhodné prohlášení od ženy, která vždycky očekávala nemožné, jakmile se zamilovala.

„Něco ti řeknu, Ráchel!“ prohlásil její otec. „Jsem přesvědčen, že ten tvůj polda by za tebe dal život, kdyby to bylo třeba – prosím pánaboha, aby nebylo.“ Odmlčel se a pak melancholicky dodal: „Ale že by si tě vzal? Tím bych si nebyl moc jistý.“

Ráchel ztěžka polkla. „Kdo tady mluví o svatbě? Přece jsem ti řekla, že… že od Delaneyho nic neočekávám. Proč bychom si to nepřiznali? Nejsem zrovna moc výhodná partie.“

Rozpřáhla ruce v gestu plném beznaděje a přitom se dotkla něčeho pevného – Delaneyho prsou.

Panebože, problesklo jí hlavou. Jak dlouho už tu stojí?

Nastalo rozpačité ticho, které přerušilo zaklepání na dveře. Byla to Mellie. Vešla a starostlivě přehlédla přítomné. „Ben se ptá, jestli ještě přijde nějaké další prohlášení pro tisk?“

Delaney se ušklíbl. „Ne. Žádné další prohlášení nebude. Všichni se mohou rozejít.“

„Už se taky rozešli,“ informovala je Mellie. „Venku je jenom Skye, Ben a ten Evensův prcek.“ Mrkla spiklenecky na Ráchel. „Tys tedy opravdu všechny šokovala: viděla jsi vraha! Vzpomínám si, jak moje dobrá přítelkyně, Edith Neimanová, která se po smrti svýho manžela přestěhovala s dcerkou do Poconosu, se stala svědkem zločinu. Všimla si, jak se nějaký cizinec vloupal do domu naproti jejímu. Dovedete si to představit?“

To byla jen řečnická otázka a Mellie hned pokračovala dál.

„Otevřel si okno přímo v průčelí domu a vlezl jím dovnitř, takhle drze, přímo za denního světla. Edith si uvědomila, že si zřejmě okolí předem prohlédl a věděl, že v té ulici všichni chodí do práce, včetně Edith – ta ovšem nebyla opravdu zaměstnaná, chodila jenom pár hodin denně pomáhat do nemocnice. Jenomže, jak nám vykládala, když jsme pár dní nato spolu hráli Mah-Jong, ten den byla zrovna nachlazená, a tak nechtěla riskovat, že nakazí nějaké pacienty, a zůstala doma. Seděla u okna, popíjela čaj, a když vzhlédla přes ulici, uviděla tu vloupačku. Samozřejmě, že popadla telefon a zavolala policii. Pak zavolala dceři a mluvila s ní tak dlouho, dokud policie nepřijela.“

Dramaticky se odmlčela.

Tři posluchači trpělivě čekali, až bude pokračovat.

„Chytli ho přímo při činu!“ Zachichotala se. „Ukázalo se, že to je chlapík, který myje okna a kterýho si sousedi objednali. Pilně tam leštil okno, když se tam zastavil hlídkový vůz a dva policajti vyskočili a namířili na něj pistole.“

Ráchel s Delaneym se na sebe podívali, Leo se rozesmál. Delaney přemýšlel, co tím chtěla Mellie říct ve vztahu k Rachelinu prohlášení, a přitom si vzpomněl na telefonní rozhovor.

„Málem jsem zapomněl. Volal Mendez,“ řekl Rachel. „Thomas bude na stanici ve dvě hodiny. Mohli bychom tam být o něco dřív a můžeš si zatím přečíst výpovědi různých Langových přátel a známých.“

„Dobře,“ přikývla Ráchel.

Oba si rozuměli: hlavně vypadnout dřív, než Mellie Oberchonová

přijde s nějakou další povedenou historkou.

„Měli byste se nejdřív pořádně nasnídat!“ prohlásila Mellie a zadívala se kriticky na Ráchel. „Jsi celá bledá. Nezapomeň, že jíš za dva.“

Ráchel poslušně přikývla. „Neboj se, nezapomeneme. Dáme si

něco v Ralphově kavárně, než půjdeme na vlak.“

Leo vzal Ráchel za ruku a starostlivě řekl: „Buď opatrná. Nechceš

přece přijít z bláta do louže!“

Ráchel poslušně přikývla. Tohle byla dobrá rada, škoda, že přišla trochu pozdě.

10. dubna

Abych parafrázovala Hamleta – kterého nás naše angličtinářka nutí číst: „Viděla či neviděla?“ To jest – teta Ráchel. Viděla vraha nebo ne?

Jestli ho viděla – proč to až doteď tajila? Možná, že se bála. Kdo by se taky nebál? Svědkové vraždy jsou občas další oběti…

Takže proč se s tím vytasila teď? To je celkem jasný – teď tu je chrabrý polda, který ji ochrání.

Na druhé straně si to možná taky vymyslela – i ti nejpravdomluvnější si občas zalžou. Možná jí to vyklouzlo z pusy, abychom my všichni, co jsme tam manifestovali za její nevinu, byli z tý noviny paf a nedivili se, co tam tak brzy ráno dělá v jeho domě. Nebo se nezajímali, jak dlouho už tam je. Všichni si můžou klidně myslet, že jsem ještě dítě, ale já vím o mnoha věcech mnohem víc, než si oni myslí.

Co mi ale dělá starost je, že i kdyby si to teta Ráchel vymyslela, Nelsonův vrah to nebude vědět. Takže tetička Ráchel jen lítá v dalším průšvihu – z bláta do louže, jak řekl dědeček Leo.

OSMÁ KAPITOLA

Jonathan Thomas II dorazil na policejní stanici 45. manhattanského okrsku přesně ve dvě hodiny odpoledne. Byl to vysoký, opálený muž atletické postavy. Na sobě měl precizně střižený modrý oblek, ale místo bílé košile s kravatou, obvyklé u byznysmena, bylo uvnitř černé hedvábné tričko. Kožené mokasiny měl pečlivě vyleštěné, ale nosil je bez ponožek. Oči mu zakrývaly tmavé brýle proti slunci. Jinými slovy, sedmačtyřicetiletý šéf Delta Records byl fešák.

Doprovázel ho jeho právník, Avery Bramson, šedovlasý muž oblečený tradičněji, jak se sluší na právníka.

„Co to má znamenat?“ zaútočil Bramson bez dlouhých řečí na Mendeze.

Jonathan Thomas II se tvářil, jako by ho Mendezova odpověď ani moc nezajímala. Stál poblíž dveří, ruce měl složené na prsou a tvářil se suverénně. Ačkoliv v místnosti moc světla nebylo, brýle si nesundal.

„Je to jenom formalita,“ řekl Mendez lakonicky, aniž by vstal od stolu.

Bramson si prohlížel Parkera, který se opíral o zeď za Mendezem.

„Jaká formalita?“

„Existuje svědectví, podle něhož měl pan Thomas obchodní styky s mužem, jehož vraždu momentálně vyšetřujeme,“ vysvětlil Mendez.

„Rádi bychom panu Thomasovi položili pár otázek.“

Bramson se otočil ke svému klientovi, jako by se chtěl ujistit, že tam ještě pořád je; pak se znovu zadíval na Mendeze. „O jakého muže jde?“

„Nelsona Langa.“

„V životě jsem o něm neslyšel,“ ozval se Thomas.

Jeho prohlášení Bramsona nepotěšilo. „Nechte mluvit mě, pane Thomasi!“ napomenul ho.

Thomas se s povýšeným úsměvem posadil a prohlásil: „Klidně se

můžou ptát, stejně jim nic nepovím, protože toho chlapa neznám.“

Zazvonil telefon. Delaney ho zdvihl, pár vteřin poslouchal, pak zavěsil.

Zadíval se na Thomase a zeptal se: „Večeřel jste někdy v restauraci

Roberto’s na Západní padesáté čtvrté?“

Přes Thomasův sebevědomý úsměv se mihla nejistota. „Co k čertu…?“ Vyskočil ze židle, strhnul si brýle a začal si prohlížet malou místnost. Pak se upřeně zadíval do zrcadla na zadní stěně. „Máte tam někoho, kdo mě identifikuje! Kdo to je? Ten hubenej kuchař, co si myslí, že ho bůh seslal na zem pro dobro lidstva? Jo, párkrát jsem tam večeřel. Je to snad zločin?“

V Rachel hrklo, když se Thomas zadíval z druhé strany do zrcadla. Fakticky je od sebe dělilo jen tenké sklo jednostranného zrcadla. Až když se Thomas zmínil o kuchařovi, trochu se uklidnila.

„Roberto’s byl Nelsonův oblíbený restaurant,“ poznamenala ke Kelsovi, který s ní byl v malé místnosti sloužící jako ‚pozorovatelna‘.

„Lépe řečeno, bylo to jedno z pár míst, kam mě Nelson vzal. Jakmile jsem Thomase uviděla, hned jsem si vzpomněla, že jsem ho tam viděla.“

Kelso si pečlivě upravil uzel na kravatě s šedými a modrými proužky. „Jak často jste si tam Johna Thomase všimla?“

„Párkrát,“ odpověděla Ráchel po krátkém přemýšlení.

„Viděla jste je, že by tam spolu mluvili? Nebo že by si něco

předali?“

„No… to ne.“

„Byl tam Thomas sám, nebo se společností? S muži? Nebo se ženami? Kdybyste si prohlídla naši kartotéku, myslíte, že byste mohla identifikovat někoho dalšího, kdo v té hospodě byl?“ chrlil ze sebe otázky jako kulomet.

Ráchel si pozdě přála, aby byla všímavější. „To nevím, ale můžu to zkusit.“ Neznělo to moc optimisticky.

„Byl někdy Thomas navštívit Langa v bytě, když jste byla doma?“

„Ne. Nikdy jsme neměli žádné návštěvy.“

„Nepřipadalo vám to divné?“

„Divné snad ani ne, ale…“

„Ale co?“

„Snažila jsem se přimět Nelsona, aby byl trochu… společenštější. A nebyl takový…“ Odmlčela se, jak hledala správný výraz. „Ne přímo majetnický… Ale vypadalo to, jako by se snažil uchovávat náš poměr

v tajnosti před celým světem.“ Trpce se zasmála. „Teď už chápu proč.“

„To zní zatrpkle.“

Ráchel se zarazila. „Myslíte, že jsem mu ze zatrpklosti vrazila nůž do zad? To je nesmysl. Proč bych ho měla zabíjet, když jsem od něj mohla prostě odejít? Což jsem taky udělala.“

Kelso přikývl, z jeho výrazu se nedalo vyčíst, co si myslí. Ale Ráchel to přesto vytušila: myslí si, že to udělala. Jak by ho mohla přesvědčit, že…

Najednou se jí něco vybavilo. „Na něco jsem si vzpomněla. Kdykoliv jsme šli do restaurace, včetně Roberto’s, Nelson vždycky šel na záchod – dřív, než jsme si sedli ke stolu. Občas jsem si z něj kvůli tomu dělala legraci, pak se mi přiznal, že má špatný močový měchýř.“

„Chcete říct, že John Thomas a Nelson Lang se mohli scházet na toaletě? Viděla jste je někdy jít tam současně?“

„To ne, ale –“

„Ani jednou?“

„Ne. Ale taky nevím, že by tam nešli.“ Vzdychla si. „Je to chabé, co?“

Kelso pokrčil rameny.

Rachel cítila, jak se jí smyčka stahuje kolem krku. Ztěžka polkla a otočila se zpátky k zrcadlu, k výslechu ve vedlejší místnosti. Možná, že Delaney vymáčkne z Thomase něco, co jí pomůže.

„Můj klient vám už jasně řekl, že Langa nezná,“ prohlásil Bramson příkře. „Že oba dva večeřeli ve stejné restauraci nic neznamená. Kromě toho má pan Thomas alibi na noc, kdy tvrdíte, že Lang zemřel. Byl s novou skupinou v nahrávacím studiu.“ Podíval se tázavě na svého klienta. „Byly to Storm Troopers, že jo?“

„Jo. Začali jsme v deset večer,“ potvrdil John Thomas, „a neskončili jsme před pátou ráno. Dojednávali jsme smlouvu a tak bylo dost handrkování na obou stranách.“

Bramson se přívětivě usmál. „Můžete si to ověřit u té rockové skupiny… Takže, pánové, jestli už nemáte žádné další dotazy, tak –“

„Už jen jeden,“ přerušil ho Delaney uprostřed věty. „Něco mi nejde do hlavy.“ Zadíval se upřeně na Thomase. „Když neznáte

Langa, jak to, že si vedl záznamy o vašich obchodech? Všechny jsou pečliví zaznamenány v jeho notýsku.“

Thomas sebou viditelně trhl. Zásah!

Vzápětí se Thomas podíval prosebně na svého právníka, ten pevně sevřel rty, což znamenalo, že klient má mlčet.

„Můžete si to nechat projít hlavou,“ usmíval se Delaney. „To je zatím všechno.“ Vzal se stolu navštívenku a podal ji Thomasovi. „Až vás napadne nějaká odpověď, můžete nám zavolat na tohle číslo.“ Přešel ke dveřím a zdvořile je otevřel dokořán. „Na shledanou, Thomasi!“

Ráchel sotva věřila svým očím. Tím to skončilo? Na víc se Delaney nezmůže? Neviděl, jak Thomas znervózněl? V okamžiku, kdy se zmínil o tom notesu, zbledl jako křída. Delaney ho měl na lopatkách. Proč na něj trošku nepřitlačil? Tohle byl úplný výsměch – jednal s ním jak v rukavičkách.

Otočila se, aby viděla, co tomu říká Kelso, ale agent FBI mezitím vyklouzl z místnosti.

V té chvíli seděl Kelso s Mendezem a Delaneym v Mendezově pracovně a hodnotili situaci.

„Kdybys jen měl ten notes…,“ povzdechl si Mendez. Parker se zatvářil zkroušeně. „Kdyby jsou chyby.“

„Jedna věc je jasná,“ poznamenal Kelso. „Thomas ten notes taky nemá, jinak by se tak nevylekal.“

„Věčná škoda, že to Hartovic děvče si žádná další jména nepamatuje,“ stěžoval si dál Mendez.

„Nepamatuje – nebo nechce pamatovat,“ poznamenal Kelso. Delaney se na něj výhrůžné podíval.

„Dobře, dobře,“ smál se Kelso. „Jen mě to tak napadlo, nemusíš

mě kvůli tomu hned chtít mlátit.“

„Je jasné, že buď Thomas sám, nebo někdo druhý, byl natolik vystrašený z toho, co v tom notesu je, že poslal tu gorilu v modrém fordu, aby ho přinesla.“

„Jestli ho ten někdo – ať už je to kdokoliv – dostal,“ pokračoval Mendez, „není pravděpodobné, že se ta gorila ještě jednou objeví.“

„Tím bych si nebyl tak jistý!“ nesouhlasil Delaney. „Jestli Rachelin plán zabere, může se o něco pokusit.“

„I kdybychom ten notes měli,“ namítl Kelso, „vyšlo by jen najevo, že Lang obchodoval s různými podezřelými individui – to ještě neznamená, že ho někdo z nich zapíchl.“

„Ale taky to neznamená, že to nikdo z nich neudělal,“ namítl Parker.

„Budeme Thomase sledovat,“ řekl Mendez, ale celkem vzato to nebyl moc slibný výsledek.

Kelso přikývl. „Máme na něj taky spadeno. Víme už léta, že je napojený na organizovaný zločin, ale nikdy se nám nepodařilo to dokázat. Kdybychom ho dostali, bylo by to terno. Pěkně jsi ho vystrašil, Delaney! A nervózní lidi dělají chyby. Gratuluju!“

Mendez zamračeně přikývl, chválení nepatřilo do jeho repertoáru.

„Jestli se Thomasovo alibi potvrdí – a cosi mi říká, že ano – pak, co se týče Langovy vraždy, jsme zase tam, kde jsme začali.“ Poklepal tužkou o stůl. „Máme ji tady, Delaney. Co kdybychom si to zjednodušili a rovnou si ji tady nechali?“

„Slíbils mi týden!“ protestoval Delaney. Mendez s Kelsem se na sebe podívali.

„Koukejte,“ řekl nešťastně Delaney, „když Ráchel vyšla ven, tak do toho bytu mohl vejít kdokoliv, koho Lang znal a pustil dovnitř. Pravděpodobně to byl někdo, s kým Lang kšeftoval. Někdo, kdo chtěl jejich partnerství skončit.“

„To je hezká teorie,“ konstatoval Kelso, „ale chybějí pro ni

důkazy.“

„Důkazy nemám,“ přiznal Parker, „ale není vám divné, že až na ten milostný dopis se v bytě nenašlo vůbec nic? Ten, kdo Langa zapích, pečlivě celý byt prošel a všechny inkriminující listiny odnesl.“

„Jako ten notes!“ poznamenal posměšně Kelso.

„Ten přehlídl. Lang ho měl v kufru, v kapse zavřené na zip. Když Ráchel odcházela, náhodou ho popadla a na ten notes přišla, teprve když byla u sestry a vybalovala si věci.“ Už jak to vykládal, cítil, že tahle historie zní nepravděpodobně – i když věřil, že to tak doopravdy bylo.

„Proč nám ten nález neohlásila?“ namítl Mendez.

„Protože si nemyslela, že to je důležitý. Měla v hlavě plno věcí, které jí připadaly důležitější. Třeba jak si uspořádat další život.“

Mendez si zamyšleně popotahoval nit na rukávu košile. „Zajímalo by mě, jak do konce týdne opatříš důkazy pro svou teorii!“ řekl nakonec.

„A co když na nic nepřijdeš? Co když mezitím ona pláchne? Pak nám to pěkně zavaříš!“ protestoval Kelso. Natáhl se po kouscích želé v bonboniéře na stole a nabral si jich plnou hrst. Pečlivě je prohlédl, všechny zelené vrátil zpátky, a zbytek si nacpal do pusy.

Delaney, který samou nervozitou měl žaludek jako na vodě, se na

něj znechuceně podíval. „Nemáš strach o zuby?“ Kelso polkl cukrlata a zazubil se. „Jsou falešný.“ Mendez se zakuckal smíchy.

Delaney vstal. „Musím už jít.“

Když došel ke dveřím, otočil se a prohlásil: „Za týden se může

přihodit spousta věcí!“ Nikdo to nevěděl líp než on.

Ráchel seděla naproti Delaneymu v malém francouzském bistru poblíž policejní stanice a tiše se vztekala. Navíc ji žralo, jak nonšalantně se Delaney chová.

Delaney vycítil její upřený pohled, spolkl kus kuřete a zdvihl oči k Ráchel.

„Ty nemáš hlad?“ podivil se.

„Ne!“ řekla odměřeně. Její porce dušeného lososa s holandskou omáčkou byla netknuta. „A neopovaž se mi říkat, že jím za dva.“

„Nikdy mě nenapadlo, že ti to je třeba připomínat,“ bránil se Delaney, ukrojil si další vydatné sousto kuřete a dal si ho do úst.

Chvíli pozorovala, jak spokojeně žvýká, pak už to déle nevydržela.

„Tak jak to dopadlo s Thomasem, Delaney?“

Ihned si všiml, že se z Dela stal Delaneym. „Dopadlo to výborně,“ konstatoval.

Ráchel měla pocit, že ji klame sluch. „Jestli ty zdvořilosti, které jste si s Thomasem vyměnili, znamenají, že to dopadlo výborně, nedovedu si představit, jak to vypadá, kdyby to dopadlo špatně. Proč jsi ho pustil, zrovna když byl v úzkých?“

Delaney odložil vidličku. „Protože jsem ho chtěl opravdu vystrašit. Chtěl jsem, aby si lámal hlavu, co víme. A nechtěl jsem přitom prozradit, co na něj máme.“

„My na něj něco máme?“ zeptala se ironicky.

Delaney se usmál. „Právě že ne! Vlastně jsem blafoval. Nemůžeme mu strčit ten notes pod nos jako důkaz. Nemáme v rukou žádný trumf… Kdybych v tom výslechu pokračoval, vyšlo by to najevo a odcházel by s pocitem, že je vítěz.“

Ráchel přemýšlela o tom, co jí Delaney řekl. Pak zvolna přikývla.

„Asi se vyznáš v tom, co děláš, viď?“

„Rád si myslím, že ano,“ usmál se. „A když si to myslíš i ty, jsem rád dvojnásob.“

To Ráchel dojalo, ale vidina vězení se nedala tak snadno zaplašit.

„Co tomu říká Mendez? Je… optimistický?“

„No… tak bych to nenazval,“ přiznal po pravdě.

„A jak bys to nazval?“

„Jeho názor je: počkejme a uvidíme!“ Delaney si radši nechal pro sebe, že tuhle strategii míní Mendez zastávat jenom dalších šest dní. A že riskuje krk, kdyby ji během těch šesti dní napadlo vzít roha.

„Myslím, že na toho vašeho kamaráda z FBI to velký dojem neudělalo,“ konstatovala Ráchel. Její vztek zvolna vystřídával pocit beznaděje. Nakonec se přece jen přinutila a snědla kousek lososa. Doktor Moss jí kladl na srdce, že musí konzumovat dost proteinů. Ale jedno sousto stačilo, aby se jí zvedl žaludek.

„Není ti špatně?“ zpozorněl Delaney a hned dodal: „Samozřejmě, že je. Jsi bílá jako ubrus.“

„Hned… jsem zpátky!“ vyskočila a běžela k toaletám.

Delaney unaveně zavrtěl hlavou. V tomhle případu neprobíhalo nic jak mělo. Nejenom, že byl přesvědčen, že žena, kterou vyšetřuje kvůli obvinění z vraždy, je nevinná, ale byl si bezpečně jistý, že se do ní zamiloval. Začínalo to být opravdu vážné.

Zkusil další sousto kuřete. Najednou mu připadalo, jako by bylo z gumy. Natáhl se přes stůl a ochutnal Rachelina lososa – nebyl o moc lepší.

Nervózně se zadíval k baru, za nímž Ráchel zmizela. Kde vězí? Jak to, že jí to trvá tak dlouho? Co když na té toaletě omdlela? Co když tam potratila?

Vyskočil ze židle a běžel k baru. Sotva zahnul k toaletám, srazil se s Ráchel.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se úzkostlivě. Chytla ho za rukáv a všiml si, že jí tváře hoří vzrušením.

„Pojď se na něco podívat,“ táhla ho za rukáv k baru a ukázala na televizi. Právě probíhaly večerní zprávy CNN.

Moderátor právě oznamoval, že Ráchel Hartová, snoubenka Nelsona Langa, prohlásila ráno ve svém rodném městě Pittsvillu, New York, že viděla vraha Nelsona Langa. Díky laskavosti stanice WPIT v Pittsvillu mohou dokonce odvysílat záznam tohoto prohlášení – který pak následoval.

„Panebože, já vypadám!“ zaúpěla Ráchel.

Číšník, stojící jen metr od nich, se na ni pozorně zadíval. Delaney ji chytil za rameno a vedl do jídelny, dřív než si ji číšník mohl pořádně prohlédnout.

„Nevypadáš moc spokojeně,“ podivila se. „Tohle jsme přece chtěli.“

„Tohle jsi ty chtěla,“ opravil ji. „Budeš ještě pokračovat se svou večeří?“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Nemůžu. Sním něco později, teď nemám na jídlo ani pomyšlení.“

„Pak tedy rovnou vypadneme!“ Delaney položil na stůl peníze a vstal.

Zamířili k hlavnímu nádraží, což bylo od restaurace jen kousek. Delaney mlčel, jen každou chvíli zpomalil chůzi, aby mu Ráchel stačila.

„Zajímalo by mě, jestli John Thomas II poslouchá zprávy,“ podotkla Ráchel.

„A mě by zajímalo, jestli některý z jeho lidí už na tebe nečeká v jedný z těchhle ulic,“ zavrčel Delaney.

Ráchel zkoumavě prohlížela ulici. Jestli se ji Delaney snaží vyděsit, tak se mu to docela podařilo.

Vyděsila se ještě víc, když se Delaney přemístil na její pravou stranu a vedl ji blíže ke kraji chodníku, dál od stěny domů.

Kolem pomalu projelo auto. Modrý sedan. Ráchel vystrašeně chytla Delaneyho za paži.

Delaney zavrtěl hlavou. „To není náš starý známý. Ten už se modrého forda zbavil. Teď může přijet v čemkoliv,“ potěšil ji.

Prošli ulicí bez komplikací. A bez komplikací nastoupili do vlaku. Ale stejně se Ráchel neulevilo, ani když se vlak rozjel. Někdo na ni může čekat ve vlaku. Nebo přímo v Pittsvillu. Musela si připomínat, že tohle vlastně chtěla. Že je to jediná možnost, jak se očistit. Anebo při tom pokusu o rehabilitaci umřít.

Delaney ji vzal za ruku – byla studená jako led. „Pořád bys ještě mohla odstoupit od toho prohlášení, žes vraha viděla!“

„Strach mám,“ přiznala. „Ale taky mám strach, že skončím ve vězení za něco, co jsem neudělala. Pořád mám pocit, že tohle je jediná možnost.“

Pozorně se na ni zadíval, pak přikývl.

„Zvládnu to!“ řekla nakonec, taky aby si dodala odvahu.

„Zatím to zvládáš na jedničku!“ pochválil ji.

„Chceš říct, že to zvládám líp, než sis myslel!“

„To taky,“ zasmál se.

Položila mu hlavu na rameno. Začal ji hladit po vlasech a Ráchel

šťastně zavřela oči. „Teď je mi dobře!“ zašeptala a přitiskla se k němu.

„Ráchel, myslím, že by ses měla přestěhovat ke mně.“ Okamžitě se posadila zpříma.

Všimla si, že mu naskákaly rudé fleky na tvářích. „Když zůstaneš bydlet u Kate, budeš v nebezpečí nejen ty, ale i zbytek rodiny.“

Teď zrudla i Ráchel. „Hmm… To je pravda. To mě nenapadlo,“

připustila.

„Přál bych si, aby to bylo… za jiných okolností,“ řekl tiše. Ráchel mimoděk pohlédla na plakát s reklamou na dětskou výživu.

Ukazoval mrně s tváří andělíčka, jak si spokojeně hoví v matčině náruči. Tatínek na plakátu chyběl. Jako v životě. „Samozřejmě. Já ti rozumím, Deli. Jde o policejní ochranu, ne o nabídku k sňatku.“

Uchopil ji za bradu a zblízka ji provrtával očima. „Ráchel, ještě nikdy jsem nikoho neměl tak rád jako tebe. Doufal jsem, že se mi

někdy podaří se opravdu zamilovat, ale v hloubi duše jsem o tom pochyboval. Teď už nepochybuju.“

„Jak to myslíš, Deli?“ chtěla to slyšet znovu.

Detektivovi najednou došla slova. „Já… zbláznil jsem se do tebe.

Já…“

Jemně ho vzala za ruku a uvolnila obličej z jejího sevření. „Radši už nic neříkej! Já přece nejsem žena, do které se teď někdo může zbláznit. Alespoň ne někdo, kdo má všech pět pohromadě. To já sama se můžu zbláznit z toho, v čem lítám… Dost na tom, že jsem tě přinutila, abys hrál se mnou tu hru na schovávanou s vrahem. Nechci mít na svědomí i tvůj soukromý život.“

„Na to už je pozdě, Ráchel.“

„Ne, není. Jen jsme se zatím chovali trochu splašeně. Kdybych za tebou včera v noci nepřišla a prakticky se ti nevrhla kolem krku…“

„Byla to jen otázka času, kdybych to udělal já sám tobě,“ přerušil ji. „A ten čas by byl hodně krátký! Vzpomínám si, že už když jsem viděl tvou fotografii v Nelsonově bytě, jako by se ve mně něco zlomilo… A pak, když jsme se potkali, když jsme spolu mluvili… Nikdy jsem nic podobného nezažil. Asi o tom ani nedovedu mluvit těmi správnými slovy…“

Slzy jí vyhrkly z očí. „Ne, dovedeš o tom mluvit… krásně. Ale jde o to, že bys nic takového říkat neměl!“ Otřela si hřbetem ruky slzy.

„Problém je, že já tě mám taky strašně ráda,“ přiznala.

Delaney se usmál.

„Jenže to nemá smysl,“ dodala.

„To není pravda,“ protestoval. „Já vím, máš to teď těžký, ale…“

„Těžký?“ skočila mu do řeči. „Řekněme si to na rovinu, Deli! Nemáme ponětí, kdo Nelsona zabil. Thomas je jenom jedním z tuctu možných podezřelých, které já vůbec neznám. I kdyby se někdo nachytal a snažil se mě umlčet, neplyne z toho, že se nám ho podaří chytit. A jak dlouho bude tvůj šéf čekat, než podepíše zatykač? Ať už to přiznáš nebo ne, myslí si, že jsem to udělala. A ten Kelso si to myslí taky.“

Vzal ji za ruce a uklidňoval ji. „Musíme to řešit jedno po druhém. První krok je, že se zastavíme u tvé sestry, spakuješ si věci a přestěhuješ se ke mně.“

Ráchel vyprostila ruce z jeho sevření. „Přestěhuju se k tobě – dočasně – ale jenom pod jednou podmínkou. Že spolu uzavřeme… dohodu.“

„O čem?“

„Že jeden z nás bude spát na pohovce. Žádné bydlení na hromádce.

Bude to profesionální opatření.“

„Tohle si opravdu přeješ?“

„Jestli si to přeju?“ opakovala trpce. „Ne, to si nepřeju. Přeju si zbavit se všeho podezření. Za pět a půl měsíce budu mít dítě. Chci mu dělat mámu, chci být u toho, až bude plakat, abych ho mohla pochovat a utišit. Chci být u toho, až udělá první krůčky, a ne servírovat šlichtu ve vězeňské jídelně. Přála bych si být zase volná, abych se mohla zamilovat. Přála bych si spoustu věcí, který jsou pro mě teď nedostupné. Tak mi to, prosím tě, nedělej ještě těžší, než to je.“

„Dobře, Ráchel,“ řekl tiše a v jeho hlase zazněla bolest a lítost z bezmoci. „Ale na té pohovce budu spát já – a nechci se o tom dohadovat.“

Vděčně se usmála. „Děkuju, Deli.“

Snad deset minut ani jeden nepromluvil, pak Delaney podotknul:

„Ale kdyby sis to rozmyslela – tak mi dej vědět.“

„Neboj se,“ zašeptala.

11. dubna

Pittsville je středem pozornosti. Nejdřív se dostala do CNN tetička Ráchel s prohlášením, že viděla vraha Nelsona Langa. Všichni jsme to viděli. Máma a teta Julie jsou z toho na mrtvici – myslí si, že teta Ráchel riskuje život.

Pak včera večer přijela teta Ráchel s tím, že bude bydlet s Delaneym! Líčila to, jako že se jedná jenom o bezpečnostní opatření nutné pro ni i pro nás, ale všichni si o tom myslíme svoje. Samozřejmě jsem na sobě nedala nic znát, jinak bych zase musela od mámy vyslechnout kázání.

Teta Julie musela letět ráno do Washingtonu. Slíbila mámě, že se pokusí vypátrat něco o Langově nezákonné činnosti a objevit nějaké nové stopy, které by mohly vést k jeho vrahovi. Taky mi slíbila, že za ní můžu v létě přijet. Pak dodala, že se možná uvidíme už dřív, na její

svatbě! Je si prý celkem jistá, že Jordán se každou chvíli vytasí s tím osudovým návrhem a ona, teta Julie, prý není přítelkyní dlouhých zásnub. Soudím, i když jsem jí to ovšem neřekla, že teta Julie se bojí, že kdyby zásnuby trvaly moc dlouho, Jordán by si to mohl rozmyslet. Máma tvrdí, že žádný muž se skutečně ženit nechce.

Nejlepší nakonec! Když jsem přišla odpoledne ze školy, našla jsem na stole lístek od mámy, abych vyluxovala. Luxování nenávidím, ale na druhé straně nešílím radostí ani, když mám mýt nádobí nebo umývat podlahu v kuchyni. Každopádně jsem se rozhodla, že si udělám nejdřív úkoly. Dokonce i domácí úkol z matiky je lepší než se vláčet s vysavačem po celém domě. Než jsem dodělala matiku – dala mi fakt zabrat – zazvonil telefon. K mýmu úžasu to byla Alice. Viděla tetičku Ráchel v CNN a celá hořela netrpělivostí, aby mi o tom řekla. Mluvila jsem s ní schválně pěkně odměřeně, ale pak mi začala vykládat, že to byla od ní děsná pitomost říct takovou hloupost, že lidi, co vypadají nevinný se pak většinou ukážou jako zločinci. „Pitomost“ a „hloupost“ v jedné větě, to už bylo něco, protože Alice je jednou z nejchytřejších děcek ve škole.

Nakonec jsme spolu klábosily skoro hodinu. Sotva jsme zavěsily, volala máma, že se zdrží v televizi, a jestli bych si mohla sama ohřát polévku a udělat si pár sendvičů.

Když jsem se najedla, dostala jsem se přece jenom k tomu luxování. Užuž jsem vynechala pokoj tety Ráchel, ale pak jako bych slyšela mámu, jak mi říká: „Skye, když něco děláš, udělej to pořádně.“

Takže nejenže jsem vyluxovala její pokoj, ale dokonce jsem se rozhodla, že vyluxuju i dno v její skříni na šaty.

A v tom okamžiku jsem našla něco, z čeho se klidně může vyklubat stopa, která změní celý průběh vyšetřování!

Nejdřív mě ani nenapadlo, že by to mohlo být něco důležitého. Párkrát přeložený kus papíru. Ale vyklubal se z toho dopis – nebo alespoň začátek dopisu. A jaký začátek!

V záhlaví dopisu bylo vytištěno jméno Nelsona Langa a jeho adresa. Pak bylo datum 9. března. Pět dní předtím, než byl zavražděný. Dopis začínal: „Milovaná S, je to pro mne velice těžké ti to říct, ale, bohužel, se budeme muset přestat vídat…“

Zrovna jsem zaslechla z haly podivné vrznutí. Přitom máma přijde nejdřív za hodinu. Takže to asi nic není. Na druhé straně…

Myslela jsem, že ten dopis dám tetě Ráchel a Delaneymu až ráno, ale teď si říkám, že sednu na kolo a sjedu tam hned…

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Jsi nějaký zaražený,“ podotkla Ráchel, když spolu s Delaneym seděli v Delaneyho domku, v malém obýváku obloženém sukovitými borovicovými deskami. Byl to jejich druhý společný večer po uzavření „dohody o dočasném společném pobytu v Delaneyho domku“.

Do domácí pohody bylo daleko. Delaney byl nejen zaražený – byl také vyčerpaný a nervózní. Nejenom, že kanape bylo hrbolaté, ale

celou minulou noc se marně snažil usnout, protože pomyšlení na Ráchel, která spokojeně spí ve vedlejším pokoji, v něm vyvolávala erotické fantazie. Vytrhnout ho dokázal jen občasný podezřelý šramot venku. Pak chlípné myšlenky vystřídaly znepokojivé otázky: objeví se Nelsonův vrah? Pokusí se zaútočit na Rachelin život? Bude on, Delaney, dost pohotový na to, aby ji ochránil? Podaří se mu, zatraceně, alespoň na chvíli usnout?

Momentálně Delaney předstíral zájem o rybářský časopis, ačkoliv od té doby, co byl kluk, neměl prut v ruce. Ráchel popošla k borovicové knihovně a prohlížela si knížky, které tam zanechali předchozí nájemníci. Alespoň jeden z nich byl velkým ctitelem sci-fi. Na rozdíl od Ráchel – i když myšlenka, že by se nechala přenést na jinou planetu, měla teď svou přitažlivost.

„Nechceš si zahrát karty?“ zeptala se, když si všimla balíčku karet na nejspodnější polici. Ticho jí šlo na nervy.

Vzhlédl s povděkem od časopisu. „Jak ti jde poker?“

„Mizerně.“

Usmál se. „Výborně. Tak budeme hrát poker.“

„Jaký poker?“ zeptala se ostražitě. Ale hned se začala usmívat. Delaney jen zářil.

Ráchel se usadila naproti Delaneymu, u malého borovicového stolku, a zavrtěla hlavou. „Už zase!“ povzdechla si.

„Co už zase?“

„Už zase spolu flirtujeme.“

„A to se nesmí? Myslel jsem, že zákaz se vztahuje jen na milování…“

„Delaney!“

„Promiň, omlouvám se!“

„Ale ne, vlastně jsem to začala já. Já se omlouvám.“

„Dobře, tak se omlouváme oba.“

Ráchel si povzdechla. „Mám pocit, jako bych ani nevěděla, co

říkám. A co dělám.“

Delaney definitivně odložil časopis, vstal a popošel k Ráchel.

Stoupl si za ni a něžně jí položil ruce na zátylek.

Už jak sklonila hlavu, aby to jeho dlaním usnadnila, uvědomovala si, že ho měla spíše okřiknout. Jenže ten protest jí nějak nešel z úst.

Měla totiž spíš co dělat, aby nekřičela: Ano, hlad mě, víc, strašně se mi to líbí!

Zřejmě ji musel vyslyšet i bez těch slov, protože náhle ucítila dotek jeho rtů a sérii polibků mířících od šíje až k uchu.

Obešel ji a pak, když stál před ní, beze slova ji zdvihl z židle a přitiskl k sobě. Když viděla, jak se k ní blíží jeho ústa, blesklo jí hlavou, že pravidla jsou vlastně proto, aby byla porušována. A pak, jestli nakonec přece jenom skončí za mřížemi, alespoň bude mít hezké vzpomínky na poslední chvíle na svobodě.

Objala ho kolem krku a usmála se: „Deli…“

„Ráchel, myslím, že venku někdo je!“ zašeptal místo milostných slov.

Ráchel ztuhla.

„Netvař se tak vyděšeně!“ radil jí.

„Vypadám vyděšeně?“ vypravila ze sebe, téměř aniž by pohnula

rty.

Přitiskl ji k sobě ještě těsněji a šeptal: „Usmívej se.“

I když se snažila, moc se to úsměvu nepodobalo. Držela se ho jako

tonoucí záchranného kruhu. „Co budeme dělat?“ šeptala mu do ucha.

„Předstírat, že máme oči a uši jen jeden pro druhého!“

Ještě před chvilenkou by to nemuseli ani předstírat. Teď neměla na milostné hrátky ani pomyšlení.

„Uklidni se,“ šeptala, „chce to klid!“

„Já jsem klidný!“ protestoval.

„To přece neříkám tobě!“ Pohladil ji po tváři. „Máš strach?“

„Ne.“

Cítil jak se třese strachy. „Lhářko!“ Zaklonila hlavu. „Líbej mě! A pořádně!“

„Aby to vypadalo věrohodně?“

„Ne. Protože třeba to je poslední polibek!“

„Nebude poslední! Slibuju! Ale stejně udělám všechno, aby se ti líbil.“

Jak slíbil, políbil ji a vložil do polibku všechno: trpkost probdělé noci, bezmoc prokázat její nevinu, touhu milovat se s ní teď, a pak až navěky.

Když odtrhl své rty, Delaney odvedl Ráchel ke kytičkované pohovce, která byla vhodnější k sezení než k ležení. Nohy měla vratké a tak přivítala jeho pomoc. Když Delaney poodešel zhasnout, zmobilizovala všechny své síly, aby nedala najevo, že ví o tom, že ji někdo pozoruje, a nevrhla marný pohled ven do tmy.

Měsíc byl jen úzký srpek a v místnosti byla teď téměř naprostá tma. Ráchel zpočátku neviděla skoro nic a škubla sebou, když k ní Delaney přisedl na pohovku.

„Klid. To jsem já,“ zašeptal.

Zaslechla klapnutí a znovu se vyděsila. „Co to bylo?“

„Klid. To je moje pistole.“

Ráchel zavřela oči. Měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi. „Pročs mi tohle nerozmluvil?“

„Ty žertuješ.“

„Ale moc se nesměješ.“

„To ty taky ne.“

„Já už jsem se nejspíš dosmála.“ Položila si ruku na břicho. Možná, že její děťátko nikdy nedostane příležitost, aby se rozesmálo. Co ji to jenom napadlo, vymyslet něco tak šíleného! V hloubi duše ale věděla, proč ji to napadlo: protože byla zoufalá.

Delaney ji chlácholivě dal ruku kolem ramen a Ráchel se k němu

přitiskla. „Na co čeká?“ zašeptala nervózně.

Vzápětí zaslechli venku hluk a zdušený výkřik. Delaney vyskočil, v jedné ruce pistoli, v druhé baterku.

„Zůstaň tady!“ nařídil jí a vrhl se ke dveřím. Příliš vystrašena, aby tam zůstala sama, Ráchel běžela za ním.

Delaney rozrazil přední dveře a pátral kuželem světla, kde tušil útočníka. Ten náhle uskočil stranou. „Stůj!“ vykřikl Delaney. „Nebo střelím!“

Útočník znehybněl. „Nestřílejte! To jsem já.“ Ráchel s nevěřícím výrazem vyšla na práh. „Skye?“ Skye pomaloučku přišla blíž. „Jo, já.“

Delaney schoval pistoli a z radosti že Skye nezatřelil ani nenadával.

„Nezlobte se,“ omlouvala se roztřeseně Skye „Nechtěla jsem vás vyděsit. Přinesla jsem vám jen něco ukázat. Ale když jsem se podívala

oknem, jestli jste doma, začali jste se líbat a tak… nechtěla jsem vás rušit. Řekla jsem si, že počkám až… že chvíli počkám, jenže jsem zakopla asi o nějaký kámen a odřela si koleno. Proto jsem také vykřikla.“

Ráchel se začala smát.

„To není k smíchu, Ráchel!“ urazila se. „Myslím, že mi teče krev.“

„Nesměju se tobě, miláčku!“ vysvětlila rychle Ráchel a spěchala k neteři. „Spadl mi kámen ze srdce. Mysleli jsme, že to je…“

„Vrah!“ zašeptala Skye s vykulenýma očima.

„Pojďme radši dovnitř,“ ozval se Delaney. „Podíváme se na to koleno, než dostaneš otravu krve!“ dodal ironicky.

Uvnitř podrobili koleno podrobné prohlídce. „Je to jenom škrábnutí,“ konstatovala Skye. „Každopádně to není důležité. Důležité je tohle,“ prohlásila dramaticky. Ze zadní kapsy džin vytáhla složený list papíru a podala ho tetě.

Delaney si stoupl za Ráchel, a když papír rozevřela, četl jí přes rameno:

Milovaná S,

velice těžko se mi to píše, ale, bohužel, budeme se muset přestat scházet. Bylo nám spolu moc dobře, ale oba dva jsme přece věděli, že náš vztah jednou musí skončit. Pokud tě to přesto překvapuje, tak se omlouvám…

Tady text končil.

„Je to Nelsonův rukopis,“ konstatovala Ráchel.

Zadívala se na oslovení. „Pro Suzanne?“ Nebo měl Nelson ještě nějakou Sarah nebo Sharon nebo Samanthu?

„Kdes to našla?“ otočil se Delaney ke Skye.

„Na dně Rachelina šatníku.“

Ráchel se zamračila. „Zřejmě to bylo v Nelsonově kufříku… Nejspíš to vypadlo z toho notesu.“

Delaney vzal dopis do ruky. „Rád bych věděl, proč ho nedokončil.“

„Třeba neměl čas,“ navrhla Ráchel. „Nebo je to jenom koncept.

Možná to přepsal a poslal.“

„Moc by nám pomohlo, kdybychom věděli, že to S. dostala.“

„Přesně tak,“ vyhrkla Skye a v rozrušení zcela zapomněla na své zranění. „Dostat kopačky je perfektní důvod k vraždě.“

Zazvonil telefon. Byla to Kate. „Všechno je v pořádku,“ uklidňovala ji Ráchel. „Skye je tady, živa a zdráva.“

Skye se znechuceně ušklíbla a šla k telefonu. „Než se začneš, mami, rozčilovat, tak ti chci říct, že jsem možná zrovna způsobila obrat v řešení Langova případu!“

„Poslyš, Skye,“ řekla Kate unaveně, „proč mi tu aspoň nenecháš zprávu? Přijdu domu, všude se svítí, vysavač uprostřed pokoje pro hosty…“

„Promiň, mami. Ale našla jsem ten dopis a chtěla jsem ho dát Delaneymu a Ráchel. Taky jak jsem zaslechla ten hluk, tak jsem se trochu vyděsila…“

Delaney se překvapeně zadíval na Skye. „Jaký hluk? O tom jsi nám nic neřekla!“

Ráchel zatahala Delaneyho za rukáv. „Ten vrah vlastně neví, že bydlím s tebou tady.“

„Jestli Skye něco doopravdy slyšela, tak teď už to ví.“

„Nevím, jestli se mi to jen nezdálo,“ vysvětlovala Skye do telefonu. „Byla jsem trochu vystrašená, že jsem sama doma.“

Delaney vzal telefon Skye z ruky „Nejsou tam stopy po vloupání?

Všechno v pořádku?“

„Až na mě,“ konstatovala suše Kate. „Mohl byste, prosím vás, odvézt Skye domů vozem? Vrátí se pro kolo ráno.“ Načež výjimečně obměnila obvyklé rčení a povzdechla si: „Děti!“

Bylo krátce po jedenácté. Delaney se na úzké pohovce přetočil na břicho v mylném domnění, že takhle usne spíš, než když bude ležet na zádech. Jenže byl čím dál tím víc vzhůru.

Vstal a zadíval se na zavřené dveře ložnice. Jestlipak spí ona? uvažoval. Popošel ke dveřím a tiše zaťukal.

„Ano?“ ozvala se Ráchel okamžitě.

„Taky nespíš?“

„Ne.“

„Můžu na moment?“

„Samozřejmě. Co se děje?“ zeptala se, když vešel dovnitř. Seděla na posteli, deku přitaženou až po bradu.

„Přemýšlel jsem. O tom dopisu… A o Suzanne.“

„No a?“

„Co kdybychom si zítra udělali výlet do Filadelfie?“

Deka vyklouzla Ráchel z rukou a odhalila jasně zelené tričko.

Delaneymu připadala nádherná.

Ráchel se nestarala o to, jak vypadá či co se honí Delaneymu hlavou. „Navštívit Suzanne? Ale ona má přece alibi!“

„Na alibi se teď vykašleme. Bavme se o motivu! Mendez a Kelso předpokládají, že Suzanne byla blázen do Langa a Lang do ní. Z toho vyvodili, že neměla žádný důvod, aby byl Lang mrtvý. Jestli jí ale Lang poslal nějaký takový dopis, jehož začátek jsme četli, pak měla dobrý důvod, aby ho oddělala.“

„Jenomže, naneštěstí, v době Nelsonovy vraždy jsem já byla v blízkosti Nelsonova bytu, kdežto Suzanne byla ve Filadelfii a svlékala se v místnosti plné mužských,“ připomněla mu Ráchel a povzdechla si: „Nikdy by mě nenapadlo, že bych si jednou ráda vyměnila místo se striptérkou!“

„Byla by z tebe hvězda!“ zažertoval.

„To jo, zvlášť teďka. S tím svým břichem…“ Vzal ji za ruku a něžně ji políbil.

Mimoděk si položila volnou ruku na břicho a zašeptala: „Přála bych si, aby to dítě bylo tvoje!“ Sotva dořekla, zhrozila se toho. Ne, že by ji to poslední dobou mockrát nenapadlo, ale říct to nahlas před ním…

„Promiň, Deli!“ zavřela unaveně oči. „Nevím, co mě to napadlo…“

Přitiskl ji k sobě. „Já ti to povím: máš mě ráda!“ Otevřela oči. „Že by?“

Usmál se na ni a shrnul jí kadeře z čela. „Už je to tak.“

„Máš pravdu!“ řekla tiše.

„A já tebe taky, Ráchel. Miluju tě – a i to dítě, které je v tobě. Je to

přece část tvého těla. Jak bych ho mohl nemilovat?“

Přitiskla mu hlavu na rameno, aby neviděl, jak jí vyhrkly slzy. Zamilovat se ve chvíli, kdy je celý její svět vzhůru nohama! Tomu se říká zamilovat se v nepravou chvíli!

Zaklonil jí hlavu, aby mohl slíbat všechny slzy, které se jí kutálely po tvářích.

„Začínám mít dojem, že až mě budeš zatýkat, bude to pro tebe skoro stejně děsný jako pro mě!“ poznamenala trpce.

„Přeháníš!“

„Že to pro tebe bude děsný?“

„Že tě budu zatýkat!“ Políbil ji na ústa – a měl pocit, že tenhle polibek, v tuhle chvíli, je cosi osudového. „Kdyby k tomu mělo dojít, pomůžu ti utéct. Zmizíme spolu.“

„Co to, prosím tě, povídáš? To je vyloučené! To by byl konec tvé kariéry, to bys taky mohl sám skončit ve vězení! Napomáhání k útěku před spravedlností.“

Na Delaneyho padla chvilková beznaděj: co by si počal, kdyby se jí nemohl dotýkat, kdyby ji nemohl mít v náručí, kdyby se s ní nemohl milovat?

„Neboj se, ničeho takového nebude zapotřebí,“ řekl rozhodně a přitiskl ji k sobě. „Dostaneme toho mizeru, který Langa zabil.“ Pak chraptivě dodal: „Ráchel, provdej se za mě!“

Vyprostila hlavu z jeho sevření a užasle mu pohlédla do očí:

„Cože?“

„Ve Filadelfii si můžeme nechat udělat krevní zkoušky a během víkendu do toho praštit. Co tomu říkáš?“

Zavrtěla hlavou tak zuřivě, až se jí lokny rozlétly na všechny strany. „Ne! Ne! Nemůžu si tě vzít!“

„Ráchel, to dítě bude potřebovat tátu. A já se jím chci stát. A chci se postarat, aby mělo nějaké bratry a sestry, se kterými si bude moct hrát.“

„Deli, ty ses zbláznil. Vždyť se známe všeho všudy pár týdnů. Vždyť si ani nejsi jistý, že nejsem vrah. Nebo se správně říká vražedkyně?“

„Moje srdce mi říká, že jsi nevinná,“ zašeptal.

„To nestačí.“

„Mně ano.“

Přitiskla se tváří k jeho tváři. „Mně ne. A tobě to nakonec stačit taky nebude. Tvoje srdce je srdce milence. Ale mozek máš policajta. Nemůžeš se rozdvojit, Deli. Jestli se nám nepodaří nade vší pochybnost dokázat, že…“

„Dokážeme to! Uvidíš, že ano!“ Během toho ujišťování jí přetahoval tričko přes hlavu. Seděla tam teď nahá, prsa trochu plnější než před několika dny. Hruď se jí splašeně nadzdvihávala a klesala, jak vzrušeně dýchala. Vzal její ňadra do dlaní a pak špičkou jazyka laskal jejich hroty.

Ráchel měla pocit, že má horečku. Každý Delaneyho dotek na jejím nahém těle jako by ji elektrizoval, jako by zklidňoval a vzrušoval současně. Měla pocit, že nesmí promarnit tuhle chvíli. Delaney ze sebe strhnul košili, šťasten, že se nenamáhal ji zapnout, než zašel do Rachelina pokoje. Pak se vysoukal z džin. Zdvihl pokrývku a vklouzl vedle Ráchel. Byli příliš vzrušeni, aby mysleli na nějakou milostnou předehru. Jakmile se jejich těla dotkla, byli ztraceni. A když do ní vstoupil, Ráchel napadlo, že to je možná jejich poslední milování.

Delaney sebou škubl a probudil se. Měl ošklivý sen, zdálo se mu, že se dusí. Jenže teď už byl jist, že je vzhůru – ale dusil se dál. Trvalo ještě chvilenku, než jeho mozek byl schopen vyhodnotit, co se děje.

Kolem něj byl kouř – černý, dusivý, štiplavý kouř. Místnost hořela. Ráchel! Zacloumal jí a křičel: „Ráchel, Ráchel, probuď se!“ Ráchel se nehýbala.

S kašláním a sípáním odhodil pokrývky. Slyšel syčení plamenů, které tancovaly všude kolem a probleskovaly hustým černým kouřem.

„Ráchel!“ zatřásl jí prudčeji. Uvědomil si, že nespí, že je v bezvědomí. Stáhl její nehybné tělo na podlahu. Musíme se držet při zemi! uvědomoval si.

Okno bylo vzdálené asi tři metry, ale připadalo mu to jako tři kilometry. Nahmatal přehoz přes postel a prostěradlo a hodil je přes sebe a přes Ráchel.

Když ji vlekl k oknu, přišla na okamžik k sobě: „Co… co se děje?“ Než jí to stačil říct, ztratila znovu vědomí. Ani on nebyl v nejlepší formě – měl pocit, že mu hoří plíce, oči mu slzely a pro neviděl dál než

nějakých čtvrt metru před sebe.

Asi to k oknu netrvalo déle než pár minut, ale připadalo mu to jako celá věčnost. Zmobilizoval všechny zbývající síly, aby otevřel okno.

„Neboj, maličká, už jsme z toho skoro venku!“ řekl Ráchel, když ji vyzdvihl k oknu a spustil ven. Ještě že ložnice nebyla v patře. Protáhl se oknem za ní a odnesl ji stranou.

Na čerstvém vzduchu přišla za chvíli k sobě, ale nemohli dělat nic víc než sedět a dívat se, jak dům hoří.

Po chvilce zaslechli v dálce houkání požární sirény. Někdo ze sousedů zřejmě uviděl oheň a zavolal hasiče.

„Tohle nebyla nešťastná náhoda, viď?“ zašeptala.

Delaney zavrtěl hlavou a v duchu se proklínal, že usnul, místo aby dával pozor.

Ráno už obdržel Lyle Woodrum hlášení od velitele požárního sboru. Potvrzovalo to, co Ráchel a Delaney tušili – oheň někdo založil. Otázka byla kdo – ale pachatel po sobě nezanechal žádnou stopu.

Woodrum měl ještě další špatné zprávy. „Ráno volal váš šéf,“ sdělil Delaneymu. Říkal, že vám volal, ale telefon byl rozbitý.“

Delaney se usmál. Spíš zpopelněný, než rozbitý, pomyslel si trpce.

„Co chtěl?“

Woodrum váhal a přitom se díval na Ráchel. I když nic neřekl, oba pochopili.

„Ten darebák!“ zamumlal Delaney. „Slíbil mi, že počká do konce týdne!“

„Řekl mi, že John Thomas má skutečně alibi a nenašlo se nic, co by ho s Langovou smrtí spojovalo.“ Místní policejní šéf si rozpačitě prohrábl vlasy. „Chtějí ji zatknout a do čtvrtka ji obvinit.“ Soustrastně se na Ráchel podíval. „Mám v New Yorku zetě, který je právník. On sám nedělá kriminální právo, ale určitě by ti mohl někoho schopného doporučit!“

Ráchel mlčela, jen tam seděla jako ochromená. Takže už to je tady. Tohle je ten okamžik, kterého se děsila. Pak zdvihla hlavu a podívala se na Delaneyho. „Tak dělej, ať to mám za sebou!“

Delaney vyskočil. „Máš pravdu!“ Kývnul Woodrumovi, popadl Ráchel za ruku a táhl ji za sebou ke dveřím.

Ráchel vstala, trochu se jí dotklo, že je Delaney tak klidný. Inu, profesionál. Nikdy vlastně nepochybovala, že splní svou povinnost.

„Zavolejte prosím Kate,“ otočil se na Woodruma. „Ať to nějak

řekne tátovi… a ostatním.“

Woodrum přikývl. „Moc mě to mrzí, Ráchel. Víš, že ti všichni

věříme. Jestli je něco, co bych pro tebe ještě mohl udělat…“

„Myslela jsem, že do New Yorku pojedeme vlakem,“ podivila se Ráchel, když ji Delaney vedl z policejní stanice přímo k půjčovně automobilů.

„Nejedeme do New Yorku!“ Podíval se na ni. „Už jsi zapomněla, že jedeme do Filadelfie?“

„No jo, ale to bylo ještě před tím, než…“ Až za hezkou chvíli si plně uvědomila dosah toho, co Delaney dělá.

V půjčovně si pronajali těžko popsatelný černý chevrolet.

„Jaký to má smysl, Deli? Teď už je přece pozdě. Už se nedá nic

dělat. Co tam chceš najít?“

„Vraha – doufám.“

„A… když ho nenajdeš?“

Delaney se díval přímo před sebe. Vypadal ustaraně. Mlčel a soustředil se na řízení.

„Nechci, abys měl kvůli mně malér, Deli! Prosím, jeďme do New Yorku.“

„Počítám, že to stihneme na první číslo, které Suzanne večer má,“ ignoroval její protesty. „Zatímco bude na scéně, podívám se do její šatny. Jestli tam nic nenajdu, prohledám jí byt.“

„A co mám dělat já?“

„Někde si sedneš a nebudeš se do ničeho plést.“

Ráchel zaťala ruce v pěst. Alespoň se jí pak ruce přestaly třást.

„Jestli nic nenajdeš, tak mě předvedeš, Deli. Jinou možnost nemáme.“

„Něco najdu!“ řekl zarputile.

12. dubna

Vyvíjí se to, jak nejhůř může. Nejdřív Delaneyho dům vyhořel do základů, pak vydali zatykač na tetičku Ráchel za vraždu Nelsona Langa. A teď, před malou chvílí, se u nás ve škole objevil policejní

náčelník pan Woodrum s mámou a nějaký detektiv z New Yorku a vyptávali se mě, jestli nemám ponětí, kam Ráchel a Delaney zmizeli.

Vypadá to, že moje teta je na útěku! Tetu Ráchel honí policie! Polda z New Yorku si myslí, že teta Delaneymu utekla a on ji někde pronásleduje.

Kdyby tak viděl, jak ji včera večer Delaney líbal, asi by si myslel něco jiného. Jsem si stoprocentně jistá, že oba dva utekli současně. Touhle dobou už můžou být v Mexiku.

Je to docela romantický a tak, ale co my? Co já? Co máma? Co dědeček Leo? Teta Julie! Jo, pak se taky objevil Ben Sandler s nápadem, že bychom my všichni šli do televize a prosili tetu Ráchel, aby se vzdala policii, protože až ji chytnou, bude na tom ještě hůř. A ten polda z New Yorku dělal, že to je úplně jasné, že ji chytnou.

Kdybych jenom přišla na nějaký způsob, jak dokázat, že teta Ráchel je nevinná. Asi vezmu kolo a zajedu se podívat k Seymourově domku – lépe řečeno k tomu, co z něj zbylo po požáru. Kdybych našla nějakou stopu po tom žháři, vsadím se, že by to byla i stopa vedoucí k tomu vrahovi. Když jsem to řekla tomu poldovi z New Yorku, měl tu drzost poklepat mě po rameni a zeptat se mě, jestli až vyrostu, nechci být náhodou policajt v sukních. Jak říká máma: mužský!

DESÁTÁ KAPITOLA

Když Delaney s Ráchel přijeli do striptýzového baru Bottoms Up v centru Filadelfie, show byla v plném proudu. Proti svému přesvědčení se Delaney nechal od Ráchel umluvit a vzal ji s sebou, místo aby ji ukryl v hotelu, kde si pod falešným jménem pronajali pokoj.

Tmavovlasá, smyslná krasavice byla právě uprostřed výstupu – nápaditého tanečního čísla, při kterém tancovala od jednoho konce pódia na druhý jako slavná herečka Ginger Rogersová. Až na to, že kromě „fíkového listu“, cylindru a stepovacích střevíců už na sobě neměla vůbec nic.

Publikum, téměř výhradně mužské, prokazovalo své uznání pochvalnými výkřiky, pískáním a hulákáním. Pár chlápků těsně u jeviště dostalo nápad, že by mohlo své uznání projevovat hmatatelněji, ale pár vyhazovačů jim rychle vyjasnilo, že je dovoleno se koukat, ale v žádném případě není dovoleno sahat.

Delaney zavedl Ráchel k malému stolku na konci spoře osvětleného sálu. Už objednával dvě piva, když si vzpomněl, že jeho těhotná společnice nesmí alkohol a zaměnil jedno pivo za zázvorovou limonádu.

„Myslíš, že to je Suzanne?“ kývla Ráchel ke striptérce.

Delaney mrkl na jeviště a zavrtěl hlavou. „Suzanne je blondýna.

Četl jsem to v policejním hlášení.“

„Mohla by mít paruku.“ Sotva to dořekla, striptérka sklonila hlavu až ke kolenům a třepala jí v rytmu hard rocku, rozpuštěné vlasy až na zemi. „Mhm, to nebude paruka!“ usoudila Ráchel. „Je dobrá, viď?“

Delaney něco zamumlal. Dovedl si představit spoustu míst, kam by chtěl Ráchel vzít, ale striptýzový bar mezi nimi nebyl.

Stepující striptérka zmizela v zákulisí, světla se ztlumila a hudba se změnila z rocku na orientální rytmus. Když reflektory znovu ozářily jeviště, objevila se na něm kyprá blondýna, předvádějící tanec Salome se sedmi závoji. Neviditelný konferenciér oznámil, že místní Salome se jmenuje Suzanne Englishová.

„Budu tu hned!“ zašeptal Delaney a vyskočil. Ráchel ho chytla za rukáv. „Buď opatrný!“

„Nehni se odsud,“ odpověděl.

Zatímco se Delaney prodíral sálem, Ráchel sledovala, jak Suzanne odhazuje prvý závoj, pak druhý, třetí…

Nakonec jí zbyl jen jediný – ten, který zakrýval ústa a nos, takže ani na konci výstupu Ráchel pořádně neviděla, jak Suzanne vypadá. Nedokázala tudíž s jistotou říct, jestli Nelsonovu odkopnutou milenku poznává – ale nemohla se zbavit divného pocitu… Něco na té ženě – snad oči – jí bylo povědomé. Jako by ji už přece jen někdy viděla.

Výstup se chýlil ke konci, Delaney se neobjevoval a Ráchel se z toho pomalu hroutila.

Rozhlížela se po pochvalně hlučícím publiku, ale po Delaneym nebylo ani stopy. Zato zahlédla jinou povědomou tvář – tvář Louise Mendeze, náčelníka oddělení pro vraždy. Naštěstí on nezahlédl ji. Zatím.

Ráchel se vyděšeně rozběhla za Delaneym do zákulisí. Když zabočila k šatnám, málem se srazila s jednou ze striptérek. Vyjekla, protože v prvou chvíli si myslela, že blondýna ve vypasovaných červených šatech je sama Suzanne. Ale za blondýnou se vynořil malý, sporý chlápek s ohromným doutníkem v puse, a zavolal na ni: „Hejbni prdelkou, Valene. Jsi na řadě.“

Vzápětí Ráchel zahlédla Delaneyho, jak vykoukl z jedné z šaten, a oddechla si. Zato on nevypadal vůbec potěšen.

„Řekl jsem ti, že tam máš zůstat sedět,“ zpražil ji.

„Deli, je tam tvůj dobrý známý!“

Delaney neměl náladu na dlouhé dohadování. „Kdo?“

„Tvůj šéf.“

„Mendez? To nám chybělo.“ Na konci chodby uviděl požární východ a vedl ji k němu. „Pospěš si.“

„Našel jsi něco?“

Zavrtěl hlavou. „Podíváme se do jejího bytu. Ale teď musíme rychle vypadnout, než sem přijde Mendez.“

„Nemá to cenu, Deli. Mendezovi lidi určitě hlídají její byt. Jakmile se tam ukážu…“

„To máš pravdu,“ uznal Delaney.

„Konečně dostáváš rozum!“

„Raději tam půjdu sám. Posadím tě do taxíku a pojedeš rovnou do hotelu,“ rozhodl.

A to si Delaney nenechal rozmluvit. Bez dalších komplikací vyvedl Ráchel do postranní uličky a zastavil jí taxi. Jakmile si byl jist, že je bezpečně na cestě do hotelu, vracel se ke svému vozu. Cestou zahlédl Mendeze, jak mluví se dvěma filadelfskými policisty, kteří hlídali v civilním voze před striptýzovým barem. Schoval se do průchodu, dokud Mendez do vozu nenastoupil a neodjel. Pak se rozběhl ke svému auta a vystartoval k bytu Suzanne Englishové. Raději nemyslel na to, co bude dělat, kdyby i odtud vyšel s prázdnýma rukama. Ale i kdyby našel třeba ten dopis od Nelsona, nestačilo by to, aby byla Ráchel mimo podezření. Ten dopis by totiž nic nezměnil na tom, že Suzanne Englishová má stoprocentní alibi pro noc vraždy. Takže byla velká šance, že je stejně nevinná jako Ráchel.

Díky mnohaleté praxi se Delaneymu podařilo bez velkých potíží vklouznout nepozorovaně do domu, kde Suzanne Englishová bydlela. Její byt byl až nahoře, byl malý, ale elegantní. Delaneyho napadlo, jestli si striptérka teď bude muset najít méně noblesní obydlí, když už jí Lang nebude platit nájemné. Žádné známky, že by se chystala byt opustit, ale neviděl. Možná, že si už stačila najít jiného mecenáše.

Začal byt systematicky prohledávat. Vyšel z červeně tapetované ložnice, které vévodila ohromná postel, a postupoval do obývacího

pokoje a kuchyně. Nic. Vrátil se tedy zpátky do ložnice. Rozhlížel se bezradně kolem, pak se soustředil na čelo postele, polstrované bílým saténem. Začal si ho prohlížet zblízka – zvláště pravý horní roh, kde byly čalounické hřebíčky držící látku trochu uvolněné.

Prudkým škubnutím odtrhl čalounění a na polštář vypadl jakýsi předmět – Delaney ho ihned poznal, byl to Langův notýsek. Natáhl po něm ruku, a tak jako poprvé, než ho stačil rozevřít, zatmělo se mu před očima a notýsek mu vypadl z bezvládných rukou…

Svět byl rozmazaný, ale jeden obličej přece jen rozeznával.

„Mendezi,“ zaúpěl Parker a opatrně si ohmatával bouli na hlavě.

„Čím jste mě to praštil?“

„Já tě nepraštil,“ vybafl Louis Mendez. „Ale kdybych věděl, že ti dokážu vtlouct trošku rozumu do palice, tak…“

Teď Delaney postřehl další známý obličej. Otočil hlavou, přestože ho tento pohyb bolel jako čert: „Ráchel!“

„Promiň, Deli. Já vím, že jsi chtěl, abych se vrátila do hotelu – ale když jsem projížděla kolem toho striptýzového baru, víš, koho jsem uviděla?“

Uvědomila si, že Delaney není v náladě hádat, a spěšně to vyklopila sama: „Thomase! Uviděla jsem tam Jonathana Thomase. Nasedal zrovna do malého sporťáku.“

Delaney zdvihl ruku v bezmocném gestu. „Nechceš snad říct, že jsi ho s tím taxíkem sledovala?“

„Přesně k tomuhle domu.“

Delaney se podíval na Louise Mendeze. „A přímo vám do rukou.“ Když se znovu zadíval na Ráchel, všiml si, že má pouta a že za ní stojí dva policisté v civilu.

„Vsadím se, že Thomase jste nezatknul!“ řekl jízlivě.

„Když jsme sem přišli, byl jsi tu už sám.“ Delaney zaklel.

Z vedlejšího pokoje se ozvaly rozčilené hlasy. Suzanne Englishová, doprovázena hřmotným chlápkem, vpochodovala do své ložnice. „Co se to tu sakra děje?“ rozkřikla se a vztekle si měřila všechny přítomné.

Po dlouhé a vyčerpávající poradě se svým právníkem se Ráchel toužila stočit do klubíčka na pohovce a prospat ty dvě hodiny, než bude zahájeno předběžné líčení. Místo toho seděla s Delaneym a oba dva se snažili přijít na kloub tomu, co se stalo.

„Takže ten notýsek měla ona,“ řekl Delaney. „Čili ten darebák v tom modrém sedanu pracoval pro ni.“

„Ten chlap, co s ní vešel do ložnice, vyhovuje popisu, co nám dala Skye,“ upozornila Ráchel. „Vysoký, hřmotný, tmavovlasý.“ Pak si povzdechla: „Což je ovšem popis spousty lidí… Nechápu ale, jak Thomas mohl vědět, že ona ten notes má?“ Vzápětí vítězně luskla prsty. „Moment! Třeba mu to řekla. Co když se ho tím notesem pokoušela vydírat?“

Delaney se na ni obdivně podíval. „Krásná a chytrá. Tolik štěstí jsem si ani nezasloužil!“

„To jo, se mnou jsi to vyhrál!“ řekla Ráchel pochmurně.

Delaney vstal a začal přecházet po místnosti sem tam. „Vezměme to tedy pozpátku. Suzanne má ten notýsek. Její kámoš může být ten grázl, co mi ho ukradl v Pittsvillu. Asi ho tam poslala, aby ověřil, jestli sis neodnesla od Langa něco, co by ji mohlo spojit s jeho vraždou.“

„Skutečně si myslíš, že to udělala ona?“

„Měla k tomu víc důvodů než ty. Řekněme, že dostala od Langa ten dopis a myslela si, že ho může sladkými řečmi přimět, aby si to rozmyslel. Přijede tam zrovna, když ty vycházíš z budovy, čeká, až zmizíš, a jde nahoru. Pustí ji dovnitř? Samozřejmě.

Čímž se vysvětluje, proč jsme nenašli stopy po vloupání. Žadoní, aby ji neopouštěl. Jenže on si to nechce rozmyslet, a tak ji posedne žárlivost a bodne ho do zad.“

„Vypadá jako ženská, která je schopná vrazit někomu kudlu do zad,“ podotkla Ráchel. „Jenomže tu je drobný problém. V době, kdy někdo vraždil Nelsona, byla na jevišti v tom baru a předváděla tanec Salome se sedmi závoji.“ Ráchel se odmlčela a užasle se zadívala na Delaneyho.

„Co je?“

„Deli,“ zašeptala a hlava se jí při tom nápadu zatočila. „Myslím, že mě něco napadlo. Myslím, že vím, jak mohla být Suzanne Englishová současně na dvou různých místech.“

Soudní síň byla do posledního místa zaplněna pittsvillskými občany. Soudce se již poněkolikáté dožadoval klidu a pohrozil, že dá soudní síň vyklidit.

Ráchel seděla vedle svého obhájce, Neala Logana, kterého jí doporučil zeť šerifa Woodruma. „Vaše Ctihodnosti,“ řekl obhájce,

„předvolávám jako svědka Marthu Munsonovou, známou pod uměleckým jménem Valene Parrish.“

Blonďatá striptérka z klubu Bottoms Up nervózně došla na místo pro svědky.

Když složila přísahu, Rachelin obhájce k ní popošel a povzbudivě se na ni usmál. „Takže, slečno Munsonová…“

„Říkejte mi… Valene,“ usmála se na něj nervózně striptérka.

„Valene, řekněte nám prosím, co se stalo v noci čtrnáctého března.“

„Kdy chcete, abych začala?“

„Začněte třeba tím, o co vás požádala Suzanne Englishová,“ navrhl.

Ráchel se otočila k Delaneymu, který seděl za ní. Chlácholivě ji vzal za ruku.

„Suzanne mě požádala,“ vykládala zajíkavě Valene, „jestli bych ji nezastoupila v jejím čísle Salome. Věděla, že jsem zrovna měla problém se splácením nějakých dluhů, a nabídla mi za to slušný prachy.“

„Kolik?“ zeptal se Logan.

„Tisíc doláčů.“

„Jinými slovy, zaplatila vám tisíc dolarů za to, abyste místo ní tu noc vystupovala, ano?“

Valene si otřela ústa kapesníkem a kývla. „Řekla mi, že má hrozně důležitý rande a že si tý záměny nikdo nevšimne, protože jsme obě blondýny a učesat si vlasy, jak to nosí ona, není problém. A s tím závojem přes obličej nikdo nic nepozná.“

„Chcete říct,“ zdůraznil Logan, „že si publikum myslelo, že ta žena, co tančí na pódiu jako Salome, je Suzanne Englishová?“

„Všichni mysleli, že to je Suzanne,“ potvrdila Valene. „Ani Nicky, náš šéf, o tom neměl páru. Kdyby na to přišel, tak by Suzanne letěla! Je to fakt hajzl! Smí se tady takový slovo říct?“

Logan se usmál. „Jistě, to je v pořádku, Valene.“

„Asi by vyhodil i mě. Proto jsem nic neřekla.“

„To byl jediný důvod, proč jste mlčela?“

„No… Druhý den nato mi Suzanne dala dalších tisíc doláčů za to, že jsem jí odpřísáhla, že nikdy ani nemuknu.“

Valene zabloudila očima k Suzanne Englishové, která toporně seděla ve druhé řadě. „Ale to přece není jako přísahat na bibli.“

„Děkuju vám, slečno Munsonová… To je všechno.“

Co se týče Valene, tak to bylo všechno, ale tím to zdaleka neskončilo. Neal Logan předložil jako důkaz náušnici, která byla nalezena na místě vyhořelého Seymourova stavení. Kate objala dcerku a přitiskla ji k sobě. Skye zářila. Byla to ona, kdo ji našel v popelu mezi ohořelými zbytky stavení.

Delaney měl taky důvod k tomu, aby zářil. Našel totiž stejnou náušnici ve skřínce se šperky v Suzannině bytě ve Filadelfii.

Všechno vyvrcholilo tím, že se Suzanne rozplakala a přímo v soudní síni se přiznala. Se vzlykáním vypověděla, že Langa zabila v sebeobraně, zapřísahala se, že jí vyhrožoval a že se natahoval po něčem, čím by ji uhodil, takže nahmatala nůž a bodla ho do zad. Suzanne byla okamžitě vzata do vazby a Ráchel sproštěna všech obvinění.

Mendez, který seděl vedle Delaneyho, se uculil a řekl:

„Předpokládám, že teď budeš chtít, abych ti přidal!“

„Ne. Teď budu chtít přeložit,“ řekl Delaney, přelezl lavici a sevřel Ráchel do náručí. „Přeložit do Pittsvillu.“

„Cože?“

Objímající se Delaney a Ráchel byli obklopeni nadšenými přáteli z Pittsvillu, kteří jim gratulovali a tleskali.

Kelso se přišoural k Mendezovi a poznamenal: „Řek bych, že jste zrovna ztratil jednoho ze svých nejlepších lidí.“

Mendez si povzdechl. „Už bylo na čase, aby se usadil.“

Delaney zaslechl šéfovu poznámku a na moment uvolnil své objetí. „Co říkáš, Ráchel? Vezmeš si mě?“

Ráchel ho dojatě políbila. „Kdy?“

Delaney se rozhlédl kolem po známých a přátelích.

„Co třeba hned teď? Svatební hosté už jsou tady. Dokonce tu máme i soudce…“

1. května

Zrovna jsem dostala pohled od tety Ráchel a Delaneyho. Tráví líbánky na Bermudách. Máma s dědečkem plánují velkou party, až se vrátí. Přiletí i teta Julie s Washingtonu.

Ani se mi nechce věřit, že Ráchel s Delaneym se usadí právě tady v Pittsvillu. Teta Ráchel si totiž myslí, že pro děti to tady je to nejlepší místo na světě. Delaney se stane novým šéfem policie po Lylovi Woodrumovi, který se rozhodl zkusit své štěstí v obchodování s pozemky. Ale ještě než odstoupil, předal mi diplom „Za zásluhy při objasnění vraždy Nelsona Langa“. Pověsila jsem si ho hned vedle plakátu s Bon Jovi.

Takže všechno se uklidnilo, a zase začíná normální pittsvillská nuda. Alespoň že už bude brzy léto. Zvoní telefon, musím ho vzít…

1. května (pokračování)

Držte si kloboučky, něco se děje! Máma zrovna domluvila s tetou Julií. Tetičku vyhodili z televize! Jediný, co jsem z mámy vytáhla, je, že si ve svém vysílání podala jednoho velice vlivného senátora. Pak se ale ukázalo, že ten senátor je spolužák a kámoš chlápka, který je producentem pořadu „Zprávy a názory“, který moderovala teta Julie spolu se svým přítelem Jordánem Hammondem. Zajímalo by mě, jestli Jordán na protest dá výpověď. Podle mě by rozhodně měl.

Každopádně s námi teta Julie stráví léto. Aby se tu vylízala ze svých ran, jak řekla máma Benu Sandlerovi, který se u nás zastavil. Ben nevypadal, že by ho nějak moc mrzelo, že teta Julie dostala padáka. Hned mámě navrhl, že by přivítal Julii jako partnerku v

„Lidech z Pittsvillu“. Máma se mohla potrhat smíchy.

Takže to vypadá, že léto nakonec nebude taková nuda, jak jsem si myslela. Uvidíme…