JITKA VOLFOVÁ

CESTY LÁSKY

Copyright © Jitka Volfová, 2014

ISBN 978-80-204-3464*7

I.

KVĚTEN

,,Dobré ráno, Evičko! Jak ses vyspala?- zajímal se Adam.

„Málo,“ odpověděla se zavřenýma očima.

„Tak to máš smůlu! Teď už tě spát nenechám.”

Přisunul se k ní bliž a vsunul jí ruku pod noční košilku.

„Teď mi dej pokoj, ještě napůl spím,” protestovala Eva rozespale. „Na tohle jsem měla chuť večer! To jsi ale neměl zájem!”

„To není pravda, zájem byl, ale síly docházely,” bránil se Adam. „Přece jsi viděla, že jsem toho měl včera dost. Přes noc jsem ale dobil baterky, teď ti ten včerejšek můžu vynahradit!” zašeptal a zalechtal ji špičkou jazyka na lalůčku.

Eva zbystřila a snažila se rychle probrat, jestli se stal ten zázrak a Adam má opravdu chuť na sex, nemůže to přece propást, toho by určitě hořce litovala! A opravdu, začínalo to vypadat slibně! Adam se k ní naklonil, chvíli ji líbal, pak jí vyhrnul košilku až ke krku a začal ji jazykem jemně šimrat na bradavce. Druhou bradavku chvíli jemně mnul mezi dvěma prsty a potom jí rukou zamířil mezi nohy. Sáhl pod kalhotky, než jí však stačil v klíně rozehrát virtuózní koncert, otevřely se dveře ložnice. Adam dopáleně zvedl hlavu a vrhnul přísný pohled na malého vetřelce.

„Martínku, co tady děláš!“ houknul.

Tříletý synek se polekaně zastavil.

„Chci maminku!“ odpověděl a neohroženě vykročil k posteli.

Adam v duchu zaklel, rychle přes Evu přetáhl přikrývku a převalil se zpátky na svoji polovinu postele. Eva se nadzvedla a honem si stahovala vyhrnutou košili dolů.

„Máš přece svoji postýlku, tahle je naše!” snažil se Adam bránit svoje území před nevítaným vpádem. „Proč nejsi v pokojíčku se Sabinkou?”

„Sába hajá,” vysvětlil syn.

Zvedl kolínko, vyškrábal se na poste) a uvelebil se mezi rodiči. Adam zoufale obrátil oči v sloup.

To jsem teda pěkně prošvihnul, vyčítal si. Teď už se ho jen tak nezbavíme! Kdyby mě to napadlo už večer, nastavil bych si budíka.

I Eva pochopila, že hrátky skončily dřív, než mohly začít, a vyčítavě se po manželovi ohlédla. S povzdechem nadzvedla přikrývku a Martínek pod ni hbitě zaplul. Teď se pro změnu zatvářil dopáleně Adam.

Ještě ho v tom podporuj, četla mu ve tváři.

Já tam sama nebudu!*1 ozvalo se od dveří.

Než se stačili ozvat, hupla k nim do postele i pětiletá Sabinka. Když viděla, že u maminky už je obsazeno, vklouzla pro změnu k tatínkovi.

Pořid si dvě děti, a nepotřebuješ antikoncepci, povzdechl si v duchu Adam.

„Není nás tu nějak moc?” ozval se.

„Ale tati!“ napomenula ho Sabinka a pohladila ho po tváři. „Copak nejsi rád, že nás máš?”

Šibalsky na něj zamrkala, přidala úsměv s chybějícím předním zubem a tatínek kapituloval.

„To víš, že jsem rád, jste moje sluníčka” zjihnul a pohladil oba po vláskách.

Malí nájezdníci se spokojeně zavrtali do polštářů a nijak si nevšímali pohledů, které po sobě maminka s tatínkem vrhali.

„Maminko, vypravuj nám pohádku!” zaprosila Sabinka.

„A budete po ní zase spinkat?” zeptal se tatínek s nadějí v hlase.

„Budeme!” ujistila ho Sabinka, zatímco Martínek nadšeně přikyvoval.

„To chci vidět!” prohodila pochybovačně Eva, která už s nimi měla své zkušenosti.

Nakonec se přece jenom pustila do vyprávění, brzy se však ukázalo, jak byla její nedůvěra opodstatněná. Dopadlo to přesně tak, jak přepokládala. Zatímco ani jedno z dětí nemělo na spaní ani pomyšlení a obě s očima navrch hlavy držely palce udatnému princi v boji s dvanáctihlavým drakem, Adamovi byl zřejmě osud nebohé princezny úplně ukradený a uprostřed lítého boje tvrdě usnul. A než se princi a princezně rozezněly svatební zvony, dokonce nahlas pochrupoval.

„Slyšíš, jak tatínek chrochtá?” smála se Sabinka a šťouchla loktem do bratříčka.

Martínek si dal ruku na pusu a začal se potichu smát.

„Nedělejte si z tatínka legraci a radši sypte odtud!” okřikla je Eva a vstala. „Dneska má volno, necháme ho pořádně vyspat.” Pomohla dětem z postele a všichni tři se tiše vyplížili z ložnice. Když po desáté hodině Adam konečně vstal, Eva toho hned využila a vytratila se od dětí do kuchyně.

Jen ať si je tatínek taky trochu užije, říkala si.

Adam byl sice rád, že muže díky svátečnímu dni strávit celý den s rodinou, ale běhání za Martínkem na odrážedle ho tak vyčerpalo, že byl rád, když si večer mohl konečně odpočinout. Jeho ranní elán se během dne vytratil, v ložnici si důkladně natřepal polštář a vypadalo to, že se chystá ke spánku.

„Nechceš dokončit, co jsi ráno začal?” ozvala se Eva.

„A ty bys chtěla?” zeptal se bez valného nadšení.

„Proč ne, dneska jsem docela čilá,” odpověděla.

„To já teda říct nemůžu, Martínek mě dost prohnal,” povzdechl si Adam.

I Eva si povzdechla.

To se mi snad zdá! Ráno to vypadalo tak nadějně a večer zase nic! Kam se ksakru poděl ten erotoman, co chtěl souložit všude, kde se jenom trochu dalo? Jsme svoji teprve pár let a jemu už snad sex vůbec nic neříká… Z práce chodí čím dál unavenější a podrážděnější, a když se náhodou přece jenom občas pomilujeme, mám kolikrát pocit, že se k tomu musí skoro nutit a chce to mít co nejdřív za sebou.

Adam zřejmě vycítil její rozladění, otočil se k ní a začal ji hladit. O nějaké velké vášni se však z jeho strany mluvit nedalo, a to Evu dopálilo ještě víc. Ze zkušenosti už věděla, že mechanické a stereotypní laskání ji ke kýženému cíli nedovede.

„Jestli se ti nechce, tak se nenuť!” ozvala se.

„Ale chce se mi!” odpověděl podrážděně. „Jenom potřebuju trochu času.”

Eva si znovu tiše povzdechla.

Ztrácí chuť na sex, protože stárne, anebo je to moje vina? lámala si hlavu už asi po sté. Možná ho po těch letech už vůbec nevzrušuju. Ale co s tím? Líčení ani účes nezanedbávám, v teplákách taky nechodím a postavu mám skoro stejnou jako za svobodna. Proč je to teda v poslední době taková hrůza? Vždycky jsem věděla, že naše sexuální hrátky nevydrží donekonečna, ale že se ani nám dvěma nevyhne tahle příšerná rutina, tomu bych nikdy nevěřila.

S manželským milostným životem to šlo opravdu od deseti k pěti, ale nedalo se říct, že by to byla výhradně Adamova vina. Po narození Sabinky respektoval, že pro Evu byl sex až na posledním místě, a poctivě se snažil nové situaci přizpůsobit. Ani za nic nechtěl řešit svoje potřeby nevěrou, nezbylo mu tedy, než se spokojit s málem. Viděl, jak je Eva unavená a nevyspalá, a byl jí vděčný, když mu alespoň občas vyšla vstříc. Obával se, aby ji dlouhé milování pro příště neodradilo, proto se většinou s ničím moc nezdržovat a směřoval rovnou k cíli. Předpokládal, že tak to unavené Evě vyhovuje, protože sama zájem o milostné sblížení téměř neprojevovala, ani žádné zvláštní vzrušení na ní obvykle nepozoroval. Uvolnit se dokázala jedině tehdy, když Sabinku hlídala babička, to si pak zařádili skoro stejně jako za starých Časů. Jakmile otěhotněla s Martínkem, byl ale i s tímhle občasným zpestřením nadobro konec. Šátek i pouta tehdy uložil na dno nočního stolku a od té doby už je nevytáhl. Ke svému překvapeni totiž mezitím zjistil, že mu poklidný manželský sex docela vyhovuje. Už si nepotřeboval nic dokazovat ani se honit za skvělými výkony a s přibývajícím věkem a starostmi ho kromě náruživosti pomalu opouštěla i touha po nejrúznějších experimentech.

Ani Eva už dávno netoužila po sexu třikrát denně. Vadilo jí ale, že se jejich milostný život sta) tak zoufale fádním. Jak děti rostly, neměla s nimi už tolik práce jako dřív a pomalu se v ní zase probouzela touha po milostných radovánkách. Jenže ke svému zděšení zjistila, že mezitím přišla o parťáka. Obzvlášť v posledních měsících o ni Adam projevovat zájem jenom zřídka, a když už se konečně k něčemu rozhoupal, obvykle se zaměřil jenom na svoje uspokojení. Předehru zkracoval, jak to jenom šlo, a jakmile byl dostatečně vzrušený, šel hned na věc. Ze všech poloh už si zřejmě pamatoval jenom misionáře a ani zoufale stereotypní průběh aktu už mu zjevně nijak nevadil.

Ani tento večer to nebylo jiné. Tak dlouho líbal její levé ňadro, až byla v pokušení upozornit ho, že má ještě jedno. To vzdálenější totiž pravidelně zanedbával, což ji neskutečně vytáčelo. Stejně tak ji dohánělo k šílenství jeho rutinní laskání, při kterém mu ruka jen málokdy vybočila z naučené trasy. Mohla by mu klidně napovídat, věděla už dopředu, kam v příštím okamžiku sáhne. Pravé ňadro, bok, klín, po něm břicho a zase hezky zpátky nahoru a tak pořád dokola. Připomínalo ji to závody formule jedna v Monte Carlu, ale v téhle podobě o ně opravdu nestála. Po absolvování několika okruhů se na ni jako obvykle převalil a začal monotónně přirážet. Raději zavřela oči, aby si náhodou nevšiml, jak je zoufale obrací v sloup ,a odevzdaně čekala na jeho závěrečné spokojené zahekání.

„Bylo to moc prima, miláčku,” zašeptal a políbil ji. „Krásně jsem se uvolnil.”

Překuli] se vedle a okamžitě usnul. Eva vedle něj vytřeštěně zírala do stropu a už nejmíň po sté si kladla otázku, jestli ho ještě vůbec zajímá její orgasmus, nebo jestli už je mu i ona sama úplně ukradená..

Z obavy, že by volný den o týden později mohl dopadnout podobně, zavolala hned druhý den své kamarádce a bývalé spolužačce z gymnázia Heleně.

„Ahoj, Heleno, jak se máš?”

„Celkem to ujde. Včera si vzal holky na starost Roman, tak jsem se mohla v klidu učit”

„Chudinko, ty teď vlastně finišuješ,” politovala ji Eva. „Kdy máš ty státnice?”

„Až koncem měsíce, ale strachy nespím už teď.”

„A nepotřebovala bys trochu vypnout?”

„To bych potřebovala jako sůl, ale nemůžu si to dovolit.”

„Ale prosím tě, jeden den odpočinku ti rozhodně prospěje,” dostalo se jí ujištění.

Helena zpozorněla.

„Do čeho mě to zase chceš uvrtat?” zeptala se podezíravé.

„Neboj, myslím to s tebou jenom dobře,” smála se Eva. „Chci se tě totiž zeptat, jestli bys nechtěla využít toho příštího svátku a někam společně vyrazit! Dětem se ty naše akce vždycky moc líbily a nechtějí si nechat vysvětlit, že na ně teď nemáš čas”

V telefonu bylo chvíli ticho, Helena evidentně váhala.

„Vysadit potřebuju, to je fakt,” uznala. „A Roman bude tentokrát u Ireny, takže holky budu mít tak jako tak na krku. Dobře, jsem pro, ale nebude ta naše dámská jízda vadit Adamovi?”

„Neboj, ten bude jedině rád. Má toho teď v práci nad hlavu a jedině uvítá, když mu vyklidíme pole “

„Tak fajn, domluveno,” souhlasila Helena. „Ty máš víc času, tak najdi nějakou zajímavou akci a dej mi pak vědět, kam se máme dostavit.”

Sabinka s Martínkem přijali maminčin nápad s jásotem. Heleninu Denisu a Nikolku dobře znali a moc si s nimi rozuměli. Devítiletá Denisa mívala všechny na povel, její pětiletá sestřička Nikola se skoro nehnula od Sabiny, mladší jen o půl roku, a všechny tři jako starostlivé chůvičky pečovaly o malého Martínka. Kdo však žádné nadšení nejevil, byl překvapivě Adam. Když se mu Eva o domluveném výletě zmínila poprvé, nic nenamítal, ale dodatečně se mu to zřejmě rozleželo v hlavě. Zamračeně sledoval jejich přípravy a těsně před odchodem se ozval: „To sis musela tu akci domluvit zrovna na dnešek?”

Jinak to nešlo, víš přece, že Helena chodí do práce.”

„Já taky chodím do práce. Ale jak vidím, Helena je ti přednější!”

Ten má po ránu zase náladu, pomyslela si Eva.

„Ovšem že není,” řekla. „Proč jsi něco neřekl dřív, zrušila bych to.“

„Myslel jsem, že takovou samozřejmost nemusím říkatušklíbl se.

„Příště na moji intuici radši nespoléhej a ozvi se včas. Teď už to zrušit nemůžu, Helena už je určitě na cestě. Ale jestli chceš, tak pojeď s námi!” navrhla.

Žádnou radost by jí to neudělalo, nemohla se dočkat, jak si s Helenou podrbají, ale vadilo jí rostoucí napětí a chtěla zklidnit situaci. Adamovi ale došlo, že by byl navíc.

„Ne, děkuju, zůstanu doma,” odmítl nasupeně.

Eva tedy popadla děti a bez dalších řečí s nimi pospíchala pryč. Helena s oběma dcerami už na ně čekala za městem na startu cesty Pohádkovým lesem. Denisa s Nikolou vzaly Martínka za ruku a spolu se Sabinou vyrazily na cestu. Eva s Helenou šly pomalu za nimi.

„Tak jak to všechno zvládáš?” vyptávala se Eva kamarádky. „Máš toho hodně, viď?”

„To jsi uhodla, od rána do noci jsem v jednom kole,” povzdychla si Helena. „Už se nemůžu dočkat, až budu mít z krku aspoň tu školu “

„Nevyčítáš mi, Že jsem tě do ní tenkrát uvrtala, že ne?”

„Párkrát jsem tě za to pěkně proklela,” zasmála se Helena. „Ale teď už jsem samozřejmě ráda.”

„A co Roman? Pomáhá ti s něčím?”

Helena pokrčila rameny.

„Někdy jo, ale stejně si připadám spíš jako rozvedená, obzvlášť o víkendech,” povzdychla si a rozhlédla se kolem sebe. „Jen se podívej, kolik je tady dneska otců. A Roman se na nás klidně vykašle, i když dobře ví, že by si tu s ním holky užily daleko víc než se mnou.”

„Já jsem ti říkala hned, že vám to nemůže fungovat,” připomněla jí Eva. „Kdybys ho tenkrát poslala do háje, už dávno jsi mohla mít místo něj někoho mnohem lepšího!”

Helena sklopila hlavu.

„To se ti lehko řekne!” bránila se. .Jak ho mám poslat do háje, když na něm holky tolik visí?”

„Aby taky ne, když ho mají jenom svátečně,” ušklíbla se Eva a zavrtěla hlavou. „Já tě vážně nechápu! Copak v sobě nemáš žádnou hrdost? To ti nevadí, že se o něj musíš dělit s Irenou? Měla jsi s ním vyrazit dveře hned tenkrát, když na tebe přišel s tou svojí svéráznou střídavou péčí!”

Helena si znovu povzdychla. Ten nešťastný den před dvěma lety, kdy se jí v jediném okamžiku zhroutil sen o šťastné rodině, by nejradši navždycky vymazala z paměti.

Tehdy byl krásný dubnový den a ona si už od rána lámala hlavu, kam by mohla s dcerami sama vyrazit. Denisa měla velikonoční prázdniny, s Nikolkou byla ještě na rodičovské dovolené a oběma chtěla vynahradit tatínkovu častou nepřítomnost. Od té doby, co dal Roman v práci výpověd a založil si vlastní společnost, byl totiž tak vytížený, že mu na rodinu nezbýval téměř žádný čas. Evino zavolání ji potěšilo a hned nadšeně souhlasila s návrhem zajet si na Matějskou pouť. Teprve ročního Martínka Eva tenkrát nechala u matky, vyzvedla kamarádku a její dcery a všechny společně zamířily na pouť. Denisa, Nikolka i Sabinka se na ní bavily náramně, ale obě maminky měly všeho toho rámusu už po dvou hodinách docela dost. Helena se právě snažila Denise vysvětlit, že autodrom je zábava spíš pro kluky než pro ni, když jí začala Nikolka škubat rukou a křičet: „Táta, táta!”

„Nech toho, Nikolko!” napomenula ji Helena. „Kde by se tady vzal

táta!”

Nikolka však nepřestávala volat a šermovat rukou. Helena se ohlédla, kam vlastně Nikolka ukazuje, a krve by se v ní nedořezal. Na druhé straně autodromu její manžel Roman právě usazoval do autíčka asi tříletého chlapce. Pak se otočil k drobné blondýnce, objal ji kolem ramen, políbil ji a přisedl si do autíčka k dítěti. Heleně pri tom pohledu vytryskly z očí slzy jako hrachy. Eva ji rychle chytla za ruku.

„Klid, Heleno, to se určitě nějak vysvětlí!” snažila se ji uklidnit, samozřejmě marně.

Autíčka se mezitím rozjela a auto s Romanem se k nim začalo nezadržitelně přibližovat.

„Tati, tatí!” rozkřičely se Denisa s Nikolkou.

Obě začaly skákat a mávat rukama nad hlavou, aby upoutaly otcovu pozornost. Ten se sice věnoval spíš řízení, jak se snažil co nejvíc vyhýbat srážkám, ale když se k nim dostal blíž, přece jen si jich všiml. Ztuhnul a udělal pohyb, jako kdyby chtěl z autíčka hned vyskočit. Jakmile ale ztratil nad řízením kontrolu, okamžitě do nich začala narážet ostatní autíčka.

„Jdeme pryč!” zavelela rázně uplakaná Helena.

Popadla obě dcery za ruce a přes jejich odpor je táhla za sebou. Eva se Sabinkou se loudaly za nimi. Ani na zpáteční cestě nemělo Evino uklidňováni velkou naději na úspěch a Eva Šla raději zdrcené kamarádce z cesty, aby nedostala svůj díl za to, že Helenu na Matějskou pouť vytáhla. Nebýt jejich výletu, žila by Helena dál v blažené nevědomosti. Takhle proplakala celý zbytek dne a s přibývajícími hodinami propadala čím dál většímu zoufalství. Podvědomě totiž očekávala, že se Roman každou chvíli přižene s nějakým, třeba i za vlasy přitaženým vysvětlením, ten však evidentně zvolil metodu mrtvého brouka. Domů se vrátil jako obvykle a nevypadalo to, že by se chystal cokoliv vysvětlovat. To byla pro Helenu poslední kapka.

„Hned ráno podám žádost o rozvod,” procedila.

Roman stiskl rty.

„Rozmyslela sis to dobře?” zeptal se. „Chceš připravit holky o tátu?”

„Jejich táta se o ně připravil sám!” odsekla Helena. „Klidně mi je ne-chává na krku a sám se zatím stará o cizí dítě!”

Roman sklopil hlavu a chvili přemýšlel, jestli snad nedozrál čas na to, jít konečně s pravdou ven. Nakonec usoudil, že pokud se nepřizná teď, nenajde k tomu odvahu asi už nikdy.

„Kde jsou holky?” zeptal se.

„U našich.**

Když Helena viděla, jak si viditelně oddechl, loupla po něm očima. Roman už byl ale rozhodnutý a nic ho nemohlo odradit.

„Všechno je mnohem složitější, Helenko” řekl tiše. „Tomáš je totiž můj syn.”

Helena vytřeštila oči a bezvládně se svezla do křesla.

„Cože?”

„Bohužel je to tak ” potvrdil Roman a pak jí s provinilým výrazem vylíčil, jak ho před několika lety na školení svedla bývalá kolegyně Irena a jaké důvody ji k tomu vedly. „Promiň, Helenko!” řekl prosebně. „Ty jsi byla tenkrát těhotná a já se jí prostě neubránil. Nic pro mě neznamenala, byl to jenom úlet na jednu noc, vůbec mě nenapadlo, co z toho nakonec vzejde.”

Zdrcená Helena přes slzy skoro neviděla.

„A co pro tebe znamená teď?” vzlykla.

Roman zase sklopil hlavu.

„Máme spolu syna,” řekl tiše. „Nemůžu ji jen tak hodit přes palubu.”

„Aha, takže hodíš přes palubu mě, když spolu máme jenom dcery?”

„Ale ne!” bránil se Roman. „Samozřejmě žc ne, snažím se starat o vás všechny stejně.”

Helena ztuhla.

„jak stejně? Chceš říct, že se s ní pořád stýkáš?”

Roman provinile uhnul očima a mlčel.

„Takže stýkáš!” konstatovala omráčená Helena a vstala. „Jdu pustit

počítač, a jestli to jde po internetu, podám tu žádost o rozvod hned teď.”

Roman ji chytil za ruku.

„Počkej, neblázni, nemůžeš přece jednat takhle zbrkle! Chápu, že tě to hodně zasáhlo, ale tyhle věci nejde řešit s horkou hlavou. Až trochu vychladneš, určitě se nám podaří najit řešení!”

„Já ale nechci hledat řešení!” odsekla Helena a snažila se mu vyškubnout. „Už ti nemůžu věřit a nebudu dál žít s člověkem, co mi tolik let lhal do očí.”

Roman vstal z křesla a přes její odpor se ji snažil obejmout.

„Ale já jsem neměl jinou možnost!” řekl zoufale. „Mám tě totiž pořád moc rád, Helenko, a nechtěl jsem tě ztratit. Jinak bych přece požádal o rozvod už dávno sám a odstěhoval se k ní, nemyslíš?”

Na tom něco pravdy bylo, to musela Helena v skrytu duše uznat. Nakonec sc nechala přesvědčit, že s žádostí o rozvod zatím počká. Roman slavil první malé vítězství a plný nadšení, že mu nemanželský syn prošel tak lehce, začal hned druhý den pečlivě promýšlet další strategii. Domů sc přihnal s obrovskou kyticí a drahými náušnicemi a v dalších dnech a týdnech sc proměnil v nejdokonalejšího manžela na světě. Chodil domů včas, pomáhal s domácností, věnoval sc oběma dcerám, o víkendech vozil celou rodinu po výletech. Dělal zkrátka všechno pro to, aby v Heleně vzbudil dojem, že rozvodem by mnohem víc ztratila, než získala. A když usoudil, že už se s existencí Ireny a Tomáška jakž takž smířila, odvážil se dál.

„Helenko, co bys tomu říkala, kdybych se u vás střídal?” zeptal se opatrně.

„Jak střídal?” nechápala Helena. „U koho střídal?”

„No, že bych třeba bydlel vždycky pár dní tady s vámi a pak pár dní u Ireny a Tomáška,” vysvětloval.

Helena nevěřila svým uším. Když se vzpamatovala z nejhoršího, vstala a šla si do kuchyně pro tu největší pánvičku, kterou měla, protože usoudila, že takový návrh si zaslouží pádnější odpověď, než jsou pouhá slova. Když ji však vzala do ruky a zkusmo se s ní rozpřáhla, uvědomila si, že ani po tom, co jí provedl, ho stejně nedokáže praštit tak, jak by si zasluhoval, a pánvičku zase uklidila. Z kuchyně odešla rovnou do ložnice a kategoricky se v ní zamkla. Dva dny manžela přehlížela jako krajinu, nepromluvila s ním ani slovo a v ložnici se důsledně zamykala. Po týdnu jí však nezbylo než potupně kapitulovat. Mezitím jí totiž došlo, jak moc je na rodičovské dovolené závislá na jeho penězích i pomoci, a děsila ji představa, že by se od nich odstěhoval a platil třeba jen minimální výživné. Když jeho nestydatý návrh se skřípěním zubů nakonec odsouhlasila, byl Roman nadšením bez sebe. Sice by mu ještě víc vyhovovalo, kdyby se Helena s Irenou spřátelily a třeba na společné dovolené se seznámily i všechny děti, byl však natolik soudný, že si uvědomoval nereál-nost takové představy. Utěšoval se tím, že člověk nemůže mít všechno, a hlavně byl rád, že mu konečně skončil život štvance. Už dlouhé tři roky žil v neustálém napětí a strachu z prozrazení. Dvě rodiny stíhal jen s vypětím všech sil a jen stěží si vybavoval všechny svoje výmluvy. Teď si bude moci konečně definitivně oddechnout. Svůj nápad uvedl do praxe hned příští pondělí.

„Ne abyste tady maminku zlobily/’ nabádal dcery při odchodu z domova. „Otevřel jsem novou pobočku, ale je moc daleko, takže se k vám nestihnu večer vrátit. Přijedu až za pár dní a pak vám všechno vynahradím, ale jedině tehdy, když na vás od maminky neuslyším žádnou stížnost! Rozumíme si?”

Obě dcery ho ujišťovaly, že budou hodné, a Roman s klidným srdcem odešel. Z práce pak odjel rovnou za Irenou a Tomáškem. Když se koncem týdne vrátil domu, obě dcery ho nadšeně vítaly a nemohly se ho nabažit.

„Tati, tatí, co nám vezeš?” dorážely a věšely sc na něj jedna přes druhou.

Helena jejich nadšení rozhodně nesdílela, a když ji v noci manžel objal, otřásla se odporem.

„To nemůžeš myslet vážně! Sotva vylezeš z Ireniny postele, hned se budeš cpát do mojí?”

„Buď klidná, s Irenou jsem teď ani jednou nespal!” odsekl Roman.

Helena mu nevěřila ani slovo.

„Nelži!”

„Bohužel nelžu!” ujistil ji. „Klidně ti můžu přísahat, že jsem si ani jednou nevrznul.”

Helena se na něj pochybovačně podívala.

„Vy jste se pohádali?”

„Ale ne.”

„Tak co se stalo?”

„Nestalo se nic, akorát jsem blbec a neumím počítat!”

„Počítat? Co počítat?” nechápala Helena.

„Ty vaše cykly!” ušklíbl se Roman. „Irena to totiž hned první den dostala.”

Helena se neubránila škodolibému smíchu.

„Dobře ti tak! To máš za to, že jsi od nás tak pospíchal.”

„Nikdy bych nevěřil, že jsi tak zlomyslná/’ řekl Roman. „Asi tě budu muset pořádně potrestat!”

Chtěl se na ni převalit, ale Helena se bránila.

„Nech mě na pokoji! Na tohle jsem tak akorát zvědavá! Nejdřív zdrhneš za jinou, a když ti to s ní nevyjde, budu ti z nouze dobrá já?N

„Ale ne, to není z nouze!” ujišťoval ji Roman. „Přece víš, jak ohromně mě odjakživa vzrušuješ/’

„Na tyhle řeči ti neskočím,” varovala ho Helena a odstrkovala ho.

Chvíli se spolu přetahovali, ale brzy zjistili, jak je tichý, ale o to úpornější boj oba vzrušuje. Když Roman ucítil, že Helenin odpor pomalu začíná slábnout, hned se na ni přehoupl. Chytil ji za ruce a přimáčkl jí je do polštáře nad hlavou.

„Ty prevíte, zneužíváš toho, že máš větší sílu,” zašeptala udýchaná Helena.

Tomu se však Roman mohl jenom zasmát. Už dávno věděl, že právě něco takového s jeho ženou dokáže udělat divý. Ani on sám ale nechtěl přijít zkrátka. Uvolnil si jednu ruku, vyhrnul jí košili až ke krku a jazykem začal laskat její ňadra. Heleně to bylo příjemné, to ano, ale pořád na něj byla naštvaná a nechtěla mu dát nic zadarmo. Usilovně k sobě tiskla obě nohy, ale sílící tlak vycházející z jeho slabin ji brzy přiměl změnit názor. Jakmile Roman ucítil, že sevření povolilo, pustil její ruce, svezl se níž a stáhnul jí kalhotky. A pak udělal něco neočekávaného. Chytil ji pod pravým kolenem, nohu jí zdvihl ke stropu a s roztaženými stehny přikleknul k jejímu klínu.

„Neříkej mi, že ho tam nechceš!” zašeptal a už do ní pronikal.

Helena místo odpovědi jen překvapeně vyhekla. Sice si nepamatovala, že by to někdy dělali takhle, ale líbilo se jí to, to nemohla popřít. Levou rukou jí Roman objímal stehno, pravou jí střídavě dráždil ňadra a klín a přitom pomalu přirážel. Chtě nechtě musela uznat, že proti dřívějšku se dost vypracoval, ale o tom, kde všude asi sbíral zkušenosti, raději nechtěla nic vědět. S blaženým výrazem ve tváři mu hladila stehna a boky a tiše vzdychala do rytmu. Jeho nadřazenost a hloubka spojení doprovázená drážděním rukou, to byla fantastická kombinace, která ji přivedla k vrcholu nečekaně brzy.

„To tě naučila Irena?” vydechla.

„Ne, to mám z netu,” odpověděl Roman.

Jenom jestli!”

Roman se k ní naklonil a políbil ji.

„Tomu věř!” ujistil ji.

Helena si přesto tiše povzdychla.

„Romane, tohle příště nezvládnu. Když budu vědět, že ses teprve včera miloval s ní, nedovedu se přes to přenést!”

„Ale dovedeš! Donedávna ti to přece nevadilo.”

Jak mi to mohlo vadit, když jsem o tom nevěděla?”

„časem si určitě zvykneš, nejsi přece jediná Ženská, co se dělí o manžela s milenkou.”

„To asi ne, jenže ty manželky to nevědí!”

„Ale ty milenky o manželce většinou vědí!” argumentoval Roman. „A taky se s tím dokážou srovnat*

„Protože se zapírají a doufají, že on se kvůli nim jednou rozvede”

„To ale není Irenin případ,” odpověděl Roman. „Od začátku ví, že se s tebou rozvést nechci. Tak bud rozumná a sama mě k ní nevyháněj. Nebo by ti snad bylo milejší, kdybych se k ní odstěhoval, a vy jste zůstaly samy?“

„To ne,” uznala Helena.

„Tak vidíš!” triumfoval Roman.

„Stejně tě nechápu! Jestli si myslíš, že budeš trvale zvládat práci, dvě domácnosti, manželku, milenku a tři děti, tak si troufám tvrdit, že se dost přeceňuješ.”

„Zvládám to už tři roky,” zasmál se Roman. „Tak to snad ještě nějakou dobu vydržím.”

Helena byla přesvědčená, že dříve nebo později musí Roman nevyhnutelně kapitulovat, protože takový zápřah nezvládne, bylo jí však jasné, že si musí počkat, až na to přijde sám. A do té doby se musí sama postavit na vlastní nohy. Jedině tak dokáže čelit všemu, co ji může v budoucnu potkat. Jak teď byla ráda, že dala na Evinu radu, aby si doplnila vzdělání. Díky jejímu neustálému přesvědčování, že v dnešní době pouhá maturita moc neznamená, už dokončovala první ročník dálkového bakalářského studia a jen doufala, že za nastalé situace zvládne i další dva.

Na podzim toho roku dala Nikolku do školky a vrátila se zpátky do práce. Tím okamžikem jí ale začala neskutečná honička. Často měla pocit, že státnice skládá dnes a denně. Chodit do práce, dálkově studovat a přitom zvládat péči o dvě malé děti vyžadovalo mimořádné manažerské schopnosti. Oba rodiče a mladší sestra Soňa jí naštěstí pomáhali, jak jenom mohli, a díky jejich obětavé pomoci všechno stíhala, i když často padala únavou. Ve svém úsilí však rozhodně nehodlala polevit, aby se v případě nutnosti dokázala o sebe a své dcerky postarat sama. Zatím si ale nemusela dělat starosti. Roman do rodinného rozpočtu přispíval stejně jako dřív a v rámci svých časových možností jí pomáhal i s domácností. A když si postěžovala, jak nic nestihá, dokonce jí koupil i starší auto. Přesto už se nemohla dočkat konce studia a těšila se, jak si získáním titulu bakalářky pozvedne pošramocené sebevědomí. Teď jí k vysněnému cíli zbýval už jenom poslední krůček, zvládnout státnice a obhajobu.

,,A Roman vás celou tu dobu zvládá obě dvě?“ zeptala se Eva. „Kupodivu jo, až se tomu divím,” odpověděla Helena. „Byla jsem přesvědčená, že mu brzo dojde dech, ale on je úplně v pohodě a podle všeho mu to náramně vyhovuje.”

„Aby taky ne, vždyť si to uměl zařídit!1’ ušklíbla se Eva. „Ostatní nevěrnici by mu mohli jenom závidět. Ale co když na něm Irena časem zapracuje a přesvědčí ho, aby s ní zůstal natrvalo? To se klidně může stát, nebyl by zdaleka první ani poslední. Myslíš, že bys to ustála?”

„Co bych mohla dělat,” povzdychla si Helena. „Asi bych se musela utěšovat tím, že se Soňou mi to klape skoro víc jak s ním”

„Se Soňou?” užasla Eva.

„No jistě! Přece jsem ti říkala, že u mě bydlí, když je Roman u Ireny.”

„To jsi sice říkala, ale jak to myslíš, že vám to spolu klape? Vždyť jste proboha sestry!”

Helena obrátila oči v sloup.

„Ty máš v hlavě pořád jenom to jedno,” povzdechla si. ,Já jsem to myslela jinak. Soňa končí v práci dřív než já, vždycky přivede Nikolku ze Školky, udělá úkoly s Denisou, někdy nakoupí, jindy vypere nebo třeba uvaří večeři. A když si pak večer sedneme k seriálu, to je teprve parádal Nikdo nám nic nevyčítá, nepřepíná programy, a hlavně neotravuje, že zrovna někde dávají fotbal.”

Jo tak!” usmála se Eva. „Celkem chápu, že se ti taková pomoc hodí, ale neříkej mi, že ti Roman nechybí v posteli!”

„Chybí,” přiznala Helena. „Nejsem bohužel z těch, co jim to stačí jednou za měsíc. Za těch pár dní, co je vždycky pryč, jsem většinou tak nadržená, že si pak ani nedokážu hrát na uraženou.”

„To mu ovšem náramně nahrává,” mínila Eva. ,A to vás fakt zvládne obě?”

Helena pokrčila rameny.

„Zřejmě jo! Nemám sice ani ponětí, jak často spí s Irenou, ale se mnou většinou obden “

Eva dopáleně zakroutila hlavou. Věděla, že Roman je jen asi o tři roky mladší než Adam, a tak propastný rozdíl si nedovedla vysvětlit.

„A jak tohle řeší Soňa?” zeptala se. „Už konečně s někým chodí?”

Helena zavrtěla hlavou.

„Kdepak, mele si pořád to svoje. Od rozchodu s Honzou se mužským vyhýbá na sto honů, a když se dozvěděla, že se oženil, prohlásila, že chlapa už nechce do smrti ani vidět/’

Eva si povzdychla.

„Ale Honzovi nemůže nic vyčítat, ten měl přece neskutečnou výdrž. S tou frajeřinkou na lyžích to tenkrát pěkně zvoral, to je fakt, ale co měl pak dělat, když mu to ani po roce nedokázala odpustit?”

„Já mu to nevyčítám ” povzdechla si i Helena. „Podle mě udělal všechno, co bylo v jeho silách, a měl s ní svatou trpělivost. Ale když si pořád nedala říct, musel začít myslet taky na sebe. Kvůli její paličatosti přece nezůstane sám!”

Eva si znovu povzdechla. Pro svého bývalého přítele a kolegu měla ještě pořád slabost a bylo jí ho líto. Dobře věděla, jak moc Soňu miloval a jak těžce rozchod nesl.

„Nevíš něco o Šárce?” zeptala se po chvíli na další bývalou spolužačku.

Ještě před pár lety se všechny tři každý měsíc pravidelně scházely. KdyŽ však Šárka přišla o práci a rozešel se s ní přítel, nedokázala se dál dívat na to, jak movitý Adam Evu rozmazluje a zahrnuje dárky. Tolik jí záviděla její štěstí, že Adamovi poslala anonymní dopis a fotografii, která měla dokazovat Evinu nevěru. Žárlivostí posedlý Adam tenkrát Evu zbil a znásilnil a ona od něj kvůli tomu odešla. Zapomenout na něj však nedokázala a po čase mu nakonec odpustila. Jejich usmíření bylo tak bouřlivé, že při něm Eva otěhotněla a události pak nabraly rychlý spád. Ještě před narozením Sabinky se vzali, ale Eva přesto nedokázala Šárce její zradu odpustit. Vyškrtla ji ze svého života a přestala se s ní vídat. Ted po šesti letech už ale byla mnohem smířlivější a zajímalo ji, jak se bývalé kamarádce daří. Od Heleny se toho však mnoho nedozvěděla.

„Skoro nic,” odpověděla kamarádka. „Co se vdala, už mi zavolá jenom málokdy.”

„Kdybys s ní náhodou mluvila, pozdravuj ji,“ řekla Eva a Helena kývla na souhlas.

Domů se Eva s dětmi vrátila až navečer, ale nepřipadalo jí, že by je Adam nějak postrádal. Jejich halasný příchod ho podle všeho vyrušil z podřimování u televize.

„Ahoj tati” křičeli Sabinka s Martínkem a hnali se k němu.

„Vy už jste tady?” divil se. „Tak povídejte, jak jste se měli?”

„Super, tati,” odpověděla Sabinka a skočila mu na klín. „Podívej se, co jsem našla,” chlubila se a strkala mu pod nos barevný kamínek.

„Já taky!” ozval se Martinek, aby snad náhodou nezůstal za starší sestrou pozadu a drápal se za ní tatínkovi na klín.

„A nezlobili jste maminku?” zjišťoval tatínek.

„Nezlobili, dostali jsme za odměnu zmrzlinu?” hlásila Sabinka.

Adam je přitiskl k sobě a chvíli se s nimi mazlil.

Jsou to moje zlatíčka, říkal si, jenom kdyby pořád tolik nekřičeli. Do* ted tu byl tak boží klid!

„A jak ses tu měl ty?” zeptala se Eva, jako kdyby mu četla myšlenky. „Nebučelo ti tu z toho ticha náhodou v uších?”

„Ale ne, právě naopak,” odpověděl Adam. „Všichni jste mi moc chyběli”

Eva se na něj pochybovačně podívala.

„Vážně? Tak jestli ti to jejich brebentění tolik chybělo, tak na ně prosím tě dohlídni při koupání, ať po nich zas nemusím vytírat koupelnu. Já zatím udělám něco k večeři”

Když večer obě děti usnuly, vrátili se spolu do obývacího pokoje, ale místo klidného posezení začal Adam s výčitkami:

„To jsem si je teda dneska hodně užil,*’ ušklíbl se. „Jeden den jsem doma a ty si to schválně zařídíš tak, abych je viděl sotva hodinu!”

„Minule sis stěžoval, jak ti dali do tělabránila se Eva. „Tak jsem chtěla, aby sis odpočinul.”

„A to ses mě nemohla aspoň zeptat, než sis to s Helenou domluvila?”

„To jsem mohla ” připustila Eva.

„Tak vidíš, nestojím ti ani za to, aby ses se mnou poradila,” zlobil se Adam. „Rovnou mě postavíš před hotovou věc!”

„Ale to přece není pravda,” bránila se Eva.

„Jak to, že ne?”

„Chceš se mermomocí hádat?” zeptala se Eva unaveně.

„Nechci se hádat, ale pěkně mi to hnulo žlučí! Je svátek, konečně si můžu užít rodinu a místo toho tady trčím sám jako kůl v plotě!”

„Nevypadalo to, že bys nás zase tak moc postrádal,” odsekla Eva. „Byl jsi určitě rád, že od nás máš pokoj.”

„Tak to se teda pěkně pleteš, náhodou jsem na dnešek připravil príma program.”

„To nemá cenu!” vzdychla Eva a vstala. „Jdu spát.”

„Cože? Vždyť ještě není ani devět! To mi děláš naschvál?”

„Nedělám, jsem unavená, já jsem od rána neležela u televize jako ty.”

Tuhle jízlivou poznámku si měla raději odpustit. Nespravedlivé obvinění totiž Adama rozčílilo ještě víc. Když ráno osaměl, nevěděl, co si počít s volným dnem, a z dlouhé chvíle si pustil počítač. Chvíli jenom brouzdal po internetu, ale pak se mu začaly honit hlavou pracovní problémy. Nakonec mu to nedalo a začal se naplno věnovat práci. Zabral se do ní tak, že nakonec u počítače strávil celý den a televizi si pustil až krátce před návratem rodiny z výletu. Najednou však vůbec neměl chuť to vysvětlovat.

„Tak si jdi. Dobrou noc!” odsekl.

Eva se nasupeně otočila a odešla do ložnice. Z nočního stolku si vzala rozečtený román, aby se trochu uklidnila, ale nemohla se na čtení po* řádně soustředit.

Co se to s námi sakra děje, běželo jí hlavou. Dřív jsme se přece k sobě takhle nechovali! Teď se každou chvíli hádáme a místo usmíření v posteli spolu kolikrát ani nemluvíme.

A tak to mělo dopadnout i ten večer. I když nad knížkou strávila skoro dvě hodiny, Adama sc nedočkala.

Druhou květnovou sobotu odjeli jako každý rok na Moravu za Adamovou matkou a rodinou jeho sestry Jany. I když byl na dálnici jen slabý provoz, cesta jim připadala nekonečná. Eva se sice poctivě snažila obě děti zabavit, ty však neměly svůj den, obě byly jak z divokých vajec a neustále se spolu pošťuchovaly. Když po hodině jízdy Martínek konečně usnul, všichni si oddechli.

„Myslíš, že na tom budou Jana s Karlem už trochu lip?” zeptal se Adam Evy.

„Bojím se. Že ne,” odpověděla, „Tahle léčba trvá vždycky roky a člověk nikdy nemá jistotu, že se to nebude opakovat. A to ani nemluvím o tom, co se stalo pak.”

„To mi vůbec neříkej,” povzdychl si Adam.

Sotva dorazili do cíle, na první pohled bylo jasné, že Eva měla bohužel pravdu.

„Tak vás tu pěkně vítám,” zamumlal Janin manžel Karel a Šel dětem pomoci z auta.

Adamovi i Evě zatrnulo, když ho uviděli, a bezradně se na sebe podívali. Od posledního setkání švagr tak zestárnul a zešedivěl, že ho skoro nepoznali. Po jeho obvyklém vtipkování už dávno nezůstalo ani stopy, několikaleté trápení s jedinou dcerou Luckou ho připravilo o veškerou radost ze života. Ani Jana a její matka na tom nebyly o moc lépe, i v jejich tvářích byl vidět smutek a beznaděj.

„Lucka je doma?” ptala se Eva Jany, zatímco se děti vítaly.s babičkou.

„Ne, přestěhovala se ke Karlovým rodičům,” odpověděla Jana. „Vyčetla nám, že nás má pořád v patách a že si tu připadá jako ve vězení. Chtěla odtud mermomocí pryč a náš názor ji vůbec nezajímal.”

„Musíte vydržet,” utěšoval ji Adam. „Časem určitě přijde k rozumu.”

„Pochybujupovzdechla si Jana. „Od chvíle, kdy to všechno začalo, si s ní už vůbec nerozumíme.”

„Zase se to zlepší, uvidíš, hlavně že jste ji tenkrát našli včas,” chlácholila ji Eva. „A jak to má s tou maturitou?”

„V pondělí jí začíná svafák, ale už ani nevěřím, že konečně odmatu* ruje. Maturita je hlavně nápor na nervy.“

„Naděje umírá poslední,” utěšovala ji Švagrová. „Třeba jí profesoři trochu pomůžou, když vědí, co má za sebou.”

„Kéž by,” povzdechla si Jana. Jsme z ní všichni už úplně hotoví a připadáme si tu jak v márnici.”

Eva s Adamem si moc přáli, aby Sabinka s Martínkem přivedli tetu, strejdu a babičku aspoň na chvíli na jiné myšlenky. Malí caparti o tom sice neměli ani tušení, ale svůj úkol plnili na jedničku. Dům a rozlehlou zahradu vzali útokem a všechno živé před nimi prchalo na všechny strany.

„Teda Evo, jak ty divochy zvládáš, když jsi na ně doma sama?” zeptala se po hodině zchvácená babička.

„Doma tolik nevyvádějí,” odpověděla Eva. „Ale teď si potřcbujou vy* nahradit tu dlouhou cestu sem.”

Teprve po obědě si mohli dospělí u kávy v klidu popovídat.

„Nedělá vám Renata problémy s Dominikem?” vyptával se Adam. „Dodržuje naši dohodu?”

„Možná se budeš divit, ale vycházíme s ní teď daleko lip než kdy předtím ” odpověděla Jana. „A asi ti nemusím říkat, jak jsme rádi. Bez Domči by to tu bylo už úplně na zbláznění.”

„To jsem rád,” řekl spokojeně Adam. „A jak často si ho berete?”

„Je tady každou chvíli, nejenom ty dva víkendy v měsíci, co jste si domluvili,” odpověděla mu matka. „Renatě a tomu jejímu Pavlovi se totiž náramně zalíbily nejrůznější euro víkendy a wellness pobyty a kdovíco ještě. Jsou pořád někde po výletech a vždycky jsou rádi, že se o DomČu postaráme.”

„Takže ho vidíte mnohem víc než já,” posteskl si Adam.

„Buď rád, že má poblíž aspoň nás, když už to takhle dopadlo,” odpověděla mu matka.

Adam si povzdechl, ještě pořád se nedokázal úplně vyrovnat s tím, že se svým prvorozeným synem z prvního manželství ztratil už před pěti lety pravidelný kontakt. Po neustálých sporech s bývalou manželkou sice tehdy požádal o střídavou péči, než ale došlo na vyřízení jeho žádosti, odstěhovala se Renata za svým novým partnerem Pavlem do Brna a Dominika odvezla s sebou. Při dvousetkilometrové vzdálenosti nepřipadala střídavá péče v úvahu a styk otce se synem sc omezil už jenom na prázdniny. Adam se sice snažil vídat se $ ním co nejvíc a využíval k tomu i svoje služební cesty, ale přesto s každou další Dominikovou návštěvou cítil, jak se pomalu odcizují. Smiřoval se s tím velmi těžce - i když se s jeho matkou rozešel ve zlém, na synovi odjakživa velmi lpěl. Když se pak dozvěděl, jaké problémy mají Jana s Karlem s dcerou Luckou, dostal nápad a své bývalé ženě zavolal: „Poslyš, nechybějí náhodou Dominikovi tvoji rodiče? Dřív u nich byl přece dost často a teď už je asi moc nevidí, viď?”

„To ne,” přiznala Renata. „Je to daleko, dostaneme se k nim už jenom občas. Co to, že se o ně tak staráš?”

„Nejde mi ani tak o ně, ale napadlo mě, jestli by si ho místo nich nemohli k sobě pravidelně brát Jana s Karlem a moje máti.”

Chvíli bylo ticho, Renata evidentně vyhodnocovala jeho návrh.

„Ale proč ne,” řekla nakonec. „Je to odsud kousek a jemu jenom prospěje, když se občas dostane ven z města.”

Jak se brzy ukázalo, byl to mimořádně dobrý nápad. Všem třem zúčastněným stranám dohoda náramně vyhovovala, jenom jemu samotnému nijak nepomohla. Ztráta syna ho tak mrzela, že se nakonec po dlouhém váhání odhodlal podstoupit martýrium Evina těhotenství ještě jednou a pořídit si ještě jedno dítě. U Evy však nejdřív pořádně narazil.

„Ty ses asi zbláznil! Sotva jsem Sabinku vypiplala z nejhoršího, ty bys mě do toho uvrtal znova?”

„Nechci, aby byla jedináček, a sama víš, že Dominik sem teď skoro vůbec nejezdí,” snažil se jí přesvědčit.

Eva měla ještě těhotenství a porod v živé paměti a do druhého dítěte se rozhodně nehrnula. Nakonec si však uvědomila, jak moc v dětství záviděla spolužačkám, které měly sourozence, a jak sama uvítala, když přišla na svět její nevlastní sestra Klára. Přestože se spolu vídaly jen sporadicky, odjakživa si dobře rozuměly. Teď to však vypadalo, že Sabinka se s nevlastním bratrem Dominikem uvidí ještě méně, a to se ani jí moc nezamlouvalo. Navíc viděla, jak moc sc Adam kvůli Dominikovi trápí. Nakonec se nechala přesvědčit a nadšený Adam se hned pustil s plnou vervou do díla. Výsledek se dostavil velmi brzy a dva a čtvrt roku po Sabince přišel k Adamově radosti na svět malý Martinek, další pokračovatel rodu Svobodových.

„Proč s tím kafem tak pospícháš?” zeptala se Jana, když uviděla, jak Adam opatrně srká ještě horkou kávu.

„Chci zajet pro Dominika,“ odpověděl jí.

Jana se podívala na hodinky a usmála se.

„To nebude potřeba,” řekla.

A opravdu, uplynulo sotva pět minut a Dominik se objevil ve dveřích.

„Ahoj, tati!”

Adam na něj vyvalil oči.

„Kde ses tu vzal?” divil se. „Právě jsem se pro tebe chystal zajet.”

„A proč? Už dávno sem trefím sám/’ zasmál se Dominik.

Eva s Adamem žasli, jak neuvěřitelně sc od minulého setkání zase vytáhl.

„Teda Domčo, ty budeš jednou snad ještě větší než táta!” konstatovala Eva.

„Ani mi nemluv, taky mi nikde nechtějí věřit, že je mi teprve čtrnáct,” odpověděl Dominik.

Sabinka s Martínkem se hned po probuzení na velkého bratra nadšeně vrhli a po dlouhé době byl celý dům plný veselí a dětského výskání. Všichni domácí byli rádi, že je návštěva přivedla na jiné myšlenky, a když se hosté po nedělním obědě začali chystat k odjezdu, bylo jim těžko u srdce.

..To je škoda, že už musíte jet,” litovala Adamova matka.

„Bohužel, mami. dál už zůstat nemůžeme, ráno musím do práce/’ odpověděl Adam.

„Nechte nám tu aspoň Domču!” přimlouval se Karel. „Večer ho odvezeme.”

„Jak chcete,” souhlasil Adam a začal se loučit. „Mějte se tu hezky a pozdravujte od nás Lucku/’

Zpáteční cesta probíhala mnohem klidněji, jednotvárná jízda obě unavené děti naštěstí brzy uspala. Adam s Evou byli jedině rádi, oba byli myšlenkami u nešťastné Lucky.

Její problémy začaly brzy po nástupu na obchodní akademii v Brně. Nejdřív se do nové Školy ohromně těšila a neodradilo ji ani varování starších kamarádek, že brněnská děvčata často nad spolužačkami z venkova ohrnují nos. Sledovala pečlivě nejnovější módní trendy a díky tomu vplula mezi nové spolužačky v plné parádě. Žádné pohrdání tehdy z jejich strany necítila, ale po Vánocích nečekaně přišla studená sprcha.

„Teda Lucko, jak se můžeš pořád tak cpát?” rýpla si do ní znechuceně spolužačka Tereza, když ji uviděla, jak se o přestávce bezstarostně láduje dvěma chleby se Šunkou a sýrem. „Copak ti vůbec nezáleží na tom, jak vypadáš?”

Lucku její poznámka tak překvapila, že jí chvíli trvalo, než sousto spolkla.

„A jak podle tebe vypadám?” zeptala se nechápavě.

„Jako bečka! Kolik vlastně vážíš?”

„Nevím přesně, asi Šedesát kilo.”

„No to se teda styď! jsi daleko menší než já, ty bys podle mě neměla vážit víc než tak padesát, a možná ještě míň.”

Lucce tehdy svačina přestala chutnat. Vstala a nedojedený zbytek vyhodila do koše. Z toho, co si právě vyslechla, se nemohla vzpamatovat. Nikdy předtím ji nenapadlo, že by snad byla tlustá. Pravda, odjakživa jí chutnalo, ale co snědla, to s kamarádkami ze vsi zase vyběhala, takže zůstávala pořád stejně štíhlá. Jenže když se večer prohlížela v zrcadle, zhrozila se. Její krásně formovaná postava byla opravdu pryč. A důvod nemusela hledat dlouho. Nástupem na střední Školu se jí podstatně změnil denní režim. Ve škole teď trávila mnohem víc času než dřív, dojíždění jí zabralo další hodinu a půl a po návratu domů si navíc často sedala rovnou k učení nebo k počítači. Na pravidelné procházky po vsi, natož sportování už jí nezbýval čas a vánoční svátky spolu se Silvestrem dílo zkázy dokonaly.

Vždyť ta Tereza má pravdu, říkala si omráčeně při pohledu na svůj obraz v zrcadle. Zadek mám jako stodolu, není divu, že o mě kluci nemají zájem. Nedá se nic dělat, musím okamžitě zhubnout!

Hned druhý den se odhodlaně pustila do realizace tohoto plánu a roztočila tak kolotoč, který už nedokázala zastavit. Svačiny připravené pečlivou babičkou házela do koše už cestou do školy, aby ji o přestávce nesváděly, polévkám ve školní jídelně se vyhýbala velikým obloukem, pod palbou kritických pohledů spolužaček snědla obvykle sotva polovinu hlavního jídla. Posedlá touhou být štíhlá jako vychrtlé modelky na obálkách časopisů statečně snášela celodenní půst. Po návratu domů však mívala problém. Babička ani matka, které se střídaly ve vaření, nechtěly pochopit, proč se Lucka najednou odmítá účastnit společné večeře. A tak nastalo období nekonečných výmluv a lží. Jednou jí bylo špatně, podruhé musela právě v době večeře nutně ke kamarádce a po návratu tvrdila, Že už se u ni navečeřela, potřetí se zdržela v Brně až do pozdních večerních hodin, počtvrté si vymyslela nějakou záminku a odnesla si talíř s jídlem do svého pokoje. O víkendech se tak dlouho snažila vyhýbat společnému obědu, až časem dosáhla toho, že rodiče po ní přestali vyžadovat, aby jedla s nimi. Tehdy slavila malé vítězství a v soukromí svého pokoje se radovala, jak jí z těla mizí jeden kilogram za druhým. Najednou se vešla do kalhot, které nosila ještě jako dítě, pod svetr si mohla V2ít nájemníka, ale pořád jí to nestačilo.

Jsem moc tlustá, říkala si před zrcadlem. Musím shodit ještě aspoň pět kilo. Teď už to ale půjde samo, naštěstí už vůbec nemám hlad, z jídla se mi dělá spíš zle. Jenom kdybych nebyla pořád tak unavená… To nic, hlavně že se budu konečně líbit klukům.

Období euforie skončilo těsné před koncem prvního ročníku.

„Lucko, jak to, že jsi to ještě nedostala?” zeptala se jí znepokojeně matka.

„Buď v kJidu, mami, vždyť je to teprve pár dní “ uklidňovala ji.

Matka však klidná nebyla, desetidenní zpoždění dceřiny menstruace jí nedalo spát. Vyděšená z představy, že Lucka otěhotněla už v prvním ročníku střední Školy, dlouho neváhala a po několika dnech ji odvlekla na gynekologii. Z toho, co se tam tehdy odehrálo, pak měla noční můry ještě hodně dlouho. Lucku odvezli rovnou do nemocnice a s ní zacházeli jako s nejhorší matkou na světě.

„Můžete mi vysvětlit, jak je možné, že jste si nevšimla, že vaše dcera trpí anorexií?” pustila se do ní lékařka.

„Není už přece dítě, od rána do večera je mimo dům,” bránila se nešťastná Jana. „Jak mám poznat, že ve škole nesnědla oběd?”

„Třeba podle toho, kolik jídla snědla doma,“ odsekla jí lékařka. „A že na ní oblečení jenom visí, toho jste si taky nevšimla? Staráte se o ni vůbec?”

Vyčetla jí toho tenkrát tolik, že Janu skoro udivilo, když ji poslali domů. Jednu chvíli si myslela, že ji na místě zatknou pro zanedbání povinné péče. Domů se vrátila úplně vyřízená a až do noci se pak s Karlem a matkou navzájem obviňovali, kdo z nich nese větší díl viny. Lucka tehdy strávila v nemocnici celé prázdniny a do druhého ročníku nastoupila až v polovině září. Všichni si hluboce oddechli, jenže netrvalo dlouho a situace se opakovala. Pravidelné pobyty v nemocnici se pak nadlouho staly běžnou součástí Lucčina života a kvůli velkému počtu zameškaných hodin musela druhý ročník opakovat. Teprve ve třetím ročníku konečně svitla naděje na zlepšení. Kromě lékařů se jí ujal i profesor, vyučující v její třídě informační a komunikační technologie.

„Taková hezká holka a takhle si ničí zdraví,” vyčítal jí a ochotně s ní zůstával ve škole i po vyučování, aby jí vysvětlil látku, kterou zameškala.

Nastudoval si na internetu spoustu článku o anorexii a dlouhé hodiny jí trpělivě vysvětloval, že musí 2měnit svoje myšlení a naučit se mít svoje tělo ráda. Myslel to dobře, chtěl jí tím zvednout sebevědomí, jenže společně strávené chvíle plné Čím dál důvěrnějších rozhovorů způsobily, že se mu situace vymkla z rukou. Netrvalo dlouho a jejímu mladému a už zase krásně žensky tvarovanému tělu podlehl sám.

„Lucinko, ty jsi přece tak nádherná!*1 ujišťoval ji pak Čím dál častěji ve vypůjčeném bytě.

Zakomplexované Lucce jeho zájem pochopitelně lichotil a v jeho náruči ochotně sbírala první milostné zkušenosti. Líbilo se jí všechno, co spolu dělali, a nebylo ani divu, když místo neohrabaného vrstevníka měla za partnera o dvacet let staršího muže, který už v milostném Životě ledacos zažil a vyzkoušel. Z dřívějších rozhovorů věděl, že je Lucka ještě panna, a při jejich prvním sblížení byl tak něžný a ohleduplný, že nepocítila ani trochu bolesti. Trpělivě jí pak vysvětloval, jak je i pro ni důležité, aby mu vždycky dala najevo, co se jí právě teď nejvíc líbí a sám se učil na její náznaky správně reagovat. Jejich souhra byla čím dál dokonalejší a Lucka se jenom pobaveně usmívala, když si její spolužačky stěžovaly na své nemožné anebo sobecké partnery.

Tohle se nás dvou netýká, tetelila se blahem. Radek přece vždycky ví, jak mi to udělat co nejhezčí.

Po všech stránkách dokonalý Radek však jednu vadu přece jenom měl a na tu nakonec doplatil. Nejenom že byl ženatý, ale ještě ke všemu měl pořádně žárlivou manželku. Té začalo být časem divné, že manžel zničehonic ztrácí zájem o milostné hrátky a najednou tráví tolik Času mimo domov. Pustila se do pátrání a brzy zjistila, jak se věci mají. Šla si postěžovat své matce, ale ta něčemu takovému odmítala uvěřit Její údiv nad tím, že by zeť riskoval nejenom manželství, ale i kariéru poměrem s vlastní studentkou vnuknul dceři pomstychtivý nápad. Nic nedala na matčino varování, aby si nejdřív všechno pořádně rozmyslela, a jak byla v ráži, poslala do školy stížnost. Šokovaná ředitelka ihned zahájila vyšetřování a celá nemilá záležitost okamžitě vyplula na povrch. Skandální zprávy takového druhu se obvykle šíří rychlostí blesku, což se potvrdilo i teď. Zavrženíhodný poměr ženatého profesora s vlastní studentkou brzy probíralo celé široké okolí a leckdo si k tak Šťavnaté zprávě ještě přidal nějakou pikantnost. Radkova manželka už sice hořce litovala toho, co rozpoutala, ale soucitné pohledy sousedů a spolupracovnic ji nakonec dohnaly k tomu, že podala žádost o rozvod. Ředitelka školy za ní nezůstala nijak pozadu a nezodpovědného a zhýralého profesora propustila.

Po skandálu takového druhu se nenašla škola, která by ho přijala, takže se stal ze dne na den nezaměstnaným.

Ani Lucie neměla na růžich ustláno. Nejdřív ji ničily nechutné výslechy, při kterých se mělo zjistit, jestli snad profesor nezneužil její závislosti na něm, načež přišla i o těch několik málo kamarádek, které si v nové třídě stihla najít. Závistivé spolužačky, které původně pohlednému vyučujícímu samy nadbíhaly, se proti ní spikly a okázale ji ignorovaly. Také profesorky se na ni dívaly skrz prsty a při každé příležitosti ji dávaly najevo, že jejich oblíbenému kolegovi zničila život. Tak soustředěný nápor její křehká psychika neunesla. Jednoho dne se vrátila domů, pevně odhodlaná se svým zpackaným životem nadobro skoncovat. Babička naštěstí zasáhla dřív, než mohlo dojít k nejhoršímu, ale několikatýdennímu pobytu na psychiatrii se přiotrávená Lucie stejně nevyhnula. Zoufali rodiče se zatím snažili dosáhnout toho, aby mohla opakovat ještě i třetí ročník. To se jim nakonec podařilo, ale vzhledem k okolnostem musela jejich dcera pokračovat ve studiu na jiné škole.

,, Nad čím dumáš?” zeptala se Eva Adama, když si všimla, jak za volantem potřásá hlavou.

„Nad tím co ty,” odpověděl. „Štve mě, že si Lucka hned na začátku takhle zkomplikovala život. Je jí jednadvacet, a teprve sc chystá k maturitě!”

„Snad se z toho všeho aspoň poučila,” odpověděla Eva.

„Tomu bych taky rád věřil. Hlavně doufám, že se ten její profesor odstěhoval někam hodně daleko, aby jí už nepřišel do cesty.*

„A proč?” divila se Eva.

„Ten přece všechno zavinil, jenom kvůli němu spolykala ty prášky!”

„To se teda pěkně pleteš,” odporovala mu Eva. „Všechno začalo tou anorexií a za tu on přece nemůže. Naopak jí pomáhal, aby se z ní dostala.”

„Z anorexie ji vyléčil a pak ji dohnal k sebevraždě. Tomu říkáš pomoc?” rozčiloval se Adam.

Eva se ohlédla dozadu, aby zkontrolovala, jestli se neprobudily děti.

„Ale k tomu ji přece nedohnal on, ale ti ostatní!”

„To je jedno, on na tom stejně nese vinu!” trval na svém Adam. „Měl mít rozum a včas si uvědomit, do Čeho se pouští.”

„Co ty víš, třeba se do ni zamiloval,” nadhodila Eva.

„Zamiloval!” pohoršoval se Adam. „Milovat měl především svoji ženu a neměl plést hlavu o polovinu mladší holce”

„Z tebe se ale stal moralista!” podivila se Eva. „Zapomněl jsi snad na svoji minulost, že jsi takhle radikálně změnil názor?”

„Na svoji minulost jsem samozřejmě nezapomněl, ale vidim to teď jinak, když mám sám dceru,” odpověděl Adam. „Když si představím, že by jednou to naše dospívající neviňátko dostal do rukou jednou tak starý proutník, tak…”

„Tati, co je to proutník?” vložila se nečekaně do rozhovoru Sabinka.

Adam se tak lekl, že málem narazil do auta před nimi.

„Ty už nespíš, Sabinko?” zeptal se zcela zbytečně a vyděšeně se podíval na polekanou Evu.

„Tatínek neříkal proutník, ale proutek,” plácla Eva první věc, která ji napadla.

Sabinka však byla přesvědčená, že slyšela dobře, a rodičům pak dalo velkou práci, než ji společným úsilím tak dokonale popletli, že se konečně přestala vyptávat. Ze svého místa naštěstí nemohla vidět, jak na sebe rodiče vyčítavě koulejí očima.

„Příště si takovou debatu necháme na doma,” zašeptal Adam.

„To máš pravdu,” souhlasila Eva a podívala se na hodinky. „Ještě nejsou Čtyři” konstatovala spokojeně. „Zajed rovnou k mojí máti, ať jí taky popřejeme.”

„To si zase něco vyslechneme “ rozesmál se Adam při vzpomínce na prohřešky svého tchána. „Copak asi František spáchal tentokrát?”

„Radši nic nepřivolávej!” povzdychla si Eva. „Docela stačí, co vymyslel doteď.”

,Já bych ho nepodceňoval, jeho vynalézavost zřejmě nezná mezí” smál se Adam.

Nářky a stížnosti Eviny matky Jiřiny na jejího druhého manžela Františka poslouchali už řadu měsíců. Jejich několikaleté harmonické soužití, které před čtyřmi lety dokonce stvrdili svatbou, vzalo totiž zasvé dnem Františkova odchodu do důchodu. Jako většina aktivních a činorodých lidí svou novou životní etapu psychicky nezvládnul. Odjakživa byl velmi pracovitý, nedokázal chvíli nečinně sedět a jako zručný domácí kutil neustále něco opravoval a vylepšoval. Dokud chodil do práce, ještě to šlo, každou chvíli se na něj obrátila některá z kolegyň s nějakou drobnou opravou a díky tomu měl pořád co dělat. Jakmile však zůstal doma, bylo zle. Ráno se budil brzy, a sotva otevřel oči, vždycky zoufale přemítal, co si počne s dalším nekonečně dlouhým dnem. Vařit neuměl, chodit na nákupy nemělo smysl, když manželka pracuje v supermarketu, televize ho nebavila a krmit ptáčky v parku už vůbec ne. Celý život mamě snil o malé dílničce, kde by si nerušeně kutil, ale tenhle sen se mu nikdy nesplnil. Ze zoufalství se nakonec rozhodl, že volný čas využije ke zvelebování domácnosti, a moc se těšil, jakou tím udělá manželce radost. Poprvé se rozhodl, že ji překvapí vymalováním kuchyně. Počkal, až za ní ráno zaklapnou dveře, a odhodlaně se pustil do práce. Bohužel si na to vybral právě den, kdy Jiřina spěchala domů s plnou taškou masa nakoupeného ve slevě, aby z něj navařila jídlo na několik dalších dní. Když našla ve vystěhované kuchyni manžela na štaflích, pokoušely se o ni mrákoty.

„Proboha, co to tady vyvádíš?” vyjela na něj.

„Maluju kuchyň,” odpověděl František, zaskočený tím, že se ho ptá na něco tak zřejmého.

„A to nemůžeš říct dopředu?”

„Chtěl jsem tě překvapit,” hájil se.

Očekávané pochvaly sc sice nedočkal, ale ani takový do nebe volající nevděk ho od dalších akcí neodradil. Smířil se s tím, že Jiřinka podobná překvapení neocení, a neomylně si na zvelebování čehokoliv vybíral tu nejméně vhodnou chvíli. Pračku rozebral právě v den, kdy po několika deštivých dnech vysvitlo sluníčko, a manželka se chystala na velké prádlo, zapojení antény vylepšoval právě tehdy, když spěchala na svůj oblíbený seriál, na opravu vrzajícího gauče si vybral den, kdy měla naplánovaný velký úklid. Zatímco sám byl nadšený, že se konečně nenudí, pro jeho ženu se staly návraty z práce hotovou noční můrou. Dveře bytu otevírala pokaždé se strachem a s velkou dávkou opatrnosti. Nikdy si totiž nemohla být jistá, jestli za nimi nenajde Frantu na štaflích nebo otevřenou plechovku s barvou.

„Tak ti nevím,” lamentovala každou chvíli do telefonu Evě. „Mám se s ním rozvést, nebo ho radši rovnou zabít?”

„Zachovej klid, mami!M chlácholila ji pokaždé Eva. „Měla bys pro něj mít trochu pochopení, přece bys nechtěla, aby seděl od rána do večera u televize!”

„Někdy bych byla radši, aspoň bych měla uklizeno!” povzdychla si matka. „Kdybys viděla ten binec, co tu pořád máme! Všude se válí nářadí, kousky prkýnek, vrtáky, kladívka, šroubováky a já nevím co ještě. Chválabohu, že mám do důchodu ještě čtyři roky, kdybych byla doma i já, vyletím z něj z kůže už po třech dnech “

Na Den matek měla Jiřina naštěstí volno a Františkovi od rána nedovolila na cokoliv sáhnout. Rodinu své dcery přivítala v naleštěném bytě dortem s nádherně vyvedeným krtečkem a dmula se pýchou, když viděla, jak jsou z něj obě vnoučata u vytržení.

Domů se vrátili až pozdě večer, vykoupali děti a dali je spát. Brzy je ale následovali, po hektickém víkendu toho měli oba dost.

„Necháme to na ráno, ano?” zamumlal Adam už v polospánku.

„To chci vidět!” zabrblala Eva potichu, ale to už Adam neslyšel.

Žádná ranní rychlovka se druhý den samozřejmě nekonala, ale to Evu nepřekvapilo, každodenním rituálem nebyla už dávno. Po snídani Adam odjel do práce a ona s dětmi osaměla. Děti teprve dojídaly snídani a ve dveřích už se objevila Andrea, pomocnice v domácnosti, která před rokem nahradila čerstvou důchodkyni paní Horáčkovou.

„To tam tolik leje?” podivila se Eva, když uviděla, jak je zmoklá.

„Jako z konve,” potvrdila jí Andrea, zatímco si svlékala mokrý svetr. „Dneska jsem chtěla umýt okna v patře, ale říkám si, jestli to má vůbec smysl. Nebylo by lepší počkat, až se zlepší počasí?”

„Určitě,” přitakala Eva. „Teď by to byla zbytečná práce.”

Andrea spokojeně kývla a zamířila se svými mokrými svršky do sušárny. Eva se za ni zamyšleně dívala.

Hotová miss mokré tričko, pomyslela si podrážděně. Naštěstí už je Adam pryč, jinak by z ní určitě nespustil oči. Věčná škoda, že paní Horáčková skončila, dokud tu pracovala ona, byla jsem mnohem klidnější. Ta agentura, kde jsem si Andreu vybrala, mi byla hned podezřelá. Je jí sotva pětadvacet a byla tam nejstarši. Možná že si leckterá její kolegyně kromě úklidu domácnosti vylepšuje rozpočet úplně jinou službou, ale toho se Andrea nedočká. Schválně jsem jí určila takovou pracovní dobu, aby se s Adamem potkávali jenom výjimečně.

Za ta léta už byla dávno zvyklá, že většinu domácích prací ve vile vykonává pomocnice v domácnosti, ale teprve s příchodem Andrey jí najednou začaly vadit věci, které jí dříve vůbec nepřišly na mysl. Nelíbilo se jí, že se Andrea dotýká Adamova spodního prádla, a byla celá nesvá, kdykoliv jim pomocnice převlékala postel. To, co jí u paní Horáčkové připadalo naprosto samozřejmé, se jí najednou jevilo jako nepřípustný zásah do soukromí. Vždyť Andrea za ten rok musela o jejím manželovi zjistit spoustu věcí! Ví, jaký parfém používá, jaké prádlo nosí, co rád jí, a kdoví jestli neodhalila i lecjaké tajemství jeho nočního stolku. Ze žárlivých myšlenek ji najednou vyrušilo zazvonění telefonu.

„Tak ti musím sdělit důležitou zprávu, Evo/* začala Helena vážným tónem.

„Co se stalo?” polekala se Eva.

„Kdykoliv se mnou budeš ode dneška mluvit, tak mě laskavě oslovuj titulem, co mi po právu náleží!”

Eva se ulehčené rozesmála.

„Tak už máš hotovo?”

„Jo! Jo! Konečně!” zajásala Helena. „Myslela jsem, že se toho momentu nikdy nedočkám, ale zvládla jsem to! Konečně jsem bakalářka!”

„Tak to ti moc gratuluju! A jak to oslavíš?”

„Zalezu do postele a tři dny v kuse budu spát”

„To chápu ” smála se Eva. „Tak až se pak probudíš, ozvi se.”

„Jo, pošlu ti pozvánku na promoci, aby sis mohla přijít zavzpomínat.”

„Fajn, už se moc těším.”

Eva odložila telefon a uznale pokývala hlavou. Připadalo jí skoro neuvěřitelné, co všechno Helena navzdory svým problémům v manželství za poslední tři roky zvládla.

Klobouk dolů, říkala si. To co ona by dokázal jenom málokdo.

Bývalý Evin přítel a také kolega Honza se večer chystal se svou ženou Gábinou ke spánku.

„Gábinko, proč sis na sebe brala tu košilku?” přitulil se k ní. „To jsi nemusela, přece víš, že ti ji stejně hned sundám.”

„Dneska ne, Honzo!” odpověděla Gábina a odstrkovala jeho ruce. „Jsem hrozně unavená.”

„Ale miláčku, únavu musíš překonat, teď jsou ty nejvhodnější dny!”

„Ty budou i za měsíc!” odsekla.

„Snad nechceš Čekat tak dlouho!” zhrozil se Honza a začal ji něžně hladit. „Já už se nemůžu dočkat, až ti budu moct říkat maminko!”

Já na to zase tak moc nepospíchám,” řekla Gábina podrážděně. „Pořád jsem totiž nepochopila, co tě to tak zničehonic popadlo! Podle mě máme na dítě spoustu času!”

Honza si tiše povzdychl, ale nechtěl se vzdát naděje, že manželku přece jenom přesvědčí. V skrytu duše uznával, Že po roce manželství důvod ke spěchu opravdu nemají, od jisté doby byl však myšlenkou stát se otcem přímo posedlý. Tuhle nečekanou touhu v něm probudilo jedno jediné náhodné setkání se Soňou, jeho bývalou velkou láskou.

Byl tenkrát se třídou na výstavě fotografií a nemohl uvěřit svým očím, když před sebou najednou uviděl Heleninu sestru Soňu, doprovázenou dvěma malými děvčátky.

„Kde se tady bereš, Soňo?” přihnal se k ní překvapeně.

„Ahoj, Honzo!” pozdravila ho udiveně. „Helena je ještě v práci a poprosila mě, abych sem vzala holky.”

Honza si teprve teď uvědomil, kdo vlastně děvčátka jsou. Obě je z dřívějška dobře znal, jenom si neuvědomil, že za tu dobu, co je neviděl, hodně povyrostly.

„Ty jsi Denisa, vid?” obrátil se na starší z nich. „Pamatuješ se na mě ještě?”

Denisa se na něj nedůvěřivě podívala a pak mlčky zavrtěla hlavou.

„Já jsem strejda Honza! je to už moc dlouho, co jsme se viděli naposledy, ale možná si vzpomeneš, co jsme spolu kdysi vyváděli na houpačkách a jak se na nás teta Soňa vždycky zlobila”

Denisa si ho chvíli prohlížela a vypadalo to, že se jí něco vybavuje.

„Ty jsi mě odnášel do nemocnice, když jsem tenkrát spadla z kola?” zeptala se.

„Správně!” potvrdil jí Honza, „Tak vidíš, že si na mě pamatuješ. Zato tvoje sestřička Nikolka mě nezná, ta byla tenkrát teprve v kočárku,” dodal a pohladil po hlavě menší z dívek.

„A proč jsi za námi tak dlouho nepřišel?” zajímala se Denisa.

Honza se rychle podíval na Soňu.

„Teta si to nepřála,” odpověděl.

„A proč jsi to nechtěla, teto?“ divila se Denisa.

Soninu odpověď však už Honza neslyšel, jeho žáci ponechaní bez dozoru totiž tropili takový hluk, že se k nim musel honem vrátit, aby zjednal pořádek. Kvapně se rozloučil a pak už jen zpovzdálí všechny tři nenápadně pozoroval.

Co bych za to dal, kdyby to byla moje rodina, říkal si toužebně, když viděl, jak Soňa oběma děvčátkům cosi trpělivě vypráví. A málem to tenkrát vyšlo! Chtěl jsem dát na Evinu radu a pořídit si se Soňou dítě, aby nám rodiče konečně dovolili bydlet spolu i bez svatby, jenže už jsem to nestihnul. Kdybych se byl tak pitomě nepředváděl na těch horách, mohlo se naše dítě už pomalu chystat do školy.

Na osudný výlet nerad vzpomínal dodnes. Chtěl přítelkyni předvést, jak skvělý je lyžař, a rozjel se po sjezdovce pěkně ostře. Jenže nepočítal s tím, že se mu do cesty připlete lyžařský začátečník. Ve velké rychlosti se mu nedokázal úplně vyhnout a pořádně se vysekal. Jeho kotrmelce Soně bolestně připomněly pád jejího snoubence Patrika, který se zabil na schodech v den jejich svatby. Znovu se zhroutila a stejně jako po Patrikově smrti skončila v péči psychiatrů. O Honzovi už nechtěla ani slyšet a ničím se nenechala obměkčit. Tomu po ní zůstala pořádná rána v srdci, ale pokud nechtěl zůstat sám, nezbylo mu, než si hledat novou partnerku. Když po několika letech poznal atraktivní a usměvavou Gábinu, ani moc neváhal a brzy se s ní oženil. Hned po svatbě na děti opravdu nijak nepomýšlel, názor změnil právě po setkání se Soňou a jejími malými neteřemi. K dětem měl hezký vztah odjakživa, i proto šel kdysi na pedagogickou fakultu a pár let po třicítce už nakonec neměl nač Čekat. Brzy však zjistil, že věc nebude tak jednoduchá, jak si představoval. Jeho ženě Gábině bylo teprve pětadvacet, nedávno získala vytoužené místo pomocné redaktorky v soukromé televizi a v dohledné době s dítětem rozhodně nepočítala.

„Ty ses normálně zbláznil!” vyjela na něj. „Tři roky jsem o to místo usilovala, a když jsem ho konečně získala, mám se zahrabat na několik let doma? Na to zapomeň!”

„Ale Gábinko, mateřství přece neznamená konec světa, až by se dítě trochu vypiplalo, zase by ses ke svojí práci vrátila.”

„Jenže já nechci skončit jako pomocná redaktorka, já se chci dostat dál! Ale pokud nezůstanu ve středu dění a nebudu číhat na příležitost, nikdy se mi to nepodaří! A ta příležitost musí přijít do třiceti, jinak budu mít definitivně smůlu. Copak nevíš, jak obrovská je v mojí branži konkurence?”

Tehdy to vzdal, ale při nejbližší příležitosti se ke svému snu vrátil a neúnavně to zkoušel znovu a znovu. Když Gábina usoudila, že ho to jen tak brzy nepřejde, vytáhla pádný argument.

„Můžeš mi říct, kdo nás bude živit, když já zůstanu doma?”

„Samozřejmě já.”

„Ty?” ušklíbla se pohrdavě. „Ty si myslíš, že z platu učitele uživíš tři lidi?”

„Já vím, že můj plat není nic moc, ale s mateřskou by se to určitě zvládnout dalo.”

„O tom teda dost pochybuju a rovnou ti říkám, že nejsem stavěná na to, abych ustavičně řešila, jestli si můžu dovolit koupit, co se mi líbí, anebo jestli si na to musím nechat zajít chuť.”

Ani tehdy se nedobrali k oboustranně uspokojivému výsledku, ale Honza ve svém úsilí nepolevoval. Gábině nakonec nezbylo, než použít mnohem těžší kalibr.

„Mám pro tebe návrh,” řekla. „Dej ve Škole výpověďa najdi si lukrativnější místo. Když budu mít jistotu, že se o nás dokážeš postarat, můžeme o dítěti uvažovat.”

Byla na sebe pyšná, jak hezky to vymyslela. Dobře věděla, jak moc

Honzu práce učitele baví a předpokládala, že její podmínka pro něj bude nepřijatelná. Honzu její požadavek v první chvíli opravdu omráčil, ale pak došel k názoru, že by nebylo spravedlivé, aby kvůli dítěti obětovala kariéru jenom ona, a nakonec s těžkým srdcem souhlasil. Gábinu to sice v první chvíli zaskočilo, ale moc dlouho neváhala. Ze strachu, že by si to mohl zase rozmyslet, hned zatepla kontaktovala své početné známé a brzy se jí podařilo zařídit mu teplé místečko na ministerstvu školství. Honza podal k poslednímu červnu ve škole výpověď a už při jejím předávání ředitelce mu bylo nevolno z představy, že ho od prvního července bude místo vytoužených prázdnin čekat kancelář na ministerstvu. Aby zahnal neveselé myšlenky, soustředil veškerou svoji pozornost na splnění svého snu a rozhodně nechtěl na další plodné dny čekat celý dlouhý měsíc.

„Přece se nemusíme milovat jenom kvůli dítěti,” zašeptal Gábině do ucha.

Znovu se k ní přitulil, pak se nad ni naklonil a hezky kousek po kousku líbal celý její obličej. Hladil ji ve vlasech a na krku a snažil se ignorovat její zamračený výraz.

„Gábinko, miláčku,” zašeptal. „Moc tě miluju.”

Gábina sice natáhla ruce a objala ho, ale za vřelé objetí to ani při nejlepší vůli považovat nemohl.

„Máš mě taky ráda?” zeptal se, když nic neříkala.

„To víš, že mám,” odpověděla.

„Tak proč se na mě tak mračíš?”

„Protože mě nenecháš spát!”

Honza si tiše povzdechl, ale odradit se přesto nenechal. Něžně se mazlil s jejími ňadry, dráždil její čerstvě vyholený klín, ale dostat ji alespoň trochu do varu se mu pořád nedařilo.

„Nechtěla bys dneska zezadu?” zašeptal, když už nevěděl kudy kam.

„Ale jo!” odpověděla. „Aspoň to nebude tak dlouho trvat a budu to mít dřív za sebou”

Honza zlostně zaťal zuby, tohle byla hodně studená sprcha.

„Tak se otoč!“ řekl dopáleně.

Gábina se neochotně otočila a nastavila mu svůj hezky tvarovaný zadeček. Jenže Honzovi to momentálně nebylo nic platné, její neochota a zraňující slova totiž poznamenaly jeho erekci. Musel ještě chvíli pokračovat v laskání, než se mu úd znovu plně ztopořil.

„Au!” zaúpěla Gábina, když do ní pak vnikl.

„Byla jsi pro, tak si teď nestěžuj!” odsekl a začal přirážet.

Sice si prosadit svoje, ale žádné zvláštní potěšení mu to nepřineslo.

Mít tak v posteli místo Gábiny živočišnou Soňu, to by bylo něco, říkal si. Neměl jsem se tenkrát se svatbou tak unáhlovat, kdybych hledal dál, udělal bych lip.

Uvědomoval si, jak velkou měrou se na jeho spěchu podílelo rozčarování z toho, že se mu nepodařilo najít za Soňu rovnocennou náhradu. Gábina se mu nejdřív zdála přece jenom o něco temperamentnější než ostatní dívky, afe od té doby, co začal mluvit o dítěti, ztratila o milostné dovádění zájem skoro ze dne na den. 1 dneska patrně celý akt spíš protrpěla, a jakmile skončil, hned popolezla dopředu a pospíchala z postele pryč.

„Nebylo by lepší, kdybys zůstala chvíli ležet?” zeptal se jí. „Někdy taky pomáhá dát si nohy nahoru.”

„Ty tomu tak rozumíš!” odsekla a zmizela ve dveřích.

Nezvykle dlouho seděla na toaletě, pak se důkladně osprchovala, ale ani tak nechtěla nic nechat náhodě. Potichu se vplížila do obývacího pokoje, zalovila na dně kabelky a vytáhla malé platíčko. Vymáčkla z něj antikoncepční pilulku a rychleji spolkla.

,,Adame, představ si, konečně to máme za sebou! Lucka odmaturovala!” jásala do telefonu Jana.

„Tak to je super! To vám asi spadnul kámen ze srdce, vid?”

„To si piš!”

„A která z vás má větší radost, ty, anebo ona?”

„Obě a vlastně všichni čtyři, večer to jdeme společně oslavit.”

„Tak si to hezky užijte a Lucce vyřiď, že jí oba moc gratulujeme.”

„Díky a ty od nás pozdravuj rodinku,” loučila se nadšená Jana.

Sestřina dobrá zpráva Adama viditelně potěšila a Eva usoudila, že by byl hřích jeho dobré nálady nevyužít.

„Adame, miláčku,” přitulila se k němu v noci. „Nezdá se ti, že mě v poslední době nějak zanedbáváš?”

„Myslíš?” zeptal se Adam.

Jeho tón ji nemile překvapil, ale přesto se rozhodla vytrvat.

„To si teda myslím,” řekla a začala ho hladit na prsou. „Už ani nevím, kdy jsme se spolu naposled pořádně pomilovali. Copak ti to nechybí?”

„Chybí, ale,.”.

Eva mu rychle přikryla pusu rukou.

„Nechci slyšet ale,” řekla.

Přisunula se k němu ještě blíž, zajela mu rukou do rozkroku a začala ho pomalu dráždit. Adam sice zavzdychal, ale připadalo jí, že spíš zoufalstvím než slastí. Na chvíli se zarazila, ale pak si řekla, že vyptáváním by věci moc neprospěla a raději přidala na intenzitě. K jejímu údivu se však ani potom nic moc nezměnilo, odhrnula tedy pokrývku a pustila se do práce ústy. Tahle terapie nezklamala ještě nikdy, ale dneska ne a ne zabrat. Eva se odtáhla a udiveně se na Adama podívala.

„Co je to s tebou?” divila se.

„Promiň, mám moc starostí v práci,“ odpověděl, ale do očí se jí nepodíval.

„Určitě?” zeptala se nedůvěřivě. „Není za tím spíš nějaká jiná?”

„Není!” odsekl a podrážděně ji odstrčil. „Nech to radši na jindy!”

To se Evy pořádně dotklo. Ještě nikdy se nestalo, aby ji takhle příkře odmítnul.

„Jak chceš, doprošovat se tě nebudu!” odsekla.

Odtáhla se od něj, demonstrativně se k němu otočila zády a odsunula se až na samý okraj postele. Adam se najednou cítil trapně. Nejenom že selhal jako muž, ale ještě navíc Evu zbytečně urazil. Až příliš pozdě si uvědomil, že na jeho rozpoložení nenese ani tu nejmenší vinu.

„Promiň, Evo!” ozval se. „Je toho na mě poslední dobou nějak moc.”

„Dobrou noc!” odsekla.

Adam si povzdechl, naklonil se k ní a políbil ji na tvář.

„Dobrou noc, miláčku,” zašeptal jí do ouška. „A pro tvůj klid tě můžu ujistit, že pořád miluju jenom tebe.”

Jeho formulace Evu moc nepotěšila. Byla by mnohem radši, kdyby ji ujišťoval, že nemá žádnou jinou.

II. ČERVEN

První červnový den musela Helena s Denisou po ránu k zubaři a do práce dorazila až na desátou. Celou cestu přemýšlela, na co se v práci vrhne ze všeho nejdřív, aby dohnala zpoždění, a netušila, že ji tam kromě spousty práce čeká i pořádné překvapení.

„Škoda, že jsi tu nebyla hned ráno,“ přivítala ji kolegyně Eliška. „Už nastoupil ten nováček a vzbudil docela rozruch, nevypadá totiž vůbec špatně.”

„Vážně? Jestii se líbil i tobě, tak to už je co říct,” soudila Helena. „Ty jsi na chlapy hodně náročná.”

„Uvidíš sama, možná budeš litovat, že jsi vdaná” zahihňala se Eliška. „Pojď, představím ti ho.”

Vstala a vedla Helenu otevřeným prostorem o několik stolů dál. Všechny pracovní stoly byly opatřeny vysokou zástěnou, aby se zaměstnanci pojišťovací společnosti při práci navzájem nerušili, a Helena proto do poslední chvíle netušila, jak překvapivé setkání ji tam čeká. Za stolem totiž objevila Lukáše, svého někdejšího spolužáka z gymnázia, s kterým před několika lety prožila krátký, 2ato hodně vášnivý románek. I na něm bylo znát pořádné překvapení, ale než mohl on nebo Eliška cokoliv říct, Helena už ze sebe chrlila: „Dobrý den! Já jsem Helena Kučerová, vítám vás mezi námi”

Podala mu ruku a významně mu ji stiskla. Lukáš překvapeně zamrkal, sice nechápal, proč se k němu nehlásí, ale bylo mu jasné, že nějaký důvod k tomu nejspíš mít bude.

„Děkuju, já jsem Lukáš Veselý,“ představil se a potřásl jí rukou. „Určitě se nám bude dobře spolupracovat, jste tu všichni moc milí,“ dodal a usmál se na ni.

Helena se s Eliškou v závěsu pomalu vracela kc svému stolu.

„Nějak jsi mu padla do oka,“ konstatovala Eliška. „Koukal na tebe jak na zjevení.”

Však já na něj taky, pomyslela si Helena

„To se ti něco zdálo!“ odporovala kolegyni. „Určitě šlo z jeho strany jenom o zdvořilost, chce se asi dobře uvést“

„Podle mě to jenom tím nebylo! Škoda, že se tak neusmíval na mě, docela se mi líbí.”

„Nedělej si moc naděje,” mírnila ji Helena. „Vypadá tak na pětatřicet, určitě už ho některá ulovila.”

„Odhadla jsi ho přesně, jsi dobrá,” pochválila ji Eliška. „Je mu pětatřicet, ale ta co ho ulovila, ho zase ztratila, nedávno se rozvedli.”

Helena nevycházela z úžasu.

„Proboha, jak to můžeš vědět?” divila se. „Není tu ani půl dne!”

„Vytáhla jsem to z Lídy z personálního, přece víš, že se kamarádíme.”

Helenu informace o Lukášově rozvodu nejdřív sice překvapila, ale pak si řekla, že se asi není čemu divit. Jestli své ženě zahýbal pravidelně, je dost dobře možné, že jí došla trpělivost a skončila to s ním.

Před polednem si šla uvařit do kuchyňky kávu. Než se dala voda do varu, objevil se ve dveřích Lukáš. Nikdo jiný momentálně v kuchyňce nebyl.

„Co to mělo znamenat, Helčo?” ptal se hned. „Proč ses tvářila, že se neznáme?”

„Nevíš, jak to tu chodí. Navenek se na sebc všichni usmívají, ale ve skutečnosti tu panuje rivalita až hrůza. A když se rozneslo, že je šéfka těhotná, zhoršilo se to ještě víc. Spousta lidí má totiž zálusk na její místo a jsou ochotní jít i přes mrtvoly.”

„Ach jo,” povzdychl si Lukáš.„To jsem si teda zrovna moc nepolepšil.”

,A kde ses tu vůbec vzal?” zeptala se Helena.

„To je na delší povídání,” odpověděl Lukáš. „Nezašla bys se mnou po práci na kafe?”

„Dneska ne,” odmítla Helena, ale když uviděla, jak zklamaně se zatvářil, rychle dodala: „Ale po neděli by to možná šlo.”

„Fajn!” zaradoval se Lukáš. „Tak se pak domluvíme.”

Voda v konvici začala vřít, ale než si Helena zalila kávu, vešly do kuchyňky další kolegyně. Popadla tedy svůj šálek a raději pospíchala od Lukáše pryč.

V sobotu dopoledne si Eva došla ke kadeřnici a po obědě odvezla obě děti k matce, aby měli s Adamem dostatek času a klidu vypravit se na firemní večírek, který Adam se svým společníkem Markem tradičně před prázdninami pořádal pro své zaměstnance.

„To je nádhera, když jsme tu takhle sami, viď?” konstatoval Adam po jejím návratu.

„To je,” odpověděla Eva. „Taky na tu chvílí čekám už dva dny.

Potrebuju s tebou totiž néco projednat a nechci, aby u toho byly děti.”

„A proč ne?” podivil se Adam.

„Nemusejí poslouchat, jak se spolu hádáme”

„Ale!” ušklíbl se Adam. „Tak ty víš už dopředu, že se přitom pohádáme? V tom případě bude lepší, když s tím nebudeš ani začínat.”

„Asi by to lepší bylo,” uznala Eva, „ale bohužel s tím začít musím. Mám totiž čas na rozmyšlenou jenom do pondělí.”

Adam na ni zůstal překvapeně koukat.

„Co tak zásadního si máš proboha rozmyslet?”

Jeho pohrdavý tón Evu dopálil.

„Ředitelka mi volala, jestli se nechci vrátit do práce,” odpověděla sc sebezapřením. „Shání totiž náhradu za jednu učitelku, co odejde v říjnu na mateřskou, a vzpomněla si přitom na mě.”

Adam se zamračil.

„A proč sis brala čas na rozmyšlenou? Měla jsi ji odmítnout rovnou!”

„Proč bych ji odmítala, když se tam chci vrátit? Potřebuju jenom, abys mi v tom přestal bránit!”

Adam se na ni vyčítavě podíval.

„Ty děláš, jako kdybych tě tu snad držel násilím!”

„A ne snad?” odsekla Eva. „Sabinka začne od září chodit do školky, tak nevidím důvod, proč bych se já nemohla vrátit do školy.”

Jak to, že nevidíš důvod? A co Martínek? Na toho nemyslíš?”

„Ale myslím, ten přece může taky chodit do školky.”

„Ty bys měla to srdce dát ho do školky ve třech letech?” zhrozil se Adam.

„Chodí tam i menší děti, ale jestli se ti to nezdá, můžeme pro něj sehnat chůvu.”

Adam potřásl hlavou.

„A můžeš mi vysvětlit, jakou to má logiku? Zatímco ty budeš ve škole učit cizí děti, našeho syna bude vychovávat cizí ženská. Přece jsme se shodli na tom, že když ty jsi profesionálka, naše děti nikdy žádnou chůvu mít nebudou! Nemluvě o tom, že by nás možná stála víc peněz, než ty by sis vůbec vydělala.”

„Vždycky jsi říkal, že peníze u nás nejsou problém,” odsekla Eva.

„To taky za chvíli nemusí platit, ale o to ted nejde. Mnohem důležitější je přece to, že ani sebelepší chůva nenahradí dítěti vlastní mámu! Pokud se dobře pamatuju, domluvili jsme se, že zůstaneš doma, dokud nepůjde Martínek do předškolní třídy.”

„My že jsme se na tom domluvili?” ušklíbla se Eva. Já bych spíš řekla,

že jsi mi to nařídil. Uvědomuješ si vůbec, že jsou to ještě dva roky? A až naše ředitelka příští rok odejde do důchodu, neštěkne tam po mně ani pes! Skoro na všech školách se teď propouští, možná pak po tolika letech v domácnosti ani seženu místo.”

Adam si povzdechl.

„Nechceš tuhle debatu odložit?” zeptal se. „Jestli se budeme takhle dohadovat, ani si ten večírek neužijeme.”

„Tušila jsem, že to tak dopadne” povzdechla si i Eva. „Dobře, teď toho necháme, ale přes víkend to musíme dořešit, ředitelka po mně chce v pondělí ráno jasnou odpověď.”

Na Adamovi sice viděla, že by jí odpověď mohla dát už teď, ale ještě pořád se nevzdávala naděje, že ho třeba nějak přesvědčí. Přes nepříjemnou hádku si na přípravě dala záležet a výsledek tomu jako vždycky odpovídal: se slavnostním účesem a v drahých šatech vypadala naprosto úchvatně. Když jí uviděl Adam, rozpačitě sevřel rty.

„Nemáš na sebe něco míň luxusního?” zeptal se.

Eva se na něj zamračila. Nejenom že ji drží doma, teď jí snad bude ještě přikazovat, co si má vzít na sebe? Takovou šikanu si rozhodně nechtěla nechat Ubit.

„Nemám!” odsekla. „A i kdybych měla, stejně bych si nechala tohle. Když už se zase jednou dostanu mezi lidi, tak ať to stojí za to.”

„Jak myslíš,” odpověděl Adam. „Já to s tebou myslel dobře.”

Jeho poznámku Eva pochopila až v okamžiku, kdy dorazili na večírek. Už ve dveřích totiž zjistila, že tentokrát nebude zdaleka tak honosný jako obvykle. Prostředí bylo mnohem skromnější než jindy a také počet pozvaných byl viditelně mnohem menší. Ve své luxusní róbě se mezi ostatními dost vyjímala a moc příjemné ji to nebylo.

„Co se to děje? Nevzala vás ta agentura nějak na hůl?” vyptávala se Adama, když procházeli kolem stolů s pohoštěním. „Minule bylo všeho daleko víc a taky výběr byl mnohem lepší.”

„Vyčlenili jsme na večírek míň peněz než jindy,” odpověděl jí Adam. „Proto jsem chtěl, aby sis vzala něco obyčejnějšího.”

Eva už měla na jazyku, že tohle jí měl říct už doma, ale pak usoudila, že udělá líp, když bude mlčet. Nechtěla si další hádkou ještě víc kazit náladu a raději se začala rozhlížet po známých, s kterými by si mohla popovídat. Najednou na sobě ucítila čísi upřený pohled. Znepokojeně se ohlédla a spatřila Adamova společníka Marka, jak na ni přes celý sál upřeně zírá. V rozpacích sklopila oči a jen koutkem oka si ověřila, jestli si toho nevšiml i Adam. Naštěstí ne, právě se totiž s někým na dálku zdravil.

Proboha proč na mě tak civí, nechápala. Copak mě vidí poprvé? Jestli toho brzo nenechá, Adam si toho určitě všimne a naštve se ještě víc.

Její obavy byly plně na místě. Marek vůbec nebral ohled na ostatní hosty a Evu přímo hltal očima. Uvědomoval si, jak moc riskuje, ale byl jejím vzhledem tak okouzlený, že si nemohl pomoci. Mezi přítomnými ženami vypadala jako zářící hvězda a jeho znovu posedla nezvladatelná touha ji konečně dostat. Pokusil se o to už několikrát, nikdy ale neuspěl a možná i to byl důvod, proč ho ani po tolika letech nepřestala přitahovat. Neměl za sebou zdaleka tak divokou minulost jako Adam, ale ženatý byl už patnáct let a za tu dobu si i on čas od času dopřál krátké povyražení, aby si trochu okořenil nudný manželský život. Se sehnáním vhodného protějšku nemíval problém. Nebyl sice tak vysoký a pohledný jako Adam, ale působil sympaticky, měl smysl pro humor a vyzařovalo z něj i určité charisma. A kde jeho šarm přece jenom nestačil, tam spolehlivě zabíral jeho luxusní jaguár a naditá peněženka. Takovým lákadlům většina žen nedokázala odolat a ani jeho snubní prstýnek na tom nic nezměnil. jenom u Evy pokaždé narazil a díky jejímu tvrdošíjnému odmítání poznával na vlastní kůži pravdivost rčení, že čím je něco nedosažitelněj * ší, tím víc po tom člověk touží. S každým jejich setkáním stoupala jeho posedlost a stejně jako dnes ji pokaždé skoro svlékal očima. Nakonec si přcce jenom uvědomil hrozící nebezpečí a odvrátil pohled. O Adamově žárlivosti věděl své a o jakékoliv střetnutí s ním rozhodně nestál. Byli sice kamarádi už dvacet let, ale dobře věděl, že kdyby Adam zjistil, jak moc touží po jeho ženě, kamarádství by šlo okamžitě stranou. Dopil svoji skleničku, odložil ji a šel se s nimi přivítat.

„Ahoj, Adame,” kývl na pozdrav svému společníkovi, zatímco Evě jako obvykle políbit ruku. „Moc ti to sluší, Evičko, můžu tě pozvat na skleničku?*’

„Proč ne,“ odpověděla mu s úsměvem.

„To jsem rád,” odpověděl potěšeně. „Nebude ti vadit, když si Evičku na chvíli půjčím, vid?” obrátil se zpátky na Adama.

Ani nečekal na jeho odpověď a už Evu odváděl k nejbližšímu stolku s nápoji.

„Jsem tak rád, že tě zase vidím,“ řekl jí cestou a tiskl jí přitom ruku. „Prozrad mi, jak to jenom děláš, že jsi i po dvou dětech pořád tak neuvěřitelně sexy!“

„To se ti jenom zdá,” vymlouvala mu to Eva.

„Nezdá!” odporoval. „Jen se podívej, jak Martina zase přibrala!” stěžoval si a bradou ukázal na svou manželku, která se právě plně věnovala

stolům s občerstvením. „Na světě není žádná spravedlnost. Jak já k tomu přijdu, že se na tebe můžu jenom dívat a Adam si s tebou užívá každou noc?”

„Prosím tě, to už dávno není pravda,” řekla Eva tiše a vzala si od něj sklenku s aperitivem.

Marek zvedl překvapeně obočí.

„Ne?“

Eva mlčky zavrtěla hlavou a dlouze se napila.

„Takže už došlo i na něj? To jsou mi věci!” žasnul Marek. „A čím to podle tebe je, přestalo ho to bavit, nebo mu to už nejde?” vyzvídal.

Eva z něj byla celá nesvá.

„Nechtěl bys náhodou změnit téma?” zeptala se.

„Ani za nic, tohle mě totiž ohromně zajímá,” odpověděl a naráz do sebe obrátil obsah své sklenky. „Vždycky se o něm říkalo, že je k neutahání, pokud už došel dech i jemu…” zarazil se a vrhnul na ni smyslný pohled, „mohla bys třeba konečně dát šanci i mně!”

Eva nad ním pohoršené zakroutila hlavou.

„S tím teda nepočítej.”

„A proč ne?” dorážel Marek. „Pokud na tebe Adam kašle…”

„Nekašle na mě!” vskočila mu Eva podrážděně do řeči. „Tvrdí, že má moc starostí v práci a já mu to věřím!”

Marek vycítil nečekanou příležitost a neváhal ani chvilku.

„Moc starostí v práci?” opakoval po ní. „O tom bych snad musel něco vědět, ne?”

Eva udiveně povytáhla obočí.

„Takže problémy nemáte?” zeptala se.

„Ne, ani v nejmenším,” odpověděl bez mrknutí oka Marek. „Všechno běží jako na drátkách.”

Eva sklopila hlavu. Její podezření, že Adamův nezájem o sex s ní může mít na svědomí jiná žena, zesílilo. Povzdechla si a vrhla po manželovi vyčítavý pohled. Ten si však ničeho nevšiml, opodál právě zaujatě debatoval s několika kolegy.

„Teď na tebe nemá čas,” konstatoval Marek, kterému naopak její pohled neušel. „Pojď, půjdeme si zatančit!”

Počkal, až se do něj zavěsí, a vedl ji k malému parketu, kde se přidali k několika tančícím párům.

„Kdysi jsi mi slíbila pozici prvního náhradníka,” šeptal jí do ucha. „Nemyslíš si, že už na to dozrál čas?”

„To teda nedozrál,” odporovala mu tiše Eva. „Přece jsme pořád spolu.”

„A co rozchod od lože? Ten se nepočítá?”

„Ale co pořád máš!” zlobila se Eva. „My spolu přece spíme, jenom už ne tak často jako dřív! To je snad po tolika letech normální, ne?”

„U Adama mi to normální nepřipadá,” odporoval jí Marek. „Možná jsi mu už zevšedněla a už ho nepřitahuješ jako dřív.”

„Tak podle tebe je chyba u mě?”

„Těžko říct,” odpověděl Marek. „Měla by sis co nejdřív ověřit, jak jsi žadouci.“

„A to si mám ověřit jak?”

„Samozřejmě tím, že si něco začneš s někým jiným!”

„Aha, už chápu! Jako třeba s tebou, viď?”

„Správně!” zasmál se Marek. „Stačí jenom kývnout a jsem ti hned k dispozici. A jak rád!”

Eva nad tím sice kroutila hlavou, ale v skrytu duše si musela přiznat, že jí Markova slova lichotí. Po letech strávených doma s dětmi a díky nepříliš uspokojivému sexu si v poslední době opravdu moc žádoucí nepřipadala. A od Marka slyšela přesně to, co jí v poslední době tak zoufale chybělo. Bylo by tak příjemné zase si připomenout motýly v břiše a dobu, kdy po ní někdo toužebně vzdychal. Tahle doba však bohužel nenávratně minula a jako vdaná žena si o něčem takovém může nechat leda tak zdát.

„Na to si nech zajít chuť,” doporučila mu.

„Ale proč, Evičko? Přece víš, jak moc po tobě celou tu dobu toužím!” zašeptal a zatočil se s ní.

Tančili spolu už mnohokrát a stávalo se, že to mezi nimi i trochu zajiskřilo, ale takhle erotické dusno mezi nimi ještě nebylo, to oba dobře cítili. Marek jí drtil ruku a tiskl ji k sobě tak těsně, že skoro nemohla dýchat.

„Nech toho, nebo z toho bude skandál!” varovala ho tiše. „Všichni se na nás dívají.”

„To je mi jedno!” odpověděl stejně tiše. „Kdybys mi konečně dovolila, abych tě směl objímat někde v soukromí, nemusel bych to dělat tady.”

Znovu se s ní zatočil, a když ji k sobě přitiskl ještě těsněji, Eva ucítila v příslušných partiích povědomý tlak.

„Proboha Marku!” vyjekla zděšeně.

„Aspoň vidíš, co se mnou děláš!”

„Tobě snad přeskočilo, okamžitě mě pusť!”

„To je právě to, co teď dost dobře nemůžu, Evičko.”

„Budeš muset, ta písnička už skoro končí!”

„Do háje!” zaklel Marek.

Rozhlédl se kolem sebe, aby našel nejrychlejší únikovou cestu a uviděl

přicházejícího Adama. Jeho navztekaný výraz mu paradoxně pomohl. Z vysokého a urostlého kamaráda měl takový strach, že jeho vzrušení rázem opadlo.

„Děkuju za tanec, Evičko, určitě se spolu ještě uvidíme,” loučil se kvapně, jakmile dohrála hudba.

„Hned v pondělí si to s tebou vyřídím!” sykl na něj Adam.

Marek na to neřekl ani půl slova a rychle od obou prchal pryč.

„Jak se to prosím tě chováš?” obořil se Adam tiše na Evu. „To se ani trochu nestydíš?”

Eva se snažila zachránit předstíráním nevědomosti.

„A za co?” zeptala se, přestože v ní byla malá dušička.

„Příště tu můžeš rovnou tancovat u tyče! Proč jsi ho neodkázala do patřičných mezí?”

Protože se mi to líbilo, odsekla mu v duchu, ale nahlas řekla smířlivě:

„Tak promiň, příště už se to nestane.”

„To doufám!” zasyčel výhružně Adam.

Marek poznal i na dálku, že kvůli němu dostala Eva vynadáno, a za celý večer už si netroufl pro ni znovu přijít. Jen jejich pohledy se občas střetly, ale jakmile se tak stalo, oba se rychle podívali stranou. Eva si díky tomu připadala celý večer jako na houpačce. Nejdřív důvěrný rozhovor s Markem, završený tancem nabitým erotikou, pak příval Adamových výčitek a teď zase Markovy povzbudivé pohledy, kterými se jí snažil alespoň na dálku vynahradit Adamovu špatnou náladu. Ten byl tak dopálený jejím nevhodným chováním, že si proti svému zvyku vylepšoval náladu alkoholem. Jak moc se na něm alkohol podepsal, poznala Eva hned po návratu domů.

„Jdi nahoru!” řekl jí, sotva překročili práh.

„Musím se nejdřív vysprchovat!” protestovala.

„To já taky,” odpověděl a popadl ji za ruku. „Pojď!”

Schody bral po dvou a Eva měla co dělat, aby mu stačila. V patře mlčky čekal, až si Eva svlékne společenské šaty, a mezitím se svlékal sám. Tentokrát však klidně nechal svůj drahý oblek ledabyle pohozený přes židli, a jakmile byli oba nazí, vzal ji za ruku a zamířil s ní do koupelny.

„Kdo půjde první?” ptala se Eva.

„Oba,” odpověděl stručně.

„Oba?” podivila se Eva. „Oba se tam nevejdeme!”

Na rozdíl od rozlehlé koupelny v přízemí byla koupelna v patře mnohem menší a standardní sprchový kout rozhodně nebyl určený pro víc než jednu osobu.

„Ale vejdeme! Když ses mohla tak tisknout k Markovi, tak se snad můžeš zrovna tak přitisknout i ke mně, ne?“

Eva viděla, že bude lepší, když nebude situaci ještě zhoršovat a poslušně vešla do sprchy. Adam se vmáčknul k ní a zatáhl dveře. Při jeho vysoké postavě tam opravdu nebylo k hnutí.

„Tak!” řekl spokojeně. „To bylo řečí, že se sem nevejdeme.”

„Moc pohodlí tu teda nemáme,” konstatovala Eva, přitisknutá zády na chladnou stěnu.

„To nevadí,” řekl Adam.

Vzal do ruky sprchu, naředil správnou teplotu vody a připevnil sprchu na stěnu. Eva vyjekla leknutím, když jí na slavnostní účes dopadl vodopád vody.

„Dneska jsem byla u kadeřnice!” protestovala. „Myslela jsem, že mi to chvíli vydrží!”

„Smůla!” odpověděl Adam.

Sáhl po mycí houbě, vymačkal na ni sprchový gel a začal jí umývat ramena. Jak postupoval níž, měl to čím dál obtížnější. Byli na sebe tak namáčknutí, že musel vynaložit značnou dávku vynalézavosti, aby se dostal všude tam, kam chtěl.

„Rozkroč se!” přikázal jí.

„Nemám kam.”

„Nemluv a snaž se!“

Eva zdráhavé poslechla. Sotva dala nohy trochu dál od sebe, vstrčil jí Adam mezi ně houbu a začal jí tam důkladně omývat. Lhala by, kdyby tvrdila, že to bylo nepříjemné, naopak jí přišlo skoro líto, když s tím skončil.

„Teď ty,” řekl a předal jí houbu.

Natáhla se a po jeho vzoru začala u ramen. Ramena a hrudník zvládla bez problémů, ale už když mu chtěla umýt břicho, musela se všelijak kroutit a uhýbat. Byla už celá zmáčená, proud vody jí bičoval celé tělo, mokré vlasy se jí lepily na záda.

„Pořádně!” ozval se, když se mu dostala až k rozkroku.

Eva se trochu ošívala, s narozením dětí doba společných koupelí skončila a něčemu takovému už dávno odvykla. To ale Adama zřejmě nezajímalo.

„Nemáš druhou ruku?” zeptal se jí ironicky.

„Mám,” odpověděla.

„Tak si koukej dát záležet a hlavně nic nevynechej!”

Eva pochopila, o co mu jde. Odložila gel na poličku, přehrnula mu předkožku a začala mu pečlivě umývat žalud. Adam spokojeně zasykl a oběma rukama jí stiskl ňadra. Reakce na sebe nenechala dlouho čekat, pod jejíma rukama se mu úd rychle zvětšoval a brzy bylo jasné, že pro jeho rozpínavost není mezi nimi dost místa.

„Stačí,” vydechl.

Chytil ji za stehno, zvedl je do výšky a nekompromisně do ní proniknul. Na zlomek vteřiny se zastavil, spokojeně zavzdychal a pak se do toho dal s plnou vervou. Eva se obávala, že sprchový kout není na takovou jízdu stavěný a nápor jejich těl nevydrží. Adama však něco takového nejspíš vůbec nenapadlo, vypitý alkohol mu umožnil se zase jednou pořádně odvázat a nic kolem sebe nevnímal. Zmáchaná Eva si ale nestěžovala, naopak jí připadalo, že se aspoň na chvíli vrátily staré dobré časy.

„Takhle tisknout se budeš vždycky jedině ke mně!” řekl jí pak udýchaně. „Ale jenom doma! Rozumíš?”

„Jo!” vydechla.

„Fajn! Tak si to dobře zapamatuj a příště mi nedělej na veřejnosti ostudu!”

Konečně vypnul vodu a oba se zahalili do osušek. Eva si prohlížela v zrcadle obraz zkázy na své hlavě.

„Takhle nemůžeš jít do postele,” konstatoval Adam. „Budeš si muset ty vlasy usušit fénem.”

Eva nechápala, proč jí říká tak samozřejmou věc, brzy to však měla zjistit. Sotva pustila fén, stoupl si Adam za ni a začal na ni všelijak dorážet. Nadzvedával jí mokré vlasy, líbal ji na krk, přes osušku jí zezadu mačkal ňadra nebo se naopak pod osušku dobýval spodem. Jeho obraz v zrcadle a všetečné ruce ji tak rozptylovaly, že se nemohla pořádně soustředit.

„Přestaň s tím!” napomenula ho. „Budu vypadat hrozně.”

„To je fuk, mně se budeš líbit i tak,” odpověděl.

Bylo mu asi opravdu docela jedno, co má Eva na hlavě. Jakmile fén vypnula, popadl ji za ruku a už s ní spěchal do ložnice. Strhnul z ní osušku, stáhnul ji na postel a ještě chvíli ji hladil po celém těle. Když už čekala, že se na ni co nevidět převalí, překvapil ji.

„Lehni si na bok,” zašeptal.

Udivená Eva se k němu začala obracet.

„Takhle ne!” zarazil ji. „Hezky zády ke mně.”

Jakmile se otočila, popadl ji za stehno a zvedl jí nohu ke stropu. Sám si lehl také na bok, přisunul se blíž mezi její stehna a pomalu do ní zezadu pronikal.

„Už jsme to někdy takhle dělali?” zašeptala překvapená Eva.

„To víš, že jo, asi už jsi na to zapomněla,” odpověděl udýchaně.

Evě se to sice moc nezdálo, ale nijak nad tím nehloubala, tak mu byla za tu nečekanou změnu vděčná. Nezvyklý úhel jeho průniků byl tak vzrušující, že jí ani nevadilo, že na něj nevidí. Cítila jen jeho ruce na svých zádech a zadečku a možná právě chybějící kontakt s ním způsobil, že si vzpomněla na Marka.

Jaké by to asi bylo s ním, napadlo ji.

Sice se za tak nevhodnou myšlenku hned zastyděla, ale z hlavy už ji dostat nemohla. Vzrušující vzpomínka na Markovu erekci při tanci, při-živovaná Adamovými důkladnými průniky ji dostala nečekaně rychle do varu. Adam byl nadšený, takhle v transu ji už dlouho neviděl. V duchu si pochvaloval, že jí šikovně zvolenou polohou připravil bouřlivý orgasmus, a ani ve snu ho nenapadlo, že to není tak docela pravda. Eva by nedokázala říct, který z nich měl na jejím vyvrcholení větší zásluhu, v každém případě jí společně připravili mimořádně silný zážitek.

Dokonalé fyzické uspokojení spolu s příjemnou vzpomínkou na flirtování s Markem ji udržovaly v dobré náladě po celou neděli. Pohoda však bohužel nevydržela dlouho, večer se zase pohádali. Adam totiž trval neústupně na svém: dokud nepůjde Martínek do předškolní třídy, bude doma s maminkou. Z toho nehodlal za žádnou cenu slevit, i když dobře věděl, jak Evě vadí, že se mu má pořád podřizovat. Pořádně si vjeli do vlasů, ale k žádnému kompromisu se stejně nedobrali a jediným výsledkem jejich hádky byla tichá domácnost.

Hned v pondělí ráno se Adam chystal vyčinit Markovi za jeho nevhodné chování na večírku. Cestou do práce si to však rozmyslel. Už dávno totiž pochopil, že ho při každém setkání s Evou Marek schválně provokuje, protože se náramně baví jeho žárlivostí. Dovedl si představit, jak by se teď spokojeně chechtal, kdyby zjistil, jak moc ho vytočil jejich tanec tělo na tělo. Tu radost mu dopřát nehodlal, a raději to tedy hodil za hlavu.

Evina a Helenina bývalá spolužačka a kamarádka Šárka se navečer vracela z práce.

„Počkejte, mladá paní, já vám s tím kočárkem pomůžu,” nabídla pomocnou ruku mladé ženě, která se právě chystala nastoupit do stejného autobusu.

„Děkuju vám,“ poděkovala žena.

Společnými silami přenesly kočárek do autobusu a obě nad ním zůstaly stát. Volné místo nikde nebylo a ani to nevypadalo, že by se někdo chystal zvednout ze sedadla a pustit mladou maminku sednout. Podívaly se na sebe a svorně zakroutily očima nad sobectvím ostatních cestujících. Pak se Šárka toužebně zadívala do kočárku.

„Jakpak se jmenuje?” zeptala se.

„Daniel, po tatínkovi. Už brzy mu bude půl roku,“ pochlubila se mladá matka.

Šárka sevřela rty a dál si miminko pozorně prohlížela. Mladé ženě nemohla ujít závist v jejím pohledu a nedalo jí to.

„Vy nemáte děti?” zeptala se tiše.

„Ne,” odpověděla stejně tiše Šárka.

Mladou maminku nejdřív napadlo, že neznámá spolucestující zřejmě ještě pro svoje dítě nenašla vhodného tatínka, pak si však všimla na její ruce snubního prstýnku a usoudila, že problém bude zřejmě jinde.

O dvě stanice dál jí Šárka pomohla vynést kočárek ven a vrátila se do částečně vyprázdněného autobusu. Konečně se jí podařilo najít volné místo, zabořila se do sedadla a s úlevou zavřela oči, na konečnou stanici autobusu to měla ještě pořádný kus cesty.

Její život se zatím vyvíjel úplně jinak, než si kdysi představovala. I ona stejně jako většina dívek snila o tom, že jí náhoda jednou přivede do cesty toho pravého muže, který bude mladý, pohledný, dobře zaopatřený a bude mít oči jen pro ni. Realita byla ale bohužel úplně jiná, několikaleté soužití s vypočítavým povalečem Filipem ji připravilo o veškeré iluze, a když si myslela, že si konečně polepší po boku úspěšného architekta, dopadla ještě hůř. Dva roky jí pak trvalo, než se zbavila dluhů, které si zavinila vlastní hloupostí, a ještě delší dobu se vzpamatovávala ze znásilnění a následného spontánního potratu, při kterém málem vykrvácela. Z veselé a bezstarostné dívky se stala zahořklá a zakomplexovaná mladá žena, přesvědčená, že v životě ji už nic hezkého nečeká. Před třemi lety se jí však podařilo sehnat lepší zaměstnání a díky tomu se jí přece jenom začalo blýskat na lepší časy. Práce v zákaznickém centru telefonního operátora byla sice náročná, za celý den se skoro nezastavila, ale platově si polepšila a neustálý příval zákazníků spolehlivě odváděl pozornost od vlastních starostí. Někteří zákazníci sice uměli být pořádně nepříjemní, ale našli se i jiní, kteří byli docela milí. Mezi ně patřil i Václav, muž v nejlepších letech, kterému už sice skráně prokvétaly šedinami, ale nikdy mu na tváři nechyběl milý úsměv. Poprvé si ho všimla, když mu prodávala mobilní telefon, ale tehdy mu žádnou zvláštní pozornost nevěnovala. To až příště, když se na ni obrátil s dotazem, který by mu zodpovědělo každé malé dítě. A netrvalo dlouho a vrátil se zase a tentokrát si dokonce všimla, že si s dvěma čekajícími zákazníky vyměnil číslo z vyvolávacího zařízení, aby se dostal právě k ní. Z toho pochopila, že mu zřejmě padla do oka a věnovala mu milý úsměv, ale když se za dva dny vrátil a chtěl pět minut před zavírací dobou reklamovat zakoupený mobil, nebyla z něj nadšená ani trochu.

„Moc se omlouvám,” řekl tehdy, když postřehl její významný pohled na hodiny, „ale dřív jsem to nestihnul.”

Sice si nedovolila něco namítat, interní předpisy jejich společnosti byly přísné a neochota k zákazníkovi by ji mohla přijít draho, ale přece jenom se tenkrát chovala dost odměřeně. Snažila se reklamaci vyřídit co nejdřív, ať však pospíchala sebevíc, čtvrthodinku jí to zabralo. Když si pak sbalila své věci a vyšla na ulici, s údivem zjistila, že muž na ni venku čeká.

„Musela jste kvůli mně pracovat přesčas a to mě moc mrzí,” řekl. „Odvezu vás domů, abych vám to vynahradil,” navrhnul a ukázal na svoje auto zaparkované u chodníku.

„Ne, děkuji!” odmítla příkře.

Po neblahé zkušenosti se znásilněním by si k neznámému muži nesedla do auta ani za nic. Muž se však nehodlal vzdát bez boje.

„Ale slečno, snad byste se mě nebála! Máte přece všechny moje údaje. Nebo si snad myslíte, že se vás chystám tady uprostřed města zavraždit?”

Podíval se na ni tak vyčítavě, až se za svoje podezírání zastyděla.

„Tak dobře,” souhlasila nakonec váhavě.

Během cesty se jí muž svěřil, že před třemi lety ovdověl a od té doby žije sám. Jeho devatenáctiletý syn studuje vysokou školu v Budějovicích a domů jezdí jen sporadicky.

„Moc jsem svoji ženu miloval a ještě pořád na ni vzpomínám,” řekl tiše. „Ale nedá se nic dělat, život jde dál a já se musím konečně smířit s tím, že už se mi nevrátí. A i když už nejsem nejmladší, nechtěl bych strávit zbytek života sám.”

Jeho stesk po zemřelé manželce ji tenkrát tak dojal, že když ji při vystupování požádal o telefonní číslo, nakonec mu ho dala. Zavolal hned další den, pozval ji do kavárny a brzy se spolu začali pravidelně scházet. Po několika týdnech ji pozval k sobě do malého rodinného domku na okraji města a za další měsíc ji seznámil se svým synem. Ten věděl hned od začátku, že si otec našel přítelkyni, a i když se trochu pozastavoval nad čtrnáctiletým věkovým rozdílem, který mezi nimi byl, nic proti tomu nenamítal. Otcova známost by mu totiž vytrhla trn z paty, protože jeho přítelkyně na něj neustále naléhala, aby po studiích zůstal v Budějovicích nastálo. Zatím to odmítal, příčilo se mu nechat tátu samotného, pokud by ovšem měl novou ženu, problém by se vyřešil a bylo by o starost míň. A vypadalo to celkem nadějně, rok se s rokem sešel a otec a jeho přítelkyně byli stále spolu. Šárka Václava několikrát týdně navštěvovala, někdy mu vyžehlila prádlo, jindy umyla okna a přitom obvykle stihla uvařit nebo upéct něco dobrého. Václav si její péči nemohl vynachválit.

„Ta svíčková se ti ohromně povedla, Šárko,” pochválil ji jednou po nedělním obědě. „Nechtěla by sis mě vzít?” zeptal se znenadání.

Šárka překvapeně zamrkala. Tak důležitou chvíli v životě každé ženy si odjakživa představovala docela jinak. Tmavá kuchyně plná špinavého nádobí měla k jejím romantickým představám hodně daleko, ale i přes tak nepříznivé okolnosti dlouho neváhala.

„Chtěla,” odpověděla a Václav se potěšeně usmál.

Šárka si dobře uvědomovala, že z její strany půjde o sňatek z rozumu, ale moudře usoudila, že pár let po třicítce se nejspíš prince na bílém koni už nedočká a udělá lip, když bude stát oběma nohama pevně na zemi. Po předchozích nevydařených vztazích byly stejně její nároky na budoucího partnera úplně jiné než před deseti lety. Na horoucí lásku už dávno nevěřila a starostlivý a obětavý Václav pro ni představoval klidný přístav a zabezpečení do budoucna.

Taky se konečně zbavím těch nekonečných výčitek našich, jak jsem si zpackala život, říkala si.

Velké svatby, o jaké vždycky snila, se sice nedočkala, ale báječná svatební cesta do Řecka jí to plně vynahradila. Po svatbě se k Václavo vi přestěhovala a těšila se, že jí život konečně ukáže svou lepší tvář. Ze začátku všechno vypadalo báječně, po letech samoty Václav dovedl ocenit pečující ženskou ruku a na oplátku dělal všechno, co jí na očích viděl. Šárka se jeho klidnému životnímu tempu dokázala bez problémů přizpůsobit a díky tomu si žili docela spokojeně. Jak však plynul týden za týdnem, začal pomalu vyplouvat na povrch jeden nemilý problém. Ještě ani jednou se jí s ním nepodařilo dosáhnout vyvrcholení. Nejdřív se utěšovala tím, že to přijde časem, že se potřebují víc sehrát, ale situace se nezlepšovala ani po dlouhých měsících. Přitom Václav se po letech půstu dostal celkem rychle do formy a na svůj věk odváděl velmi slušné výkony. Přesto to nebylo nic platné. Ať dělal, co dělal, nedokázala se pořádně vzrušit a o závratném orgasmu si mohla nechat jen zdát. Dlouho si marně lámala hlavu, v čem je asi chyba, až na to jednou při sledování zamilovaného filmu s pořádnou porcí erotiky konečně přišla.

Vždyť mě Vašek sexuálně vůbec nepřitahuje! Jak s ním mám dosáhnout vyvrcholení, když mezi námi nefunguje žádná chemie?

A bylo to opravdu tak. Její rozhodnutí vzít si ho bylo až příliš racionální a teprve teď zjišťovala, jakou za to zaplatí cenu. Byl jí spolehlivou oporou, ochráncem, starším bratrem, kterého nikdy neměla, to však na skvělý sexuální zážitek nestačilo. Měla ho ráda, to určitě, ale pravé erotické jiskření ve vztahu s ním nikdy necítila. Když se situace ani po několika dalších měsících nezlepšila, začala se pomalu smiřovat s tím, že to tak nejspíš zůstane natrvalo, a pokoušela se najít z beznadějné situace nějaké přijatelné východisko.

Pokud se nechci rozvést a nastěhovat zpátky k rodičům, mám v podstatě jenom dvě možnosti, uvažovala. Buď si musím pořídit milence, anebo vibrátor.

Nepředpokládala, že by s hledáním milence měla velký problém, na nezávazný sex si pohledná mladá žena muže vždycky najde, přesto tuhle možnost vyloučila. Měla svého Vašíka ráda a odvděčit se mu za jeho péči tím, že ho bude podvádět, se jí příčilo. Vibrátor se jí jevil jako mnohem lepší řešení, tím spíš, že Václav pracoval na směny. Při jeho nočních službách bude mít dostatek času a klidu na všelijaké experimenty. Když se konečně rozhodla, ulevilo se jí, zbývalo jen vyřešit problém, jak si vibrátor pořídí. Zajít pro něj do obchodu se styděla a objednat si ho přes internet se bála. Co kdyby pak balíček převzal Vašek! Nakonec jí nezbylo než sebrat odvahu a zajet si pro něj do sexshopu na opačné straně města. Když vibrátor vyzkoušela poprvé, měla z toho hodně divný pocit. Časem si ale zvykla a brzy našla způsob, jak se spolehlivě dopracovat ke kýženému výsledku. A sama byla překvapená, jak skvěle to funguje! O samotě s vibrátorem směřovala přímou cestou k cíli, při milování s Václavem si užívala jeho objetí a něžné mazlení. Povzbuzená tím, jak se jí podařilo nemilou situaci vyřešit, se odvážila ještě dál.

„Chtěla bych s tebou mít dítě, Vašíku,” vyrazila svému muži jednou večer dech.

„Dítě?” vyděsil se Václav. „Neblázni, Šárko, Ondrovi už bylo dvacet a mně se pomalu blíží padesátka. Než by naše dítě vyšlo ze základky, byl bych už v důchodu!”

„O tom dost pochybuju!” ušklíbla se Šárka. „Přece víš, jak se odchod do důchodu pořád posouvá, kdoví kolik let ti ještě přidají.”

„Nestraš!” otřásl se Václav. „Uvědom si, že se toho důchodu taky vůbec nemusím dožít! Zůstala bys pak na všechno sama!”

„To se určitě nestane,” uklidňovala ho.

Václav vrtěl nepřesvědčeně hlavou.

„A co tomu řekne Ondra?” obával se. „Nejspíš si bude myslet, že jsem se na stará kolena zbláznil.”

„Na něj nemysli! Ten bude mít už brzo vlastní život a taky si do něj určitě nenechá mluvit.”

Hučela do něj tehdy několik dní, až ho nakonec přesvědčila. Jenže brzy se ukázalo, že jeho souhlas ke splnění toužebného přání nestačí. Plynul měsíc za měsícem a pořád nic. Po roce marného snažení se odhodlali vyhledat lékařskou pomoc, ale ani ta mnoho nevyřešila. Podle výsledků nejrůznějších vyšetření byli oba v pořádku a teoreticky by otěhotnění nemělo nic bránit, praktický výsledek se však stále nedo-stavoval. Přesto se jí tehdy ulevilo. Bála se, jestli není následkem potratu neplodná, vyšetření však naštěstí nic takového neprokázalo. Snažili se tedy dál, ale vytoužené dítě nepřicházelo.

Autobus dojel na konečnou stanici a Šárka přestala vzpomínat.

„Ondro, jsi doma?” zavolala hned, jak otevřela vstupní dveře do domu.

„Jo!” ozvalo se z patra. „Co bude k večeři?”

„Koupila jsem sekanou, uvařím k ní brambory,” odpověděla Šárka.

Hladový Ondra už sbíhal ze schodů.

„Mně stačí chleba. Než uvaříš brambory, umřu hlady.”

Šárka si povzdechla a vylovila z tašky šišku sekané. Ondra ji popadl a okamžitě s ní zmizel v kuchyni.

„Koukej nechat taky kousek tátovi!” zavolala na něj.

Toho je snazší šatit než živit, pomyslela si s povzdechem. Škola mu začne zase až v říjnu, jestli si nenajde nějakou brigádu, nehnu se od sporáku.

Hned po ránu zavolala Evě nevlastní sestra Klára.

„Ahoj Evo, můžu se u tebe po obědě zastavit?”

„Copak ty nejsi v práci?” podivila se Eva.

„Ne, vzala jsem si dneska dovolenou.”

„Fajn, tak přijeď co nejdřív!” zajásala Eva. „Andrea tu dneska není, aspoň si budu mít s kým popovídat.”

„Radši přijedu až po obědě, až budou děti spát,” odpověděla k jejímu údivu Klára a rozloučila se.

Po sestřině příchodu to Evě nedalo a hned, jakmile spolu zasedly ke kávě, se Kláry začala vyptávat: „Proč jsi nechtěla vidět děti?”

„Vidět je samozřejmě chci, ale až potom. Teď se tě hlavně potřebuju v klidu na něco zeptat.”

„Jo? A na co?”

Klára se zatvářila rozpačitě.

„Chtěla bych vědět, co si myslíš o výměně partnerů,” vypadlo z ní nakonec.

„O výměně partnerů?” podivila se Eva. „Jak to myslíš? Ty se chceš s Alešem rozejít?”

„Ne, šlo by jenom o sex.”

„Chcete udělat rošádu?” vykulila oči Eva.

„Přesně tak!”

„A s kým, proboha?”

„Vzpomínáš si, jak jsem se ti asi před půl rokem zmínila, že se Alešův kolega Dan rozešel s Kamilou?”

„Jo, pokud si dobře pamatuju, říkala jsi, že si místo ní našel nějakou modelku.”

„Sylva není modelka,” opravila ji Klára. „Ale klidně by ji mohla dělat, kam já se na ni hrabu. Je to extra třída, všichni kluci jsou z ní vždycky celí diví. Kvůli tomu s ní Dan nerad chodí někam do společnosti a radši s ní občas zapadne k nám nebo naopak pozve nás k nim. A právě když jsme nedávno společně slavili její narozeniny, kluci se nás jen tak mezi řečí zeptali, jestli by nám vadilo, kdyby si nás občas prohodili.”

Eva překvapeně zamrkala.

„Ty jo! A s tím přišel Aleš, nebo Dan?”

„Oba,” odpověděla Klára.

„Na to se neptám! Mě zajímá, který z nich to vymyslel! Jednoho to přece muselo napadnout jako prvního a ten pak do toho uvrtal i kámoše, ne?”

„Asi jo,“ připustila Klára, „ale čí to byl nápad, to netuším. Copak na tom tak moc záleží?”

„To bych řekla! Podle toho, jak tu Sylvu líčíš, se klidně mohlo stát, že se do ní ten tvůj Aleš zakoukal, a aby se k ní dostal, nabídnul Danovi tebe.”

„Tak ty myslíš, že jsem pro Dana něco jako cena útěchy?” vyjevila se Klára.

„Těžko říct,” pokrčila rameny Eva. „Abys to věděla určitě, musela bys zjistit, v čí hlavě se ten nápad vylíhnul.”

Klára potřásala přemýšlivě hlavou.

„Možná si moc fandím, ale nemůžu se zbavit dojmu, že to fakt vymysleli společně. Když nejsou v práci, chybí jim adrenalin a mají někdy tak telecí nápady, že jeden žasne!”

Eva na ni vrhla nedůvěřivý pohled.

„No fakt!” trvala na svém Klára. „Nezapomínej, že jako profesionální hasiči mají úplně jinou mentalitu než my, co se můžeme v práci leda tak říznout o papír nebo si přivřít prsty do kopírky. Oni jsou zvyklí na riziko, rychlost a nebezpečí! Kdykoliv jdou do akce, nikdy nemají stoprocentní jistotu, že se z ní v pořádku vrátí.”

„Aha, takže ty předpokládáš, že jim v soukromí trocha toho vzrušení chybí, a proto vymysleli tohle?”

„Přesně tak.“

„To je teda situace!” vyprskla Eva. „A co jste jim vlastně na to řekly vy?“

„Sylva se pořád jenom chichotala a já jsem řekla, že si to musím rozmyslet.”

Eva zdvihla v údivu obočí.

„A teď ode mě čekáš, že ti řeknu, jestli do toho máš jít?“

„To přímo ne, ale ráda bych věděla, co si o tom myslíš,” odpověděla Klára. „Vlastní zkušenost s tím asi nemáš, viď?”

„To teda nemám! Kdysi nám to sice nabízeli jedni manželé, ale Adam z toho měl málem infarkt, takže k ničemu nedošlo.”

„A ty by sis byla tenkrát dala říct?”

„Ne,“ zavrtěla hlavou Eva. „Bylo to krátce po našem seznámení, vystačili jsme si sami.”

„To je škoda,” zalitovala Klára. „Mohla jsi mi předat zkušenosti.”

„Slyšet tě Adam, vykáže tě odtud,” konstatovala pohoršené Eva a pak potřásla hlavou. „Nechce se mi věřit, že o tom vážně uvažuješ.”

„Rozhodnutá zdaleka nejsem, ale přiznám se, že mě to docela láká,” přiznala kajícně Klára. „Kluci na to totiž šli docela chytře. Nejdřív do nás nalili pár skleniček vína a pak to na nás vybalili. A když jsme rovnou neodmítly, navrhli malou zkoušku a čile si vyměnili místa. Najednou mě místo Aleše začal líbat a všelijak hladit Dan a já, místo abych ho poslala k šípku, jsem si to klidně nechala líbit! Dan je totiž mnohem víc sexy než Aleš a dobře ví, jak na to jít. A nevěřila bys, jak je po těch letech vzrušující i jakákoliv maličkost, která je najednou jinak, než jsi zvyklá!”

Eva dobře rozuměla, manželské rutiny měla sama až po krk.

„Pokud se ti to tak líbilo, tak asi není nad čím váhat,” mínila.

„Líbilo se mi to, jenže…” zarazila se Klára.

„Co jenže?”

„Děsně mi vadilo, že zrovna tak jako se Dan věnuje mně, se zatím Aleš věnuje Sylvě!”

„Žárlila jsi?”

„A jak! Říkala jsem ti, že po Sylvě jedou všichni kluci všude, kde se jenom objeví.”

„A ty myslíš, že Aleš nežárlil?”

„To nevím, sám nic neříkal a já se ho na to neptala.”

„A jak daleko jste to vlastně nechali zajít?”

„Jenom jsme se líbali a všelijak mazlili, kluci se asi báli, aby to napoprvé nepřehnali. Ale řeknu ti, když mi Dan zajel rukou pod tričko a začal mě všelijak osahávat, pěkně to se mnou cvičilo, kdyby nepřestal sám, kdo ví, jak by to dopadlo.”

„Já nevím, Kláro,” řekla zamyšleně Eva. „Chápu, že tě to láká, ale podle mě je to hra s ohněm a může se vám pořádně vymknout.”

„Toho se právě taky bojím, ale ty dva zřejmě fascinuje představa, že si budou brát práci domů.”

Eva vybuchla smíchy. Její bujná fantazie zase jednou zapracovala a obrázek dvou hasičů, jak si společně odnášejí domů malý ohýnek, aby se jím doma nestýskalo po práci, v ní vyvolával další a další záchvaty smíchu.

„Buď ráda, že nejsou třeba patologové, to bys na tom byla mnohem hůř,” řehtala se.

„Ha ha,” zavrčela dotčeně sestra.

Eva se snažila uklidnit.

„Hele, třeba to ani nebudeš muset řešit,” řekla. „Možná to odmítne ta Sylva a bude hotovo.”

„Tím si nejsem úplně jistá,” odpověděla Klára, „Aleš sice není tak atraktivní jako Dan, ale podle toho, co jsem o ní slyšela, je v rozkroku dost veselá.”

„Cože je?” vytřeštila na ni oči Eva.

„Veselá v rozkroku,” opakovala udiveně Klára. „Ty to neznáš? To mám od našeho táty, ten tenhle výraz často používal. Máma měla pro tyhle ženské mnohem jadrnější označení.”

Eva se zase rozřehtala.

„Ještěže děti spí, ty bys mi je úplně zkazila,” zalykala se smíchy.

„Koukám, že se dobře bavíš, ale že bys mi poradila, to ne!” vyčítala jí Klára.

„Dobře, tak teda budeme zase chvíli mluvit vážně,” snažila se ovládnout Eva. „Podle mě by sis to měla nejdřív probrat s Alešem a měli byste si vyjasnit, jestli tohle váš vztah unese. Jestli na sebe nebudete žárlit, jestli si to potom nebudete vyčítat a tak dále. Pokud se na všem shodnete, tak si to pro mě za mě vyzkoušejte.”

„Takže ty myslíš, že do toho mám jít?” zasvítily Kláře oči.

„Takhle jsem to neřekla!” ohradila se Eva. „Rozhodnout si to musíš sama, ale ať už se rozhodneš jakkoliv, hlavně o tom prosím tě nikdy nemluv před Adamem. Mohlo by ho napadnout, že ti to třeba závidím.”

„Možná by si to taky rád vyzkoušel, co ty víš?”

„Adam?” zhrozila se Eva. „To nepřipadá v úvahu, zabil by kohokoliv, kdo by na mě jenom sáhnul.”

„To ho to po těch letech ještě nepřešlo? Pořád na tebe žárlí stejně jako na začátku?”

„Tolik už ne, ale že by nežárlil vůbec, to se říct nedá.”

„Hlavně aby měřil vám oběma stejně,” ušklíbla se Klára. „Aby tebe náhodou nedržel zkrátka a sám si někde v tichosti neužíval!”

Tuhle obavu měla Eva už delší dobu i bez sestřiných poznámek. Po jejím odchodu se věnovala dětem, ale i při hraní s nimi si říkala, že určitě neuškodí, když si hned večer ověří stav věcí.

„Adame, miláčku, víš, že jsme se naposledy milovali po tom večírku?” tulila se k manželovi.

„Taky je to teprve pár dní,“ odpověděl.

„Na mě je to dlouho,” řekla mazlivě a začala ho hladit po hrudi. „Chybí mi to.”

„Vážně?” řekl tónem, který se jí ani trochu nelíbil. „Tak co s tím uděláme?”

„To záleží na tobě,” odpověděla a sjela rukou níž. „Nebo ty to snad nechceš?”

„Ale jo, jenže chtění někdy bohužel nestačí!” povzdychl si Adam. „Ale když se budeš hodně snažit, snad to vyjde.”

To moc povzbudivě neznělo a Eva chvíli zvažovala, jestli se nemá uraženě stáhnout zpátky k sobě.

„Tebe už to se mnou nebaví?” zeptala se podrážděně.

„Samozřejmě baví,” vymlouval jí to Adam. „Ale měl jsem v prácí jeden nervák za druhým a mám toho ještě teď plnou hlavu.”

„Ale hlavu snad teď nepotřebuješ, ne?” řekla ironicky Eva. „Mně stačí úplně jiná část těla.”

A aby nemohl být na pochybách jakou část těla má na mysli, několikrát ji významně stiskla.

„Kéž by to fungovalo tak snadno,” povzdychl si Adam.

Pak mu však její slova přišla k smíchu, pobaveně se zasmál a přitáhl si ji blíž k sobě.

„Jsi skvělá,” ujistil ji. „Když budeš takhle pokračovat, určitě se dočkáš. A kdyby to přesto nešlo, poradíme si jinak.”

Možná ji tím chtěl uklidnit, ale bohužel dosáhl pravého opaku.

Kristepane, zhrozila se Eva. On už snad s tou impotencí počítá dopředu! Ani v nejhorším snu by mě nenapadlo, že zrovna on bude ve čtyřiceti potřebovat viagru!

Potřásla hlavou, aby odehnala chmurné myšlenky a pustila se do práce ústy. Když zakroužila jazykem kolem jeho žaludu, Adam slastně zavzdychal, ale to bylo bohužel všechno. Přes veškerou její snahu zůstával jeho úd pořád stejně ochablý. Situace se začala zlepšovat až tehdy, když ho vzala do pusy celý. Proces to byl však tak pozvolný, že udiveně zvedla hlavu a pokoušela se něco vyčíst z Adamovy tváře. V té však viděla jen únavu a to jí vnuklo nečekanou myšlenku.

„Nemám jít nahoru já?“ zeptala se.

„Ne!” odmítnul příkře. „Víš přece, že to nemám rád!”

Se svým nápadem sice u dominantního manžela jako obvykle neuspěla, ale přesto nelitovala, že se zeptala, alespoň ho tím vyprovokovala k akci. Odstrčil její hlavu, naklonil se nad ni a vyhrnul jí košilku. Zakroužil jazykem po její bradavce, pak se svezl níž a zabořil hlavu do jejího klína. Eva zavřela oči a tiše zavzdychala. I když to s jeho potencí šlo evidentně z kopce, tohle uměl pořád zatraceně dobře, to musela uznat. Vzrušení v ní pomaličku stoupalo, natáhla ruce a vytáhla si ho k sobě nahoru. Adam se pokusil o průnik, ale ten se mu tentokrát ne a ne podařit, uspěl až při několikátém pokusu. Ale ani pak to za moc nestálo, jeho pohyby skoro necítila a napjatý výraz v jeho tváři jí ještě dodával. Její vzrušení se pomalu vytrácelo, až nakonec na svoje vyvrcholení rezignovala úplně. Povinně vzdychala a jen odevzdaně čekala, až se uspokojí manžel. A že to byla tentokrát dlouhá doba na čekání! Zřejmě i pro něj, svoje monotónní přirážení totiž musel několikrát přerušit, aby si trochu odpočinul.

„Díky, Evičko,” vydechl na závěr. „Přiznám se, že se mi do toho dneska vůbec nechtělo, ale jsem rád, že jsi mě k tomu vyprovokovala.”

Políbil ji a okamžitě usnul. Eva zůstala ležet na zádech a zase vytřeštěně zírala do stropu.

Co tohle mělo proboha znamenat? Mám si snad začít zvykat na to, že když se s ním budu chtít pomilovat, že si ho budu muset nejdřív vzkřísit? Co to s ním sakra je? Zase tak starý přece není! Markovi je taky čtyřicet a jak se mu postavil, dokonce na veřejnosti a všem lidem na očích. Tají snad přede mnou nějakou nemoc, nebo ho tak likviduje mladá a náruživá milenka?

Chvíli zvažovala, jestli by se mu snad neměla podívat do mobilu, ale do toho se jí moc nechtělo. Bála se toho, co by tam mohla najít, ani za nic nechtěla dopadnout stejně jako Helena. Ta dobře dělala, když si nechávala dobrovolně klapky na očích a nechtěla o Romanových případných záletech nic vědět. Dokud žila v blažené nevědomosti, byla v manželství spokojená, ale od té doby, co se dozvěděla o Ireně a Romanově nemanželském dítěti, se jenom trápí a proklíná hloupou náhodu, která je na pouti svedla dohromady.

Ne, ne, po ničem pátrat nebudu, měla bych to pak ještě horší, rozhodla se definitivně.

,,Tak na zdraví, Helenko,” pozvedl svou skleničku Lukáš.

„Na zdraví,” odpověděla a oba se napili.

Seděli spolu v zastrčené kavárně v bezpečné vzdálenosti od práce.

„Je to ale neuvěřitelná náhoda, že jsme se po těch letech takhle sešli, viď?” řekl Lukáš.

„To je,” souhlasila.

„Celou tu dobu mi vrtá hlavou, proč jsi mě tehdy tak zničehonic pustila k vodě. Nikdy jsi mi to nevysvětlila!”

„Tenkrát se mi zabil nastávající švagr,” povzdychla si Helena. „Zřítil se ze schodů necelou hodinu před obřadem a nás všechny to tehdy hrozně zasáhlo. Roman si mě potom tak hleděl, že jsem ho nedokázala dál podvádět.”

„V tom případě chápu, že jsi z toho byla mimo, ale říct jsi mi to mohla,” vyčetl jí Lukáš. „Pořád jsem si lámal hlavu, co se asi stalo. Měl jsem strach, jestli se o nás nedozvěděl tvůj manžel.”

„Ne, ten dodneška nic neví.”

„To jsem rád, nechtěl jsem ti způsobit problémy.”

„Kvůli tobě problémy nebyly. A co ty?” zeptala se Helena, aby změnila téma. „Proč vy jste se rozvedli?”

„Jak víš, že jsme se rozvedli?” podivil se Lukáš.

„Tamtamy v našem podniku hravě překonají i zpravodajskou službu,” zasmála se Helena. „Copak sis nevšimnul, kolik je tam holek na vdávání? Pokud se objeví Zachovalejší přírůstek mužského pohlaví, nastává všeobecná mobilizace.”

„Teda já žasnu! Ještě si ani nepamatuju, kdo vlastně patří do našeho oddělení, a o mně už se ví skoro všechno!”

„A připrav se na to, že bude ještě hůř,“ smála se Helena. „Tak proč jste se rozvedli?” dorážela.

Lukáš vzal do ruky skleničku, napil se a pak si s ní chvíli hrál.

„Tomu nebudeš věřit, a hlavně se mi budeš smát,” řekl.

„Smát? Copak je na rozvodu něco k smíchu?”

„U mě jo,” řekl Lukáš chmurně a pak se pustil do vyprávění: „Snad si pamatuješ, že jsem tenkrát dělal dealera. Byl jsem pořád na cestách a kolikrát jsem přitom narazil na osamělou slečnu nebo zanedbávanou paničku. A já jsem od přírody měkká povaha, nedělalo mi to dobře a často jsem neodolal pokušení.”

„Tušila jsem, že nejsem jediná,” konstatovala trpce Helena.

„Žena mi nepřestávala vyčítat, že je s Davídkem pořád sama a musím uznat, že měla pravdu,” pokračoval Lukáš. „Často se stávalo, že jsem musel do práce i v sobotu, a to ji pěkně štvalo. Nejvíc jí to vadilo v létě, ve městě se pořádně nevyznala a nevěděla, kam s malým jít. Nakonec ji napadlo, že u rodičů v domku za městem jim bude lip než v bytovce a začala tam jezdit. Davídek se tam vydováděl na zahradě v bazénu, rodiče jí s ním samozřejmě pomáhali a jí se to náramně zalíbilo. Já jsem tam obvykle dorazil v sobotu odpoledne a v neděli jsme se pak vrátili všichni tři domů. Tak to fungovalo nějakou dobu, jenže pak mi do toho párkrát něco vlezlo a občas jsem pro ně nepřijel. A překvapilo mě, že se nic nedělo. Nic mi nevyčítala, vrátila se s malým autobusem a tvářila se jakoby nic. Mně to náramně vyhovovalo, měl jsem volnost i o víkendech a nemusel jsem se nikam trmácet. Jenže jednoho dne jsem se vrátil z práce a na stole ležela žádost o rozvod.”

„Došla jí s tebou trpělivost?”

„To jsem si nejdřív myslel taky, ale bylo to úplně jinak. Představ si, že mi zahýbala ona! Náhodou tam potkala svou první lásku a po těch letech to mezi nimi znova zajiskřilo. On se zrovna rozváděl, a tak jim nic nebránilo dát se spolu zase dohromady. A její rodiče ji v tom ještě podporovali, představ si to. V noci hlídali Davídka a Monika klidně chodila za ním. A když si ověřili, že jejich láska ještě nevyhasla, sbalila si kufry a Davida a odstěhovala se k němu definitivně. Věřila bys tomu?”

„To tě ale muselo pořádně namíchnout!” smála se Helena. „Že sis užíval ty, to bylo v pořádku, ale aby si totéž dovolila manželka? To byla od ní pěkná drzost, co?”

Já věděl, že se mi budeš smát,” připomněl jí s povzdechem Lukáš.

Helena se napila vína.

„A jak jsi na tom teď?” zeptala se. „Pořád utěšuješ slečny a paničky?”

Lukáš zavrtěl hlavou.

„Kdepak, s tím je nadobro konec,” odpověděl. „Hned po rozvodu jsem usoudil, že nastal čas na radikální změnu. Právě proto jsem si hledal jinou práci a teď bych se rád usadil, jenže zatím jsem nenašel tu pravou. A to mě dost štve, protože samozřejmě mám svoje potřeby a ty zatím nemají pro tu moji radikální změnu moc pochopení.”

„Ty chudinko, to jsi teda dopadnul!” smála se Helena. „Ale neboj, stačí jenom trochu vyčkat. Brzo si tě určitě uloví některá čiperná kolegyně a ta už se o tvoje potřeby ráda postará.”

„O takovou bych nestál” zavrtěl odmítavě hlavou Lukáš. „Nebaví mě, když se ženská vnucuje, ztrácím pak motivaci. Mnohem víc mě láká taková, co si mě nevšímá nebo to aspoň šikovně předstírá. Musím pak o ni bojovat a všelijak se snažit, abych ji získal. A když se mi to podaří, to je teprve ta pravá slast.”

Helena si povzdychla.

„Tu touhu lovit novou kořist máte, vy chlapi, asi v genech,” prohodila.

Lukáš zpozorněl a pátravě se na ni podíval.

„Copak, copak? Manžel zlobí?” zeptal se.

Helena beze slova kývla.

„Tak povídej!” vyzval ji Lukáš.

Heleně se ale do svěřování moc nechtělo. O jejím nestandardním manželství neměl nikdo v práci ani tušení, a kdyby se to rozneslo, byla by všem pro smích. Lukáš pochopil důvod jejího váhání.

„Mně to přece klidně můžeš říct, já to rozhodně nikomu vykládat nebudu,” ujišťoval ji a Helena byla nakonec ráda, že si konečně může někomu postěžovat.

„Když to vezmu kolem a kolem, jsem na tom vlastně podobně jako ty,” řekla tiše. „Zatímco já jsem měla výčitky, že jsem s tebou Romanovi zahýbala, on si se svojí bokovkou opatřil rovnou dítě.”

Lukáš na ni vyvalil oči.

„A sakra!” ulevil si. „A ty ses s ním kvůli tomu nerozvedla?” divil se.

„Ne, kvůli holkám jsem to překousla, ale asi to byla chyba,” řekla Helena a v jejích očích se objevily slzy.

Lukáš ji vzal rychle za ruku a pohladil ji.

„Neplač, Helenko, tu chybu přece můžeš kdykoliv napravit,” utěšoval ji.

Helena sklopila hlavu, aby si nikdo od okolních stolů nevšiml, že jí po tvářích stékají slzy.

„Chceš vědět, jak to u nás teď chodí?” zeptala se tiše.

„Povídej!”

„Když se to provalilo, přinutil mě, abych souhlasila s tím, že se bude s Irenou stýkat dál. A už dva roky se u nás střídá! Vždycky bydlí pár dní u nás a pak zase pár dní u ní! Dovedeš si představit, jak mi vždycky je, když se od ní vrátí? Chápeš, jak je to pro mě ponižující?”

„Ten grázl!” ulevil si Lukáš a chytil její ruku oběma rukama. „Vykašli se na něj, Helenko, tohle si přece nezasloužíš.”

„Tobě se to řekne,” povzdychla si Helena. „Ty jsi nemusel nic řešit, tebe manželka postavila před hotovou věc.”

„To máš pravdu,” řekl zamyšleně Lukáš. „Sice to pro mě byl tehdy šok, ale získal jsem díky tomu volnost. A ta má taky něco do sebe.”

„Myslíš?”

„Aby ne, teď si totiž můžu dělat, co chci! Třeba si klidně něco začít s tebou!”

Helena se na něj nedůvěřivě podívala.

„Chceš mi dopřát pomstu Romanovi, nebo spíš potřebuješ uspokojit ty svoje potřeby?” zeptala se na rovinu.

„Ale Helenko, to se přece navzájem nevylučuje,” zasmál se Lukáš. „Právě naopak! Sama vidíš, jak by taková dohoda byla pro nás oba výhodná.”

Helena vrtěla odmítavě hlavou.

„Ne, Lukáši, já pro tebe nejsem ta pravá.”

„A proč ne?”

„Říkal jsi přece, že si hledáš novou životní partnerku.”

„No a?”

„V tom případě nemůžeš ztrácet čas se mnou.”

„Já bych to ale nepovažoval za ztrátu času,” odpověděl Lukáš. „Naopak si začínám myslet, že bych už ani nemusel hledat dál.”

„To je přece blbost!”

„A proč? Copak nám to spolu neklapalo?”

„Klapalo, ale jenom v posteli! Normální vztah jsme spolu přece nikdy neměli.”

„Ale sex nám fungoval skvěle, ne?”

„To je pravda, ale jenom na základě sexu se přece nedá vybudovat fungující vztah!”

„A proč ne? Odjakživa se přece všechno točí kolem sexu! Pokud to klape v posteli, všechny problémy se v ní vždycky srovnají.”

„To si myslíte vy Marťani! My Venušanky to vidíme jinak.”

„Ale to jsou řeči!” nesouhlasil Lukáš. „V sexu to prostě klapat musí, to mi nevymluvíš. Tak co, zkusíme to spolu?”

„Zapomínáš, že jsem pořád vdaná.”

„To jsi byla tehdy taky a nijak ti to nevadilo. A teď si snad chceš dělat výčitky, že bys podváděla bigamistu?”

Helena kroutila nepřesvědčeně hlavou.

„Já nevím, pořád se mi to nějak nezdá!”

„Ale proč? Můžeme si to přece jenom vyzkoušet! Úplně nezávazně! A pokud bude všechno oukej, vykašleš se na Romana a zůstaneme spolu.

A dokonce si budeš moct dopřát ten luxus, že ho pošleš k vodě sama.“

„Když ty vidíš všechno moc jednoduše,” povzdychla si Helena. „Máme spolu dvě dcery.”

„No a? Já za ně budu jedině rád! Davídka teď vídám sotva jednou za

měsíc.“

„Ty to myslíš fakt vážně?” pořád nemohla uvěřit Helena.

„Smrtelně!” odsouhlasil jí Lukáš a pak se zarazil. „Kdo ti vlastně holky hlídá teď?”

„Moje ségra, pomáhá mi, když je Roman u Ireny.”

„Hodná sestřička,” pochválil ji Lukáš. „Tak jí večer řekni, že zítra odpoledne něco máš a rovnou z práce pojedeme ke mně.”

„To nepřipadá v úvahu!” odporovala mu Helena. „Jednak ještě zdaleka nejsem rozhodnutá a taky si potřebuju sehnat šaty na promoci.”

„Sestřička má promoci?”

„Kdepak, ta už ji má dávno za sebou,” odpověděla Helena. „Teď ji mám já.”

Lukáš na ni vyvalil oči.

„Ty?” žasnul. „Ty sis udělala vejšku?”

„Jo, jsem sice jenom bakalářka, ale to mi stačí,” odpověděla Helena. „Dál už mě nikdo nedostane ani párem volů, už takhle jsem si sáhla na dno.”

„To se ti nedivím a hluboce před tebou smekám!” řekl uznale Lukáš. „Já jsem si taky už mockrát říkal, že gympl je dneska málo, ale nikdy jsem se nepřinutil ani k tomu, abych si podal přihlášku.”

„Já bych se do toho sama od sebe taky nikdy nepustila, to Eva Kratochvílová mě do toho uvrtala. Pamatuješ si na ni?”

„Aby ne,” odpověděl Lukáš. „Jak se má?”

„Dobře, už pár let je vdaná a má dvě děti,” řekla Helena a podívala se na hodinky. „Proboha, já už musím jít, je spousta hodin!”

„Už? Ach jo, s tebou to tak rychle uteklo!” řekl zklamaně Lukáš. „Tak si to všechno dobře promysli a nenech mě dlouho čekat!” dodal a pod stolem ji pohladil po stehně.

Helena se na něj mile usmála, už teď tušila, že její dilema nebude zase tak složité. Na skvělý sex s ním vzpomínala dodnes a představa pomsty nevěrnému manželovi také nebyla k zahození.

,,Evo, prosím tě, můžeš ke mně přijet?” volala naléhavě matka. rf Její hlas a tón Evu vystrašil.

„Stalo se něco, mami?”

„Stalo, ale nechci to probírat po telefonu.”

„Dobře, oblíknu děti a za chvíli jsme u tebe.”

Když s dětmi dorazila do matčina bytu, hned ve dveřích si všimla jejích zarudlých očí.

„Co se stalo, mami?” ptala se vyplašeně.

Matka jí ukázala očima na děti a nejdřív je zavedla do obývacího pokoje k Františkovi. Samotnou Evu pak zatáhla do kuchyně.

„Sedni si,” vyzvala ji a sama se posadila proti ní. „Vyhodili mě z práce, to se stalo!”

„Měla jsi v pokladně manko?” polekala se Eva.

„No dovol! Co si o mně myslíš, nikdy mi nechybělo víc než pár korun!” ohradila se matka. „Vyhodili mě kvůli snižování stavů! Chápeš to? Seděla jsem za pokladnou od vyučení, jenom v tomhle supermarketu jsem strávila skoro polovinu života a oni mě pár let před důchodem klidně vyhodí! Jako kdybych byla úplně neschopná!” vzlykla.

„Mami, uklidni se, to si nesmíš tak brát,” snažila se ji uklidnit Eva. „Přece víš, kolik lidí dneska přichází o práci! A jsou to často odborníci, co léta sbírali zkušenosti, ale na to se teď nikde nehledí. Všechny firmy šetří, kde se dá, a propouštějí hlava nehlava.”

„Hlava nehlava, říkáš?” ušklíbla se matka. „Jenže u nás vyhodili jenom mě a těžko bys přišla na to, proč to padlo zrovna na mě!”

„Nedávno jsi říkala, že už jsi ze všech pokladních nejstarší, tak asi proto, ne? Možná chtějí místo tebe vzít nějakou mladší.”

„To jsem si nejdřív myslela taky,” odpověděla matka. „Ale pak se ke mně doneslo, že když se rozhodovali, kdo půjde z kola ven, někdo se zmínil o Adamovi. A právě příbuzenství s ním mi zlomilo vaz, vyhodili mě vlastně kvůli němu!”

Eva nevěřila svým uším.

„Co je to za blbost?”

„Žádná blbost! Když mi náš manažer předával tu výpověď, sice říkal, jak ho to mrzí, ale dobře jsem na něm viděla, že je to jenom fráze. A když pak viděl, jak jsem z toho špatná, poradil mi, abych si řekla o peníze zeťákovi, ten že jich má dost. Ostatní že nemají to štěstí, aby měli v příbuzenstvu milionáře.”

Eva nevěřila svým uším.

„Děláš si legraci?”

„Bohužel ne.”

„V tom případě nemám slov.”

„Vůbec nevím, co si teď počnu, do důchodu mám ještě čtyři roky! Podpora nebude stát za řeč a budu ji brát sotva rok. Myslíš, že ty další tři roky vyžijeme jenom z Frantova důchodu?”

„Třeba seženeš práci někde jinde,” chtěla jí dodat optimizmus Eva.

„Copak neposloucháš televizi?” vyjela na ni matka. „Lidi po padesátce nemají na trhu práce šanci.”

„Neboj, mami, když bude potřeba, pomůžeme vám,” utěšovala ji Eva.

„Víš, jak těžce jsme se spolu protloukaly, když od nás táta odešel,” povzdychla si matka. „Ale ani v nejhorším snu by mě nenapadlo, že se dostanu do situace, kdy se nedokážu postarat ani sama o sebe.”

„Nepropadej beznaději, mami!” chlácholila ji Eva. „Třeba si časem najdeš nějakou brigádu nebo se někde otevře další supermarket a budou nabírat pokladní.”

Ať však matku uklidňovala sebevíc, moc to nepomáhalo. Domů se Eva s dětmi vrátila celá bez sebe, matčina situace ji pořádně zaskočila.

„Představ si, že máti dostala v práci výpověď,” stěžovala si manželovi, sotva se vrátil domů.

Nad jeho reakcí jí však zůstal rozum stát. Místo očekávané účasti zahlédla v jeho tváři spíš závan vzteku.

„To je dneska hned,” odpověděl. „Přece víš, jak to všude chodí.”

„To vím, ale máti je z toho hodně špatná a bojí se, že jim nebude Frantův důchod stačit. Tak jsem si myslela, že kdyby bylo nejhůř, budeme jim přispívat aspoň na byt.”

Adam sevřel rty.

„A ty už jsi to mamince slíbila?”

„Ne, neslíbila, nejdřív jsem to chtěla projednat s tebou.”

„To je dobře, tak bud tak hodná a nic jí ani neslibuj.”

„Ale proč ne?” užasla Eva. „Těch pár tisícovek pro nás přece nic neznamená.”

„To ti nebudu vysvětlovat, prostě jí nic neslibuj a basta!” odsekl popuzeně.

Vystresovanou Evu tím rozpálil do běla. To snad není pravda, zuřila. V poslední době se s ním vůbec nedá rozumně domluvit! Co to s ním sakra je? Dřív byl samá legrace a teď vždycky hned vyletí, jako když ho bodne včela. Ale já mám taky jenom jedny nervy, ať si milostpán laskavě trhne nohou. Urazila se a přestala s ním mluvit. Byla skálopevně přesvědčená, že až si uvědomí, jak přestřelil, přijde se jí omluvit. A pak bude čas vrátit mu to i s úroky. Adam ji však převezl, žádné omluvy, natož udobřování se od něj ten večer nedočkala.

„Dobrou noc,” zabručel v ložnici nevrle a okamžitě usnul.

Zato Helena prožívala to odpoledne svůj okamžik štěstí. Ležela v Lukášově posteli a nejradši by z ní už vůbec nevstala.

„Líbilo?” culil se na ni potutelně Lukáš.

„Že se ptáš!” odpověděla.

„To byla odměna za to, že ses rozhodla tak rychle,” zasmál se. „Už jsem byl v totální krizi, vypotit se to teda fakt nedá!”

„Cože? Vypotit?” rozesmála se Helena. „To jsem ještě nikdy neslyšela!”

„Já to slyšel poprvé od otce,” vysvětloval Lukáš. „Když mi bylo asi osmnáct, jednou mě načapal, jak si to dělám. Já bych se byl nejradši na místě propadnul, on ale nehnul ani brvou a s klidem mi povídal: „Dobře děláš, chlapče, když to chce ven, musíš tomu pomoct, časem přijdeš na to, že vypotit se to nedá. A už sám Komenský říkal: Však lépe sobě semeníkem protřepati než vkládati jej do míst, kde číhá nemoc zákeřná anebo potomek nechtěný.”

Helena se řehtala, až se zajíkala.

„Tvůj otec byl češtinář?”

„Ne, instalatér.”

„Tak kde to sebral?”

„Nemám ponětí, nejspíš to slyšel někde v hospodě.”

„Možná si to dokonce vymyslel,” smála se Helena. „Ale ty jsi určitě ocenil, že byl tak nad věcí, vid’?”

„O tom nepochybuj! Přistihnout mě máma, udělala by mi nejspíš hodinovou přednášku anebo by mě začala honit po doktorech, aby zjistili, jestli jsem normální. To táta byl jinačí frajer, poučil mě a hned koukal zmizet, ale ve dveřích si ještě neodpustil poznámku: Stejně ale uděláš lip, když si na to najdeš holku.”

„A našel sis ji?”

„Hned ne, přece víš, co jsem byl tenkrát za troubu! Hrozně jsem se styděl a myslel jsem si, že když mě holka odmítne, bude to znamenat konec světa. Ty ses mi ze všech holek ze třídy líbila nejvíc, ale připadala jsi mi hrozně nepřístupná a bál jsem se dát ti cokoliv najevo.”

„Ale učil ses zřejmě rychle,” podotkla Helena. „Když jsme se pak spolu potkali, šel jsi rovnou na věc.”

„Jenže to bylo skoro po deseti letech,” připomněl jí Lukáš. „Mezitím jsem objevil tu správnou metodu.”

„Jo? A jaká to je?”

„Chovat se jako alfa samec.”

„Cože?”

„Slyšíš dobře, tomu totiž skoro žádná holka neodolá. Žádná z vás

nechce kluka odvedle, každá by radši vůdce stáda. A čím větší suverén, tím lip! Vůbec vám nevadí, že se chová drze, nadřazeně a nejedná s vámi zrovna v rukavičkách, právě to vám na něm totiž nejvíc imponuje. Nemám pravdu?”

Bohužel máš, odpověděla mu v duchu Helena.

Nahlas to však přiznat nechtěla.

„Možná,” zamumlala. „A ty si o sobě myslíš, že jsi alfa samec?”

„Ne,“ zasmál se Lukáš. „Jenom se tak chovám, když je potřeba.”

„Aha! Takže ty si na něj vlastně jenom hraješ! V tom případě jsi mi ale neměl vykládat karty, ne?”

„Klidně můžu!” řekl bezstarostně Lukáš. „Už za chvíli ti totiž ukážu, jak dokonale jsem se s tou rolí sžil.”

„Jak za chvíli?” zeptala se Helena a sedla si. „Já už musím domů, napsat s Denisou úkol.”

„Nelži, teď už děti úkoly nedostávají.”

„To je jedno, stejně už musím jít!”

„Ale to jsou řeči, těch pár minut tě nevytrhne!” odpověděl Lukáš a povalil ji zpátky. „Měsíc jsem neměl ženskou, tak nepočítej s tím, že tě nechám jen tak jít.”

„Pusť mě!“ vzpouzela se Helena. „Přede mnou si nemusíš na nic hrát!”

„Ale já si na nic nehraju, Helenko!” řekl a převalil se na ni.

III. ČERVENEC

Už dlouho neměl Honza tak špatnou náladu jako ten první červencový den. Tak nerad se včera loučil se svými kolegyněmi z učitelského sboru, tak nerad opouštěl „své” děti, které mu během školního roku i přes veškeré zlobení tolik přirostly k srdci.

Všichni si teď budou užívat dva měsíce volna, jenom já budu v letních vedrech trčet někde v kanceláři, nadával.

Ani první poznatky z nové práce mu náladu moc nevylepšíly. Nejdřív ho jeho nový nadřízený důrazně upozornil, že od zítřka se musí v oblékání přizpůsobit ministerským zvyklostem, což pro něj znamenalo odložit své oblíbené sportovní oblečení, a pak ho odvedl do klimatizované kanceláře, kde se nedalo otevřít ani jedno okno. Zmínka o pracovní době od devíti do pěti ho dorazila už úplně.

Mám já tohle zapotřebí? lamentoval ještě na zpáteční cestě domů. Co mi ve škole chybělo?

„Tak jak se ti tam líbilo, Honzíku?” ptala se ho hned zvědavě Gábina.

„Ani trochu,” odpověděl po pravdě.

„Z toho si nic nedělej, však si brzo zvykneš!” utěšovala ho. „Až se trochu rozkoukáš, bude to určitě mnohem lepší.”

„O tom teda silně pochybuju,” zabručel nevrle.

Gábina k němu přišla a objala ho.

„Říkala jsem si, že tě možná ten první den trochu zdrbne, tak ti ho chci trochu zpříjemnit,” usmála se. „Co bys takhle říkal na hezkou dovolenou?”

„Tu bych teda dost potřeboval, ale bohužel na ni nemáme peníze.”

„Ale máme,” ujistila ho Gábina. „A už jsem dokonce něco vybrala!”

Sedla si k počítači a rychle vyhledala příslušnou stránku.

„Pojedeme na Kapverdy, miláčku!” oznámila mu vítězoslavně.

Honza na ni vykulil překvapeně oči.

„Na Kapverdy? Kde to proboha je?”

„To jsi učitel?” pohoršila se Gábina. „Jak to, že neznáš Kapverdy?”

„Zeměpis jsem neučil,” zavrčel Honza uraženě a sklonil se nad obrázky hotelu na břehu průzračného moře.

Byly nádherné, což o to, ale pak si všiml ceny za týdenní pobyt a její výše ho skoro omráčila.

„Kde na to chceš proboha vzít?” vyjevil se. „Myslíš si snad, že na tom ministerstvu dělám ministra?”

„To nech na mně,” odpověděla Gábina. „Zálohu už jsem zaplatila, ty si jenom zařiď na posledních čtrnáct dní v srpnu dovolenou.”

„Ty chceš jet na čtrnáct dní?“ zhrozil se Honza.

„Letí se tam sedm hodin, miláčku, na kratší dobu to nemá cenu,” odpověděla. „A kromě toho jsem si říkala, že když tam budeme mít dostatek času a klidu, může se nám zadařit. Třeba si odtamtud přivezeme živou památku!” dodala a pohladila se po břiše.

Na to Honza slyšel a samým nadšením mu zaplály oči.

„Ale co když mi jako nováčkovi nedají v tom termínu dovolenou?” napadlo ho.

„Musíš je nějak přesvědčit,” odpověděla Gábina. „Pozdější odlet už je moc riskantní, v září tam totiž začíná období dešťů.”

Honza valil oči čím dál víc, při svých dosavadních dovolených trávených převážně v české kotlině se s něčím takovým ještě nesetkal. Pravda, někdy lilo jako z konve, ale dřív nebo později se obvykle zase vyčasilo. S tím už nějaké zkušenosti měl, ale jaké počasí může čekat na Kapverdách, to opravdu netušil. Rychle vstal, došel si pro svůj notebook, do vyhledávače naťukal Kapverdské ostrovy a začal se vzdělávat.

Adam už hodnou chvíli studoval na svém monitoru záplavu čísel

a nervózně si přitom hryzal ret. Čím déle si prohlížel výsledky za druhé čtvrtletí, tím víc mu přibývalo vrásek na čele. Nakonec vstal a zašel za svým společníkem.

„Už ses díval na výsledky za první pololetí?” zeptal se ho, sotva se u něj usadil.

„Právě si je prohlížím,” odpověděl Marek.

„Už v prvním čtvrtletí nám klesal zisk a za celé pololetí jsou výsledky ještě horší,” povzdechl si Adam. „Ta opatření, co jsme zavedli na jaře, evidentně nestačí. V létě obrat k lepšímu rozhodně čekat nemůžeme, takže jestli se nestane zázrak, budeme muset hromadně propouštět.”

„Taky se obávám,” pokýval hlavou Marek. „Takhle bídně jsme na tom ještě nikdy nebyli.”

„Dřív nám zisky z obchodů s realitami v případě potřeby pokryly ztráty u ostatních činností, jenže teď trh stagnuje a dotovat nemáme z čeho.”

„V tom je právě ta potíž, že se situace zhoršila naráz na všech frontách,” povzdychl si Marek.

„Nakonec se to dalo čekat, krize trvá už moc dlouho a lidem i firmám docházejí peníze,” konstatoval Adam. „Většina si musí pořádně rozmyslet, za co je utratí.”

„V tom máš sice pravdu,” souhlasil Marek, „ale jenom vyjmenování důvodů, proč jdeme ke dnu, toho moc nevyřeší. Musíme si všechno pořádně propočítat a zjistit, kolik lidí vlastně budeme muset propustit a kde.”

Adam vrtěl nespokojeně hlavou.

„Nejhorší na tom je, že lidi připravíme o práci, a nám se tím ještě zvýší náklady,” řekl.

„Myslíš o odstupně?”

,Jo.“

„V tom máš pravdu, ale těžko s tím něco naděláme, vyplatit ho musíme.”

„Jestli ale ani propouštění nepomůže, budeme muset sáhnout k ještě mnohem drastičtějším opatřením,” řekl Adam.

„Tomu se asi nevyhneme,” souhlasil Marek. „Utěšovat se můžeme jedině tím, že v tom nejsme sami. Víš, kolik je firem, co zoufale čekají na oživení ekonomiky?”

„Vím,” odpověděl chmurně Adam. „A všichni zatím bohužel čekáme marně.”

Marek na něm viděl, jak je z katastrofálního stavu jejich společnosti zdeptaný, a dostal strach, že Eva už zjistila, že jí na večírku lhal.

„Zmínil ses o tom Evě?” zeptal se.

„Zatím ne,” odpověděl Adam a ani si nevšiml, jak si Marek nenápadně oddechl. „Pořád jsem doufal, že se z toho nějak dostaneme, ale teď už jí to budu muset říct. Jsem z toho úplně na nervy, každou chvíli vyletím. Ona už mě má asi dost, a přitom chudinka vůbec za nic nemůže.”

Marek se ho snažil uklidnit a přitom nenápadně vyzvídal:

„Já myslím, že nebude tak zle! V posteli to s ní snad vždycky srovnáš, ne?”

„Myslíš?” ušklíbl se Adam. „Letos si se mnou teda moc legrace neužila. Sotva si lehnu, začne se mi honit hlavou, že tak do roka nám nejspíš dojdou peníze a že pak možná nebudeme mít už ani tu střechu nad hlavou, a to je konec. Nezmůžu se pak vůbec na nic a dokonce se mi stalo, že na mě ani její iniciativa nezabrala. A když se ti tohle stane víckrát, začneš se nakonec bát už dopředu a to je ta nejkratší cesta k průšvihu.”

Jeho zpověď zněla Markovi jako rajská hudba a rychle sklopil hlavu, aby si Adam nevšiml, jak mu nadšeně zaplály oči.

„A jak na to reaguje Eva?” zajímal se.

„Jak kdy,“ pokrčil rameny Adam. „Nejspíš si myslí, že ji podvádím, a já jí to radši ani moc nevymlouvám”

Marek nevěřil svým uším.

„Cože? To myslíš vážně?”

„Jo! Je to pro mě pořád přijatelnější, než kdyby si myslela, že už jsem úplně impotentní.”

Markovi chvíli trvalo, než se z toho vzpamatoval. V skrytu duše sice kamaráda litoval, ale vlastní zájem mu byl samozřejmě přednější. V duchu už viděl pomalu se otevírající vrátka, za nimiž na něj konečně čeká vytoužená Eva.

„Chceš dát dobrou radu?” zeptal se.

„Hm”

„Drž dál bobříka mlčení.”

„Podle mě by to byla chyba,” nesouhlasil Adam. „Spíš jsem jí to měl říct už dávno.” .

„Ne, neměl,” trval na svém Marek. „Hele, já jsem na tom úplně stejně jako ty a myslíš si, že jsem před Martinou ceknul? Ani náhodou! A víš proč?”

Adam zavrtěl hlavou.

„Protože takhle je to pro nás mnohem lepší! Eva ani Martina nám stejně nijak nepomůžou a jenom jim tím přiděláme starosti. Začnou se tím stresovat, přenesou to na děti a budeme z toho na mrtvici úplně všichni. A kromě toho, znáš přece ženské! Jak přijdeme domů, budou to chtít donekonečna rozebírat a dorazí nás už úplně.”

Adam chvíli přemýšlel.

„Možná máš pravdu, asi s tím ještě počkám,” uznal nakonec. „Ted by se to stejně moc nehodilo, nechci jí zkazit dovolenou. Spíš naopak potřebuju, aby si ji letos všichni pořádně užili, protože tu příští strávíme nejspíš někde pod stanem,” dodal chmurně.

„Nejanči! Zvládli jsme horší věci, určitě zvládneme i tohle,” uklidňoval ho Marek. „Hlavně dej na moji radu a drž se hesla: mlčeti zlato!”

Eva neměla ani ponětí, jak vážné problémy spolu právě Adam s Markem řeší. Od rána si hrála na zahradě s dětmi, a když je dala po obědě spát, začala se sama u bazénu nudit. Jak tak přemýšlela, čím by se mohla zabavit, vzpomněla si na sestru. Od její poslední návštěvy s ní nemluvila a byla zvědavá, jak se nakonec rozhodla.

„Ahoj Kláro! Tak jak to tenkrát dopadlo?” šla rovnou k věci. „Kývla jsi jim na to?”

„Jo,” odpověděla stručně Klára.

„No a? Už jste si to vyzkoušeli?”

,,Jo.“

„Nemohla bys použít aspoň větu rozvitou?” dopálila se Eva.

„Nemohla, jsem totiž v práci,” odpověděla Klára. „A tohle stejně nechci probírat po telefonu. Jestli tě to tak zajímá, přijeď odpoledne ke mně, budu doma asi ve čtyři.”

„Tak fajn!” zajásala Eva. „Ale co Aleš?”

„Bud v klidu, ten je až do rána v práci.”

„Prima, tak já nechám děti u Františka a stavím se,“ slíbila jí zvědavá Eva.

Před čtvrtou hodinou předala děti Františkovi a pospíchala do svého bývalého bytu, který už tři roky patřil Kláře.

„Tak povídej!” dorážela na ni, sotva se usadily.

„Koukám, že jsi pěkně zvědavá,” smála se Klára. „Kdybyste si to tenkrát s Adamem vyzkoušeli, nemusela jsi teď vyzvídat.”

„Pozdě bycha honit,” konstatovala se smíchem Eva. „Takhle mi bohužel bude muset stačit jenom tvoje vyprávění. Tak už se do toho konečně pusť a hlavně na nic nezapomeň!”

Klára se smála její nedočkavosti, ale už ji nechtěla víc napínat.

„Bylo to naprosto super,” začala vyprávět, „ale probíhalo to úplně jinak, než jsem předpokládala.”

Jo? A jak?”

Já jsem si myslela, že jedna dvojice bude třeba v obýváku a ta druhá v ložnici, ale my jsme zůstali všichni pohromadě!”

„Ty jo! A to jste se vešli všichni čtyři na jedno letiště?”

„Ne,” zavrtěla hlavou Klára. „Než jsme s Alešem přišli, vytvořili Dan se Sylvou v obýváku na zemi něco jako mega hnízdo, vypadalo to skoro jako dekorace pro orientální pohádku. Nejdřív jsme ale dlouho jenom normálně seděli a popíjeli, pár skleniček na kuráž jsme potřebovali asi všichni. Potom Dan pozhasínal světla a pomalu se to rozjelo. Myslela jsem, že se časem rozkoukám, ale byla tam pořád tma jako v pytli, orientovali jsme se jenom po hmatu.”

„A jak jste se teda vůbec poznali?”

„V tom bylo právě to největší vzrůšo, že jsme většinu času vůbec nevěděli, kdo je kdo! Nejdřív jsme se navzájem svlíkli a pak mě začal líbat a hladit Aleš, to jsem poznala. Ale pak se najednou přidala ještě další ruka a pomalu jsem začala ztrácet přehled. Všichni jsme tam byli v jednom klubku, po těle mě hladila spousta rukou a pořád se ke mně někdo tisknul. Nejvíc jsem se bála, jestli to náhodou není Sylva, tu bych teda zrovna nemusela! Najednou jsem ucítila, jak si mi někdo kleká na prsa, pak mi nadzvednul hlavu, a než jsem se vzpamatovala, už jsem ho měla v puse!”

Eva zvedla v údivu obočí.

„A poznala jsi, jestli je to Aleš, nebo Dan?”

„Asi to byl Dan, ale úplně jistá si tím nejsem!”

„Jak to, že ne? Přece jsi musela aspoň něco slyšet, ne? Neříkej mi, že když tohle chlapovi děláš, že přitom ani nehlesne.”

„Samozřejmě že hlesne, jenomže tam celou dobu hrála hudba. A to hezky hlasitě!”

„Ale Aleše bys snad po těch letech měla poznat i potmě, ne?”

„Kdybych na to měla klid, tak určitě, ale tady se všechno hrozně rychle střídalo. Sotva jsem totiž na něm trochu zapracovala, už se zase stáhnul. Pak se chvíli nedělo nic zvláštního, jenom mě pořád osahávala spousta rukou. Najednou se mnou ale zničehonic někdo smýknul na břicho, chytil mě za zadek, párkrát mě po něm pohladil a už si mě bral zezadu. Na tohle Aleš moc není, tak si myslím, že to byl Dan, ale stoprocentně to nevím!”

„Jednu jistotu máš,” rozesmála se Eva. „Určitě to nebyla Sylva.”

„To teda ne,” vyprskla Klára. „Přirážel pěkně důrazně, ale než jsem si to mohla začít pořádně užívat, už byl zase venku. Pánové si asi předem domluvili strategii a chtěli si to co nejvíc prodloužit. Tohle se totiž opakovalo ještě několikrát, vždycky hurá dovnitř, párkrát přirazit a zase honem ven. A mezitím lízání, líbání a hlavně spousta rukou všude možně, brzo mi z toho šla hlava kolem. Vůbec netuším, podle čeho se o nás střídali a kolikrát jsem s kterým z nich vlastně souložila.”

„A udělala ses přitom?”

Klára kývala přemýšlivě hlavou ze strany na stranu.

„Dá se říct, že jo, ale trochu jinak než jindy. To se těžko vysvětluje, musela bys to zažít sama,” dodala, když viděla Evin nechápavý výraz.

„Takže se ti to líbilo?” ujišťovala se Eva.

„Líbilo, ale jenom do chvíle, než jsme zase rozsvítili!”

„Styděla ses, co?“

„Hrozně! Bála jsem se podívat komukoliv z nich do očí, ale pak jsem si řekla, že jsou na tom asi stejně, a trochu to ze mě spadlo.”

„A už jste si to zopakovali?”

„Zatím ne, ale asi na to brzo dojde,” odpověděla Klára. „Když se teď milujeme s Alešem, připadá nám to jako děsná nuda.”

„Kláro, Kláro, ty to teda vedeš!” kárala ji Eva. „Nenapadlo tě, že pokud je ta Sylva tak veselá v rozkroku, jak jsi minule říkala, mohla bys takhle klidně něco chytit?”

„To víš, že mě to napadlo, ale snažím se si to nepřipouštět,” odpověděla Klára a pak se na ni po očku podívala. „Nechcete to s Adamem přece jenom taky zkusit? Stýkáte se přece se spoustou lidí, třeba by si některá dvojice dala říct!”

„Se spoustou lidí se sice stýkáme, ale jenom společensky!” ohradila se Eva. „V tom je dost rozdíl.”

„A důvěrnější přátele nemáte?”

„Ne!” odpověděla kategoricky Eva.

Přesto se však neubránila vzpomínce na Marka. Po tom, co se mu stalo minule, si byla jistá, že po ní nepřestává toužit, a to pomyšlení jí dělalo nesmírně dobře. Jenže jak by si mohla milování s ním užít, kdyby se přitom měla dívat na Adama, jak přivádí k vyvrcholení Martinu? Něco takového by rozhodně nesnesla.

Klára jí pozorovala a brzy se začala pobaveně usmívat.

„Já myslím, že by se někdo našel!” konstatovala se smíchem.

Zhoupnutí postele Šárku probudilo. Zmámeně pootevřela oči, ale stejně nic neviděla, v ložnici panovala absolutní tma. Václav měl totiž po nočních službách potíže s usínáním a už před lety nechal na okna nainstalovat venkovní rolety, které nepropouštěly ani paprsek světla a mírnily hluk z ulice.

„To už je ráno?” podivila se rozespale. „Ta noc dneska hrozně utekla!”

Václav jí na to neřekl ani slovo a to ji urazilo. Dopáleně se k němu otočila zády a snažila se znovu zabrat. Za chvíli však ucítila na svém zadečku jeho ruku.

„Nech toho!” odstrčila ho rozmrzele. „Ještě dobrou půlhodinu můžu spát!”

Václava to však neodradilo a jeho stisk naopak zesílil. Přisunul se k ní blíž, přitiskl se k jejím zádům a začal ji líbat vzadu na krku. Přes noční košili ji hladil po ňadrech, pak sjel rukou na její stehno a košili jí vyhrnul. Šárka byla sice rozespalá, ale přesto ji to překvapilo.

Co to s ním dneska je, divila se. Většinou padne do postele a nadává, jak už ho ty noční zmáhají a dneska má elán ještě na tohle? Nepouštěli si snad v práci porno?

A Václavovo nezvyklé chování ji nepřestávalo překvapovat. Obvykle si potrpěl na dlouhou předehru a ve svém věku ji většinou i potřeboval, ale dneska to najednou neplatilo. Stáhl jí kalhotky, několikrát ji pohladil po zadečku a už se snažil do ní proniknout. Pro ni však byla taková předehra příliš krátká a nebyla ještě dostatečně připravená.

„Au, to bolí!” zaprotestovala.

Václav se přesto pokusil znovu a tentokrát uspěl, i když přitom zaúpěla bolestí. A nebylo ani divu, jeho tvrdým a mohutným údem se cítila tak zaplněná, že jí dokonce bleskla hlavou obava, jestli náhodou nepoužil nějakou erotickou pomůcku. Ale to by se k ní těžko mohl takhle těsně tisknout! Na krku cítila jeho vzrušený dech, jeho paže ji pevně svíraly a znovu a znovu do ní rázně pronikal. Nezvyklá situace ji už úplně probudila a i přes časnou hodinu pořádně nažhavila. Slastně zavzdychala a pohladila ruku, která ji objímala. A málem dostala leknutím infarkt! Místo Václavovy rosolovité paže ucítila hladkou kůži a pod ní pevné svaly. Okamžitě jí došlo, s kým se vlastně miluje.

„Ondro, co blbneš! Okamžitě mě pusť!” vykřikla a zazmítala se.

To jí však nijak nepomohlo, z jeho pevného sevření neměla šanci se dostat.

„Ještě ne,” zašeptal Ondra a naopak ji zalehl svým tělem.

„Pusť mě, ty hajzle!” zuřila a škubala sebou.

Zpod jeho těla se však osvobodit nedokázala, a než stačila cokoliv vymyslet, bylo už stejně na všechno pozdě. Celou ložnicí se neslo Ondrovo mohutné hekání.

„Ty hajzle, tohle ti přijde zatraceně draho!” zuřila. „Hned teď to zavolám tátovi, a jakmile se vrátí, nahlásíme to znásilnění na policii!”

„To bych ti neradil!” varoval ji zadýchaně Ondra.

„Na tvoje rady ti kašlu!” vyjela na něj.

„To ale děláš chybu.”

„Trhni si nohou! A okamžitě mě pusť!”

„Pustím tě, ale tátovi nevolej!” řekl naléhavě Ondra.

„Jestli si myslíš, že budu mlčet, tak to se zatraceně pleteš! Tuhle lumpárnu si odneseš se vší parádou, s tím počítej!”

Využila toho, že už ji Ondra tak pevně nedržel a rychle vyskočila z postele. Rozsvítila lampičku a rozčileně hledala na nočním stolku mobil.

„Počkej, ty smradě, za tohle tě táta přetrhne!” vyhrožovala mu a roztřesenými prsty hledala v telefonním seznamu Václavovo číslo na služební mobil.

„Nevolej mu, budeš toho litovat!” varoval ji Ondra.

„Ty toho budeš litovat, ne já!” odsekla.

„Ale ty taky, protože s ním se toho dítěte nikdy nedočkáš!”

Šárce málem leknutím vypadl mobil z ruky.

„Dítěte? Co to meleš?”

„Polož ten mobil a pojď si rozumně promluvit!” vyzval ji Ondra.

Šokovaná Šárka přestala hledat manželovo číslo a vyjeveně na něj zírala.

„Přišel jsem ti pomoct, jestli jsi to nepochopila,” řekl Ondra.

„Cože? Pomoct?”

„Jo, přesně tak! Nedávno jsem tě slyšel, jak jsi tátovi vypočítávala, kde všude jste už kvůli dítěti byli a jak dlouho už se vám to nedaří. Viděl jsem, jak tě to žere a právě tehdy mě napadlo, že by možná pomohla mladší krev.”

Šárka na něj vytřeštila oči, odložila mobil a vyjeveně klesla na krajíček postele.

„Ty sis něco šlehnul, ne?“

„No dovol! Tohle mi náhodou vtloukaly do hlavy už učitelky na základce!”

„Co ti proboha vtloukaly do hlavy?”

„No že mám pomáhat starším, když jim docházejí síly!”

Šokovaná Šárka nevěřila vlastním uším.

„Ale! A že sis na to vzpomněl zrovna teď! Když ti táta nedávno říkal, že potřebuje pomoct při malování, to sis dával hezky na čas. Ale znásilnit mu manželku, to ti šlo zatraceně rychle!”

„Ale Šárko, to mi křivdíš!” ohradil se Ondra a pohladil ji po tváři. „Já ti chci fakt pomoct, tak už konečně přestaň mluvit o znásilnění a radši si přiznej, že se ti to docela líbilo.”

Šárka uhnula hlavou.

„To teda nelíbilo!” vyjela na něj.

„Ted lžeš sama sobě,” řekl a znovu k ní natáhl ruku. „A nemusela bys! Přece jsi nevěděla, že jsem to já, nemáš si co vyčítat.”

To Šárka sice uznávala, ale z jeho šíleného nápadu se stejně nemohla vzpamatovat.

„Taková pitomost! Jak tě to vůbec mohlo napadnout? Nikdo z nás přece neví, jestli je to tátova vina!”

„To ne, ale takhle se to právě nejlíp zjistí,” odpověděl Ondra. „Párkrát si to spolu rozdáme a budeš mít hned jasno.”

„Na to zapomeň! Já Vaškovi zahýbat nebudu a už vůbec ne s jeho vlastním synem!”

„Tak chceš to dítě, nebo ne?”

„Samozřejmě že chci, ale ne za takovou cenu!”

„Copak na tom tak moc záleží, jestli to dítě zplodí otec nebo syn? Každopádně to zůstane v rodině, ne?”

„To je ale incest!”

„Blbost! Copak jsme my dva příbuzní?”

„Samozřejmě, jsi můj nevlastní syn.“

„Ale to se nepočítá! Pokrevně příbuzní přece nejsme.”

„To ne,” uznala Šárka a hluboce se zamyslela.

Ve své touze po dítěti už došla tak daleko, že si nedávno začala zjišťovat informace o umělém oplodnění a adopcích. Když se teď před ní tak nečekaně objevila možnost mít přirozenou cestou vlastní dítě, začaly najednou její morální zábrany ustupovat do pozadí. Ondrovo přesvědčování ji zviklalo, definitivně rozhodnutá však ještě zdaleka nebyla.

„A co ta tvoje Katka?” napadlo ji. „Co ta by tomu asi řekla?”

„Katka je teď daleko,” mávl rukou Ondra. „Celou sezónu stráví jako delegátka v Itálii a místní donchuáni se už určitě postarají, aby se tam večer a hlavně v noci nenudila.”

„A to ti nevadí?”

„Když se spolu my dva domluvíme, tak ani ne,” usmál se Ondra.

Šárka si tiše povzdychla. Ondra se k ní přisunul blíž a objal ji kolem ramen.

„Nezapomínej, že na naše pokusy máme jenom tři měsíce, tak bys neměla ztrácet čas.”

„Já tohle přece tátovi nemůžu udělat!” šeptla Šárka nešťastně.

„Pokud chceš zjistit, jak na tom jsi, jinou možnost nemáš.”

Šárka zakroutila hlavou a v rozpacích se kousla do rtů.

„Když já nevím!”

„Ale já to vím! Chci ti dát šanci na vlastní dítě, tak se tomu nebraň a radši mi řekni, kdy má táta další noční!”

Místo odpovědi se Šárka zoufale chytila za hlavu.

Na rozdíl od loňska, kdy Eva s Adamem nechali Martínka u babičky a dovolenou strávili se Sabinkou a Dominikem v dalekém Thajsku, letos odletěli v plné sestavě do relativně blízkého Řecka. Eva se bála, že delší let by malý Martínek nezvládnul, a Adam byl jedině rád, protože za současné neutěšené finanční situace nechtěl za dovolenou utratit tak vysokou částku jako v předešlých letech. Sám se na změnu prostředí těšil jako malý kluk. Jednak doufal, že v kruhu rodiny se alespoň na chvíli odpoutá od starostí, které ho v poslední době tolik trápily, a jednak si chtěl u Evy vylepšit renomé v sexuální oblasti.

Jeho sen o bezproblémové a idylické dovolené se však bohužel začal hroutit hned po příjezdu do hotelu. Měli objednané dva pokoje, dvoulůžkový pro sebe a třílůžkový pro Dominika, Sabinku a Martínka. Jejich požadavek, aby pokoje byly vedle sebe, si však recepční v hotelu vyložili po svém a přidělili jim rozlehlý apartmán o dvou místnostech, které však byly od sebe odděleny jen tenkými spojovacími dveřmi. Když Adam zjistil, že u nich ještě ke všemu chybí klíč, byl na mrtvici. Okamžitě se hnal zpátky do recepce a požadoval výměnu. Měl však smůlu, v plné sezóně byl hotel obsazený až po střechu. Jakmile se s nepořízenou vrátil zpátky k rodině, vrhla se na něj malá Sabinka.

„Tatí, tati, já bych chtěla spát v pokoji s vámi, ale maminka mi to nechce dovolit,” stěžovala si.

Počítala s tím, že tatínek jako obvykle její přání bez řečí splní, tentokrát však tvrdě narazila.

„Na to zapomeň!” houknul na ni dopáleně. „Bude to tak, jak řekla maminka!”

Sabinka se uraženě nafoukla a odešla do sousedního pokoje za oběma bratry.

„Co budeme dělat?” ptal se Adam potichu Evy, která zatím vybalovala kufr.

„Co asi?” ušklíbla se. „Budeme se muset přizpůsobit situaci, jak jinak! Ranní rychlovka nepřipadá v úvahu a při polední siestě to bude ještě horší. Takže sečteno a podtrženo soukromí budeme mít jedině tak v noci.”

„A nebudeme přitom smět ani hlesnout!” připomněl Adam. „To teda bude dovolená, nejradši bych se vrátil zpátky domů!”

„Zase to tak nedramatizuj,” napomínala ho Eva. „Koupání a sluníčko je unaví, v noci budou určitě tvrdě spát.”

„Mrňata možná, ale co Dominik?”

„To je fakt,” zarazila se Eva. „Ten se nám sice ráno do postele nepohrne, ale zase nás nesmí v noci slyšet. Ten už by dobře věděl, o co jde.”

„Ach jo,“ povzdychl si Adam. „Já jsem si tak pochvaloval, jak krásně jsem to vymyslel, a oni mi udělají takovou čáru přes rozpočet! Dominik nám měl zajistit soukromí a nakonec nám zrovna on bude překážet nejvíc.”

„Nepropadej panice a pusť to zatím z hlavy,” chlácholila ho Eva. „Ono to nějak dopadne.”

Zatím to však nijak dobře nedopadalo. Dominik jim dal hned první

den jasně najevo, že hlídání malých sourozenců v noci je to jediné, co od něj mohou očekávat, a hned po snídani se od nich oddělil. Na pláži si brzy našel několik přibližně stejně starých spřízněných duší, které byly stejného názoru jako on: společná dovolená s naprosto nemožnými rodiči se dá přežít jedině tehdy, pokud se s nimi člověk vidí co nejmíň. Na tom se asi deset teenagerů rychle shodlo a vytvořili si vlastní komunitu. Dovolenou si užívali po svém, chodili hrát minigolf, stolní tenis, kulečník, postupně vyzkoušeli snad všechny vodní hrátky, které rezort nabízel. Eva s Adamem Dominika často neviděli celé hodiny a někdy o něj měli docela strach. Z toho si však Dominik nic nedělal a žádné domluvy na něj neplatily. Někdy se jim ztratil i na celý večer, takže si Eva s Adamem nemohli dopřát ani večerní posezení v baru. Jakmile skončil animační program pro děti, Martínek začal obvykle tak kňourat, že se s ním museli vrátit na pokoj.

A mělo být ještě hůř! Už třetí den se museli rozdělit i Eva s Adamem, protože Martínek se odmítal koupat v moři. Byl u něj poprvé a nekonečná masa vody mu zřejmě naháněla hrůzu. Neustále plakal, stěžoval si, že ho slaná voda pálí a svědí, a když se jí pak dokonce napil, nebyl k utišení. Další den se proto rozhodli zůstat raději u bazénu, to se však zase nelíbilo Sabince, která koupání v moři přímo zbožňovala. Dorážela na tatínka tak dlouho, až kapituloval a odešel s ní k moři.

Další den se situace opakovala a nakonec jim nezbylo než se střídat. Jeden byl vždycky se Sabinkou u moře a druhý s Martínkem u bazénu.

„Tak já jsem si myslel, že si vás tady užiju víc jak doma a zatím je to tu ještě horší,” nadával Adam.

„Nepřeháněj!” mírnila ho Eva.

„Já že přeháním? Je nás pět a jsme rozdělení natřikrát! To ti přijde normální?”

„Nepřijde, ale jak to chceš jinak udělat? U moře brečí Martínek, u bazénu zase otravuje Sabinka. Přiznám se ti, že docela závidím Dominikovi, ten se na nic neohlíží a dělá si, co chce.”

I Adam si musel v duchu přiznat, že svému staršímu synovi závidí. Když ho občas uviděl v hloučku mladých děvčat v miniaturních bikin-kách, měnil by s ním hned. Zatímco sám musel být neustále ve střehu, aby se mu Martínek nebo Sabinka nespálili anebo neutopili, Dominik bezstarostně laškoval s dívkami o poznání staršími, než byl sám. Mazaně totiž využíval toho, že díky své vysoké postavě vypadá starší, než ve skutečnosti je, a nikomu ze své party svůj skutečný věk nepřiznal.

„Taky bych si rád dělal, co chci,” zabručel Adam popuzeně.

„V tom případě ses neměl ženit/’ odpověděla mu Eva dotčeně.

„Ženit jsem se měl, ale děti jsem si měl odpustit,” brblal Adam.

To netušil, že další den bude situace ještě horší. Martínek totiž dostal průjem. Teď už ani koupání v bazénu nepřipadalo v úvahu a Eva s ním musela zůstat na pokoji.

„Neměla jsi mu po obědě dovolit tu zmrzlinu,” vyčítal jí Adam.

„Po zmrzlině to určitě nemá, ty jsi mu neměl v tom vedru nutit tolik toho masa,” bránila se Eva.

O dovolenkové pohodě nemohlo být řeči. Ve dne se u něj střídali, v noci se pořádně nevyspal ani jeden z nich. Na vynalézavé erotické hrátky nebylo ani pomyšlení, byli rádi, když občas stihli nějakou rychlovku.

„Doteď jsem si myslel, že neexistuje obor podnikání, co by ho už někdo nevyzkoušel, ale v noci jsem objevil pořádnou díru na trhu,” konstatoval ráno Adam.

„Vážně?” divila se Eva. „A chystáš se ji zaplnit?”

„Já určitě ne, na to bych neměl nervy,” odpověděl manžel. „Ale kdyby některá tvoje kolegyně přišla o práci nebo si chtěla o prázdninách slušně přivydělat, pošli ji za mnou.”

„Jo? A co bys jí poradil?”

„Aby si otevřela prázdninovou školku!”

„Prázdninovou školku?” opakovala Eva nechápavě.

„No jistě! Doteď jsem totiž nepochopil, proč se kromě škol zavírají přes léto i školky, když většina babiček dneska ještě chodí do práce. Co si mají počít chudáci rodiče, zřejmě nikoho absolutně nezajímá! Prázdninová školka by podle mě praskala ve švech, pro rodiče by to byl ráj na zemi a určitě by za něj platili zlatém. Někdo by tam dal děti v době, kdy si sám nemůže vzít dovolenou, a někdo zase naopak tehdy, když by si chtěl dopřát dovolenou bez nich.”

Když viděl, jak Evě poklesla brada, zapáleně pokračoval:

„Přece víš, jak v létě lidi využívají hotely pro psy, ne? Stejně tak by podle mě využívali i tyhle školky. Byl bych první, kdo by je tam přes dovolenou s radostí poslal.”

„Takhle mluví milující otec?” zhrozila se Eva.

„Takhle mluví milující manžel,” opravil ji. „Copak tohle je nějaká dovolená? Jsme z nich oba utahaní až běda a sotva ti dám v noci pusu, už nám někdo leze do pokoje nebo rovnou do postele.”

Eva nevěřila svým uším a jen nad ním pohoršené kroutila hlavou. Další noc mu však dala skoro za pravdu, ani tehdy jim nebylo dopřáno, aby se pořádně vyspali. Všechno začalo tím, že ji uprostřed noci probudil Martínkův usedavý pláč. Chvíli se snažila vydržet, protože doufala, že Dominik malého bratra brzy zklidní, ale pláč neustával. To ji znepokojilo a také nechtěla, aby pláč probudil i manžela. Nakonec tedy vstala a pospíchala do vedlejšího pokoje. Sedla si na synovu postel, vzala ho za ruku, hladila ho a čekala u něj, až zase usne.

To snad není pravda, říkala si dopáleně, jejich spaní bych chtěla mít! Martínek jim tu křičí jako na lesy a oni to oba klidně zaspí!

Když se však ve tmě dostatečně rozkoukala, najednou s hrůzou zjistila, že Dominikova postel je prázdná. Netrpělivě čekala, až Martínek usne, a pospíchala zpátky k manželovi.

„Adame!” třásla s ním vystrašeně. „Probuď se!“

„Proboha, co je zase?“ mumlal rozespale. „Martínek se bojí sám na záchodě, nebo se pro změnu počůrala Sabinka?”

„Ale ne, kvůli tomu bych tě přece nebudila.”

„Tak co se děje?”

„Dominik někam zmizel.”

Adam se polekaně posadil.

„Jak zmizel? Kam zmizel?”

„Jak to mám vědět? Prostě není v pokoji.”

„A dívala ses pořádně?”

„Samozřejmě!” dopálila se Eva. „Je větší než já, copak ho můžu jen tak přehlídnout?”

Vyplašený Adam už si natahoval bermudy a tričko. Tiše vešel do vedlejšího pokoje, pro jistotu zkontroloval ještě příslušenství a pak se k ní vrátil.

„On tam vážně není!”

„Vždyť ti to tu celou dobu říkám!”

Adam se podíval na hodinky.

„Jedna hodina,” konstatoval. „Co asi tak může uprostřed noci venku dělat? Napadá mě jediná věc, ale jestli je to tak, na místě ho přetrhnu a už se od nás nehne ani na krok.”

Otevřel dveře a tiše vyšel z pokoje. Neměl ani ponětí, kde by měl v rozsáhlém a v noci jen spoře osvětleném rezortu Dominika hledat, ale bylo mu jasné, že za daných podmínek mu bude jediným spojencem sluch. Tiše chodil s nastraženýma ušima od jednoho ubytovacího bloku k druhému, až konečně zaslechl tichý šepot. Okamžitě se zastavil.

„Ne, Domčo, tohle ne!” zaslechl tichý dívčí hlásek.

„A proč ne?” uslyšel Dominika. „Copak se ti to včera nelíbilo?”

„Líbilo, ale neměla jsem ti to dovolit, známe se teprve pár dní!”

„Ale takhle se právě poznáme nejlíp ” přesvědčoval neznámou dívku

Dominik.

Na víc už Adam nečekal. Popošel o několik kroků a jako bůh pomsty se zjevil před lavičkou, na které dvojice seděla. Dominik rychle vytáhl raku zpod dívčina tílka a Adam si oddechl, když přes panující tmu rozeznal, že jinak jsou oba oblečení. Po tom, co vyslechl, už se obával nejhoršího.

„Tati!“ ozval se překvapeně Dominik. „Co tady proboha děláš?”

„Na to bych se snad měl zeptat já tebe, ne?” odsekl mu potichu Adam a výhružně napřáhl ruku. „Okamžitě se vrať zpátky do pokoje!”

„Ale tati!” protestoval Dominik, dotčený tím, jak příkře s ním otec před dívkou jeho srdce jedná.

„Mám ti to opakovat dvakrát?”

V Dominikovi všechno vřelo, taková potupa! Znal však otce natolik dobře, že si netroufal mu dál odporovat.

„Ahoj, uvidíme se ráno,” řekl dívce a pomalu se loudal pryč.

Adam zůstal na místě a trpělivě čekal, až odejde.

„Můžete mi, slečno, říct, kolik je vám let?” zeptal se dívky.

Ta mu nejdřív chtěla odseknout, že mu do toho nic není, ale jeho autoritativní chování přece jen zapůsobilo i na ni.

„Sedmnáct,” odpověděla.

„Aha! A víte, kolik je Dominikovi?”

„Samozřejmě! Řekl mi, že je mu teprve šestnáct.”

„Tak šestnáct! Jestli jsem si to nemyslel! Tak abyste věděla, slečno, je mu teprve čtrnáct, ještě nemá ani skončenou povinnou školní docházku. Doufám, že si uvědomujete, co to pro vás znamená!”

„Ještě je pod zákonem?” vyjevila se dívka.

„Správně! Takže si dobře rozmyslete, co všechno mu dovolíte, aby vás pak doma náhodou nečekalo trestní stíhání.”

„Já jsem to ale nevěděla,” špitla nešťastně dívka. „Tvrdil mi, že chodí na gympl.”

„To sice chodí, ale teprve vyšel z tercie,” odpověděl Adam. „Tak se od něj ve vlastním zájmu radši držte dál.”

Otočil k odchodu, ale pak si přece jenom vzpomněl na své dobré vychování.

„Dobrou noc!”

„Dobrou noc,” špitla vyplašeně dívka.

Celý rozčilený se vrátil do pokoje a šel zkontrolovat situaci. Dominik ležel v posteli a tvářil se, že spí. Adam tušil, že rozhovor s ním by byl

tak hlasitý, že by kromě obou dětí nejspíš vzbudil i hosty v sousedních pokojích, a raději ho odložil na ráno.

„Kde byl?” vyptávala se zvědavě Eva, která si čekání na jeho návrat krátila čtením časopisu.

„Ani se neptej! Sváděl na lavičce jednu sedmnáctku.”

„A jak mu to šlo?” zajímala se Eva.

„Na tohle se ptáš?” vypěnil Adam. „Já snad špatně slyším! Místo aby ses zhrozila, že se ve čtrnácti letech toulá uprostřed noci venku s holkou, tebe zajímá, jak mu to šlo?”

„Tak promiň, nechtěla jsem tě rozčílit,” omlouvala se Eva. „Ale mě to fakt zajímá! Chtěla bych vědět, jestli mu jde svádění stejně dobře jako jeho otci.”

Adam jen zlostně zafuněl, najednou si nebyl jistý, jestli ho chce Eva ještě víc rozčílit, nebo to byla z její strany vlastně pochvala.

Ráno Evá na nic nečekala, vstala jako první, pomohla Martínkovi při oblékání a už s ním a se Sabinkou mířila na snídani.

„My jdeme napřed,” oznámila Adamovi, „Martínkovi to stejně vždycky dlouho trvá, určitě nás s Domčou dohoníte.”

Adam kývl na souhlas, bylo mu jasné, že Eva chce dostat obě menší děti co nejdřív z doslechu, protože tuší, že rozhovor s Dominikem nebude pro jejich uši. Co všechno si otec se synem o uplynulé noci řekli, se tak Eva nedozvěděla, ale dobře si všimla, že atmosféra mezi nimi zhoustla. Dominik dostal nařízeno nevzdalovat se otci z dohledu a kromě toho se už nesměl stýkat se členy své party. Brzy se však ukázalo, že takový zákaz byl zbytečný, když se totiž její členové dozvěděli, kolik mu ve skutečnosti je, odepsali ho sami. Po zbývající dny Dominik osaměle trucoval u sousedních slunečníků a vyhýbal se jakémukoliv pohledu směrem k nim.

„Co myslíš, mám se o tom zmínit Renatě?” radil se Adam s Evou. „Možná si ještě nevšimla, že už se mu začala zapalovat lýtka.”

„Říct jí to můžeš, ale nepočítej s tím, že ho uhlídá,” smála se Eva. „Zvlášť jestli bude po tobě!”

Sotva to však dořekla, zvážněla, uvědomila si totiž, že její oblíbená věta už něj akou dobu neplatí.

Není snad nakonec na vině ta jeho divoká minulost? napadlo ji. Možná platí, že čím víc člověk vyvádí v mládí, tím dřív mu pak dojdou síly! Jak jinak si vysvětlit, že to zabalil tak nečekaně brzy?

Adam jí nejspíš četl myšlenky, protože se večer odhodlal k nečekanému manévru. Využil toho, že spojovací dveře se otevíraly směrem

k nim, a podnikl obranné opatření proti nevítanému vpádu. Popadl nízkou skříňku stojící v rohu a dveře s ní zapřel.

„Co to děláš?” ptala se překvapeně Eva.

„Zajišťuju nám soukromí,” odpověděl.

„A co když budou děti něco potřebovat?”

„Tak musejí počkat, až přijdou na řadu!”

Eva zvedla v údivu obočí. Dost dobře si nedovedla představit, jak se děti po zjištění, že se nemůžou k mamince a tatínkovi dostat, ukázněně vrátí do postýlek a trpělivě čekají. Mnohem pravděpodobnější jí připadala varianta, že svým řevem a boucháním na dveře vzbouří celý hotel. Smysl Adamova počínání jí však byl jasný a také spoléhala na Dominika, že by snad malé sourozence brzy zpacifikoval. Raději se tedy snažila vypudit katastrofický scénář z hlavy, aby se před očekávaným zážitkem zbytečně nerozptylovala. Adam si spokojeně prohlédl své dílo, přešel k ní a objal ji.

„Tak, miláčku, teď jsme tu konečně zase jenom my dva,” zašeptal jí do ouška. „Vykašli se na všechno okolo a bud tady chvíli jenom pro mě.”

Eva se spokojeně usmála, zvedla ruce a přitiskla se k němu. Adam se k ní sklonil, chvíli ji něžně líbal, pak jí přetáhnul přes hlavu tílko a odvedl ji k posteli.

„Dneska si tě zlíbám úplně celou,” řekl jí a pomalu ji pokládal na postel.

Jazykem jí šimral na lalůčku a přitom ji hladil po celém těle. Evě sice chvíli trvalo, než se zbavila strachu, že se co nevidět ozve křik některého z dětí, ale jak Adam přidával na intenzitě, přestávala vnímat okolí.

„Jsi pořád tak nádherná,” šeptal jí Adam, když jí stahoval kalhotky. „Kdykoliv tě vidím na pláži v plavkách, nejradši bych na tebe hned skočil.”

Jeho slova Evu potěšila, připomněla jí staré dobré časy a dobu, kdy byl plně ve formě.

„Zavři oči!” řekl jí a sáhl na svůj noční stolek pro její pareo. „Dneska z tebe udělám harémovou odalisku.”

A opravdu, pareo bylo mnohem větší než šátek, který kdysi používali, a zakrylo jí skoro celý obličej. Klesla na polštář v slastném očekávání jeho doteků, ale Adam ji tentokrát nechtěl nechat jen tak nečinně ležet.

„Ne, ne, takhle ne! Hezky si sedni,” řekl jí.

Vytáhl ji za ruku do sedu a sám se se zkříženýma nohama posadil proti ní. Vzal ji za ruce a položil si je do klína.

„Tak a teď dělej, co umíš,” zašeptal.

To nemusel opakovat dvakrát, nadšená Eva ochotně spolupracovala.

Brzy poznala, že jeho úd tentokrát rozhodně křísit nepotřebuje, pod jejími doteky brzy trčel ke stropu jako pevné kopí. Skoro litovala, že na něj nevidí, musela se spokojit jen s hmatem a s Adamovým spokojeným sykáním.

„Můžu na něj nasednout?” zašeptala.

Místo odpovědi ji Adam chytil v pase a pomohl jí do svého klína. Eva se ho držela kolem krku jako klíště, bylo pro ni nezvyklé řídit se v takové pozici jenom svým hmatem. Opatrně nasedla a nohama obemkla jeho boky.

„Super!” vydechl nadšeně Adam.

Chytil ji pod rameny a pohyby rukou i nohou ji pomalu nadnášel nahoru a dolů. Na krku a ňadrech cítila jeho rty, sama mu však polibky vracet nemohla, v tom jí překáželo pareo. I tak ale byla nadšená, jemné tření jejich těl, nezvyklá poloha, hluboké spojení a dráždivě pohyby zvyšovaly její rozkoš a brzy ji dovedly až na samotný vrchol.

„Miluju tě,” zašeptala a vděčně ho objala.

,Já tebe taky, ale to pareo už mě pěkně rozčiluje,” odpověděl.

Rozvázal ho a odhodil pryč a pak ji ještě chvíli objímal a něžně líbal.

Když si dá záležet, pořád to umí zatraceně dobře, říkala si Eva spokojeně. Ale nedopřál mi to teď jenom proto, že tu nemá tu svoji?

„Copak, Evičko?” ptal se Adam, znepokojený tím, jak se najednou zatvářila.

„Ale nic,” odpověděla. „Jsem ráda, že se nevzbudily děti.”

„To já taky, však už se nás naotravovaly až dost. Rodina je sice krásná věc, ale příště pojedeme někam sami.”

„To nejde, to by nám neodpustily.”

„Neboj, někam je vezmeme, ale pak si každopádně aspoň na pár dní vyrazíme jenom spolu.”

Doufám, že to nebude pod stan, povzdychl si v duchu.

,,Zdáš se mi dneska nějaká nervózní!” konstatoval Václav, když se vypravoval na noční.

„To se ti jenom zdá,” odpověděla Šárka.

„Tak to jsem rád,” řekl a ještě se vrátil pro mobil. „Ahoj ráno,” dodal a políbil ji na rozloučenou.

Šárka za ním zavřela dveře a vrátila se k televizi. Po Ondrovi nebylo celý večer ani vidu ani slechu. V půl jedenácté vypnula televizi a celá vyplašená odešla do ložnice. V náhlém záchvatu paniky se v ní chtěla zamknout, když však sáhla po klíči, ve dveřích ho nenašla.

Ten prevít! Zřejmě počítal s tím, že se tu budu chtít zabarikádovat, a nenechal nic náhodě.

Nejdřív se ho chtěla jít zeptat, jestli o klíči neví, ale pak si to rozmyslela. Natáhla si noční košili a lehla si do postele, na spánek však neměla ani pomyšlení. Právě sahala po rozečtené knížce, když se otevřely dveře.

„Ahoj, mami!“ zaculil se na ni Ondra. „Můžu jít na chvíli k tobě?”

„Ani náhodou!” odpověděla a přitáhla si oběma rukama přikrývku k tělu.

„Ale mami! Nebuď na mě taková,” protestoval Ondra. „Já se sám hrozně bojím,” dodal uličnicky a udělal na ni psí oči.

Jeho opálená svalnatá postava vyplnila skoro celé dveře a nemít na sobě moderní boxerky, vypadal by jako nějaký antický bůh. Jeho dětské škemrání proto vyznělo tak směšně, že se Šárka neubránila smíchu. Ondra toho hbitě využil a vklouzl k ní do postele.

„Ne, Ondro,” zvážněla Šárka a odstrkovala ho. „Já nechci! Prosím tě, jdi pryč!”

„Klid, Šárko,” šeptal Ondra a dál se k ní dobýval pod přikrývku. „Jen mě k sobě hezky pusť, uvidíš, že nebudeš litovat!”

„Ne! To nemůžu tátovi udělat,” bránila se Šárka. „Nech mě na pokoji!”

„Beze mě se toho dítěte nikdy nedočkáš, to přece víš!” trval na svém Ondra. „A táta se nic nedozví! Tak už s tím přestaň a radši se uvolni.”

„Ale já…”

Napadl ho jediný způsob, jak ji umlčet. Naklonil se nad ni a začal ji líbat. Šárka se ještě chvíli vzpouzela, ale brzy začala jeho dravému mládí podléhat.

„Líbila ses mi už tehdy, když jsem tě viděl poprvé,” šeptal jí Ondra, když jí přetahoval košili přes hlavu. „A táta by měl určitě radost, že spolu tak dobře vycházíme.”

„To určitě,” povzdechla si zoufale. „Kdyby nás tu takhle našel, měl by z toho chudák nejspíš infarkt.”

„Nemysli na něj, ale na to dítě, co chceš!” radil jí Ondra.

Šárka zavřela s povzdechem oči a všechno nechala na něm. Brzy musela uznat, že si nepočíná vůbec špatně. Bylo znát, že už to není žádný nezkušený panic, jenom jí připadal trochu moc zbrklý. Sama byla zvyklá na poklidné milování s Václavem a Ondrův rychlý nástup ji zaskočil. Nic divného na tom ale nebylo, Ondra se se svojí Katkou neviděl už přes měsíc a jedno jediné milování za dost vyhrocených okolností mu nemohlo stačit. Chvíli se s ní sice mazlil, ale bylo znát, že kdyby záleželo jenom na něm, předehru by přeskočil a šel by rovnou na věc. Brzy jí stáhnul kalhotky a nedočkavě na ni nalehnul.

„Uvolni se!“ zašeptal jí a už se prodíral dovnitř.

Šárka hlasitě zasténala, ale sama ani nevěděla, jestli blahem, nebo bolestí. Proti tomu, co si teď razilo cestu jejím klínem, jí totiž její vibrátor připadal jenom jako dětská hračka. Při jeho použití si vždycky představovala svalnaté, pružné, mladé mužské tělo, právě takové, jaké měla teď nad sebou, ale skutečnost její fantazii ještě předčila. Ondrovy rty a ruce byly všude a z razance jeho průniků se jí tajil dech. Její vzrušení stoupalo, těsně před cílem však nastal nečekaný zádrhel. Teprve se blížila k cílové rovince, když Ondra protrhl cílovou pásku a naráz se vším skončil. Bezvládně na ni padnul a spokojeně se vydýchával, zatímco ona byla celá rudá a srdce jí bušilo jako splašené.

„Tak co, líbilo?” zeptal se jí.

Šárka se styděla přiznat pravdu.

„Hm,“ odpověděla neurčitě. „Ale běž prosím tě hned pryč!”

„Cože?“ divil se Ondra. „Proč mě hned vyháníš?”

„Potřebuju se vyspat a bála bych se usnout, dokud jsi tady. Co kdyby tě tu ráno našel táta!”

Tak rychlý odchod z její postele se Ondrovi ani trochu nezamlouval.

„Myslel jsem, že si dáme ještě jedno číslo!” protestoval.

„Ne, dneska už ne!” trvala na svém Šárka.

Proboha, vypadni už, kvílela v duchu. Potřebuju se co nejdřív dodělat!

Ondrovi trvalo nekonečně dlouho, než se konečně zvedl.

„Tak dobrou noc,” loučil se neochotně. „Ale příště se takhle rychle vyhnat nenechám!”

Šárka jenom něco nezřetelného zamumlala, už se nemohla dočkat, až bude sama. Sotva se za ním zavřely dveře, hned nedočkavě lovila z nočního stolku vibrátor.

Chlapa sice nenahradí, ale jednu výhodu má! říkala si. S ním mám situaci pod kontrolou a tohle se mi nemůže stát.

Zapnula vibrátor, zavřela oči a snažila se přivolat si zpátky slastné pocity. Milování s Ondrou ji naštěstí tak rozvášnilo, že se jí brzy podařilo navázat na vlnu vzrušení, kterou cítila před chvílí.

Měla bych se nad sebou vážně zamyslet, říkala si, když se pak blaženě vydýchávala. Jak to, že mi k uspokojení nestačí ani dva chlapi?

Hned první sobotu po návratu domů svedli brzy ráno Sabinka s Martínkem velkou polštářovu bitvu. Křičeli přitom tak, že přivolali z ložnice oba rodiče.

„Co je to tady?” zahartusil Adam. „Okamžitě toho nechte!”

Tatínek na ně odjakživa platil víc než maminka. Oba si rychle lehli do postelí a zatvářili se jako andělíčci.

„Martin si začal,” žalovala Sabinka.

„Ne, ne!” bránil se Martínek.

„Nezajímá mě, kdo si začal, teď se okamžitě oba zklidněte, nebo bude zle!“ vyhrožoval tatínek.

Oba provinilci na něj poulili oči, v kterých dobře poznával maminčiny čertovské ohníčky. I Eva je viděla a moudře usoudila, že sotva za nimi zaklapnou dveře, boj vzplane znovu. Přešla k televizi a pustila jim pohádku.

„Dokud ta pohádka neskončí, nehnete se z postýlek,” varovala je.

Vzala Adama za ruku a vrátila se s ním do ložnice.

„Máme tak sotva půl hodiny,” řekla. „Delší dobu sami nevydrží.”

Vyspalý a odpočinutý Adam měl celkem jasnou představu, jak by se zmiňovaná půlhodina dala využít, než však mohl s čímkoliv začít, Eva se ho zeptala:

„Jak jsi vlastně daleko s tím hledáním domu?”

Adam povytáhl užasle obočí.

„Domu?” opakoval nechápavě.

„No jistěže domu! Čemu se tak divíš? Už loni jsi přece říkal, že se poohlídneš po větším, aby měly děti vlastní pokoje. Sám vidíš, že tahle situace je neúnosná už teď, a co teprve až začne Sabinka chodit do školy.”

Adam se bezradně kousl do rtů. Za stávající situace nepřipadala koupě nového domu v úvahu.

„Může se nastěhovat do Dominikova pokoje,” odpověděl podrážděně.

„A co Dominik?” podivila se Eva.

„Jezdí sem jenom párkrát do roka, kvůli tomu mu tady nemusíme držet pokoj,” řekl Adam ještě podrážděněji.

„A proč nechceš koupit větší dům?” divila se Eva. „Vždyť ses do toho loni tak hrnul!”

„Prostě jsem změnil názor!” odsekl jí Adam. „Tenhle nám musí zatím stačit.”

„Ale…”

„Nemluvím snad dost jasně? O koupi domu rozhoduju já a s tebou o tom nehodlám diskutovat!”

Evu dopálilo, že s ní manžel jedná tak příkře. Na něco takového nebyla zvyklá, a ani si na to zvykat nehodlala. Než však stačila zformulovat dostatečně pádnou odpověď, Adam vstal, mlčky se oblékl a odešel z ložnice. Sice už litoval, že na ženu tak vyletěl, nahlas však chybu přiznat nechtěl a bylo mu jasné, že za takových okolností nepřipadají jakékoliv něžnosti v úvahu.

Proboha, co se to s ním děje, lámala si hlavu Eva. Je už v přechodu, nebo se chystá odejít za jinou? Co když nás tady nechá a sám se někam odstěhuje? To by se mohlo klidně stát, už jednou to přece udělal!

Ranní hádka poznamenala celé dopoledne, oba chodili nasupeně kolem sebe a nemluvili spolu. Evu dopalovalo jeho nevyzpytatelné chování, Adam zase nebyl ochotný se za svoji nepřiměřenou reakci omluvit.

Před polednem odvezli děti k matce a vrátili se domů, aby se vypravili na grilování, které pořádal Marek při příležitosti svých čtyřicátých narozenin. Během příprav se Evě přece jenom trochu zlepšila nálada a už se těšila, jak ji setkání s oslavencem přivede na jiné myšlenky.

I Marek se na ni těšil víc než na kohokoliv jiného ze svých hostů, a přestože se jako hostitel musel věnovat všem pozvaným, už hodnou chvíli ji nenápadně vyhlížel. Když je konečně oba uviděl přicházet, spokojeně se pousmál. Z Evy už nespustil oči a dočkal se za to odměny. Nečekaně se mu totiž naskytla vzácná podívaná. Eva měla na sobě lehkou bílou sukni pod kolena a vůbec si neuvědomila, jak zrádné mohou být v určitém úhlu sluneční paprsky. Právě v okamžiku, kdy ji Marek sledoval, jí prosvítily sukni tak dokonale, že na okamžik uviděl její nádherně štíhlé nohy po celé jejich délce.

Dostat se jí tak konečně pod tu sukni, zatoužil.

Jak k němu přicházeli blíž, všiml si, že tentokrát nejsou ve své kůži. Šli kus od sebe, jako by k sobě ani nepatřili, a ani jeden z nich se netvářil moc nadšeně.

„Tak vás pěkně vítám,” přivítal je. „Doufám, že jste si s sebou přinesli dobrou náladu!”

„To víš, že přinesli,” usmála se Eva, ale Markovi neušlo, že se do úsměvu musí nutit.

Oba mu popřáli, předali mu dárek a pak se přidali k ostatním hostům. Ale brzy se rozdělili a každý se přidal k jinému hloučku. To Marka překvapilo, na podobných akcích se obvykle drželi spolu. Nepřestával Evu nenápadně sledovat, a jakmile si všiml, že odchází do domu, okamžitě vyrazil za ní. Zahlédl ji vcházet do koupelny a přede dveřmi si na ni počkal.

„Jsi dneska nějaká smutná, Evičko,” překvapil ji, jakmile vyšla ven.

„Fuj, to jsem se tě lekla!” ulevila si Eva.

„Copak straším? Čekám tu na tebe, protože bych chtěl vědět, proč jsi dneska tak bez nálady. Neděje se snad u vás něco?”

„Co by se podle tebe mělo dít?”

„To já nevím! Jenom mě napadlo, jestli tě třeba nezlobí Adam!”

„Trochu,” přiznala neochotně Eva. „Není s ním v poslední době skoro k vydržení a taky…” zarazila se.

„Co taky?”

„Připadá mi, že už si mě nehledí tak jako dřív,” dodala tiše se sklopenou hlavou.

V Markovi se nadšením zatajil dech.

„Ale to dělá velkou chybu,” odpověděl. „Ty si přece zasloužíš, aby si tě hleděl od rána do večera. To já bych si tě považoval jinak.”

„Zase začínáš?” povzdychla si tiše Eva.

„A proč ne? Snad si nemyslíš, že mě to jen tak přejde!” zasmál se a v náhlém hnutí mysli ji popadl za ruku. „Pojď, něco ti ukážu!” řekl a táhl ji za sebou dál do domu.

„Kam mě to vedeš?” podivila se Eva, když viděla, že míří do suterénu.

„Uvidíš.”

„A co mi chceš ukázat?” dorážela Eva.

„Tohle!” vyhrknul Marek.

Zastavil se, strhnul ji na sebe a začal ji vášnivě líbat. Překvapená Eva ho nejdřív reflexivně objala a několik dlouhých vteřin jeho polibky opětovala. Teprve pak se vzpamatovala a začala se bránit.

„Copak jsi se zbláznil?” zeptala se celá bez dechu, když se konečně dostala z jeho objetí.

Markovi bušilo srdce jako o závod, její nečekaně vstřícné reakci skoro nemohl uvěřit. Ani teď neslyšel v jejím hlase žádné pohoršení, právě naopak, dobře si všiml, jak celá zčervenala. Neztrácel čas, znovu ji k sobě pevně přitisknul a omámené vdechoval vůni jejích vlasů.

„Asi zbláznil, ale do tebe, Evičko, to už jsem ti říkal mockrát,” šeptal jí do ucha. „Stačí říct a rád ti připomenu, jak vypadá ráj na zemi. Chceš? Klidně ti to ukážu třeba hned teď a tady!”

Přirazil ji ke zdi, rukou sjel po jejím těle drsně dolů, vyhrnul jí sukni a po jejím nahém stehně jel výš a výš. Když zmámená Eva ucítila, jak rychle na to jeho tělo reaguje, zalil ji nečekaný příval slasti. Přesto v sobě našla dost síly na to, aby stiskla nohy pevně k sobě.

„Nech toho!” začala se vzpouzet. „Nebudu Adama podvádět!”

„Ale to bys byla sama proti sobě. Udělám ti to tak, že na to hned tak nezapomeneš!” ujišťoval ji Marek.

Zasunul prsty za lem jejích kalhotek a začal je stahovat dolů. Už je měla v půli stehen, když se nad nimi ozval hlasitý hovor několika lidí.

„Marku, jsi tu?” ozval se hlas jeho ženy Martiny.

Do Marka jako když střelí, rychle od Evy odskočil a zmizel v suterénu. Zčervenalá Eva si natáhla kalhotky, urovnala sukni a rukou uhladila pomačkanou halenku. Když jí zmizela červeň z tváří a hlasy nad ní utichly, vrátila se na zahradu k ostatním. Marek už byl také zpátky a evidentně měl oči jenom pro ni. Jeho pohled na sobě cítila na každém kroku a byla z toho celá nesvá. I když spolu flirtovali celou dobu, co se znali, teď jasně cítila, že to začíná zacházet mnohem dál. A moc dobře si uvědomovala, čím to je. To ona sama mu dovoluje čím dál víc! O něco takového se přece pokoušel už několikrát, jako třeba tu noc před jejich svatbou! Tehdy se mu bránila tak vehementně, že ho dokonce kopla do rozkroku. A dneska? Dneska jí to vůbec nenapadlo, spíš měla co dělat, aby nepoznal, jakou slast v jeho objetí cítí.

Znenadání se u ní objevil Adam.

„Jakpak se bavíš, Evičko?”

„Ale jo, docela jo.”

„Jsem rád, že už jsi v pohodě. Pojď, dáme si spolu drink.”

Objal ji kolem ramen a odvedl ji k baru. Eva pomalu upíjela ze sklenky a pro jistotu zůstala po celý zbytek odpoledne s ním.

„Tak jak se ti tam líbilo?” ptal se jí večer Adam.

„Bylo to celkem fajn,” odpověděla. „Je to prima, když už se všichni mezi sebou známe.”

„Taky si myslím,” řekl Adam. „Ještě se na mě zlobíš za to ráno?”

Eva měla plnou hlavu Marka a v první chvíli si ani neuvědomila, o čem manžel mluví.

„Ne, už ne,“ odpověděla smířlivě.

„To je dobře,” řekl spokojeně Adam. „Nemám rád, když jdeme spát rozhádaní.”

Eva se na něj po očku podívala, nebyla si úplně jistá, jak to myslí. Trocha ranní zloby v ní popravdě ještě zůstala, ale Markovo dobyvatelské chování ji tak nabudilo, že by se milostnému dovádění nebránila. Adam se však viditelně k ničemu nechystal.

„Dobrou noc,” řekl jenom a políbil ji.

„Ty nechceš využít toho, že jsou děti pryč?” zeptala se.

„Teď ne,” odpověděl ospale. „Ráno si to užijeme víc.”

Roztoužená Eva si zklamaně povzdechla.

Co by se asi stalo, kdyby nás nevyrušili, přemýšlela. Vážně by si to tam se mnou rozdal? A co já? Dokázala bych odolat, nebo bych mu podlehla? To je k neuvěření! Jeden majitel prosperující firmy by se se mnou klidně pomiloval v suterénu na stojáka jako studentík a ten druhý, co by u toho měl všechno pohodlí, si tu klidně pochrupuje. Asi jsem mu vážně už úplně ukradená…

O týden později bylo venku tak nádherně, že Eva s dětmi lenošila na zahradě u bazénu už od samého rána.

„Musíme jít na chvíli ven, nebo prochladnete,” přesvědčovala je po chvíli dovádění ve vodě.

Ani jednomu se však nechtělo.

„Ještě chvíli, mami,” smlouvala Sabinka.

„Já nechci ven,” přidal se Martínek.

Evu už však koupání přestalo bavit a přemýšlela, čím by je z vody vylákala. Vtom vyšla z domu Andrea, oblečená jen v plavkách.

„Vadilo by vám, kdybych se taky vykoupala?” zeptala se Evy. „Jsem z toho žehlení úplně splavená.”

„Samozřejmě Andreo, vždyť je vedro na padnutí,” souhlasila Eva. „A mně se to zrovna docela hodí, zajdu si dovnitř.”

Andrea se osprchovala a bez dalších řečí skočila do bazénu. Sabinka s Martínkem se k ní nadšeně vrhli a jejich výskot se rozléhal všude kolem. Eva vylezla ven, chvíli se na ně s úsměvem dívala, pak se zahalila do osušky a zamířila do domu. Sundala si mokré plavky, vyměnila je za suché a dlouho si ručníkem vytírala mokré vlasy. Když se vracela zpátky, uviděla prosklenými dveřmi Andreu, jak vylézá z vody a rukama si stírá z těla kapičky vody. Právě se na ni chystala zavolat, ať si klidně půjčí ručník, ale najednou jí slova uvázla v hrdle.

„Moc ti to sluší, Andreo,” uslyšela Adamův hlas.

Andrea se usmála, jak však zvedla hlavu, uviděla Evu stojící ve dveřích za Adamovými zády.

„Děkuju,” řekla. „Nechcete se k nám přidat?”

„Tati, tati, pojď se s námi koupat!” prosila Sabinka.

„Rád bych, ale nemůžu,” odpověděl Adam. „Jsem tu jenom na skok, něco jsem si zapomněl.”

„To je škoda,” zalitovala Andrea.

Chtěla ještě něco dodat, ale když uviděla výraz své zaměstnavatelky, raději si to odpustila. Dobře udělala, Evě bohatě stačilo, co si právě vyslechla, a rázně zasáhla.

„Co tady děláš?” houkla na Adama.

Ten se na ni překvapeně otočil.

„Zapomněl jsem si doma mobil, musel jsem se pro něj vrátit,” vysvětloval.

„Tak si pro něj pojď!” odpověděla sladce Eva a ustoupila ze dveří. Sotva vešel dovnitř, pečlivě za ním zavřela dveře.

„Můžeš mi vysvětlit, jak to, že jí tykáš?” obořila se na něj.

„Já jí tykal?” podivil se Adam. „To jsem si ani neuvědomil.”

Eva se zlostně nadechla.

„Nelži a radši se přiznej, co s ní máš!“

„Zbláznila ses? Myslíš, že si něco začnu se služkou?”

„Nebyl bys první ani poslední!” blýskla po něm Eva očima. „Nejedna hollywoodská hvězda na to dojela, když vyšlo najevo, jak moc se pánovi podobá syn služky.”

Adam zakroutil hlavou.

„Evičko, neblázni, tady přece nejsme v Hollywoodu.”

„To sice nejsme, ale i u nás má tohle dlouhou tradici! Už za první republiky se přijímaly služky paní k ruce a pánovi k tělu!”

Adam k ní přešel a objal ji.

„Evičko, miláčku, uklidni se! Přece bys nežárlila na služku!”

„Tak mi řekni, co s ní máš!”

„Přísahám, že nic, mám přece tebe,” ujišťoval ji.

„A to ti mám jako věřit?”

„To mi musíš věřit!” řekl naléhavě a pohladil ji po vlasech. „Rád bych ti to i dokázal, ale na to bohužel nemám čas, za půl hodiny za mnou přijedou klienti.”

Eva po něm loupla pohledem.

„Tak si jed, ale neopovažuj se znova koukat na Andreu v těch plavkách!” „Neboj! Dám si na hlavu ručník a k autu dojdu po hmatu,” zasmál se Adam.

„To určitě!” zlobila se Eva. „Pak ji budeš osahávat a vymlouvat se, že jsi jenom hledal cestu!”

„Ty máš nápady,” vrtěl hlavou Adam.

Sebral ze stolu zapomenutý mobil a vrátil se k ní.

„Ahoj večer,” řekl a políbil ji. „A ujišťuju tě, že s ní nic nemám,” dodal důrazně a pro klid v domě odešel raději předními dveřmi.

Jakmile se Eva vrátila k bazénu, Andrea se jí urychleně klidila z očí. „Tak já jdu dodělat to prádlo,” řekla a pospíchala zpátky do domu. Eva vyhnala obě promrzlé děti z vody a zabalila je do ručníků.

„Maminko, proč ses na tatínka tak zlobila?” ptala se Sabinka.

Tváří v tvář nevinným dětským očím bylo Evě najednou trapně.

„Jak víš, že jsem se na tatínka zlobila?”

„Bylo tě sem slyšet.”

„A Andrea to taky slyšela?”

„Jo.”

„A říkala něco?”

„Ne, jenom se smála.”

Nejvyšší čas najít si novou pomocnici, pomyslela si Eva. A čím starší, tím lepší!

Večer ji Adam překvapil krásnou kyticí. Ani při nejlepší vůli si nedokázala vzpomenout, kdy se tak stalo naposledy.

„Neopovažuj se říct, že ji nesu kvůli výčitkám svědomí!” varoval ji, když jí kytici podával.

Evě se něco takového už dralo na jazyk, ale jedovatá slova raději spolkla.

„Děkuju,” řekla stručně a šla dát kytici do vázy.

„Už ses uklidnila?” vyptával se Adam.

„Moc ne.”

„Jak tě vůbec mohla taková pitomost tak děsně vytočit?” nechápal Adam.

„Ty nevíš? Tobě to nic nepřipomnělo? Ty už si nevzpomínáš na naše první milování u bazénu?”

„Samozřejmě, na ten trapas nezapomenu ani do smrti,” zasmál se Adam. „Byla jsi tak neskutečně sexy, že jsem z tebe byl úplně vedle.”

„No právě! A teď jsi byl úplně vedle z Andrey!”

Adam ji konejšivě objal.

„Miláčku, to je přece nesmysl! Uvědom si, že tenkrát to byla úplně jiná situace. Tehdy jsem žil sám a teď mám tebe.”

„Jo? Tak proč mě v poslední době tak zanedbáváš?”

Adam si povzdychl.

„Já dělám, co můžu, Evičko,” ujišťoval ji, „ale nejsem už bohužel nejmladší a taky mám spoustu starostí. Kolikrát ani nevím, kde mi hlava stojí.”

Eva se od něj odtáhla, aby mu viděla do tváře, než z ní však stačila cokoliv vyčíst, Adam se otočil a šel se převléknout.

Proč mi lže? říkala si. V práci problémy nemá, o tom by přece Marek musel vědět. Tak co za tím vězí? Možná mluví pravdu, když tvrdí, že s Andreou nic nemá, ale co když je skutečnost daleko horší? Nemá nakonec někde ještě jednu rodinu stejně jako Helenin Roman? Možná už dávno žije dvojím životem a jenom já, důvěřivá husa, si to pořád nechci připustit!

Sdělená starost, poloviční starost, říkala si a hned druhý den ráno zavolala Heleně.

„Potřebuju se s tebou poradit,” šla k věci, jakmile se jí Helena ohlásila. „Bojím se, že mě Adam podvádí, a vůbec nevím, co mám dělat.”

„A jak jsi na to přišla?” zeptala se Helena.

Eva jí vyjmenovala všechny příznaky, na které si zrovna dokázala vzpomenout.

„Hm, to sice vypadá podezřele, ale jestli tomu dobře rozumím, důkaz o jeho nevěře nemáš,” řekla Helena.

„To ne,” přiznala Eva. „Bojím se, abych nedopadla jako ty a radši po ničem nepátrám.”

„Já jsem tehdy taky po ničem nepátrala a ani to mi nepomohlo,” řekla trpce Helena. „Ale jsem ráda, že ty jsi konečně dostala rozum. Už jsi taky přišla na to, že když jsou ve hře dvě děti, nemůže si člověk jen tak uraženě sbalit kufry, viď?”

„Právě! Ale jsem z toho už úplně vyřízená! Myslím na to, kudy chodím, a nevím, jak dál. Co si myslíš ty? Mám zvolit pštrosí politiku, nebo začít pátrat?”

„V tomhle těžko radit,” řekla zamyšleně Helena. „Podle mě si hlavně musíš ujasnit, jestli bys byla schopná mu případnou nevěru odpustit, anebo jestli by ses s ním kvůli tomu chtěla rozvést.”

„Rozvést se nechci!” odpověděla bez váhání Eva. „Někdy mě sice děsně vytáčí, ale mám ho pořád ráda! A taky co děti?”

„Fajn!” řekla spokojeně Helena. „Jestli máš v tomhle jasno, není situace zas tak složitá. Nic neřeš a po ničem nepátrej, nejistota je pro tebe ze všeho nejlepší. Pro změnu jeho chování přece může existovat spousta důvodů, ne?‘‘

„Ale co když mi fakt zahýbá?”

„Pokud se nechceš rozvádět, tak si to prostě nepřipouštěj. A hlavně buď nad věcí! Pokud si čas od času dopřeje menší úlet, tak mu ho přej! Nebyl by první ani poslední, a pokud to nijak neohrozí váš vztah, zase o tolik nejde.”

„To teda nevím!” nezdálo se to Evě. „Zase tak přející nejsem, dřív mi vadilo, když se na nějakou jenom podíval.”

„Ale z toho už jsi snad vyrostla, ne?” smála se Helena.

„To jo, ale co když má někde stálou milenku, stejně jako Roman?”

„Tak se to časem stejně provalí a teprve pak bude čas to řešit.”

„Myslíš?” zeptala se nepřesvědčeně Eva.

„Určitě,” ujistila ji Helena. „A kdyby se ti zdálo, že jsi těch indicií proti němu nasbírala už nějak moc, pořád ti zůstává jedna možnost a ta taky není vůbec k zahození.”

„A jaká?”

„Zahnout mu sama, pak budeš mít nadhled jedna radost a jen tak něco tě nerozhází.”

„Za takovou radu ti teda mockrát děkuju,” řekla uraženě Eva.

„Nemáš zač a moc se jí neodříkej!” zasmála se Helena. „Teprve pak bys totiž poznala, jak sladká je pomsta, o tom já něco vím.”

IV. SRPEN

V první srpnový den měla Helena už úplně jiné starosti.

„Heleno, přijď na chvíli ke mně!” uslyšela ze sluchátka hlas své nadřízené.

„Už běžím,” odpověděla vyplašeně.

Cestou do kanceláře vedoucí přemýšlela, co by tak mohla mít za průšvih. Pokud si manažerka volala někoho k sobě, obvykle to znamenalo malér.

Dala jsem k těm podkladům všechny přílohy? Nebo jsem snad u něčeho neuhlídala termín? zpytovala svědomí.

„Posad se, Heleno,” vyzvala ji manažerka.

Vyplašená Helena se posadila na kraj židle a pod upřeným pohledem své nadřízené ještě víc znejistěla.

„Víš, proč jsem si tě zavolala?” zeptala se manažerka.

„Nemám tušení,” hlesla Helena.

„Vážně? V tom případě tě asi trochu překvapím,” usmála se nadřízená. „Jak víš, odcházím příští měsíc na mateřskou a chtěla bych, abys mě po tu dobu zastupovala.”

Helena na ni překvapeně vykulila oči.

„Já?” žasla. „A proč právě já?”

„A proč ne? Už jsi mě přece příležitostně zastupovala.”

„Jenže to bylo vždycky jenom na pár dní,” namítla Helena.

„To je pravda, ale i za tu krátkou dobu jsem se přesvědčila, že ti to docela jde a kromě toho dokážu ocenit, jak na sobě pracuješ. Máš nejenom spoustu dobrých nápadů, ale dokonce sis jako matka od rodiny dokázala doplnit vzdělání.”

„Děkuju za důvěru, ale nejsem si úplně jistá, že to zvládnu,” odpověděla Helena.

„Práci zvládneš určitě, ale tvoje pozice úplně jednoduchá nebude, na to tě musím upozornit dopředu. Ani ředitel odboru se na tebe netvářil moc nadšeně, bylo by mu mnohem milejší, kdyby kolektivu ženských šéfoval chlap. To víš, mužská solidarita,” ušklíbla se manažerka. „Jenže Lukáš je tu teprve dva měsíce a ti dva další ho svými pracovními výsledky moc nepřesvědčili. Nakonec mi teda se zdviženým obočím schválil tebe.”

„A nebude mi házet klacky pod nohy, když to vezmu?”

„Myslím, že ne,“ zavrtěla hlavou nadřízená. „Řekla bych, že mnohem větší nebezpečí na tebe bude číhat zdola. Sama víš, kolik je tu kariéristek a většina z nich si na to moje místo brousí zuby už od chvíle, co se tu rozkřiklo, že jsem těhotná. Musíš počítat s tím, že ti budou závidět, a každá příležitost jim bude dobrá na to, aby ti šly po krku. Schopnosti na tu práci určitě máš, ale teď jde hlavně o to, jestli ustojíš tohle.”

„Já nevím,” koktala zaskočená Helena. „Musela bych si to všechno pořádně rozmyslet.”

„S tím počítám, ale na rozmyšlenou ti můžu dát jenom dva dny. Bude ti to stačit?”

„Snad jo.”

„Fajn,” řekla spokojeně manažerka. „Doma si to v klidu promysli, ale jak říkám, připrav se na to, že pokud to přijmeš, budeš nepřetržitě pod tlakem. Žádná z nich ti neodpustí jakoukoliv chybu.”

„To si dovedu představit,” zamumlala Helena.

„Fajn! Tak to prober doma s manželem a hlavně ho upozorni, že v téhle funkci se na pracovní dobu moc nehledí. Ať o tom ví radši dopředu, aby ti pak nevyčítal, že jsi pořád v práci. A teď ta příjemnější stránka věci. Kromě základního platu bys měla i nejrůznější příplatky a bonusy, takže bys brala skoro jednou tolik, než máš teď.”

Helena nevycházela z údivu a na své pracoviště se vrátila jako ve snách. Zatím vůbec netušila, jestli v sobě najde dost odvahy k tomu, aby tak skvělou nabídku přijala, ale jedno věděla jistě už teď. Na Romana se vykašle a svoje rozhodnutí bude konzultovat jedině s Lukášem. Odpoledne mají naštěstí schůzku a u něj doma budou mít dostatek klidu všechno probrat. V práci se mu o ničem nezmínila, teď obzvlášť nestála o to, aby si ostatní všimli, že se spolu nějak podezřele často baví.

Po práci spolu odjeli rovnou do jeho bytu, a i když Lukáš netušil, jak důležitý rozhovor je čeká, drahocenný čas rozhodně neztrácel. Od jejich posledního setkání už uplynul celý týden a tak dlouhá přestávka ho dokázala pořádně popohnat. Předehru si odbyli už ve sprše a pak se hned přesunuli do postele. Jeho tah na branku tentokrát Helena obzvlášť uvítala. Veškeré starosti hodila za hlavu, zavřela oči a všechno nechala na něm. A rozhodně nelitovala, Lukáš si jako obvykle nenechal do ničeho mluvit a připravil jí další fantastický zážitek.

„Tak co?” zeptal se jí pak udýchaně. „Klape nám to spolu, nebo ne?”

„Jo,” vydechla.

„Fajn, takže můžeme postoupit dál,” konstatoval spokojeně Lukáš. „Už jsem přišel na to, jak bys mě mohla nenápadně představit holkám.”

Helena se překvapeně nadzvedla na loktech.

„Cože? Není na to trochu brzo?”

„Vůbec ne! Na co bys chtěla čekat?”

Helena sevřela v rozpacích rty. Po dopoledním rozhovoru s manažerkou se totiž začala přiklánět k názoru, že by se měla v zájmu své budoucí kariéry s Lukášem rozejít. Milostné vztahy mezi kolegy na jednom pracovišti bývají problematické, což teprve kdyby se jednalo o poměr mezi podřízeným a nadřízenou, která je ještě ke všemu vdaná. Zatím však v sobě nenašla dost odvahy to svému milenci přiznat.

„A co jsi teda vymyslel?” zeptala se.

Lukáš ožil.

„Davídek mi včera volal a smlouval, že by chtěl jít o víkendu na koupaliště. Tak jsem mu to hned odsouhlasil, protože mě napadlo, že je to prima možnost, jak se spolu nenápadně setkat na neutrální půdě. Já tam vezmu Davídka, ty přivedeš svoje holky a jako náhodou se tam potkáme. Co ty na to?”

„Já nevím,” řekla nepřesvědčeně Helena.

„Jak to, že nevíš?” divil se Lukáš. „Nad čím prosím tě váháš? Prostě vezmeš dcery na koupaliště a náhodou tam potkáš kolegu se synem. Na tom přece nic není! Co ti na tom může vadit?”

Helena si místo odpovědi dál kousala rozpačitě ret.

„Teď ti fakt nerozumím,” konstatoval zmatený Lukáš. „Myslel jsem, že jsme se hned na začátku jasně dohodli! Nejdřív si ověříme, jestli nám to spolu klape, pak mi představíš holky, a když si sedneme, pošleš Romana do háje!”

„Na tom jsme se dohodli, to je fakt,” řekla Helena tiše. „Jenže mezitím se situace trochu zkomplikovala.”

Lukáš na ni vyvalil oči.

„Jak zkomplikovala? Snad mi nechceš říct, že jsi těhotná!”

„Ještě toho trochu,” zalapala Helena po dechu. „To by mi teď akorát tak scházelo!”

„Tak co se děje?” dorážel Lukáš.

„Dneska ráno jsem dostala nečekanou pracovní nabídku,” řekla Helena a zopakovala mu svůj rozhovor s manažerkou.

Lukáš nevycházel z úžasu.

„To teda zírám!” řekl nadšeně. „To je skvělá zpráva, Helenko, moc ti gratuluju!”

„Ty myslíš, že je k čemu?”

„Samozřejmě! Bude z tebe velká šéfová, to je naprosto super!”

„Mně nepřipadá, že by to byla zase taková výhra,” odporovala mu Helena. „Hlavně nevím, jestli to mám vůbec vzít!”

„Proč bys to proboha nevzala? Vůbec neváhej, takovou šanci ti přece nikdo nebude nabízet dvakrát!”

„Tobě na tom nějak záleží!” ušklíbla se Helena. „Jestli předpokládáš, že u mě pak budeš mít protekci, tak na to hodně rychle zapomeň!”

„Protekci nepotřebuju, ale fascinuje mě představa, že budu poprvé v životě píchat svoji šéfovou,” smál se Lukáš. „Víš, jaká to bude nádhera? Kdykoliv mi v práci něco vytkneš, dostaneš hned večer tak do těla, že mě budeš na kolenou prosit, abych tě už nechal.”

Helena nad ním pohoršené kroutila hlavou.

„Plácáš nesmysly!” napomenula ho. „Pro mě to zase taková legrace není. Co když někdo zjistí, že my dva spolu spíme?”

Lukáš se zarazil.

„Ty si myslíš, že bys kvůli tomu o to místo mohla přijít?”

„To snad ne, ale snad si dovedeš představit, jak těžko budu získávat autoritu, když jsem jedna z vás. Všichni mi budou to povýšení určitě závidět, a kdyby se ještě ke všemu dozvěděli o nás dvou, asi by mi pořádně zatápěli, nemyslíš?”

Lukáš zvedl v údivu obočí.

„Aha, takže takhle to je!” řekl. „Teprve teď tomu začínám rozumět! Zatímco já blbec spřádám plány na naši společnou budoucnost, ty zatím váháš, jestli se se mnou nemáš radši rozejít!”

Helena odvrátila hlavu a neodpovídala. Lukáš odhrnul přikrývku a posadil se. Pak se k ní uraženě otočil zády, dal si nohy na zem a oběma rukama si podepřel hlavu.

„A já jsem si myslel, že mě máš aspoň trochu ráda,” řekl tiše. „A ty se na mě při první příležitosti klidně vykašleš.”

„Ne, Lukáši, tak to přece není,” bránila se Helena a přitiskla se k jeho zádům. „Ale nezapomínej, že si všichni myslí, že jsem normálně vdaná. Kromě tebe přece nikdo neví, že Roman sedí na dvou židlích! Pokud by někdo zjistil, že manželovi zahýbám a ještě k tomu s někým z vlastního týmu, těžko by si to nechal pro sebe. Při nejbližší příležitosti by to asi proti mně použil, nemyslíš?”

Lukáš se na chvíli zamyslel a pak se k ní otočil.

„To asi jo,” připustil. „Ale tomu se přece dá snadno zabránit.”

„A jak asi?”

„Prostě si budeme dávat ještě větší pozor než teď!”

„A ty myslíš, že to bude stačit?”

„Nějakou dobu určitě. Mezitím se ve vší tichosti rozvedeš a pak se uvidí.”

„Podle mě se toho moc neuvidí! Dokud ti budu šéfovat, stejně nemůžeme náš vztah přiznat.”

„Já můžu klidně!” zasmál se Lukáš. „Když bude nejhůř, budu tvrdit, že se z tvojí strany jednalo o sexuální harašení. Řeknu, že jsi mi hrozila výpovědí, pokud ti nebudu poskytovat sexuální služby!”

„Prima nápad,” ušklíbla se Helena. „Tohle by mi fakt hodně pomohlo.”

Lukáš se k ní naklonil a pohladil ji po tváři.

„Nedělej si s tím hlavu, Helenko, vezmi to místo a koukej se co nejdřív rozvést. A než budeš volná, určíme si bezpečnostní pravidla: nikdy spolu nebudeme v práci mluvit soukromě, nebudeme si posílat e-maily, nebudeme si volat služebním telefonem. A až se rozvedeš, domluvíme se jak dál. Souhlasíš?”

„Myslíš, že to bude stačit?” zeptala se nepřesvědčeně Helena.

„Určitě,” ujistil ji Lukáš a povzbudivě na ni mrknul. „V práci si od sebe budeme držet odstup a všechny důvěrnosti si necháme až na doma,” dodal a pohladil ji po ňadrech.

Helena si slastně povzdychla.

„Dobře, zkusím to risknout,” řekla a přitiskla se k němu. „Nechci o tebe přijít, to bys mi křivdil.”

„To jsem rád! Tak teď si dáme další kolo a ujišťuju tě, že budeš mít hodně rychle jasno, kdo je tady dneska šéf,” řekl výhružně Lukáš.

Převalil se na ni a dal si záležet na tom, aby jeho slova brala dostatečně vážně.

Eva s Adamem vstali v sobotu dřív než obvykle, aby se při cestě na Moravu vyhnuli největšímu vedru.

„Adame, brzo budeme mít výročí,” konstatovala Eva při snídani. „Jak ho letos oslavíme?”

Adam si okamžitě vybavil loňskou zahradní party, kterou tehdy uspořádali při příležitostí pátého výročí svatby, a poděsila ho představa dalších nemalých výdajů.

„Výročí?” podivil se. „Už zase? Mně připadá, že jsme ho slavili docela nedávno!”

„Za pár dní to bude rok, to je podle tebe nedávno?” zarazila se Eva.

„Vidíš, jak to letí, já mám pocit, jako by to bylo teprve včera!” žasnul Adam. „A ty to chceš slavit i letos?”

Tím Evu pořádně dopálil. Donedávna nevynechal jedinou příležitost, aby ji něčím obdaroval, a teď nechce slavit ani výročí svatby?

„Samozřejmě že chci!” řekla podrážděně. „Docela ráda bych totiž od tebe zase jednou něco dostala. Dřív jsi mi nosil dárky každou chvíli a letos jsi mi kromě narozenin ještě nic nekoupil!”

Adam ji pohladil po ruce.

„No tak, Evo, buď přece trochu soudná!” řekl. „Přece sis nemyslela, že ti budu tolik let nosit dárky!”

„Nemusíš je nosit pořád, ale občas by nějaká maličkost neškodila. Nebo už ti snad nestojím ani za obyčejnou bonboniéru?”

„Stojíš mi za mnohem víc,” ujišťoval ji Adam. „Slibuju, že se polepším, a hned v pondělí ti něco přinesu.”

„Nech to radši na jindy!” odsekla Eva. „Takhle bych z toho ani nemohla mít radost, když jsem si o to musela říct.”

Adam si povzdechl a odstrčil od sebe prázdný talíř.

„Proč jsi hned po ránu tak podrážděná?” ptal se. „Já myslel, že budeš naopak v pohodě, když budou děti pár dní z domu.”

„Já bych se taky chtěla dostat z domu,” ušklíbla se Eva, zatímco sklízela ze stolu nádobí. „A nejenom na pár dní, jenže to bys mě nejdřív musel pustit zpátky do práce.”

Adam si znovu povzdechl a šel raději probudit děti. Prázdninovou školku zatím sice nikdo neotevřel, ale babička s tetou a strejdou se naštěstí uvolili, že si vezmou děti na pár dní k sobě, aby si od nich Eva trochu odpočinula. Cesta tentokrát naštěstí probíhala bez větších problémů a v cíli je kromě babičky, Jany a Karla vítala k jejich překvapení i Lucka.

„Ahoj teto, ahoj strejdo!”

„Ahoj, Lucko!” vítala se s ní nadšeně Eva. „Málem bych tě nepoznala, ohromně jsi vyspěla!”

„To se ti jenom zdá, teto, dlouho jsme se neviděly,” odpověděla rozpačitě Lucka.

Babička zvala hosty dál, ale ti o tom nechtěli ani slyšet. Dali přednost pobytu na zahradě a dovnitř zašli až na oběd. Po něm se Lucka nabídla, že se pokusí uspat obě děti a odešla s nimi do patra. Ostatní byli rádi, alespoň si budou moci při kávě nerušeně popovídat.

„Lucka už je v pořádku?” zajímal se hned Adam.

„Jak se to vezme,” odpověděla Jana. „Z anorexie se podle všeho dostala, ale nepřestává truchlit po tom profesorovi.”

„Cože?” zkoprněl Adam. „To ji to za ten rok ještě nepřešlo?”

„Bohužel ne. Drama při jejich rozchodu její lásku zřejmě ještě posílilo, připadá si jako novodobá Julie,” řekla Jana trpce.

„A co ten její Romeo? Víte o něm něco?”

„Ne,” zavrtěl hlavou Karel. „Jednou sem za ní sice přijel, ale nepustil jsem ho ani na dvorek.”

„Karel mu tehdy vyhrožoval, že jestli se tu ještě jednou ukáže, bude po něm střílet,” uchechtla se babička.

„A ty máš čím?” divil se Adam.

Švagr zavrtěl hlavou, ale než stačil cokoliv říct, rozlehlo se celým domem zadrnčení zvonku. Všichni se po sobě překvapeně podívali.

„Snad to nevzbudilo děti!” vylekala se Eva.

Jana rychle vstala a pospíchala k otevřenému oknu. Podívala se ven a pak se po nich ohromeně ohlédla.

„Měl sis koupit aspoň brokovnici, Karle,” řekla. „Za vrátky stojí Romeo s kytkou!”

„Cože?“ rozlítil se Karel a vyletěl ze židle.

Po něm vstali i všichni ostatní a hrnuli se za ním k oknu. Ani při hluku, který přitom nadělali, nemohli přeslechnout hlasitý dupot, jak se po schodech dolů řítila Lucka.

„Radku, Radečku, ty sis pro mě přijel!” volala, když vyběhla z domu.

Její Radek dlouho neváhal. Otevřel branku, kytici odložil na sloupek a rozběhl se jí naproti. Setkali se uprostřed dvorku a padli si do náruče, jako kdyby se neviděli přinejmenším deset let. Svět kolem nich pro ně přestal existovat a bylo jim úplně jedno, že jejich vášnivé objetí a nekonečně dlouhý polibek sleduje tolik zvědavých očí.

„Ty jsi za mnou přijel,” šeptala Lucka.

Samým štěstím se rozplakala a přitiskla mu hlavu na prsa.

„Lucinko, miláčku, neplač, už jsem u tebe, už bude dobře,” odpovídal jí Radek a tiskl ji k sobě.

Dojemná scéna rozdělila přihlížející na dva tábory. Zatímco ženy při pohledu na objímající se dvojici jihly, muži to brali jinak.

„Škoda že jim k tomu nehraje hudba!” zalitovala dojatá Eva.

Adam s Karlem se na ní nesouhlasně podívali.

„Že by si jako při tom setkání mohli rovnou zatancovat, ne?” obořil se na ni manžel. „Nekoukáš náhodou na ty svoje filmy víc, než je zdrávo?”

Evu jeho poznámka urazila, Karla však přiměla k hlasité úvaze.

„Možná je dobře, že Lucka seběhla dolů,” prohodil. „Kdyby zůstala nahoře, třeba by ho napadlo šplhat za ní po okapu a určitě by nám přitom zničil fasádu!”

„Nech toho!” napomenula ho Jana, která byla naměkko stejně jako Eva a podrážděně do něj šťouchla loktem.

Radek s Luckou se ještě chvíli objímali, pak se vzali za ruce, vrátili se k brance pro kytici a zamířili do domu.

„Proboha, oni jdou sem!” vyplašila se babička. „Honem všichni sednout!” zavelela.

Všichni se rychle vrhli na svá místa a sotva dosedli, ozvalo se zaklepání na dveře. Pokud pana profesora počet přítomných zaskočil, nedal to na sobě nijak znát.

„Dobrý den přeji,” pozdravil.

„Dobrý den,” odpověděli sborově jako dobře sehraný recitační kroužek a Lucka se ujala představování.

Bylo vidět, že nezvaný host se v etiketě vyzná, nejdřív vykročil k babičce a předal jí první kytici, druhou podal Janě, na Evu se jen omluvně usmál. Z výrazů jejich tváří vycítil, že by mezi nimi možná mohl najít i nečekaného spojence, a jakmile si potřásl rukou i s Karlem a Adamem, hned se ujal slova: „Já se moc omlouvám, že jsem přijel bez ohlášení a taky bez pozvání, ale asi chápete, že za daných okolností mi nic jiného nezbylo.”

„To sice chápeme,” odpověděl Karel a ukázal mu rukou na židli, „ale hlavně by nás zajímalo, proč jste sem vůbec přijel.”

Host poprvé viditelně zaváhal a bylo na něm vidět, jak obtížně hledá ta správná slova.

„Konečně se mi podařilo definitivně uzavřít svoji minulost,” odpověděl nakonec. „A díky tomu si můžu dovolit zaměřit se na budoucnost. A tu pro mě znamená jedině vaše Lucka,” dodal a vzal Lucku za ruku.

„To nemůžete myslet vážně!” odpověděl mu Karel tak tiše, že mu bylo sotva rozumět.

Jeho tón byl tak výhružný, až všechny přítomné zamrazilo.

„Ale tati!” ozvala se Lucka.

„Ty mlč!” obořil se na ni otec. „Jsi ještě moc mladá, abys tomu rozuměla.”

„No dovol!” ohradila se Lucka. „Už mi bylo jednadvacet!”

„To na věci nic nemění,” odsekl jí otec.

„Chápu vaše obavy a taky plně uznávám svoji zodpovědnost za to, co se tenkrát stalo,” ozval se profesor. „Ale teď už je naštěstí docela jiná situace. S manželkou jsme se rozvedli, nechal jsem jí byt a odstěhoval jsem se k tetě. Ta mi dala k dispozici celé přízemí ve svém domku a nemá nic proti tomu, aby tam Lucka bydlela se mnou. Dokonce mi nabídla, že Lucku zaměstná ve svojí firmě, pokud o to bude mít zájem. A to by bylo fajn, protože já tam od září nastupuju do místní základní školy.”

Všichni se po sobě užasle podívali.

„A ta vaše teta bydlí kde?” zeptala se Jana.

„V jednom městečku poblíž Hradce Králové.”

„A vy si myslíte, že tam s vámi Lucku jen tak pustíme?” zahrímal Karel.

„Pevně v to doufám,” odpověděl profesor.

„To doufáte marně,” řekl Karel. „Lucka je slušná holka a nebude žít s někým jen tak na hromádce!”

Jeho odmítnutí hosta nijak nezaskočilo.

„Dobře, v tom případě to můžeme udělat jinak,” odpověděl a vstal. „Tímto vás žádám o její ruku!”

Všichni včetně Lucky na něj ohromeně vyvalili oči.

„On se normálně zbláznil!” obrátil se omráčený Karel na svou ženu. „Poslyšte, kolik jste toho vypil?” obořil se na hosta.

„Samozřejmě nic, jsem tady autem!” bránil se nehoráznému obvinění profesor.

Eva se už hodnou chvíli pokoušela zadržet nezvladatelný záchvat smíchu. Zatím si toho naštěstí všiml jenom Adam, otočil se na ni a výhružně na ni zakoulel očima. Ani to na ni však nezabralo, když už si myslela, že se smíchy udusí, přišla záchrana doslova shůry. Z patra se ozval Martínkův pláč.

„Promiňte, musím se jít podívat na děti,” zamumlala a rychle spěchala pryč.

Když asi po dvaceti minutách sešla s oběma dětmi zpátky dolů, nestačila se divit. V obývacím pokoji panovala docela jiná nálada, než když odcházela. Mnohé vysvětlovala skoro prázdná litrová láhev slivovice stojící na stole.

„Co se tu proboha dělo?” zeptala se tiše Adama.

„Nic zvláštního,” odpověděl ztěžka. „Karel se z toho všeho potřeboval vzpamatovat a vytáhnul slivovici, co měl schovanou pro zvláštní příležitosti. A můžu ti říct, že ta má teda fakt grády. Při třetí rundě jsme si s Radkem tykali už úplně všichni a než se láhev dopije, dozvíme se asi i datum svatby.”

Když Eva viděla, jaké potíže mu dělá správně artikulovat, nevěděla, jestli mu má vynadat, nebo se tomu radši zasmát. Pak nad tím mávla rukou a raději se snažila držet Sabinku a Martínka od rozjařené společnosti co nejdál, aby jim nemusela vysvětlovat, proč jsou všichni dospělí tak veselí. Uprostřed největšího zmatku dorazil ještě Dominik a z jindy tichého domu se nesl hlahol a smích až do pozdních nočních hodin. Pak si všichni ustlali, kde se dalo, i Eva s Adamem totiž museli neplánovaně zůstat až do neděle. Adam řídit nemohl a nadupaný mercedes nechtěl Evě svěřit ani za nic.

Sabinka s Martínkem byli jedině rádi, na pobyt u babičky se sice těšili, ale při loučení s rodiči přesto nějaká ta slzička ukápla.

„Konečně sami!” konstatovala blaženě Eva, když vpodvečer dorazili domů. „Dáme si bublinky, nebo skočíme do bazénu?” ptala se.

„Dal bych přednost bublinkám,” odpověděl Adam.

To zní slibně, pomyslela si Eva a už spěchala napustit vanu.

Naložili se do bílé pěny, ale k Evinu zklamání se nedělo zhola nic. Adam znaveně ležel se zavřenýma očima a nevypadalo to, že by se k če-mukoliv chystal.

„Vzpomínáš si, co všechno jsme tu dřív vyváděli?” ozvala se.

„Samozřejmě,” odpověděl. „Ale teď už si to nemůžeme dovolit, mohly by nás překvapit děti.”

„Dneska tu nejsou,” prohodila Eva významně.

Adam na její poznámku nijak nereagoval, rukou šplouchal ve vodě a mlčel.

„Nechceš si to zopakovat?” přitvrdila a pohladila ho po hrudi.

„Ani ne,” odpověděl. „V posteli je to pohodlnější.”

Eva se kousla do rtů a ruku rychle stáhla. Jeho odmítnutí ji zaskočilo, nikdy dřív by si takovou příležitost nenechal ujít. V ložnici se však Adam přece jenom vzchopil.

„Musíme využít toho, že jsme tu sami!” zašeptal a zajel jí rukou pod košilku.

Eva nadšeně vydechla v očekávání mimořádného zážitku, bohužel se dočkala jen nudného misionáře. Na stereotypní hlazení a monotónní přirážení už byla tak alergická, že na svoje vyvrcholení brzy rezignovala a jenom se modlila, aby bylo už konečně po všem.

A ani v pondělí to nebylo lepší.

Místo pokusu o reparát ji čekal jen polibek na dobrou noc.

„To je dneska všechno?” zeptala se jedovatě.

„Bohužel, Evičko,” odpověděl Adam a pohladil ji po tváři. „Ráno musím brzo vstávat, víš přece, že jedu do Olomouce, a jednání mi tam začíná už v devět.”

„Chápu,” řekla zklamaně.

Dlouhé hodiny se pak převalovala na posteli a marně se snažila usnout.

V úterý v půl páté odpoledne zazvonil Markovi mobil.

„Ahoj, Adame,” ohlásil se udiveně. „Co se děje?”

„Ani se neptej,” odpověděl dopáleně Adam. „Právě jsem se chystal na zpáteční cestu, ale nenastartoval jsem auto. Do servisu mi ho sice ještě

odtáhli, ale dneska už na to ani nesáhnou. Budu tady muset přespat a vrátím se až někdy během zítřka. Nocleh už jsem si zajistil, ale před chvílí jsem si vzpomněl, že za mnou hned ráno přijedou ti noví klienti. Můžeš to s nimi prosím tě vyřídit místo mě? Leona ti dá všechny podklady, má přehled, kde co mám.”

„Spolehni se, sice o tom skoro nic nevím, ale co nebudu vědět, to si vymyslím,” zasmál se Marek.

„Tak dík, vrátím se co nejdřív,” loučil se Adam.

Marek odložil telefon, pohodlně se opřel a hluboce se zamyslel.

Adam zůstává v Olomouci, to znamená, že Eva bude dneska v noci sama, říkal si. Děti mají u babičky… A Martina odjela k rodičům! Taková souhra náhod se nebude hned tak opakovat, to je určitě pokyn osudu. Byl bych blázen, kdybych takovou příležitost nevyužil. Jenže ani tahle ideální konstelace mi nepomůže, jestli se mi nepodaří překonat Eviny zábrany!

Usilovně přemýšlel nad nejvhodnější strategií a pomalu se mu v hlavě začal líhnout ďábelský plán.

Měl bych se za sebe stydět, pomyslel si provinile. Adam je kámoš a takovou podlost si ode mě nezaslouží. Ale co se dá dělat, tahle finta vypadá hodně slibně a je to asi jediná možnost, jak Evu konečně dostat.

Dál neváhal, sbalil si věci a odjel domů. Zdržel se sotva půlhodinku a hned zase spěchal zpátky do auta.

„Ahoj Marku,” pozdravila ho překvapeně Eva, když u ní zazvonil. „Co se děje, že jsi sem přijel?”

Když Marek uviděl její štíhlé nohy v kraťounkých džínových šortkách a miniaturní top, pod kterým evidentně neměla podprsenku, jeho morální zábrany padly definitivně.

„Něco jsem vyřizoval tady poblíž a cestou jsem si vzpomněl, že potřebuju něco předat Adamovi,” odpověděl. „Můžeš mi ho, prosím tě, zavolat? Je už zpátky, ne?”

„Ne, není. Dneska se ani nevrátí!” odpověděla zaraženě Eva a otevřela mu vrátka. „Rozbilo se mu auto a musel zůstat v Olomouci. Jak to, že o tom nevíš? Říkal mi, že už s tebou mluvil.”

Marek zahrál překvapení dokonale. Povytáhl obočí a začal zmateně koktat:

„Se mnou že mluvil? Já s ním ale dneska vůbec ne…“ zarazil se a vyplašeně se na ni podíval. „Aha, no jo vlastně, teď si vzpomínám, že mi něco…” zase se zarazil a začal si rozpačitě mnout bradu.

To už na Evině tváři viděl, že mu lest vychází. Nejdřív se jí z obličeje ztratil úsměv a pak se z něj začala pomalu vytrácet i barva.

„Marku!” hlesla. „Tak jak je to? Kde je Adam doopravdy?”

„Já jsem asi něco zvoral!” řekl tiše.

Když uviděl, jak Evě vhrkly do očí slzy, rozhlédl se na obě strany a pak ji objal kolem ramen.

„Pojď dovnitř,” řekl. „Nebudeme tu přece dělat sousedům divadlo.”

Eva s ním šla jako stroj. Dům svého společníka znal Marek skoro stej - ně dobře jako svůj vlastní, odvedl ji do obývacího pokoje a usadil na pohovku. Nalil jí pořádnou dávku whisky z baru a se sklenkou v jedné ruce a lahví v druhé se k ní vrátil.

„Vypij to,” vyzval ji.

Vzlykající Eva si od něj vzala skleničku a trochu si usrkla.

„Pořádně!” napomenul ji a Eva poslušně panáka dopila.

Marek nelenil a hned jí nalil další dávku.

„Ještě tuhle,” poručil.

„Já už nechci,” ošklíbala se Eva.

„Musíš! Potřebuješ to,” přesvědčoval ji a Eva s výrazem odporu vypila i druhou skleničku.

„Tak kde je Adam?” vyjela na něj, sotva skleničku odložila. „Jel za nějakou ženskou, viď?”

„To určitě ne!” ujišťoval ji Marek. „To by ti přece neudělal.”

„A proč by mi jinak lhal?”

Marek odložil láhev na konferenční stolek, sedl si k ní a objal ji kolem ramen.

„To nevím, možná prostě jenom potřeboval zůstat chvíli sám.”

„Ba ne, určitě má jinou, na mě už kašle, včera se se mnou nechtěl ani…” zarazila se, stiskla rty a v očích se jí zase objevily slzy.

Markovi bylo jasné, co měla na jazyku, a chtivě mu zasvítily oči.

„Ale Evičko,” řekl a přitáhl si ji blíž. „To nemyslíš vážně, jenom blázen by na tebe kašlal. Jsi tak nádherná a pořád tak neuvěřitelně sexy,” šeptal jí do vlasů.

Přitiskl ji k sobě ještě víc a vzrušením skoro nedýchal. Zdrcená Eva se jeho objetí vůbec nebránila. Nebylo divu, v její hlavě, otupělé alkoholem a zoufalstvím z Adamovy domnělé zrady momentálně vládly jenom emoce a pro racionální uvažování v ní nebylo místo. Představa Adama, jak právě někde souloží se svojí milenkou, ji tak zdeptala, že už jí bylo všechno jedno. Marek ji objímal, hladil a utěšoval a pomaličku se odvažoval dál. Opatrně jí rukou zajel pod top, chvíli hladil holá záda, a když se neozval žádný protest, pomaloučku se přesouval k dalším partiím.

„Ne, Marku! Tohle ne,” ozvala se Eva, když jí stiskl nahé ňadro.

Snažila se ho odstrčit, ale nabuzený Adamův kamarád na to nedbal, takhle blízko cíle ještě nikdy nebyl.

„A proč ne?“ šeptal jí. „Přece si to od něj nenecháš líbit! Teď máš příležitost mu to vrátit!”

„Ale…”

Marek ji rychle strhl na sebe a začal ji vášnivě líbat. Pak ji pustil, přetáhnul jí top přes hlavu a hladově se přisál ústy na její ňadro.

„Au!” ozvala se Eva a z posledních sil se ho snažila odstrčit. „Proboha, Marku, nech toho!”

„Nemůžu,” vzdychl. „Je to silnější než já!”

Povalil ji na pohovku, rozepnul jí šortky a jedním chvatem je z ní stáhnul i s kalhotkami. Při pohledu na její obnažený klín zesílil tlak v jeho slabinách až k nesnesení.

„Přestaň, Marku!” vydechla Eva zoufale.

„Teď už to nejde, Evičko!”

Nadzvedl se, s potížemi ze sebe stáhl bermudy a boxerky, napnuté k prasknutí, tričko odhodil neznámo kam a vrhnul se na ni. Jazyk jí vrazil hluboko do úst, a zatímco ji vášnivě líbal, uvolňoval si kolenem cestu.

„Bože můj!” zasténal, když konečně proniknul do vysněného místa. „Já se z toho snad zblázním!”

Ze samého nadšení přirážel tak divoce, že si milování nestihl ani pořádně užít. Stačilo pár rychlých pohybů a už na ni bezvládně padnul.

„Jé!” vydechl pak blaženě. „Evičko, to byla neskutečná nádhera!”

Když neuslyšel žádnou odpověď, nadzvedl se na loktech a pátravě se jí zadíval do obličeje.

„Ty ses neudělala, viď?” zeptal se tiše. „Je to moje chyba, nedal jsem ti šanci!” vyčítal si.

Zničená Eva zavrtěla hlavou.

„O to přece vůbec nejde,” řekla.

„Tak v čem je problém?”

„Neměla jsem ti to dovolit.”

„Ale prosím tě, to si nesmíš tak brát!” chlácholil ji a pohladil ji po tváři. „Žijeme přece jenom jednou a musíme si užívat, dokud to jde! Tohle si musíš říkat, ne si něco vyčítat.”

„Slez dolů!” vyzvala ho Eva.

„Ne! Prosím tě, ještě ne.”

„Říkám ti, slez dolů!”

Markovi se nechtělo ani trochu. Poloha, ve které se právě nacházel, se mu náramně zamlouvala, ale Eva se na něj zatvářila tak zle, že nakonec

raději přece jenom vstal. Natáhl si boxerky a bermudy a došel si pro odhozené tričko. Eva si sedla a se sklopenou hlavou se mlčky oblékala. Marek se k ní posadil a za bradu jí zvedl hlavu.

„Evičko, nebuď tak smutná,” domlouval jí. „Mně je naprosto fantasticky a deptá mě, že ty sis to neužila tak krásně jako já.”

Eva se na něj podívala s uštvaným výrazem ve tváři, než mu však mohla odpovědět, zazvonil jí mobil. Podle vyzváněcí melodie poznala, že volá manžel, a vzedmula se v ní vlna vzteku.

Je to jeho vina, říkala si. To on zavinil, co se tu stalo!

„Ahoj Adame,” ohlásila se mrazivě.

Jménem ho oslovila hlavně proto, aby Marek pochopil, že nesmí ani hlesnout.

„Ahoj, Evičko,” ozval se překvapeně Adam, zatímco Marek vyděšeně kulil oči. „Stalo se něco?”

„Proč myslíš?”

„Připadá mi, že jsi nezvykle rázná.”

„To se ti něco zdá.”

„Možná,” řekl Adam a hned pokračoval: „Kdybys tak věděla, jak mě mrzí, že jsem se nevrátil zpátky! Už hodinu tady sedím u televize a celou tu dobu si nadávám, že jsem se měl vykašlat na auto a přijet domů. Měl jsem si vzít taxíka nebo jet třeba vlakem a pro to auto si pak někoho poslat.”

Aha, dělá si alibi, pomyslela si vztekle Eva. A ta jeho se vedle něj nejspíš svíjí smíchy.

„Na to je teď už ale pozdě,” řekla odměřeně.

„Právě,” povzdychl si Adam. „Nejvíc mě štve, že jsem pryč zrovna teď, kdy jsme konečně pár dní bez dětí. Mohli jsme si dojít třeba na večeři a pak si užít večer jenom ve dvou. A místo toho trčím tady a celou dobu myslím jenom na tebe. Je mi tu bez tebe tak hrozně smutno!”

Eva se zarazila. Najednou nevěděla, co si o tom má myslet. Přišlo jí divné, že by takhle mluvil před svou milenkou.

„Teprve teď, když jsme od sebe takhle daleko, si uvědomuju, jak moc tě míluju,” pokračoval Adam. „Večer bez tebe nestojí za nic, hrozně mi chybíš. A v noci to bude určitě ještě mnohem horší, tak rád bych se k tobě aspoň přitulil!”

Eva už věděla jaké to je, když někomu vstávají hrůzou vlasy na hlavě.

Proboha, on je tam vážně sám! A zatímco se užírá výčitkami, že mě tu nechal samotnou, já jsem se tu vyspala s jeho nejlepším kamarádem!

„Proč nic neříkáš, Evičko?”

„Taky je mi tu bez tebe smutno,” řekla s přemáháním a zaškaredila se na Marka, který se pobaveně ušklíbl.

„Až se vrátím, všechno si vynahradíme,” řekl Adam. „Už se nemůžu dočkat, až budeme zase spolu.”

„Já se na to taky těším,” odpověděla mu z posledních sil.

„Co chtěl?” zeptal se Marek hned, jak se ujistil, že hovor opravdu ukončila.

„Říct mi, jak je mu tam beze mě smutno,” odpověděla pomalu Eva.

Odložila mobil na konferenční stolek, chvíli se na něj zamyšleně dívala a pak se zkoumavě zahleděla na svého nezvaného hosta.

Jeden z nich mi lže, o tom není sporu, říkala si. Ale který? Adam mi říkal, že s Markem mluvil, a ten přitom tvrdil, že o ničem neví. Zjistit pravdu mi asi nedá moc práce, stačí položit si otázku, kdo by tou lží získal víc.

Viděla, jak Marek pod jejím upřeným pohledem pomalu ztrácí jistotu a měla jasno.

„Ty jsi dobře věděl, že je Adam pryč! Proto jsi sem přijel, vid?” řekla.

Marek viděl, že je zle, a zoufale přemýšlel, jak se dostat z nenadálého průšvihu. Nemůže jí přece přiznat, že se jí chtěl především dostat do kalhotek!

Kdepak, na ženskou se musí jinak, vyznání lásky a nejrůznější lichotky, to na každou platí, říkal si.

Naklonil se k ní a prudce ji strhnul na sebe.

„Evičko, miláčku, musíš mi to odpustit, bylo to silnější než já,” chrlil ze sebe.

„Prevíte jeden, že se nestydíš!” zlobila se Eva a odstrkovala ho. „Takhle hnusně mě podvést!”

„Moc se ti omlouvám, Evičko, ale já za to vážně nemůžu! Přece víš, jak dlouho už tě miluju! Pořád na tebe myslím, ani v noci kvůli tomu nemůžu spát!”

„Aha, tak ty kvůli mně nemůžeš spát!” ušklíbla se Eva. „Tak teď se ti určitě bude spát dobře, když už máš splněno. Hlavně si nezapomeň udělat další zářez na pažbě!”

„Ale Evičko, co to povídáš!” protestoval Marek. „Ty přece pro mě nejsi žádná trofej! Proč mi pořád nechceš věřit, že jsem to udělal z lásky k tobě?”

„Když člověk někoho miluje, nedokáže mu lhát. A ty jsi mi lhal, jako když tiskne!”

„Ale pochop, že jsem musel!” řekl Marek zoufale. „Věděl jsem, že jinak u tebe nemám šanci.”

„Jdi pryč!” řekla znechuceně Eva. „Nechci už tě ani vidět.”

„Proboha jen to ne!“ zabědoval Marek tentokrát doopravdy. „To nemůžeš myslet vážně, Evičko, zbláznil bych se, kdybych tě neměl vídat. Miluju tě už léta, přece víš, že jsem nevynechal jedinou příležitost, abych tě získal! Copak si nepamatuješ, jak jsem za tebou přijel, když jste se tenkrát rozešli?”

„Jo, to si pamatuju,” ušklíbla se Eva. „Tenkrát jsi za mnou tak pospíchal, že sis ani nevzpomněl, že máš doma ženu a děti.”

„Ale prosím tě, jako bys nevěděla, jak to chodí! Myslíš si, že mě Martina po těch patnácti letech ještě přitahuje?”

„To je hodně obehraná písnička,” ušklíbla se Eva. „Nechceš si vymyslet něco originálnějšího?”

„Není co!” povzdychl si Marek. „S Martinou jsme už dávno spíš parťáci než milenci a z našeho milování se stal jenom zvyk. A neříkej mi, že vy k tomu pomalu nespějete taky! Sama jsi mi přece říkala, že si tě Adam už nehledí tak jako dřív.”

Eva stiskla rty a sklopila hlavu.

„Tak vidíš!” řekl Marek chlácholivě a pohladil ji po vlasech. „A o tom to právě je! Když v manželství zavládne nuda a stereotyp, je potřeba dopřát si trochu vzrušení a nevšedních zážitků s někým jiným! Prostě hodit všechno za hlavu a užívat si, jak to jenom jde. A já ti v tom pomůžu, to se můžeš spolehnout, příště si dám mnohem víc záležet!”

„Na to zapomeň! Přece víš, že já na tohle nejsem.”

Marek natáhl ruku, aby ji pohladil po tváři, ale Eva uhnula.

„Ale Evičko, nejhorší je to poprvé a to už máš za sebou,” chlácholil ji.

„To je fakt,” řekla trpce Eva. „A stačila na to jedna velká lež a dvě skleničky whisky.”

Marek sklopil hlavu.

„Tak mi to pořád nevyčítej,” řekl prosebně.

„Budu ti to vyčítat, dokud odtud nevypadneš,” řekla Eva. „Tak se radši sbal a padej odtud, než mě přivedeš do ještě většího maléru.”

„Proč do maléru?” nechápal Marek. „Adam je přece daleko!”

„To je,“ ušklíbla se Eva. „Ale co když se mu někdo ze sousedů zmíní, že zatímco nebyl doma, parkovalo tu tvoje auto?”

V Markovi hrklo, až teď si uvědomil, jak velké je riziko prozrazení. Červených jaguárů po městě zase tak moc nejezdí a při jakékoliv zmínce sousedů by Adam okamžitě zjistil, kdo u Evy v jeho nepřítomnosti byl. A i když jeho žárlivost na ni postupem času trochu polevila, stejně pocítil závan strachu při pomyšlení, jak by řádil, kdyby zjistil, že se spolu sešli za jeho zády.

„Neděs mě! Dost živě si dovedu představit, jak by vyváděl, a rozhodně ti nechci způsobit žádnou nepříjemnost,” řekl a zamrkal na ni. „Právě naopak!” dodal významně.

„Vypadni už konečně!” zvýšila Eva hlas. „Už takhle jsi tu zbytečně dlouho.”

Marek se už před chvílí vzdal naděje, že by po bleskovém prvním kole mohlo dojít i na kolo druhé a neochotně se začal chystat k odchodu.

„Když na tom teda tak trváš! “ řekl a vstal.

Chtěl ji políbit na rozloučenou, ale Eva znovu uhnula. S povzdechem se loudal ke dveřím, otevřel je a naposledy se po ní ohlédl. Při pohledu na její ztrápený výraz mu zatrnulo a na poslední chvíli se snažil vymyslet něco, co by jí pomohlo zaplašit výčitky svědomí. A dostal další nápad, skoro stejně ďábelský, jako byl ten první. Zavřel dveře a vrátil se zpátky kní.

„Hlavně si to nevyčítej, Evičko, nemáš proč!” řekl naléhavě. „Je pravda, že dneska jsem ti o Adamovi lhal, ale na druhou stranu…” na chvíli se odmlčel. „Nemáš jistotu, že ti nezahýbá jindy.”

„Co ty o tom víš?”

„Nic konkrétního, ale přece znáš jeho minulost,” odpověděl Marek. „Jedna ženská mu nikdy nestačila a dost pochybuju, že by se v tom změnil.”

Eva svěsila hlavu.

„Proboha zmiz už!” řekla.

„Už mizím,” řekl Marek a pohladil ji po tváři. „Bylo mi s tebou moc fajn, Evičko. Měj se hezky, brzo se ti ozvu.”

Povzbudivě na ni zamrkal a konečně se definitivně odporoučel. Když startoval auto, málem si nahlas prozpěvoval a v duchu se nepřestával chválit za geniální nápad. Nejenom, že si Evu na poslední chvíli trochu usmířil, ale hlavně jí nasadil brouka do hlavy.

O Adamových záletech nevěděl absolutně nic, ale s tím si hlavu nelámal. Byl přesvědčený, že proutník jako Adam v tom umí chodit a ne-vytrubuje svoje bokovky do světa. Ale o to nakonec stejně vůbec nešlo, bylo mu srdečně jedno, jestli Evě zahýbá nebo ne. Stačilo, aby si to Eva myslela a aby ji touha po pomstě znovu dovedla do jeho náruče.

Eva zatím seděla na pohovce jako hromádka neštěstí. Nevěděla, jestli ji víc trápí výčitky svědomí, nebo deptá pomyšlení, že její nejasné podezření ohledně Adamovy nevěry se pomalu mění v jistotu.

Pořád jsem si lámala hlavu, proč náš sex v poslední době za nic nestojí, a teď mám vysvětlení, říkala si. Marek mi vlastně jenom potvrdil to, co jsem si stejně už dlouho myslela. Co když si Adam našel nějakou mladší, než jsem já, takovou, která mu dělá pomyšlení jako kdysi já? Pak bych se nemohla divit, že se mnou už ho to nebaví! Ale která mrcha to asi je? Andrea, Leona, nebo snad nějaká cizí?

Najednou se jí začaly vybavovat různé podezřelé situace, které ji možná měly varovat už dřív. Třeba si vzpomněla, jak šla jednou na jaře do suterénu za Andreou, která tam měla žehlit prádlo, a našla ji tam v objetí s Adamem! Eva tehdy řádila jako tajfun a chtěla Andreu okamžitě propustit, ale nakonec se nechala uchlácholit Adamovým ujišťováním, že si tam jenom zašel pro vyžehlenou košili, a jak mu ji Andrea podávala, zakopla o šňůru od žehličky a padla mu přímo do náruče.

Jak jsem mu na takovou pitomost mohla naletět, divila se. Kdoví, co spolu mají, možná se spolu někde tajně scházejí, proč by jí jinak u toho bazénu tykal! Jestli s ní ale fakt něco má, nepomůže mi ani její propuštění, kdo ví, kde se spolu scházejí.

Za chvíli si zase říkala, že Andrea je možná opravdu pod jeho úroveň a že jeho milenkou by mohla být spíš jeho asistentka Leona. Ta se jí zdála ještě podezřelejší, tráví s ní přece denně spoustu hodin a má ji hezky při ruce!

Nezbavil se tenkrát Jakuba právě kvůli ní? Nikdy mi nevysvětlil, proč se s ním rozloučil tak brzy, když si po té aféře s Alicí vzal jako asistenta radši kluka. Alice mu dala tenkrát pořádně zabrat, jen co je pravda. Pod falešnou záminkou ho vlákala k sobě do bytu a tam se ho pokusila svést. Sice se jí to nepodařilo, ale i tak mu připravila pěkně horké chvíle, když ho pak vydírala nahrávkou, kterou si při tom svádění pořídila. Byl pak mnohem opatrnější, ale zřejmě mu brzy otrnulo, jinak by se Jakuba tak rychle nezbavil. A můžu dát krk na to, že Leona po něm taky jede! Každá asistentka přece tajně sní o tom, že se kvůli ní její šéf rozvede.

Čím víc vzpomínala, tím to bylo horší. V každém Adamově pohledu, který si zpětně vybavila, viděla najednou nějaký skrytý význam a pomalu propadala zoufalství. Marek se sebou mohl být spokojený, jako had našeptávač odvedl skvělou práci. Její důvěra v Adama už tak nahlodaná neuspokojivým sexem klesala na minimum a úměrně tomu se v ní probouzela touha se nevěrnému manželovi pomstít.

,,Co je to dneska s tebou, Evičko?” ptal se starostlivě manžel druhý den při večeři. „Připadáš mi celá přepadlá.”

„To se ti jenom zdá,” odpověděla Eva.

Seděli spolu v luxusní restauraci, ale ani jeden z nich se moc nebavil. Adam byl unavený z náročného dne, s opraveným autem se vrátil až po

poledni a v rychlém tempu pak v práci doháněl nejrůznější resty, Eva se ještě nedokázala vyrovnat se svým včerejším selháním a také jí nepřestávala vrtat hlavou otázka, jak to vlastně vypadá, s manželovou věrností.

„Včera jsi mi do telefonu říkal, jak mě miluješ,” řekla. „Dost mě to překvapilo.”

„A proč?” podivil se Adam. „Copak ty o tom snad pochybuješ?”

„Ne,” řekla tiše.

„Tak jak tě napadlo, že už bych tě neměl rád?”

„Protože mi to skoro vůbec neříkáš!”

„Ale Evičko!” usmál se Adam a vzal ji za ruku. „Už spolu přece žijeme několik let! Snad vážně nečekáš, že ti budu vždycky po návratu z práce vyznávat lásku!”

„Možná čekám.”

Marek mi ji včera vyznával moc hezky, dodala v duchu.

Adam potřásl hlavou.

„To přece nemůžeš myslet vážně! Uvědom si, že i když ti třeba přímo neříkám, jak tě mám rád, dávám ti to najevo vším, co dělám, a tím, jak se o vás všechny starám!”

„Ale já bych to chtěla taky někdy slyšet.”

Adam znovu potřásl hlavou.

„Nedávno jsi mi vyčetla, že už ti nenosím dárky tak často jako dřív. Slíbil jsem ti, že se v tom polepším, a taky to chci dodržet, ale ty buď na oplátku realistka a nečekej ode mě zázraky.”

„Někdy mi připadá, že jsme spolu už jenom ze zvyku a kvůli dětem,” povzdychla si Eva.

„Jak tohle můžeš říct?” zhrozil se Adam. „Copak ty už mě nemáš ráda?”

„Ale mám,” odpověděla s povzdechem.

Adam se na ni bezradně podíval a nevěděl, co si o takovém rozhovoru má myslet. Od samého rána se na společný večer těšil, situace se ale vyvíjela úplně jinak, než si představoval. Skleslá nálada Evu neopustila ani doma, její důvod z ní však nemohl dostat. Nechápal, co se to s jeho milovanou ženou děje, a váhal, jestli se za tak nepříznivých okolností má vůbec o něco snažit. Nakonec to přece jenom zkusil, ale nejistota se na jeho chování podepsala tak negativně, že milování stejně za mnoho nestálo. A nebylo ani divu. Evu pro změnu ničila představa jeho milenky a jeho něžné doteky snášela jen s velkým sebezapřením.

Když se pak na něj dívala, jak klidně oddechuje, nostalgicky vzpomínala na dobu, kdy jejich soužití vypadalo úplně jinak a kdy jí každý jeho dotek vháněl červeň do tváří. To se teď stávalo jenom málokdy, zato Markovo žhavé objetí v ní probouzelo dřímající vášeň hodně spolehlivě. Spalovaná touhou po milostném zážitku s ním a zároveň pronásledovaná výčitkami svědomí se dlouhé hodiny převalovala na posteli. Připadalo jí hrozné, že zatímco se dívá na klidně spícího manžela, myslí přitom na jiného muže. Rozjitřené emoce ji nakonec tak přemohly, že se tiše rozplakala do polštáře.

Marek byl sice náramně spokojený, že se mu konečně podařilo dosáhnout svého, ale s jednou rychlovkou se rozhodně nehodlal spokojit.

„Evičko, jsi v pořádku?” volal hned další den po ránu.

„Proč bych nebyla?” divila se Eva.

„Bál jsem se, jestli se Adam něco nedozvěděl,” vysvětloval Marek. „Kdyby mu někdo prásknul, že u vás stálo moje auto, mohlo by mu zase rupnout v hlavě.”

„Prosím tě, nevyšiluj, to už je přece spousta let! Můžeš zůstat v klidu, neví nic, teda aspoň zatím ne.”

„Doufám, že to tak i zůstane. Kdybys, Evičko, věděla, jak rád bych za tebou přijel!”

„Zbláznil ses? Jednak nevím, co bys tu dělal, a taky bys pořádně riskoval, když je Adam ve městě.”

„Moc dobře vím, co bych u tebe, nebo spíš s tebou dělal, celou noc jsem si to představoval,” zasmál se. „Ale přiznám se, že jet k vám se bojím. Ne kvůli sobě, ale nechci ti způsobit problémy. Nechtěla by ses se mnou sejít někde venku?”

„Ani náhodou!” odpověděla rázně Eva.

„Ale proč ne? Já bych strašně moc chtěl,” naléhal Marek. „Minule jsem si to nestačil vůbec užít a ty teprve ne! Když si to hezky beze spěchu zopakujeme, vychutnáme si to oba mnohem lip!”

„Nech toho!”

„Nenechám! Jak jinak bych tě nalákal na ten zážitek, co tě se mnou čeká?” zasmál se Marek. „Slibuju, že na něj hned tak nezapomeneš.”

„Nějak moc si fandíš,” zpražila ho Eva. „Na Adama určitě nemáš.”

Marek se zarazil.

Ale, ale! Zdá se mí to, nebo mě opravdu provokuje?

„To nemůžeš vědět, dokud mě pořádně nevyzkoušíš,” odpověděl pohotově. „Adam sice možná nemá v posteli konkurenci, ale po těch letech už tě asi sotva dokáže něčím překvapit! Zato moje triky ještě neznáš a moment překvapení dělá divy!”

Eva cítila, jak jí začínají červenat tváře.

„Provozuješ sex po telefonu často?” zeptala se.

„Ne, já dávám přednost osobnímu styku,” zasmál se Marek. „Ale kdybys mi to teď chtěla udělat aspoň takhle, určitě bych se tomu nebránil! Jenom bys musela počkat, až zamknu dveře.”

„Neobtěžuj se, to mě ani nenapadne!”

„To je škoda!” zalitoval Marek. „Tak snad příště! Měj se moc hezky, Evičko, ale bud, prosím tě, opatrná a hned ten náš hovor vymaž.”

„Adam mi mobil nekontroluje.”

„To je v pořádku, ale jistota je jistota,” řekl Marek. „Přes mobil se člověk dostane do maléru, ani neví jak.”

„Já vím, tvoje zkušenost mi stačí,” smála se Eva. „Dám si pozor.”

Jak řekla, tak udělala. Sotva domluvili, hned záznam o hovoru vymazala.

,,Už se ti vrátily domů děti?” vyzvídal Marek po neděli.

„Ne,” odpověděl Adam. „Původně j sme si pro ně měli o víkendu zajet, ale oba smlouvali, že chtějí u babičky ještě pár dní zůstat.”

Marek rychle sklopil hlavu, aby si Adam nevšiml, jak mu nadšením zaplály oči.

„Proč se mě na to vlastně ptáš?” zeptal se Adam udiveně.

Marek honem hledal výmluvu.

„V sobotu se mi vrátila domů rodinka a bylo rázem po klidu,” řekl. „Je jich všude plno, tak jsem chtěl vědět, jestli jsi na tom stejně, nebo jestli ti mám závidět.”

„Mně můžeš jedině závidět,” zasmál se Adam. „Na rozdíl od tvojí ženy mi totiž Eva nikam neodjela.”

„Takže si užíváte, co?” sondoval Marek

„A víš, že ani moc ne?” nerad přiznal Adam. „Původně jsem si sice myslel, jak bude Eva bez dětí v pohodě, ale místo toho je celá přepadlá. Jako by ji něco trápilo.”

Marek se vyplašil.

„A ty nevíš, co se s ní děje?” vyzvídal.

„Ne!” odpověděl Adam. „Sice jsem se jí na to ptal, ale tvrdila mi, že je všechno v pořádku.”

Kdepak by ho napadlo, že se právě dívá na původce Eviny skleslé nálady.

„Tak se ti to určitě jenom zdá,” utěšoval ho kamarád.

„Snad,” odpověděl Adam. „Taky bych byl rád.”

Jakmile se Marek vrátil do své kanceláře, pohodlně se opřel a začal přemýšlet.

Takže Eva bude doma sama už jenom pár dní. To sebou musím zatraceně hodit, jakmile se jí vrátí děti, bude všechno mnohem komplikovanější. Sejít se s ní můžu jedině přes den, když je Adam tady, ale jak to narafičit? Z práce se uvolním, to není problém, hnízdečko lásky mám taky, ale jak ji do něj mám sakra dostat? Zajet si pro ni je moc riskantní a těžko můžu počítat s tím, že by za mnou sama někam přišla. Je to její první nevěra a ještě se s ní zřejmě nevyrovnala. Potřebuje trochu času, aby si zvykla, teď od ní ještě žádnou iniciativu nemůžu čekat.

Ani po dlouhém rozmýšlení nic kloudného nevymyslel, ale dobře si uvědomoval, jak moc ho tlačí čas.

,,Tak co, paní šéfová?” ptal se Lukáš, když už slastně odpočívali. „Už jste s panem manželem vyrazila dveře?”

„Nech si tu šéfovou, nebo mi to ještě zakřikneš!” napomenula ho pověrčivě Helena. „Oficiálně mě přece ještě nejmenovali.”

„Ale to už je určitě jenom formalita,” zasmál se Lukáš. „A Romana snad můžeš poslat k šípku i bez povýšení, ne?”

Helena si povzdychla. I když se její vztah s Lukášem vyvíjel víc než slibně, k tak radikálnímu kroku ještě pořád nenašla odvahu. A podmínky přitom měla ideální! V práci neměl o jejich poměru nikdo ani tušení a i Lukášovo seznámení s jejími dcerami proběhlo bez potíží. Na koupališti si sice museli k „náhodnému setkání” vypomoci mobilem, protože tam bylo tolik lidí, že se nemohli najít, dál už však šlo všechno jako na drátku. Před dětmi sehráli etudu na téma: to je ale náhoda, že jsme se tu tak nečekaně sešli, a celý zbytek dne už pak strávili pohromadě. Děti byly nadšené, osmiletý Lukášův David se s tatínkem nudil, Denise s Nikolkou zase naopak chyběl tatínek, který by s nimi prováděl ve vodě různé vylomeniny, na které mamince nestačily síly. Neznámý strýček jim přišel náramně vhod, a když projevil ochotu všelijak je vyhazovat do výšky a chytat po skocích do vody a sjíždění toboganu, nedaly mu ani na chvíli pokoj. Helena se zase starala o přísun jídla a hlavně pití, a taky hlídala čas, aby děti ve vodě moc neprochladly nebo se naopak na prudkém sluníčku nespálily.

„Tak co? Jak se ti to dneska líbilo?” ptal se Lukáš syna, když odcházeli.

„Moc! Holky jsou docela prima,” odpověděl nadšeně David.

„To jsem rád,” řekl spokojeně Lukáš. „Zeptám se v práci jejich

maminky, jestli by nechtěla zase něco společně podniknout, a když nebude proti, můžeme brzo zase někam vyrazit.”

„Tak jo,” souhlasil nadšeně Davídek.

Představa dalšího výletu s tatínkem a oběma děvčaty ho potěšila, doma se totiž cítil dost odstrčený. Mamince a jejímu novému partnerovi se nedávno narodil syn a všichni teď skákali jenom kolem malého bratříčka. Na něj neměl nikdo čas, a když žadonil, že si venku zajezdí aspoň na kole, maminka mu to zakázala. Její strach z aut nechápal a její návrh, aby si vzal kolo při procházce s kočárkem, ho moc nenadchnul. Jízda po chodníku, ještě navíc hlemýždím tempem rozhodně nemohla uspokojit jeho touhu po dobrodružství. Naštěstí měl vlastní tatínek pro jeho klukovské touhy dostatek pochopení.

I Lukáš byl rád, že první seznámení proběhlo úspěšně, a s Helenou se pak tiše radovali, jak si děti navzájem padly do oka. Ted se chystal využít jejího blaženého rozpoložení k mírnému nátlaku. Naklonil se nad ni a pohladil ji po tváři.

„Pošli už Romana za tou Irenou,” naléhal. „Přece jsi viděla, jak si spolu naše děti rozumějí. David mi už několikrát volal a pořád se vyptává, jestli už jsme domluvili další akci.”

„Možná je to kvůli Nikolce, asi se mu líbila,” zasmála se Helena. „Říkala mi, že jí pořád strkal hlavu pod vodu a tahal ji za vlasy.”

„Doufám, že z toho vyroste,” zasmál se Lukáš. „S takovou taktikou by za pár let u holek uspěl jenom těžko.”

„Třeba by si našel takovou, co by se jí to líbilo!” mínila Helena.

Lukáš se zarazil, pak se na ni překulil a chytil ji za ruce.

„Takovou, jako jsi ty?“ zeptal se.

Helena se na něj překvapeně podívala.

„Co blbneš?”

„Jen se nedělej,” řekl Lukáš. „Dobře vím, že to máš ráda trochu drsnější.”

Helena zčervenala.

„To sice mám,” přiznala rozpačitě, „ale masochistka rozhodně nejsem.”

„Ne?”

„To teda ne! Jestli si myslíš, že by mě rajcovalo, kdybys mě u toho třeba škrtil nebo bičoval, tak to jsi dost vedle.”

Lukáš pustil její ruce, ale z místa se nepohnul a zvídavě se na ni díval.

„Řekni mi sama, kde máš svoje hranice!” vyzval ji.

„Musíme to probírat zrovna teď?“ ošívala se Helena.

„A kdy jindy? Právě teď je na to podle mě ta nejvhodnější chvíle. Když budu vědět co a jak, možná se ti příští kolo bude líbit mnohem víc než to první,” zasmál se Lukáš.

Helena si s odpovědí dávala načas, nejdřív si totiž musela sama ujasnit, jak to s ní vlastně je. A také se před milencem trochu styděla, mluvit o tak intimních věcech nebylo jen tak.

„Rozhodně nemám ráda bolest,” začala tiše vysvětlovat. „Ale fascinuje mě mužská síla a fyzická převaha.”

Lukáš si jí sedl na nohy a pozorně poslouchal.

„Určitě nechci, abys mě mlátil nebo mi ubližoval, ale líbí se mi, když mi třeba znehybníš ruce, tak jako před chvílí. A asi by mě docela vzrušovalo, kdybys mě třeba popadnul a smýknul se mnou po posteli nebo mě přiměl k tomu, abych dělala, co ty zrovna chceš. To ale neznamená, že bys mě k tomu měl nutit násilím. Doufám, že chápeš ten rozdíl.”

„Myslím, že jo,” usmál se Lukáš a stehny jí stiskl nohy. „Co třeba tohle?” zeptal se.

„Jo, to je ono,” vydechla Helena.

„A tohle?” zeptal se a oběma rukama jí silně zmáčknul ňadra.

„Au!” vyjekla Helena. „To už je skoro na hraně.”

„Dobře,” řekl a pustil ji. „A co bys říkala tomu, kdybych tě třeba někdy za trest plácnul přes zadek?”

Helena zase zrudla.

„Pokud bych si to zasloužila,” pípla, „tak proč ne?”

„To se mi začíná líbit!” zaculil se spokojeně Lukáš. „Teda ne že bych si v posteli nedokázal prosadit svoje, ale s tebou by se možná dalo zajít i trošku dál. Máš snad na srdci ještě něco?” zeptal se, když si všiml, jak se zase zatvářila.

„Jo, jenže je mi to trochu…”

„Jenom se nestyď,” povzbuzoval ji Lukáš. „Byla bys sama proti sobě, bez tvojí nápovědy na to těžko přijdu.”

„Myslím, že existuje ještě jedna věc, co by na mě mohla docela slušně zabrat.”

„A to?” dorážel, když se neměla k pokračování.

Helena dlouho hledala slova.

„No, kdybys třeba někdy tu svoji převahu dal najevo i slovně,” vypadlo z ní konečně.

Lukáš na ni vyvalil očí a chvíli mu trvalo, než její slova rozluštil.

„Sakra, ty se nezdáš!” ulevil si pak. „Víš, že ses pěkně vybarvila? Ten

tvůj blbec asi doteď nezjistil, co má doma! Jinak by ho vůbec nemohlo napadnout poohlížet se někde jinde!”

Helena se tvářila zahanbeně, ale Lukáš byl naštěstí nad věcí.

„Tak jak slyším, paní šéfová, jste zřejmě hodně náročná milenka,” konstatoval. „Nevím, nevím, jestli se mi podaří hned napoprvé vyhovět všem vašim požadavkům!”

Chytil ji za ruce a zamáčkl jí je do polštáře.

„Ale každopádně se o to pokusím,” dodal.

Eva si na zahradě užívala sluníčka a hlavně klidu. Chvíli se povalovala na lehátku s knížkou, pak si ale řekla, že nebude na škodu protáhnout si před obědem pořádně tělo. Odložila knížku, skočila do bazénu a plavala na výdrž. Právě se připravovala na další obrátku, když ji zezadu popadly silné mužské ruce. Srdce se v ní leknutím málem zastavilo, ale než stačila vykřiknout, přitiskl jí kdosi ruku na ústa.

„Nekřič, to jsem já,” uslyšela tichý hlas.

K smrti vyděšená se rychle otočila a překvapeně vykulila oči, když uviděla Marka.

„Proboha, kde ses tu vzal?” lapala zděšeně po dechu. „Copak jsi zešílel? Co kdyby tě tu někdo viděl?”

„Snad si mě nikdo nevšimne,” šeptal Marek. „Když jsem uviděl, jak krásně tu plaveš, neodolal jsem a musel jsem se přidat. Ale teď bych šel radši dovnitř, bude to jistější.”

Eva natáhla krk a pokoušela se zjistit, jestli je odněkud nesleduje zvědavé oko některého souseda, naštěstí však nikoho neviděla.

„Tobě fakt přeskočilo, co kdyby tu byla Andrea?”

„Na tu jsem vůbec nepomyslel!” zhrozil se Marek. „To je klika, že tu dneska není, ale stejně se pojď radši schovat.”

Popostrčil ji ke schůdkům, sám vylezl jako první a podal jí ruku. Jak Eva vylézala ven, s úžasem se dívala na jeho boxerky, z kterých crčela voda.

„Ty jsi blázen!” konstatovala. „A taky sebevrah! Víš, co by se dělo, kdyby nás tu takhle našel Adam?”

„To si dovedu dost živě představit, tak radši moc nezdržuj,” řekl Marek, popadl ji za ruku a utíkali spolu do domu.

Popravdě řečeno, ještě ráno vůbec netušil, že by se dnes mohli setkat, a když se taková možnost naskytla, neměl čas zabývat se detaily. Někdy kolem desáté mu totiž Adam oznámil, že odjíždí na prezentaci na druhý konec města.

„Kdy se asi tak vrátíš?” zajímal se hned.

„Obávám se, že až tak mezi druhou a třetí,” odpověděl Adam. „Prezentace je sice jenom asi na hodinu, ale pak jdeme ještě na oběd a ten se vždycky protáhne, znáš to.”

„Jen si to užij,” popřál mu Marek. „My to tu bez tebe těch pár hodin hravě zvládneme.”

Jakmile za Adamem zaklaply dveře, zamnul si nadšeně ruce a okamžitě začal operativně měnit svoje plány na příští dvě hodiny. Asistentku Terezu požádal, aby odvolala jeho dvě dopolední schůzky a pak si pohledem z okna ověřil, že Adam už je ze služebního parkoviště pryč. Z opatrnosti si vzal jedno ze služebních aut, aby nebyl tak nápadný, a nej- kratší cestou se řítil za Evou. Pro jistotu zaparkoval za rohem a pospíchal k jejich domu. Právě se chystal zazvonit, když v závanu větru uslyšel ze zahrady hudbu a napadlo ho, že je Eva možná u bazénu. Lákala ho představa, že by ji překvapil, důkladně si prohlédl branku a pokoušel se odhadnout, jestli ji dokáže překonat, aniž by si poničil drahé oblečení. Rozhlédl se na všechny strany, a když nikde neviděl ani živáčka, sebral odvahu a opatrně branku přelezl. Obešel dům a obezřetně vykoukl zpoza rohu, aby zjistil, jestli Eva nemá nějakou návštěvu. Když ji uviděl plavat samotnou v bazénu, oddychl si a chvíli ji s úsměvem pozoroval. Pak se naráz rozhodl, zul si boty a rychle se svlékl. Jakmile se Eva odrazila na opačnou stranu, přeběhl k bazénu, opatrně vklouzl do vody a několika rychlými tempy ji dohonil.

„To je adrenalin, vid?” řekl jí, jakmile vběhli do domu.

„To teda je,“ potvrdila mu zadýchaná Eva. „Jestli se vrátí Adam, budou z našich dětí sirotci.”

„Tak si musíme před smrtí ještě pořádně užít!” odpověděl Marek, přitiskl ji k sobě a začal ji vášnivě líbat.

Eva sice věděla, že by se měla bránit, když už ne doopravdy, tak alespoň symbolicky, ale Markova přepadovka ji tak zaskočila, že toho nebyla schopná. Dotek jejich mokrých těl byl tak vzrušující a milencovy ruce tak chtivé! S poklidným milováním, které v posledních měsících zažívala s Adamem, se to vůbec nedalo srovnat. Zmámeně zavřela oči a bez jakéhokoliv náznaku odporu si nechala sundat podprsenku. Spodní díl však nešel stáhnout jen tak snadno, plavky byly tak mokré, že se stočily do ruličky a lepily se jí na tělo. To však nemohlo Marka zastavit, oběma rukama ji popadl za boky a rychle plavky roloval dolů. Klesal přitom níž a níž, až se ocitl na kolenou. Popadl ji za obě půlky a zabořil obličej do jejího klína tak prudce, až Eva na okamžik ztratila rovnováhu. Rychle se chytila za jeho ramena a pevně se zapřela. Přitom si uvědomila, že je to poprvé, co před ní klečí muž, pro dominantního Adama byla taková poloha nepřijatelná. Markův hbitý jazyk mezitím odváděl tak skvělou práci, až hlasitě zasténala. Marek se na ni zezdola podíval.

„Líbí?” zeptal se tiše.

„Hm.“

„To jsem rád,” řekl. „Nechceš pokračovat v ložnici?”

„Ne, to ne!” zhrozila se Eva.

Představa, jak v manželském loži souloží s milencem ji pořádně vyděsila, ale Marek zřejmě důvod jejího příkrého odmítnutí pochopil a už dál nenaléhal.

„Tak ne,” odpověděl a vstal. „Nevadí, poradíme si jinak.”

Na úzké pohovce sice moc pohodlí neměli, ale ani jednomu z nich to nevadilo. Obá už byli celí rudí a zadýchaní a sami nevěděli, jestli je to vášní nebo spíš strachem z toho, že se najednou otevřou dveře a v nich bude stát Adam jako bůh pomsty. Nebezpečí visící nad nimi jim pumpovalo krev do žil a dostávalo je do obrátek. Fantastický zážitek to byl pro oba a Marek si ho vychutnal hned dvakrát. Pohled na sténající a svíjející se Evu pro něj byl skvělou odměnou za celou riskantní akci.

„Já tě asi zabiju,” vydechla Eva, když popadla dech.

„A proč?” zasmál se spokojeně Marek. „Neudělal jsem ti to snad dobře?”

„Nemravo jeden, zneužíváš mojí slabosti a svádíš mě k nepravostem!”

„To není pravda!” bránil se Marek. „Já ti naopak pomáhám! Za všechno může Adam, kdyby tě nezanedbával, nemusela by sis to opatřovat jinde.”

Na tom něco pravdy je, musela Eva uznat.

„To je fakt, před pár lety by mě představa milence vyděsila k smrti,” přiznala.

„Tak vidíš a teď už se bez něj neobejdeš,” řekl Marek a pohladil ji po tváři. „Není to tak?”

„Ne!”

„Ale jdi ty!” zasmál se. „Sama ses přece už několikrát přesvědčila, že s Adamem moc počítat nemůžeš. Tak přestaň donekonečna rozebírat, jestli už je na odpis, nebo má nějakou jinou, a radši se zařiď sama pro sebe. Se mnou určitě nebudeš litovat!”

Eva váhala. V jejích očích byla nevěra jedním z nejtěžších zločinů, ale teď teprve začínala chápat, proč tak odporný zločin lidé tak rádi a tak často páchají. Bylo jí neskutečně blaze a cítila se tak plná života, jako kdyby se probudila z dlouhého zimního spánku. A Marek nelenil a vytrvale přikládal pod kotel.

„Já jsem ti k dispozici, kdykoliv si vzpomeneš,” ujišťoval ji. „Udělám ti to, kolikrát jenom budeš chtít, ale musíš příště přijet za mnou, tady si koledujeme o malér.”

„Až se mi vrátí děti, už se odtud nehnu,” řekla Eva tiše.

Neřekla ne a to bylo momentálně pro Marka ze všeho nejdůležitější. Naklonil se nad ni a pohladil ji po tváři.

„Neboj, něco už vymyslíme,” řekl a povzbudivě na ni mrknul. „Ale teď už bohužel musím jít, kdoví co se děje v práci, když jsme oba pryč.”

Rychle vstal, došel si pro svoje boxerky a rozpačitě se kousl do rtů, když viděl, jak jsou promočené.

„Budu asi muset zůstat naostro,” konstatoval. „Tyhle si přece nemůžu vzít, promáčely by se mi kalhoty.”

„Jestli chceš, půjčím ti Adamovy,” navrhla mu Eva.

„Děláš si legraci?” zkoprněl Marek.

„Proč? Snad si můžeš půjčit jeho spodní prádlo, když už si půjčuješ jeho ženu, ne?”

Chvíli se na sebe beze slova dívali a pak se oba rozesmáli.

„To je vlastně pravda,” uznal Marek. „Tak mi něco přines.”

Eva se zvedla, na holé tělo si natáhla tričko a došla mu pro boxerky, které Adam už před časem odložil.

„Hlavně se nesvlíkej před Martinou,” radila mu. „Mohla by se divit, že tyhle nezná.”

„Díky za radu!” zasmál se Marek. „Před Adamem se radši taky svlíkat nebudu, ten by se asi naopak divil, že je zná až moc dobře.”

Eva zčervenala a provinile sklopila hlavu. Marek opatrně vykoukl na zahradu, a když si ověřil, že je čistý vzduch, došel si pro zbývající oblečení. Oblékl se, vrátil se k Evě a objal ji.

„Ahoj, lásko moje,” řekl a políbil ji. „A pamatuj si, že člověk nemá nikdy litovat toho, co udělal, ale jenom toho, co ze strachu neudělal.”

Ještě jednou ji políbil a honem pospíchal pryč.

Honza s Gábinou zatím prožívali svou dovolenou snů. Sedmihodinový let sice Honzu téměř odrovnal, protože byl odjakživa zvyklý na aktivní pohyb, ale naštěstí letěli v noci a kus cesty se mu podařilo prospat. Pobyt na jednom z nejkrásnějších Kapverdských ostrovů mu utrpení z dlouhé cesty plně vynahradil. Nápodobné dovolené ještě nikdy nebyl a spousta věcí pro něj byla novinkou. Po ránu si chodil zaběhat, přes den hodně plaval, ale především se věnoval svému hlavnímu úkolu, konečně počít vytouženého potomka. K plnění tohoto příjemného úkolu přistupoval nanejvýš zodpovědně a využíval k tomu každou příležitost.

Ani Gábina proti tomu nic nenamítala, po pár dnech povalování na pláži hledala i ona rozptýlení, kde se jenom dalo.

Jednou sledovala na pláži svalnatého domorodce, oblečeného jen v bermudách, jak skládá a urovnává plážová lehátka. Při pohledu na jeho mohutnou postavu se jí najednou vybavilo, co doma občas slýchávala.

„Honzo, myslíš, že je pravda, co se říká o černoších?” zeptala se.

„Co by se o nich mělo říkat?” nechápal Honza.

„No,” zrozpačitěla Gábina, která najednou nevěděla, jak by se nejlíp vyjádřila. „Přece se o nich říká, že je příroda vybavila hodně štědře. Všude!” dodala významně.

Teď už Honza pochopil a zlostně zafuněl.

„Mám to chápat jako stížnost?” zeptal se bojovně.

„Ne, co tě to napadá!” uklidňovala ho Gábina. „Jenom se tě ptám, jestli si myslíš, že je to pravda.”

„To nevím,” odsekl Honza. „Černocha jsem ve sprchách ještě nepotkal.”

„Tak se nezlob,” řekla Gábina a natáhla k němu smířlivě ruku. „Já jsem to tak nemyslela.”

„Doufám, že tě nenapadne to chtít zjišťovat,” varoval ji Honza. „Dítě sice chci, ale vlastní! A černouška bys mi těžko vysvětlovala, to si doufám uvědomuješ!”

„Ty máš nápady,” smála se Gábina.

Honza si nepřátelsky změřil hřmotného černocha, který Gábinu vyprovokoval k takové otázce a zašel dokonce tak daleko, že se pokoušel odhadnout rozměry jeho vybavení. Tak upřeně na něj zíral, až si toho muž všiml a udiveně se na něj zadíval. Tak trapně se Honza snad ještě nikdy necítil. Celý rudý rychle uhnul pohledem a mrsknul sebou na břicho. Najednou zatoužil být zase zpátky doma, kde lidé nechodí na veřejnosti polonazí a kde naopak on vzbuzoval pozornost svojí sportem vypracovanou postavou. U mužů trávících většinu času jenom u počítače nebo televize budila závist, v očích mnoha žen naopak vídal obdiv. A tady se dočká toho, že jeho vlastní žena pozoruje cizího chlapa a představuje si přitom kdovíco. Uprostřed návalu vzteku ho najednou osvítil nápad a rychle vyskočil z lehátka.

„Pojď!” řekl Gábině.

Popadl ji za ruku a vytáhl ji z lehátka.

„Co je?” divila se.

„Zaskočíme si na pokoj,“ odpověděl a táhl ji za sebou.

„A co naše věci?”

„O ty se nestarej, za chvíli jsme zpátky.”

Nedal jí příležitost k protestům a nekompromisně ji dotáhl do bungalovu. Důvod Gábina pochopila cestou, ale nadšená z něj rozhodně nebyla.

„Teď je na to moc horko,” kňourala.

„Za to si můžeš sama, neměla jsi provokovat. Příště už si to rozmyslíš, civět po cizích chlapech!”

Jak byl rozčilený, šlo všechno ráz naráz. Gábina si oddechla, ale její radost byla předčasná.

„Ne, ne,” řekl jí Honza, když viděl, že se chystá vstát. „To by ti ta tvoje nestydatost prošla moc snadno. Hezky si to rozdáme ještě jednou!”

„Já už znova nechci!” protestovala.

„Ale chceš! Kdybys toho totiž měla dost, toho Tarzana by sis ani nevšimla!”

„Neblázni, přece bys na něj nežárlil. A takhle rychle se ti stejně nepostaví.”

„To jsou řeči! Stačí, když se budeš trochu snažit! Tak se do toho ve vlastním zájmu pusť, nebo už se dneska nevykoupeš!”

Gábině nakonec nezbylo, než se podvolit, ale kdyby tušila, co ji čeká, nejspíš by utekla ven třeba i nahá. Nejenom, že v bungalovu bylo dusno a horko, protože ho klimatizace v tak krátké době nestačila dostatečně zchladit, ale navíc měl Honza neskutečnou výdrž. S její pomocí se sice brzy znovu vzrušil a hned šel na věc, ale ani tak nebylo o co stát. Dlouhé minuty jen strojově přirážel a konec byl pořád v nedohlednu. Gábina nevěděla, jestli je to tím, že napodruhé už necítí takové nutkání, nebo jestli ji tím chce vytrestat, ale každopádně toho měla za chvíli plné zuby. Ze začátku se ještě snažila všelijak sténat a vzdychat, aby tím celou záležitost urychlila, ani to však nepomohlo. Ke konci už jen mlčky ležela se zavřenýma očima, aby ji snad Honza nepřistihl, jak je zoufale obrací v sloup.

„Doufám, že ti to prozatím stačilo!” řekl Honza jedovatě, když konečně skončil. „Kdyby náhodou ne, večer si to můžeme klidně zopakovat!”

Gábina byla tak zdécimovaná, že mu ani neodpověděla. Raději mlčky vstala a utekla zpátky na pláž.

Já bych snad měla pro jistotu brát rovnou dvě, nadávala večer, když v koupelně potají polykala antikoncepční pilulku. Ten maniak je k neutahání.

Antikoncepci pečlivě uložila zpátky na samé dno své kosmetické taštičky. V hotelu neměla tolik možností ji před manželem bezpečně skrýt a neustále se obávala, aby ji náhodou neobjevil.

V dalších dnech Honza spokojeně konstatoval, že trest, který vymyslel, byl opravdu účinný. Gábina už si dávala pozor a žádné pohoršující pohledy směrem k personálu už u ní nezaznamenal. Přesto však v druhém týdnu narušila jejich dovolenkovou pohodu nepříjemná hádka, která se ovšem týkala něčeho docela jiného.

„Ty chceš letět na ten sousední ostrov?” nevěřil svým uším Honza. „To nemůžeš myslet vážně, vždyť chtějí dvě stě euro za jednoho!”

„Jenom sto devadesát,” oponovala mu Gábina.

„To už je přece jedno! Kde na to chceš proboha vzít? Jenom pobyt tady stál balík!”

„O to se nestarej!” odsekla podrážděně Gábina. „Všichni říkají, že je to super zážitek, a já o něj nechci přijít.”

„To já se bez něj obejdu úplně klidně! Jestli na tom tak trváš, leť si tam sama.”

„Bez tebe nepoletím a stejně už jsem to zaplatila.”

„Proboha z čeho? A jak jsi to mohla zaplatit dřív, než jsi mi o tom řekla?”

„Protože jinak bych se tam nedostala! Tušila jsem, že budeš škudlit.”

„A ty se mi divíš? Za ty peníze jsme mohli jet v zimě na hory!”

„Ty myslíš už teď na zimu?” ušklíbla se Gábina. „Tak víš co? V tom případě to ber jako dárek k Vánocům!”

Honza sice nad tak krkolomnou variantou kroutil hlavou, ale nakonec výlet se skřípěním zubů odsouhlasil. Let nad mořem spojený s prohlídkou sousedního ostrova byl opravdu nádherný, v tom měla Gábina pravdu, ale radost z nevšedního zážitku mu kazil nepříjemný pocit, že letošní dovolená je hodně nad jejich finanční možnosti.

,,Jak bys chtěla strávit zítřejší večer?” ptal se Adam. „Naposledy budeme bez dětí, máme poslední příležitost si ho hezky užít!”

„Poslední příležitost?” ušklíbla se Eva. „Copak my jsme si za těch čtrnáct dní něco užili?”

Adam sklopil hlavu.

„Máš pravdu, moc jsme toho nestihli,” povzdychl si. „Uznávám, že je to moje vina, ale mám toho v práci moc a večer někdy sotva pletu nohama. Kolikrát se mi zavírají oči už cestou k posteli.”

„Dřív jsi tvrdil, že bez sexu nemůžeš usnout!”

„Jenže tehdy jsem byl skoro o deset let mladší,” povzdychl si Adam, „A kromě toho se za tu dobu naše firma dost rozrostla a někdy mi to všechno pořádně přerůstá přes hlavu.”

Eva se na něj pozorně dívala a snažila se něco vyčíst z jeho tváře. Jeho vysvětlení sice znělo logicky, ale přesto mu moc nevěřila. Kdyby se v práci dělo něco mimořádného, Marek by o tom přece musel vědět! Kdo nebo co má sakra na svědomí tu jeho permanentní únavu?

„Tak co?” ptal se Adam.

„Objednej někde stůl,” odpověděla. „Dojdeme si na večeři a pak se uvidí.”

Adam měl sice tu nejlepší vůli, aby poslední večer proběhl opravdu pohodově, ale jeho dobrá vůle na to sama o sobě bohužel nestačila. Po honičce v práci završené několika nepříjemnostmi by byl nejradši jel domů a šel si rovnou lehnout. Nechtěl však Evě zkazit radost a přemáhal únavu, jak to jenom šlo. Zase tak dobrý herec však nebyl a Evě to samozřejmě neušlo.

Jak se na něj tak dívám, mám dojem, že bude rád, když vůbec dojde do ložnice, říkala si už nad předkrmem. Copak asi přes den dělal a kde vůbec byl? Jako ředitel si přece může dovolit ledacos… Pro Marka taky nebyl problém přijet za mnou uprostřed dne.

V ložnici se její obavy naplnily beze zbytku. Na Adamovi bylo vidět, že nemá na jakékoliv hrátky ani pomyšlení a že by se k ní nejradši otočil zády a spal. To si samozřejmě nedovolil a začal ji laskat, ale brzy si říkala, že by snad bylo lepší, kdyby si nedělal násilí. Při předehře ji hladil tak monotónně, že málem usnula, a ani potom to nebylo o nic lepší. Jeho chování připomínající hodně zpomalený film ji připravilo o poslední zbytek iluzí.

To je děs, lamentovala. Marka mi asi poslalo samo nebe! Kdyby nebylo jeho, začnu si snad myslet, že jsem frigidní.

,,Máma, máma!” křičel Martínek, sotva zastavili před babiččiným domem a hned se k nim rozběhl.

Eva se zhrozila, jak je špinavý, ale jeho dychtivě nataženým ručičkám nedokázala odolat. Popadla ho do náruče, i když jí bylo jasné, že to na jejím oblečení zanechá nesmazatelné stopy. Považovala však za pěknou nespravedlnost, že na rozdíl od bratříčka byla Sabinka jako ze škatulky a Adam ji mohl vzít do náruče úplně bez obav.

„Nepřipomíná ti to něco?” zeptala se ho, když postavila Martínka zpátky na zem.

„Domču, viď?” smál se. „Taky vždycky vypadal, jako kdyby se měsíc nemyl.”

„Není ve vaší rodině ta náklonnost ke špíně náhodou dědičná?”

„No dovol!” ohradil se dotčeně manžel. „Podívej se na Sabinku! A na mě si snad v tomhle ohledu taky nemůžeš stěžovat!”

„To ne,” smála se Eva. „Ty už jsi z toho naštěstí stačil vyrůst.”

„Domča přece taky! Jen si vzpomeň, jak se mu Sabinka v Řecku smála, že má s sebou víc kosmetiky než ty,” připomněl jí Adam

„To je pravda,” usmála se Eva a šla se přivítat s domácími.

„Tak jak jste daleko s přípravou svatby?” vyptávala se.

„Zatím jsme ani nezačali,” odpověděla švagrová. „Do zimy se vzít nestihnou a na sněhu se brát nechtějí. Takže do toho praští nejspíš až někdy na jaře.”

„A to bez sebe vydrží tak dlouho?” divila se Eva.

„Ne, nakonec jsme ji za ním pustili i bez svatby,” přiznal Karel. „Sice se nám to ani trochu nelíbilo, ale nakonec jsme jí to museli povolit.”

„Proč museli?” podivila se Eva.

„Nenašla tady práci.”

„A tam ji zaměstná ta Radkova teta?” zeptal se Adam.

„Jo, sama nám to potvrdila, když jsme se na ni zajeli podívat,” odpověděla mu sestra. „Je to moc sympatická paní, a dokonce nám sama od sebe slíbila, že na oba dohlídne.”

„To měl pan profesor asi radost, že bude pod dozorem,” smála se Eva.

„Ať je rád, že nemusí čekat až do jara,” odpověděl Karel. „Bydlení na hromádce je sice dneska běžná věc, ale odejít z domova už v jednadvaceti je podle mě i na dnešní dobu trochu brzo.”

„Taky si myslím, že mohla ještě pár let počkat,” souhlasil Adam.

„Moje řeč,” přidala se babička. „Absolutně nechápu, kam tak spěchá! Dneska se kolikrát i třicátníci drží doma zuby nehty, jenom naše Lucinka se už nemohla dočkat.”

„Jen vydržte,” smála se Eva. „Až zjistí, kolik jí najednou přibylo povinností, možná ji to brzo přestane bavit.”

„Kéž by,” povzdychli si svorně Karel s Janou.

Oslava šestého výročí Eviny svatby s Adamem proběhla o týden později jen v úzkém rodinném kruhu. Eva byla sice trochu zklamaná, ale nakonec uznala, že důvod k oslavě mají vlastně jen oni dva, a smířila se s tím, že žádná velkolepá party se tentokrát konat nebude. Utěšovala se i tím, že velká oslava by nebyla moc ohleduplná k matce, která právě v tu dobu slavila narozeniny. Bylo totiž víc než jisté, že si své padesáté sedmé narozeniny moc neužije, pracovní poměr jí měl skončit už za několik dní.

„To je k neuvěření, že už je to šest let, co jste se vzali,” konstatoval František po přípitku. „Ten čas tak hrozně letí!”

„To je fakt,” souhlasila jeho žena. „Letos je to ještě jedno, ale až budou vaše děti o něco starší, radši moc nezdůrazňujte, jak dlouho už jste spolu.”

Adam s Evou se na sebe s úsměvem podívali.

„Myslíš kvůli tomu, že se Sabinka narodila pět měsíců po svatbě?” zeptala se Eva.

„No právě!”

„S tím nebude problém,” řekl sebevědomě Adam. „Prostě jí vysvětlíme, že k jejímu narození stačilo jenom to, že se maminka s tatínkem měli rádi. A na tom se za těch šest let vůbec nic nezměnilo, viď miláčku?” otočil se na manželku.

„To víš, že ne,” odsouhlasila mu Eva.

Adam se spokojeně usmál, objal ji kolem ramen a přitiskl k sobě.

V. ZARI

,,Tak jdeme, Sabinko,” zavelela Eva a natáhla k dcerce ruku.

„Mně se tam nechce, mami,” vykoktala Sabinka vystrašeně.

„Proč by se ti tam nechtělo? Ještě včera ses nemohla dočkat!” podivila se Eva a vzala dceru za ruku. „Ničeho se neboj, bude tam spousta dětí a určitě si tam brzo najdeš nějakou kamarádku,” ujišťovala ji.

Sabinka se na ni prosebně podívala, ale nakonec si dala říct a v doprovodu celé rodiny zamířila do školky. Evu její nechuť překvapila, dcerka se už dlouho na ten významný den těšila a ještě večer si pečlivě vybírala, co si vezme na sebe. I ráno včas vstala, oblékla se a nechala se od maminky hezky načesat. Teď však šla, co noha nohu mine, před školkou odmítala vystoupit z auta a v šatně ji veškerá odvaha opustila definitivně. Místo toho, aby ukázněně odešla s ostatními dětmi do třídy, spustila velký nářek. Martínek na ni překvapeně kulil oči, rodiče jí domlouvali, ale nic z toho nepomáhalo. Sabinka plakala dál a zoufale se držela maminčiny sukně.

„Co budeme dělat?” ptal se potichu Adam.

„To nevím,” odpověděla stejně tiše Eva. „Je to docela průšvih, že zrovna naše dcera takhle vyvádí. Učitelky na mně určitě nenechají nit suchou. Už slyším ty jejich poznámky: maminka je učitelka a nezvládne ani vlastní dítě!”

Její starost připadala Adamovi docela malicherná. Mnohem víc mu ležela na srdci naříkající Sabinka, jako většina otců měl pro svou dcerušku slabost.

„Na to se vykašli, ale co Sabinka? Nenecháme ji ještě dneska radši doma?”

„To nejde, pochopila by, že vyhrála, a zítra by vyváděla ještě víc. A natrvalo ji doma nechat nemůžeme, do předškolní třídy prostě musí. Potřebuje si zvyknout na učitelky, ostatní děti a taky na určitou kázeň, jinak by pak mohla mít ve škole problémy.”

Podobné výjevy se naštěstí se železnou pravidelností opakovaly na začátku každého školního roku a učitelky z mateřinky na ně byly zvyklé. Sabinka nebyla sama, komu se do neznámého prostředí nechtělo, nakonec se však spolu s ostatními přece jenom nechala vlídnou paní učitelkou odvést do třídy. Adam odjel do práce a otřesená Eva se s malým Martínkem vrátila domů. Celé dopoledne však byla z nervy drásajícího ranního zážitku celá nesvá a nemohla se dočkat, až si bude moci Sabínku po obědě zase vyzvednout.

Honza večer seděl v obývacím pokoji a smutně se díval na televizní zpravodajství, kde krásná moderátorka přinášela nejrůznější postřehy z prvního dne nového školního roku. Záběry školních tříd a dychtivých očí prvňáčků ho braly za srdce víc, než byl ochoten si přiznat. Na ministerstvu sice vydělával mnohem víc peněz než ve škole, ale práce ho zoufale nebavila. Čím dál víc se mu stýskalo po dětech, jejich veselém smíchu, neustálém švitoření a nejrůznějších rošťárnách. Jeho žena ho po očku pozorovala.

„Honzo, nechtěl bys zase učit?” ozvala se najednou.

„Jak učit?” podivil se. „Ty sama jsi přece chtěla, abych toho nechal, ne?“

„Já taky nemyslím ve škole,” vysvětlila mu. „Doslechla jsem se, že v jednom školicím středisku hledají někoho, kdo by učil pracovat s počítačem seniory. A na to ty máš aprobaci, ne?”

„To sice mám,” odpověděl Honza bez jakékoliv známky nadšení, „ale učil jsem děti, ne důchodce!”

„To bys zvládnul,” ujišťovala ho. „Zase bys učil a něco by sis i přivydělal!”

„Kdybys tak nezřízeně neutrácela, naše platy by nám stačily!” řekl podrážděně Honza.

„Ale prosím tě, tobě se snad ta dovolená nelíbila? A těch kurzů se neboj! Bylo by to jenom třikrát týdně, vždycky od šesti do osmi.”

Honza protáhl obličej. Nejenom že ho nová práce připravila o veškeré prázdniny, teď by měl přijít ještě i o večery?

„Já nevím, Gábinko,” řekl pochybovačně. „To už bych skoro vůbec nebyl doma.”

„Aspoň si budeme vzácnější,” zasmála se, naklonila se k němu a dala mu pusu.

Tomu Honza neodolal. Hned ji objal kolem pasu a pohotově jí zajel rukou na ňadra.

„Dneska s ničím nepočítej!” varovala ho však Gábina. „Ráno jsem to dostala.”

To byla pro Honzu další rána.

„Cože?” zkoprněl. „Takže ani to čtrnáctidenní úsilí na Kapverdách k ničemu nevedlo?”

„Bohužel ne.”

„Já už se na to vykašlu,” nadával Honza. „Byl bych dal krk na to, že se nám to v tom ráji povede. A dával jsem si tak záležet!”

„Možná až moc,” rýpla si Gábina. „Ne nadarmo se říká, že všeho moc škodí.”

Honza naštvaně kroutil hlavou.

„Neboj, však se dočkáš, jednou to přece vyjít musí,” utěšovala ho Gábina, ale nevypadalo to, že by jí to nějak zvlášť vadilo.

To je ale den blbec, říkal si Honza. Nejenom, že nám to ani tentokrát nevyšlo, ještě ke všemu do mě teď začne hučet, abych šel někoho školit. A jak to dopadne, to vím už dopředu! Kdykoliv si něco umane, vždycky mě nakonec přesvědčí!

Druhý zářijový den se scéna se Sabinkou opakovala. Eva nechala prozíravě Martínka doma s tatínkem, ale dceřině pláči stejně nezabránila. Trpělivě jí domlouvala, dávala jí za příklad ostatní děti, které spořádaně odcházely do třídy, ale i tak trvalo skoro čtvrt hodiny, než ji jakžtakž uklidnila.

„To je dost, že jdeš!” přivítal ji Adam, netrpělivě postávající ve dveřích. „Budeme to muset vymyslet nějak jinak, takhle bych nestíhal a nemůžu si dovolit chodit do práce pravidelně pozdě.”

„Dá ti snad někdo důtku za pozdní příchod?” vyjela na něj Eva, ještě celá vynervovaná ze srdcervoucí scény ve školce.

„Důtku mi samozřejmě nikdo nedá,” odsekl Adam podrážděně. „Ale vždycky jsem si zakládal na tom, že jdu ostatním příkladem. Jak jinak bych si udržel autoritu?”

„Ale prosím tě…” chtěla protestovat Eva, ale Adam ji zarazil.

„Promiň, Evo, ale já už teď vážně musím jet. Večer to probereme.”

Seběhl do garáže a odstartoval jako k ohni. Eva poslala Martínka do obývacího pokoje hrát si s autíčky a začala do myčky rovnat nádobí po snídani. Přes hluk, který tím nadělala, ani neslyšela, že jí vyzvání mobil.

„Mami, mami, hraje!” přiběhl za ní Martínek s mobilem v ruce.

Evě zatrnulo, když na displeji uviděla Markovo jméno.

Ještěže Martínek zatím neumí číst, oddechla si.

„Děkuju, Martínku,” poděkovala synovi a postrčila ho zpátky do obývacího pokoje. „Běž si zase hrát!”

„Evičko, miláčku, kdy za mnou přijedeš?” naléhal Marek, sotva se mu ohlásila. „Už je to celá věčnost, co jsme se viděli naposled.”

„Neslíbila jsem ti, že za tebou přijedu!” namítla Eva.

„To je pravda,” uznal Marek. „Ale měj se mnou soucit, nemůžu to bez tebe vydržet! Kdykoliv si vzpomenu, co jsme spolu minule zažili, všechno se ve mně jenom vaří.”

Eva na tom byla podobně, ale přiznat mu to nechtěla.

„Nemůžu za tebou přijet, i kdybych chtěla, mám tady Martínka,” odpověděla.

„Toho ti snad může někdo pohlídat, ne?”

„Jedině máma,” řekla váhavě Eva. „Od prvního je nezaměstnaná.”

„Tak vidíš, to se skvěle hodí,” zajásal Marek. „Pohlídá ho, kdykoliv budeme potřebovat.”

„Kdyby tě slyšela, utrhla by ti hlavu! Je z toho úplně na mrtvici.”

„To sice chápu, ale těžko jí s tím pomůžu. Tak kdy budeš moct?” dorážel Marek.

„Nevím, nejdřív se s ní musím domluvit. A jak jí to mám vůbec zdůvodnit?”

Nedočkavý Marek zoufale obracel oči v sloup. Nemohl pochopit, proč Eva vidí problémy tam, kde vůbec nejsou.

„Proboha, to je snad to nejmenší, ne? Těch důvodů se dá přece najít celá řada! Řekni třeba, že si potřebuješ zajít koupit něco na sebe nebo že jdeš na kosmetiku, manikúru, prostě cokoliv, co tě zrovna napadne.”

„To by možná šlo,” řekla Eva.

„Hlavně neříkej, že jdeš ke kadeřnici, zrovna tohle by ti totiž neprošlo,” zachechtal se Marek. „Počkej, jak budeš vypadat, až tě dostanu do rukou!”

„Moc nevyhrožuj!”

„Ale já nevyhrožuju, já se tě naopak snažím nalákat.”

Eva si tiše povzdychla.

„A kde se vlastně chceš sejít?” zeptala se.

No konečně, oddechl si Marek.

„S tím si nelam hlavu, to je moje starost,” odpověděl. „Stačí, když si zařídíš to hlídání.”

„Dobře, domluvím se s mámou a dám ti vědět. Ale můžu jenom dopoledne, Sabinka chodí po obědě domů.”

„S tím nemám problém,” řekl Marek. „Tak se mi co nejdřív ozvi a hlavně nezapomeň tenhle hovor hned vymazat z mobilu!” připomněl jí.

„Neboj, dám si pozor,” ujistila ho Eva. „Hlavně ty si hlídej svoje esemesky!”

„Musíš mi to pořád připomínat?” povzdychl si Marek. „To už se mi nikdy nestane, takovou pitomost člověk udělá jenom jednou!”

Osudová chyba, o které se Eva zmínila, se mu přihodila před několika lety. Žhavou esemesku určenou asistence Sandře poslal tenkrát omylem své zákonité manželce Martině a ta mu dalo co proto. Jeden jediný přehmat ho tehdy stál pěkných pár desítek tisíc a ještě se musel hodně snažit, aby odvrátil hrozbu rozvodu.

Eva vymazala záznam o hovoru z mobilu, pomalu šla za synem a přitom přemýšlela. Markovi schůzku sice slíbila, ale že by byla pevně rozhodnutá za ním jet, to se říct nedalo. Výčitky svědomí jí pořád nedávaly spát a kvůli nim neměl její vnitřní boj ještě vítěze. Nedovedla si vysvětlit, jak se mohlo stát, že právě ona, taková zapřisáhlá odpůrkyně nevěr, se jí najednou sama dopouští! Měla jenom jedno vysvětlení - na vině je opravdu Adam! Vždycky večer tu sedí, skoro nemluví, na všechno aby se ho ptala dvakrát, moc si jí nevšímá a miluje se s ní snad už jenom z povinnosti. A podle toho to taky vypadá, klidně by si při tom mohla číst knížku.

Určitě je za tím druhá míza, říkala si. Letos mu bude čtyřicet a asi si myslí, že už mu ujíždí poslední vlak. Tím že sbalí nějakou mladou kočku, si asi dokazuje, že na to ještě pořád má! Jí pak předvádí, co je za borce, a pak není divu, že se mnou už se na nic nezmůže! Marek má pravdu, tohle si přece nemusím nechat líbit!

Když Adam večer přijel domů, přivítal se s dětmi, pak je poslal hrát a vrátil se k rozhovoru, který ráno nestačili dokončit.

„Co kdybys požádala Andreu, aby chodila ráno dřív?” navrhnul. „Sice to není žádná chůva, ale tu čtvrthodinku, co budeš pryč, by snad mohla Martínka pohlídat, ne?”

Eva protáhla obličej. Pokud bude Andrea přicházet dřív, bude se s Adamem pravidelně potkávat, navíc v době, kdy ona sama bude mimo dům. O něco takového rozhodně nestála a honem se snažila najít nějakou šikovnou výmluvu.

„To není řešení,” řekla. „Andrea sem přece chodí jenom třikrát týdně.”

Adam se poškrábal na bradě.

„To je fakt, to jsem si neuvědomil,” uznal. „Tak co navrhuješ ty?”

„Co kdybys Sabinku odvážel do školky ty?“

„Tím si moc nepomůžu,” mínil Adam. „Než ji tam zpacifikuju, stejně přijdu pozdě.”

„Kdyby chodila do státní školky, bylo by to jednodušší, ty začínají dřív” konstatovala Eva. „Tuhle soukromou ale kvůli nám dřív neotevřou, takže jediná možnost je, že budu brát Martínka s sebou.”

„To se mi nezdá!” odporoval jí Adam. „Budeš ho ráno zbytečně tahat z postele a ještě vás bude zdržovat. Víš přece, jak dlouho mu vždycky trvá, než se jenom oblíkne.”

„To vím ,” odpověděla Eva. „Podle mě je hlavní problém v tom, že Sabinka vždycky ve školce tak vyvádí. Kdyby ji tam stačilo jenom normálně odvézt, máme po problému. Než ty by ses vždycky vypravil, já bych byla dávno zpátky.”

„To je fakt,” uznal Adam. „Sabinko, pojď ke mně!” přivolal dcerku.

Posadil si ji na klín a začal se jí vyptávat na důvod jejích ranních nářků. Zaboha z ní však nemohl nic dostat. Za chvíli se k němu přidala i Eva, ani ona však neuspěla. To ji dopálilo, ve školce se vždycky styděla, že zrovna její dcera dělá takové scény, a spustila na Sabinku pěkně zhurta. Tím si však moc nepomohla, Sabinka začala trucovat a přestala odpovídat úplně. Adama rozčílilo, že Eva neudržela nervy na uzdě, a dost nevybíravě jí to vyčetl. Eva si to nechtěla nechat líbit, odsekla mu ve stejném duchu a už byli v sobě. Obě děti se vyděšeně dívaly na hádající se rodiče, ještě nikdy nezažily, aby na sebe takhle křičeli. Až když se oba vyzuřili, uvědomili si, že je děti po celou dobu sledují. Bylo jim oběma trapně, každý to však dával za vinu tomu druhému. Ještě když šli spát, byli tak plní vzteku, že si ani nepopřáli dobrou noc. Po Evině poledním váhání nebylo večer ani stopy.

Za Markem pojedu, i kdyby čert na koze jezdil, rozhodla se. Tenhle cholerik si nezaslouží, abych mu byla věrná!

Ráno zavolala matce, vyjednala si s ní hlídání hned na dopoledne a pak poslala esemesku Markovi. Toho taková rychlost sice trochu zaskočila, ale neváhal ani chvilku a obratem jí schůzku odsouhlasil.

To ráno probudily Šárku kroky ozývající se z obývacího pokoje.

Do háje, pomyslela si rozmrzele, Vašek už se vrátil z noční, to už budu muset brzo vstávat.

V polospánku se otočila na druhý bok, aby ještě alespoň na chvilku zabrala, jak si však přitahovala přikrývku, narazila rukou na něčí tělo. Během zlomku vteřiny jí došlo, co se stalo, a málem z toho dostala infarkt.

„Prokristapána, Ondro, probuď se!” třásla zoufale s nevlastním synem. „Zaspali jsme, táta už je zpátky!”

Ondra otevřel oči a vyděšeně se posadil.

„Zabije mě, jestli mě u tebe najde!” šeptal zděšeně. „Proboha, kam se tady můžu schovat?”

To byla případná otázka. Pod postel s úložným prostorem to nešlo,

většina skříní měla police a jediná, ve které bylo oblečení na ramínkách, byla nacpaná k prasknutí.

„Proboha, dělej něco!” šílela Šárka. „Už se vrací z koupelny!”

Když Ondra uslyšel otcovy kroky těsně před dveřmi, bylo mu jasné, že na nějaké rozmýšlení už nemá ani vteřinu. Plavným skokem Šárku přeskočil a svezl se na její straně postele na zem právě v okamžiku, kdy jeho otec otevíral dveře ložnice. K smrti vyděšená Šárka se duchapřítomně natáhla přes celé letiště, aby Václavovi nebylo divné, proč je rozházená i jeho polovina postele.

„Ty už jsi tady?” zakňourala a snažila se, aby její hlas zněl rozespale.

„Ty nespíš?” podivil se Václav.

„Ne, je tu moc horko, špatně se mí spalo. Nezavírej, prosím tě ty dveře, ať sem jde trochu vzduchu.”

„Nemám spíš otevřít okno?” zeptal se Václav a vykročil směrem k ní.

„Ne, ne!” vyhrkla zděšeně. „Jsem celá zpocená, určitě bych nastydla! Ty dveře budou stačit.”

Václav sice nad jejím nezvyklým přáním kroutil udiveně hlavou, ale vrátil se ke dveřím a pootevřel je. Šárka věděla, že z ohleduplnosti k ní obvykle po návratu z noční nerozsvěcí lampičku a úpěnlivě se modlila, aby zrovna dneska neudělal výjimku anebo se mezitím ve tmě neroz-koukal.

„Pojď už si lehnout!” popoháněla ho a odsunula se na svoji stranu postele.

Václav došel k posteli a vklouzl pod zmuchlanou přikrývku.

„Hezky jsi mi to tu zahřála!” konstatoval překvapeně.

„A můžu tě zahřát ještě víc!” navrhla Šárka a přisunula se k němu blíž.

Uvědomila si totiž, že mu po noční službě obvykle chvíli trvá, než zabere, a že v nastalém tichu bude mít Ondra pro svůj nepozorovaný únik ztížené podmínky.

„No ne?” divil se Václav, „Ty bys vážně chtěla?”

„Co bych pro tebe neudělala,” ujišťovala ho Šárka.

Naklonila se nad něj a začala ho líbat. Hladila ho po vlasech a přitom si dávala záležet, aby mu co nejvíc zakrývala uši.

„Ty jsi vážně celá zpocená!” konstatoval překvapeně Václav.

Strachy z tebe, odpověděla mu v duchu Šárka.

„Proto sis sundala tu košili, viď?” pokračoval Václav, když jí přejel rukou po těle. „A jak ti buší srdce! A taky jsi krásně vlhká! To jsem netušil, že budeš tak hezky připravená!”

Šárce bylo nanic. Dobře věděla, že Ondra slyší každé otcovo slovo

a ještě ke všemu na rozdíl od něj ví, proč je tak vlhká. Farizejsky Václava líbala a nenápadně přitom šilhala po dveřích. Jak moc se jí ulevilo, když uviděla, jak se pomalu přivírají, by jí snad nikdo ani nevěřil.

Když pak Václav zmoženě usnul, vypotácela se z ložnice. V kuchyni našla Ondru, jak se spokojeně láduje houskou se salámem.

„Bylas dobrá!” zazubil se na ni s plnou pusou. „Tatíka jsi parádně rozpálila!”

„Pitomče!” ulevila si Šárka. „Co jsem asi tak měla dělat, když jsem ti musela zachránit zadek!”

„Svůj sis chránila taky,” smál se Ondra. „Ale jsi teda fakt číslo! Já jsem si myslel, že ti to v noci stačilo, ale podle toho, co jsem slyšel, bys nás utahala oba!”

Šárka si dala ruce v bok jako domovnice.

„Jak to mluvíš s maminkou, ty nevychovanče!” obořila se na něj a uštědřila mu výchovný pohlavek.

,, Evičko, miláčku, to bylo něco!” vydechl Marek a převalil se vedle ní. Za svůj život neměl v posteli zdaleka tolik žen jako Adam, ale občasnému dobrodružství se nijak nevyhýbal a díky tomu mohl srovnávat. Eva je opravdu třída, to viděl už teď a navíc nepochyboval o tom, že to nejlepší ho s ní teprve čeká. Teprve až se úplně zbaví ostychu, ukáže mu jistě ledacos ze svého repertoáru, a že to bude stát za to, tím si byl jistý. Jednak je od přírody temperamentní, navíc měla v Adamovi vynikajícího učitele.

Čekal na ni v deset hodin na domluveném místě v centru. Jakmile dorazila, popadl ji za ruku a zahnul s ní do nejbližší boční ulice.

„Kam jdeme?” zajímala se Eva.

„Ke mně,” odpověděl.

„Jak k tobě?” podivila se Eva. „Vy přece bydlíte docela jinde.”

Marek nad ní nevěřícně zakroutil hlavou.

„Proboha Evo, snad si nemyslíš, že si tě přivedu k nám domů? To už jsme mohli rovnou zůstat u vás! Nebo si snad myslíš, že nám k tomu Martina uvaří kafe?”

Eva už si uvědomila, jak naivně se vyptávala, a raději zmlkla. Marek zamířil k jednomu z domů, vytáhl z kapsy klíče a odemkl jimi vstupní dveře. Ve výtahu zmáčkl třetí patro, a jakmile dojeli na místo, odemkl jeden ze čtyř bytů, které na patře byly. Galantně ji pustil napřed a za sebou pak pečlivě zavřel dveře. Pro jistotu je ještě zamkl, ale klíče nechal v zámku.

„Moc luxusu tady nečekej,” upozornil ji. „Ale kvůli tomu tady nejsme.”

Vzal ji za ruku a provedl ji dvěma malými místnostmi. Eva poznala na první pohled, že v bytě trvale nikdo nebydlí, a také bylo patrné, že ho nezařizovala žena. Nebyly tu žádné obrazy, květiny, vázičky ani další maličkosti, kterými si ženy většinou svůj byt dříve nebo později zaplní. Ani nábytku tu nebylo mnoho, tím nejdůležitějším byla evidentně obrovská a bytelná postel, která zabírala skoro celou plochu menšího pokoje. Při pohledu na ni sevřela rty.

„Jak dlouho ten byt máš?” zeptala se.

„Něco přes rok.”

„A kolik tady bylo za tu dobu ženských?”

„Jenom dvě,” usmál se a cvrnknul ji do nosu. „Neboj se, známosti na jednu noc nejsou nic pro mě, na to se mám moc rád. A ta poslední tu byla už někdy na jaře, takže tyhle myšlenky můžeš klidně pustit z hlavy. Udělej si zatím pohodlí, za moment jsem zpátky u tebe.”

Pohladil ji po tváři, pustil tichou hudbu a rychle zmizel v koupelně. Eva si sedla do křesla a celá nesvá se rozhlížela kolem sebe. Z včerejší hádky s Adamem už se trochu otřepala a najednou nemohla pochopit, co tu vlastně pohledává. V náhlém hnutí mysli vstala, rozhodnutá na poslední chvíli utéct, ale na to už bylo příliš pozdě. Do ručníku zahalený Marek se s dychtivým výrazem ve tváři právě vracel z koupelny.

„Jsi tak nádherná, Evičko,” zašeptal a hned ji přitiskl k sobě. „Nemůžu se dočkat, až tě konečně prozkoumám úplně celou.”

Začal ji líbat a přitom jí nedočkavě rozepínal knoflíčky u halenky. Když rozepnul poslední, zajel jí oběma rukama na holé tělo. Chvíli ji hladil po zádech, pak jí stáhl z ramen halenku, přes podprsenku jí stiskl ňadro a nad horní lem podprsenky přitiskl rty. Jeho tělo se pomalu začalo probouzet, dech se mu zrychloval. Zmámená Eva ani nepostřehla, kdy jí rozepnul sukni, všimla si toho až v okamžiku, když sukně sklouzla z jejího těla na zem. Marek od ní trochu poodstoupil a okouzleně si prohlížel její štíhlou postavu, oblečenou jenom v luxusním spodním prádle.

„Jsi překrásná, Evičko,” řekl.

Evě nebylo příjemné, že si ji tak lačně prohlíží, ale Marek si toho naštěstí všiml, a aby ji neuváděl ještě víc do rozpaků, znovu ji objal a přitiskl k sobě. Líbal ji tak vášnivě, až zakláněla hlavu, a přitom jí rozepínal podprsenku. Když ji sundal, neodhodil ji, jak předpokládala, místo toho si ji přiložil dychtivě k obličeji.

„Co to děláš?” podivila se, když uviděla, jak se zavřenýma očima nasává její vůni.

„Dopřávám tu rozkoš všem smyslům,” zašeptal Marek. „Brzo dojde i na ty další.”

Zatlačil ji na postel a přilehl těsně k ní. Naklonil se nad ni, políbil ji, pak jí zuby jemně stiskl dolní ret a chvíli si s ním pohrával. Evu to překvapilo, něco takového Adam nedělal. Zavřela oči, aby si nezvyklou situaci co nejvíc vychutnala, ale Marek ret brzy pustil a začal ji místo toho líbat na krku. To ji pořádně vyplašilo, rychle oči zase otevřela a začala před jeho rty uhýbat.

„Co to děláš?” podivil se Marek.

„Bojím se, že si mě označkuješ.”

Její formulace Marka pobavila.

„Máš strach, že ti udělám cucflek?” zasmál se. „Neboj, to bych si nedovolil! Dovedu si představit to zemětřesení, co by tě pak čekalo doma.”

Aby ji uklidnil, začal ji zase líbat na ústa a přitom ji hladil po celém těle. Ruku vsunul za lem jejích kalhotek a zkušeně laskal její klín. Když uviděl, jak se prohnula a slastně zavzdychala, spokojeně se usmál. Rád by v tom pokračoval dál, jenže to už cítil, že sebou bude muset trochu hodit. Předcházející večer sice přiměl nenaladěnou Martinu, aby se s ním pomilovala, ale teď to vypadalo, že ani tohle preventivní opatření mu nebude moc platné. Ještě žádná žena ho nevzrušovala tolik jako Eva a další prodlužování předehry už bylo nad jeho síly. Stáhnul jí tanga a nedočkavě se na ni převalil.

„Evičko, miláčku, s tebou je to taková slast,” šeptal jí.

A Eva ho nezklamala, na rozdíl od Martiny se totiž vůbec nezdráhala dát najevo, co právě cítí. Objímala ho, tiše vzdychala do rytmu a jemnými pohyby pánve mu dokonce vycházela vstříc. Na její tváři viděl stoupající vzrušení a jen se v duchu modlil, aby vydržel dostatečně dlouho. Naštěstí pro něj působilo na Evu jako afrodiziakum všechno, co bylo odlišné od toho, na co byla celá léta zvyklá. Jiná postava, jiná vůně, jiný způsob laskání a hlavně vášeň, kterou v poslední době u Adama tolik postrádala, to všechno ji spolehlivě dostávalo do varu. Podle přestávek, které její milenec dělal, pochopila, že se snaží svoje vzrušení co nejvíc brzdit, ale vůbec jí to nevadilo. Každou pauzu jí totiž vynahrazoval laskáním rukou a vášnivými polibky. Kdykoliv ucítila jeho horké rty na hrotech svých ňader, dělalo to s ní přímo divy. Její vyvrcholení bylo pro Marka zase nezapomenutelným zážitkem, sám ji pak následoval v těsném závěsu.

„Evičko, miláčku, to bylo něco!” vydechl blaženě a převalil se vedle.

Eva mlčela a jen se spokojeně usmívala.

„Nechtěla by ses náhodou rozvést?” zeptal se po chvíli Marek. „Co bych za to dal, kdybych tě měl v posteli každou noc.”

„Neblázni,” rozesmála se Eva. „Určitě by ti to brzo zevšednělo.”

„Možná,” připustil Marek. „Ale počítám, že až tak po dvaceti letech.”

„To už budu pěkně stará bába,” smála se Eva.

„Ty budeš sexy i v padesáti,” ujišťoval ji Marek.

„To chci vidět! A ty by ses kvůli mně dokázal rozvést?”

„Klidně! Naše děti už odrostly a s Martinou jsme spolu spíš už jenom ze zvyku.”

„Jenže naše děti neodrostly a já mám Adama pořád ráda,” zvážněla Eva. „Někdy mě sice neskutečně vytáčí, ale rozvést bych se s ním nedokázala.”

„Je to poděs, já vím!” zasmál se Marek. „Kdykoliv si od něj budeš potřebovat odpočinout, zavolej a já už ti myšlenky na jeho špatnou náladu vyženu z hlavy,” dodal a poplácal ji po stehně.

Eva si povzdychla.

„Nikdy bych nevěřila, že do tohohle někdy spadnu i já,” řekla. „Ale je to tvoje vina, hučel jsi do mě tak dlouho, až jsi mě nakonec dostal!”

„Však bylo taky na čase!” zasmál se Marek. „Za tu výdrž jsem si zasloužil odměnu, nemyslíš?”

Když uslyšel její tichý povzdech, naklonil se nad ni a pohladil ji po tváři.

„Na výčitky zapomeň,” řekl jí povzbudivě. „Věrnost dneska není v módě.”

Když pak spolu odcházeli z bytu, vtisknul jí do ruky kroužek se dvěma klíči.

„Vezmi si pro jistotu klíče, ať nemusíš čekat venku, kdyby mě někdy náhodou v práci něco zdrželo.”

Eva se na něj překvapeně podívala.

„A nebojíš se, že bych sem mohla přijít bez pozvání?” zeptala se.

„Jen klidně přijď!” zasmál se. „Podvádět manželku mi nedělá problém, ale žádnou milenku jsem nikdy nepodváděl. To mi přijde jako podraz.”

Eva nad ním kroutila hlavou.

„Ty máš teda názory!”

Marek se zase zasmál, políbil ji a zamkl byt. Sjeli spolu dolů a před domem se rozešli. Marek se vracel zpátky do práce, Eva zamířila k matce pro Martínka.

„Kde je František?” podivila se, když ho nikde neviděla.

„Sel si k doktorovi pro prášky,” odpověděla matka.

„To je škoda,” zalitovala Eva. „Konečně jsem pro něj našla práci a chtěla jsem to s ním probrat.”

„Vážně?” zajásala matka a sepjala ruce. „Kéž by to tak vyšlo! Teď co jsem doma, úplně z něj šílím! A co je to za firmu?”

„Žádná,” odpověděla Eva. „Dnešní firmy o důchodce nestojí, nebo jsem aspoň žádnou takovou nenašla. Ale jak jsem to tak projížděla pořád dokola, zjistila jsem, že existuje jedna služba, o kterou je dost zájem a vyšší věk u ní nijak nevadí.”

„Jo? A jaká je to služba?”

„Hodinový manžel.”

Matka zkoprněla.

„Cože? Děláš si legraci? To jsi moje dcera? A jak to, že přitom věk nehraje žádnou roli?”

Matčina reakce Evu překvapila.

„A proč by měl?” divila se. „Stačí, že je František fit a ve formě. Ze všeho nejvíc se totiž u téhle práce cení spolehlivost, dostatek zkušeností, šikovnost a třeba i určitá dávka vynalézavosti.”

Matka užasle polkla.

„A vzhled?” hlesla.

„Proč by měl někoho zajímat vzhled?” nechápala Eva. „Mnohem důležitější je kvalitní vybavení, a to přece Franta má.“

Matka se bezvládně skácela do křesla a vytřeštila na ni oči.

„Auto máte, takže by se k zákaznicím bez problémů dostal,” pokračovala Eva zaraženě, protože pořád nechápala, proč matce lezou oči z důlků. „A taky by si dost vydělal, jenom by si na to musel zřídit živnost.”

Matka valila oči čím dál víc.

„Živnost? Od kdy je na tohle potřeba živnost? A můžeš mi říct, jak se jmenuje předmět podnikání? Profesionální gigolo?”

Ted vytřeštila oči pro změnu Eva.

„Co blázníš, mami?” užasla.

A vtom jí to došlo. Až teď pochopila, že matka zřejmě nevidí rozdíl mezi hodinovým manželem a hodinovým hotelem a rozesmála se tak, až se celá třásla. Postupně si vybavovala, jakými slovy matce práci hodinového manžela popisovala, a z té dvoj smyslnosti dostávala další a další záchvaty smíchu.

„Co je, mami?” přiběhl k ní Martínek, který si do té doby nerušeně hrál v rohu pokoje.

„To nic, Martínku, babička si jenom trochu plete pojmy,” řehtala se Eva.

„A co si babička plete?” zeptala se uraženě matka.

„To ti hned objasním,” chechtala se Eva a oběma rukama přikryla Martínkovi uši. „Hodinový manžel není gigolo, jak si asi myslíš, nýbrž řemeslník, co ovládá víc profesí. Prostě něco jako Ferda mravenec, práce všeho druhu. Najímají si ho většinou osaměle žijící ženské anebo inteligenti, co nerozeznají kladívko od šroubováku a neumějí si spravit třeba kapající kohoutek, smontovat nábytek nebo položit koberec.”

„Fuj, to se mi ulevilo,” řekla matka a chytla se za srdce. „Proč jsi mi to neřekla hned?” obořila se na dceru.

„Nenapadlo mě, že ten název neznáš!”

„A jak bych ho asi tak mohla znát! Dokud jsem byla sama a ledacos bych potřebovala, taková služba vůbec neexistovala. A teď Franta opraví všechno dřív, než si vůbec všimnu, že to nefunguje.”

„Toho by sis měla vážit,” podotkla Eva. „Jiná ženská mu za to bude muset zaplatit.”

Matka se na chvíli zamyslela.

„Ale víš, že se mi ten nápad docela líbí?” řekla. „Na tohle by se Franta fakt hodil. Dokáže spravit kdeco a já bych od něj měla konečně pokoj!”

„Tak vidíš,” triumfovala Eva. „Jaká jsem?”

„Úplně zlatá, jenom doufám, že s tím bude souhlasit i Franta. Nic si nepřeju víc, než aby byl občas aspoň na pár hodin z domu,” spínala ruce matka.

Na zpáteční cestě vyzvedla Eva ze školky Sabinku a všichni tři zamířili domů. Sotva vešli do obývacího pokoje, vybavila se Evě ošklivá hádka, která se v něm včera před očima obou dětí odehrála. Po schůzce s Markem byla plná dobré nálady a měla tu nejlepší vůli zahladit šrámy, které si z toho jejich děti nejspíš odnesly. Posadila si Sabinku k sobě a začala se jí vyptávat, co ten den dělali ve školce. A dcerka jí nadšeně vyprávěla, co měli k svačině a jak jí ostatní děti zatleskaly, když jim přednesla básničku.

„Tak se ti ve školce líbí?” ptala se a Sabinka kývla na souhlas. „A proč teda ráno vždycky tolik pláčeš?”

Sabinka se ohlédla po malém bratříčkovi a pak sklopila hlavu.

„Vadí mi, že mě pošleš pryč a Martin tě má jenom pro sebe,” zamumlala.

Eva vydechla úlevou. Teprve teď pochopila, že celý problém spočívá v tom, že Sabinka na mladšího brášku docela obyčejně žárlí.

„Pojď ke mně, ty moje zlatíčko,” řekla dojatě a vysadila si dcerku na

klín. „To je přece hloupost, abys na Martínka žárlila. Uvědom si, že ty jsi mě měla jenom pro sebe celou tu dobu, než se narodil.”

„To si nepamatuju,” odpověděla Sabinka.

„To si ani pamatovat nemůžeš, ale ujišťuju tě, že to tak bylo. Teď už jsi ale moc velká na to, abys zůstávala jenom se mnou, přece víš, že tě příští rok čeká škola. A ve školce se naučíš spoustu věcí, co se ti pak budou hodit, a taky si tam zvykneš na ostatní děti.”

Sabinka se na ni podívala.

„A když už nebudu ve školce plakat, nebudete se s tatínkem hádat?” zeptala se.

V Evě zatrnulo.

„To víš, že ne,” ujistila ji.

„Tak já už budu hodná,” slibovala dcerka. „Hlavně už na sebe tolik nekřičte.”

Evě se tím sice trochu pokazila nálada, ale naštěstí jen na chvíli. Slast z milostného opojení v ní měla ještě pořád navrch. Když se však vrátil Adam, brzy si všimla, že na rozdíl od ní moc v pohodě není, včerejší hádku zřejmě ještě nedokázal úplně hodit za hlavu. Raději se tedy měla na pozoru, bála se, aby v něm její evidentně dobrá nálada nevzbudila podezření. A kromě toho ani trochu nestála o jakékoliv usmiřování. Adamovi však zřejmě napjatá atmosféra mezi nimi vadila. Sotva si lehli do postele, otočil se k ní a pohladil ji po tváři.

„Ještě se zlobíš kvůli tomu včerejšku?” zeptal se.

„Ani ne,“ odpověděla. „A ty?”

„Já už taky ne, jenom mě štve, že u toho byly děti. Tohle neměly slyšet.”

„To máš pravdu,” souhlasila Eva. „Sabinka si to taky vyčítala a slíbila mi, že už bude hodná, hlavně když už se my dva nebudeme hádat.”

„Ach bože!” povzdychl si Adam. „Tolik let mě pronásledovaly výčitky, že Dominik poslouchal naše hádky s Renatou. Svatosvatě jsem si tehdy sliboval, že už se to nikdy nesmí opakovat.”

„Taky nebude, teď už si na to dáme pozor.”

Místo odpovědi se k ní Adam posunul blíž a Evě naskočila husí kůže.

„Dneska ne!” řekla dřív, než mohl s čímkoliv začít.

„Proč ne?” podivil se.

„Nemám na to vůbec náladu a taky jsem dost unavená,” odpověděla.

Adam chvíli váhal, zřejmě zjišťoval, jak moc on sám o milování stojí.

„Jak chceš,” řekl nakonec. „Necháme to teda na jindy. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,” odpověděla Eva a zhluboka si oddechla.

Helena si musela na novou pozici zvykat za pochodu, ale o to jí to šlo rychleji. Po utrpení na pracovišti sdíleném společně s dalšími padesáti kolegy by jí ke štěstí stačila už jenom vlastní kancelář. K manažerskému postu však patřily i další požitky, jako služební notebook, mobil a nárok na používání služebního auta. Ze všeho nejvíc ji však potěšil nový mzdový výměr, nad kterým se jí málem zatočila hlava. Však bylo taky načase, s novým postem se jí totiž dost navýšily výdaje. Už na první poradě vedení totiž zjistila, že si musí urychleně doplnit šatník. Koupila si tři skvěle padnoucí sukně, několik halenek a také hříšně drahý kostýmek. Pak ovšem zjistila, že k tomu všemu potřebuje ještě lodičky na vysokém podpatku a že nová image vyžaduje i patřičně reprezentativní kabelku. Stálo ji to sice spoustu peněz, ale připadala si teď jako úplně jiný člověk. A díky vzrůstajícímu sebevědomí v sobě konečně našla odvahu k řešení svých soukromých záležitostí.

Seznamování dcer se strejdou Lukášem a jeho synem Davidem probíhalo zatím víc než dobře a všechno nasvědčovalo tomu, že by si spolu mohli dobře rozumět. Už za sebou měli tři společné akce, po návštěvě koupaliště si udělali výlet na hrad a o čtrnáct dní později vyrazili pro změnu na kolech.

„Lukáš je prima, vid, mami?” chválila strýčka Denisa, když ho sledovala, jak jí opravuje píchlé kolo.

„Taky si myslím,” souhlasila s ní maminka.

Ted ji tedy čekal nelehký úkol: probrat celou situaci s Romanem. Na rozhovor s ním se netěšila ani trochu, nebyla si totiž jistá, co od něj vlastně může čekat. Dobře si však uvědomovala absurdnost jejich manželství. Roman žije kromě ní ještě s Irenou, ona zase spí s Lukášem. Má tedy jejich manželství vůbec ještě smysl? Přesto se jí s ohledem na dcery příčilo jen tak ho rozbít, a i když si přiznávala, že je to trochu zbabělé, chtěla nechat rozhodnutí na Romanovi. Nakonec si začal on, tak ať teď sám rozhodne jak dál. Ona si pak alespoň nebude moci nic vyčítat. Popoháněná netrpělivým Lukášem sebrala jeden zářijový večer konečně odvahu k tomu, aby položila svému manželovi nůž na krk.

„Romane, myslím si, že je načase, aby ses konečně rozhodnul, jestli budeš dál se mnou, nebo s Irenou.”

Roman na ni překvapeně vykulil oči.

„Cože? Co tak najednou?”

„Tomáškovi bude brzo šest, to je podle tebe najednou? Dokdy si myslíš, že budeš sedět na dvou židlích?”

„Já jsem to vůbec neřešil,” přiznal Roman. „Mně to vyhovuje tak, jak to je.”

„To chápu!” řekla ironicky Helena. „Ale mně to nevyhovuje ani trochu a Ireně určitě taky ne.”

„A jak to víš? Podle mě jí to nevadí, jinak by snad něco řekla, ne?”

„Tím si nejsem tak jistá,” odpověděla Helena. „Bude lepší, když se jí na to zeptáš.”

Do něčeho takového se však Romanovi nechtělo ani trochu. Současná situace byla pro něj sice dost náročná, ale měla i svoje výhody. Obě své ženy měl rád a ani jedné se nechtěl vzdát.

„Co tě to tak najednou posedlo?” zeptal se podrážděně. „To ti tak stouplo do hlavy to tvoje povýšení?”

„Ne,” zavrtěla hlavou Helena. „Přece víš, že to mám jenom jako zástup za mateřskou, takže zas tak moc si vyskakovat nemůžu. Ale chci konečně vědět, jestli jsem vdaná, nebo vlastně rozvedená.”

Roman zakroutil popuzeně hlavou. Nelíbilo se mu, že ho Helena tak tlačí ke zdi a pokusil se ji trochu zviklat.

„A co když se rozhodnu pro Irenu?” vytasil trumf.

Helena pokrčila rameny.

„Pak bys to musel nějak přijatelně vysvětlit holkám,” řekla.

Roman překvapeně polkl.

„A co ty?” zeptal se.

„Já? Já bych aspoň konečně věděla, na čem jsem.”

Lehkost, s jakou si takovou možnost připouštěla, Romana hluboce urazila.

„Koukám, že by ti to ani moc nevadilo,” ušklíbl se. „Nechceš se mě náhodou zbavit, aby sis sem mohla nastěhovat toho Lukáše?”

Helena zrudla.

„Ty o něm víš?”

„Že se ptáš! Hned po tom koupališti se mi holky pochlubily, jak bezvadně si zařádily se strejdou Lukášem. Tehdy jsem ještě věřil, že jste se tam sešli jenom náhodou, ale po vaší další akci už jsem měl jasno.”

„A že jsi nic neříkal!”

„A co bych tím asi tak změnil? Za normálních okolností bych tě přetrhnul jako hada, ale vzhledem k Ireně ti to bohužel musím tolerovat.”

„To máš taky štěstí!” ušklíbla se Helena. „Ale pokud o Lukášovi víš, tak snad uznáš sám, že takhle to dál nejde.”

Roman se zamyslel.

„Asi máš pravdu,” uznal po chvíli. „A co je ten Lukáš vlastně zač? Jak dlouho se znáte?”

Na tyhle otázky se Heleně moc odpovídat nechtělo. Pravdivá informace, že Lukáš je její bývalý spolužák, staronový milenec a současný podřízený, jí nějak nešla přes rty.

„Co je ti do toho?” vyjela na něj.

„Tak promiň!” řekl uraženě Roman. „Vyzvídat na tobě nebudu, ale podle toho, jak na mě tlačíš, předpokládám, že ti na něm dost záleží.”

„To máš pravdu.”

„Je lepší než já?”

„Co je to proboha za otázku?”

„Myslím v posteli,” upřesnil Roman svůj dotaz.

Helena zčervenala.

„Co asi předpokládáš, že ti na tohle řeknu?” odpověděla. „Je to chlap se vším všudy, to ti jako odpověď musí stačit.”

„Já to tušil!” povzdychl si Roman. „Kérky náhodou nemá?”

„No dovol!” ohradila se uraženě Helena. „Myslíš si snad, že jsem na tom tak zle, že milence seženu jedině někde v base?”

„To si nemyslím, ale tvoje záliba v drsňácích mě děsí.”

Helena obrátila oči v sloup.

„Jasně! Tak dlouho jsem obdivovala akční hrdiny, až jsem si vzala tebe!” ušklíbla se. „Laskavě buď v klidu a nech to prosím tě na mně!”

Roman se na ni chvíli mlčky díval a hryzal si ret.

„Uvědomuješ si, že pokud odejdu k Ireně, budu si k ní brát i naše holky?”

„Proč ne? Jsi přece jejich táta, máš na to právo.”

„Jenže v tom případě se dozvědí o Tomáškovi!”

„Můžou si myslet, že je to jenom její syn, ne?”

„Ale on ví, že jsem jeho táta,” namítl Roman.

„To je tvůj problém, ten si musíš vyřešit sám,” řekla rázně Helena. „Hlavně mi brzo řekni, jak ses rozhodnul.”

Roman měl nečekané pohromy tak plnou hlavu, že kvůli tomu nemohl ani usnout. Po chvíli převalování usoudil, že pokud chce v dohledné době zabrat, nezbývá mu, než použít osvědčenou metodu. Přisunul se k Heleně blíž a začal ji hladit, brzy však viditelně ztratil elán.

„Co je?” podivila se Helena.

„Vadí mi, že spíš s tím Lukášem,” přiznal.

Helena se nemohla ubránit návalu zlomyslné radosti.

„Žárlíš, co?” dloubla si. „Dobře ti tak! Co jsem měla říkat já, když jsem z tebe kolikrát cítila Irenin parfém!”

Roman stiskl rty.

Je to hnus, teprve teď to vidím,” přiznal.

„Škoda, že ti to nedošlo dřív.”

„Co ti mám na to asi tak říct?” povzdechl si Roman. „Prostě mi to nedošlo, no! Tak se ti za to aspoň dodatečně omlouvám.”

„Trochu pozdě, nemyslíš?”

„Pozdě ale přece,” řekl Roman. „Poslyš, byla bys ochotná se s ním rozejít?” zeptal se po chvíli.

Helena udiveně zvedla obočí.

„A ty se rozejdeš s Irenou?”

„To ještě nevím.”

„Tak proč se mě na to ptáš? Nejdřív si ujasni sám, co vlastně chceš.”

„Asi budu muset!” povzdechl si Roman. „Teď fakt nevím, co udělám, musím si to všechno důkladně promyslet.”

Jasně!” ušklíbla se Helena. „Hezky si nás ohodnoť, aby sis pak svoje rozhodnutí dokázal racionálně zdůvodnit. A až zjistíš, která z nás u tebe nasbírala víc bodů, dej mi vědět!”

Dobrá nálada vydržela Evě několik dní. Nepřestávala si gratulovat, že když už jednou našla odvahu k nevěře, měla štěstí na šikovného a podle všeho i zamilovaného milence. Vyvrcholení jí připravil parádní a minimálně obden jí volal, aby ji ujistil, jak moc se mu po ní stýská. Konečně se zase cítila jako žádoucí ženská, které se zamilovaný muž ani nemůže dočkat. Výčitek svědomí vůči Adamovi se ale přesto úplně nezbavila, a aby ji tolik nedeptaly, pořád si připomínala Markovu větu, že věrnost dneska není v módě. Chtěla se ujistit, že v tom opravdu není sama, a vybavovala si všechny známé, o kterých věděla, že jim věrnost moc neříká. Nakonec si vzpomněla i na Kláru, u které sice o klasickou nevěru nešlo, ale to podle ní na věci zase tak moc neměnilo. Byla zvědavá, jestli jejich hrátky ve čtyřech pokračují dál, a zavolala jí.

„Ahoj Evo,” ozvala se sestra. Jsi zvědavá, jak pokračujeme, vid?” zasmála se.

„To si piš!” zasmála se i Eva.

„Tak chvíli počkej, já musím jít ven.”

Zvedla se a vyšla na chodbu, kde nehrozilo, že ji uslyší zvědavé kolegyně.

„Tak už jsem tady,” ohlásila se. „Ale moc se netěš, na vyprávění toho moc není.”

Jak to?” divila se Eva. „Copak vy jste s tím skončili?”

„Ne, to ne!“ odpověděla Klára. „Ale nechceme to přehánět a dopřáváme si to jenom tak jednou měsíčně.”

„Aha! A jak to probíhalo minule?”

„Úplně jinak než předtím,” řekla Klára. „Aleš se Sylvou zůstali v obýváku a my s Danem jsme byli v ložnici.”

„Ty jo!” žasla Eva. „No a?”

„Naprosto super, co ti budu říkat!” zasmála se Klára. „Dan je prostě třída, to se nedá slovy popsat. Měla by sis taky někoho najít! Když si to vyzkoušíš sama, nebudeš potřebovat vyzvídat.”

„Děkuju za radu, budu si ji pamatovat,” zamumlala Eva.

Ke své nevěře by se nepřiznala ani za nic.

„To uděláš dobře,” smála se Klára. „Pak konečně pochopíš, že změna je život.”

K tomu se Eva radši nevyjadřovala.

„Takže nelituješ, že jsi do toho šla?”

„Rozhodně ne! Dan je totiž nejenom mnohem atraktivnější než Aleš, ale taky o pár let mladší. A nevěřila bys, jak je to znát,” řekla Klára a pak se zahihňala. „Jenom doufám, že časem nebudou chtít kluci přibrat celou směnu, to už bych asi neskousla.”

Po telefonátu s ní si Eva hned připadala o něco lip. Marek jako kdyby to tušil, právě v ten okamžik jí zavolal.

„Ahoj, lásko! Jakpak se máš?”

„Docela dobře.”

„To já říct nemůžu, hrozně mi chybíš. Kdy si na mě uděláš čas?”

„Už zase? Vždyť jsme spolu byli teprve před pár dny! Nemůžu se s tebou scházet takhle často,” protestovala Eva.

„A proč ne? Přece víš, jak strašně moc se na tebe těším! Nějak si to zařiď a přijeď co nejdřív! Uvidíš, že nebudeš litovat,” lákal ji Marek.

„Dobře, já to teda zkusím,” souhlasila nakonec váhavě Eva.

Než si však stačila vymyslet pro matku další výmluvu, přišel trest. Alespoň jí připadalo, že sám osud ji chce potrestat za její lehkovážné chování.

V průběhu večera vypadalo všechno ještě docela normálně, ale když se s Adamem cestou do ložnice zastavili v dětském pokoji, zdálo se jí, že se Sabinka nějak neklidně převrací. Přišla k ní blíž a uviděla její rozpálené tváře. Sáhla jí na čelo a poznala, že je zle.

„Má horečku,” řekla Adamovi.

Sabinka pootevřela oči a začala kňourat.

„No nazdar,” poznamenal sklesle Adam.

K jeho smůle se zrovna ten večer chystal si s Evou trochu zalaškovat, ale ze zkušenosti už věděl, že s každou dětskou nemocí nastává několikadenní půst.

„Běž si lehnout sám,” vyzvala ho Eva. „Já tady chvíli zůstanu a uvidím, co se bude dít.”

Adamovi se sice moc nechtělo, ale při pohledu na rozpálenou dcerku usoudil, že mu stejně nic jiného nezbývá, a odešel do ložnice. Eva si už sice s dětskými nemocemi věděla dávno rady, ale přesto nechtěla Sabinku nechat první noc samotnou, a zůstala u ní. Ráno zatelefonovala do školky, omluvila ji a pak odevzdaně čekala, jak se situace vyvine dál.

Ta Helena věděla, o čem mluví, když mě varovala, že jakmile se Sabinka dostane mezi ostatní děti, máme se obě na co těšit, říkala si dopáleně.

Šárka si v posteli spokojeně četla a netrpělivě čekala, až se ve dveřích objeví Ondra. Dlouho čekat nemusela, od Václavova odchodu do práce uplynula sotva hodina a Ondra už bral za kliku ložnice.

„Ahoj,” pozdravil, jako kdyby se ten den viděli poprvé. „Venku se nějak ochladilo, potřebuju se u tebe ohřát,” zamrkal na ni.

„Tak si vezmi svetr anebo si zatop,” doporučila mu Šárka. „V mojí posteli už se nezahřeješ.”

Ondra se zarazil.

„A proč ne?” zeptal se překvapeně.

„Protože už tě tady nechci.”

„Co jsem udělal?” ptal se zaraženě Ondra, který považoval její odmítnutí za nezasloužený trest.

Šárku však jeho otázka pobavila.

„Co jsi udělal?” opakovala po něm. „Vlastně všechno! Splnil jsi úkol, a dokonce před termínem.”

Ondrovi spadla brada.

„Copak ty jsi v tom?” vyjevil se.

„Zřejmě jo, na testu byly dvě čárky,” odpověděla rozzářená Šárka.

Šokovaný Ondra padnul na postel.

„To je teda hustý!”

„To je, ale na to já kašlu, hlavně že jsem se dočkala a budu mít konečně dítě!”

„A co tomu říká táta?”

„Ještě to neví, chtěla jsem to říct nejdřív tobě.”

„Aha, no jo vlastně,” poškrábal se Ondra rozpačitě na bradě. „A co se mi to vůbec narodí, syn nebo brácha?”

„To snad radši ani neřeš!” povzdechla si Šárka, pak se ale zarazila. „Jak víš, že to nebude holka?” podivila se.

„Nebude, v naší rodině se rodí sami kluci,” odpověděl sebejistě Ondra.

Šárka se jeho skálopevné jistotě smála, jemu ale do smíchu moc nebylo.

„Ty vole!” ulevil si od plic. „Jestli tohle táta někdy zjistí, neschovám se před ním ani v Austrálii. Víš určitě, že může mít děti?”

„Může, to vím jistě! Absolvovali jsme spolu přece spoustu vyšetření.”

„Aspoň že tak,” oddechl si Ondra.

„Neboj!“ uklidňovala ho Šárka. „I kdyby měl náhodou podezření a nechal si udělat testy DNA, tebe by neodhalil, vaše DNA bude přece skoro stejná.”

„Jenže asi nebude úplně stejná a právě na to můžu dojet! Musím zjistit, jak to přesně je, zkusím si to vygooglovat.”

„Neplaš se, táta nebude mít důvod ověřovat si otcovství,” chlácholila ho Šárka. „Mně věří, děti mít může a podoba dítěte tě přece neprozradí.”

„To je pravda,” uznal Ondra. „Všichni mi odmalička říkali, že se podobáme jak vejce vejci.”

„Tak vidíš,” řekla Šárka „Všechno je oukej, jenom si nejsem jistá, jestli z toho táta bude mít takovou radost jako já,” zachmuřila se.

„Já myslím, že bude,” mínil Ondra. „Aspoň si zavzpomíná na mládí, až bude našemu dítěti utírat zadek,” zasmál se.

Šárka na něj napřáhla, ale Ondra ji za ruku pohotově chytil a přisunul se k ní blíž.

„Nemyslíš si, že když ti Ondrášek splnil tvoje přání, že by si za to zasloužil odměnu?” zeptal se a pohladil ji po tváři.

„Možná zasloužil, ale já už s tebou nechci nic mít!”

„To jsi ale pěkně nevděčná!”

„Asi jo, ale nechci už tátu podvádět,” trvala na svém Šárka. „Ted už k tomu nemám důvod.”

„Ty se se mnou nechceš ani rozloučit?”

„Ne! Vrať se zpátky ke Katce a na mě zapomeň.”

„Ke Katce se samozřejmě vrátím, stejně mi za pár dní začíná škola, ale nejdřív bych se chtěl pořádně rozloučit s tebou.”

„Ne Ondro, nechtěj to po mně!” prosila ho Šárka.

„Proč ne? Jenom jednou jedinkrát a úplně naposled!”

Šárka se ještě chvíli zkoušela vzpouzet, ale nakonec nevydržela a jeho naléhání přece jenom podehla. Vůbec toho ale nelitovala, jejich milování bylo totiž tentokrát úplně jiné. Po dosavadní divoké vášni nebylo ani stopy, milovali se něžně, vroucně, spíš skoro zoufale. Oba si byli dobře vědomi toho, že jejich milenecký vztah dnešním dnem definitivně končí a každý z nich se teď musí vrátit tam, kam patří.

„Jsi úžasná, Šárko,” vydechl pak Ondra. „Kam se na tebe Katka hrabe! Na tyhle prázdniny asi hned tak nezapomenu.”

A co teprve já, úpěla v duchu Šárka. Teď mě zase čeká jenom táta a vibrátor!

„Já taky ne,” ujistila ho. „Ale prosím tě slib mi, že o nás nikde ani necekneš.”

„Neboj!” usmál se Ondra. „Snad si nemyslíš, že budu na mejdanech ohromovat holky líčením nočních orgií s nevlastní matkou?”

„Toho se právě bojím! Někde se namažeš a malér je na světě.”

„Neblázni, stejně by mi to žádná nevěřila,” odpověděl Ondra. „A nezapomínej, že se musím mít na pozoru i kvůli sobě. Táta by mě zabil, kdyby se to k němu doneslo.”

„A mě nejspíš taky.”

„Tak vidíš!” usmál se Ondra a pohladil ji po tváři. „Nemůžu si přece vzít na svědomí, že bych udělal z našeho dítěte sirotka. Tak pusť tyhle starosti klidně z hlavy a radši dávej pozor na našeho kluka,” dodal a něžně ji pohladil po břiše.

Po nastávajícím otci přišel na řadu manžel.

„Věříš na zázraky, Vašku?” zeptala se ho Šárka druhý den.

„Jako ateista moc ne,“ odpověděl.

„Možná teď změníš názor,” usmála se Šárka.

„A proč?” podivil se Václav.

„Protože jsem těhotná!”

Šokovaný manžel málem převrhl svoji sklenici s pivem.

„Děláš si legraci?”

„Ne! Dělala jsem si test a podle něj jsem fakt v tom.”

Omráčený Václav se z takové zprávy nemohl vzpamatovat.

„Tomu bych nikdy nevěřil! Po těch letech už jsem to považoval za ztracenou věc.”

„A to já zase ne,” jásala Šárka. „Já jsem pořád věřila, že se to jednou povede!”

Manžel se na ni s úsměvem díval.

„Máš z toho radost, vid?”

„Aby ne! Přece víš, jak dlouho jsem na to čekala!”

„Já vím, taky jsem za tebe moc rád.”

„Za mě?” zarazila se Šárka. „Jak to myslíš? Copak ty z toho radost nemáš?”

Václav zaváhal.

„Můžu mluvit upřímně?” zeptal se opatrně.

„Jak jinak!”

„Za tebe jsem rád, ale sám z toho mám spíš strach,” přiznal. „Procházky s kočárkem určitě zvládnu, ale co budu dělat, až z něj ten mrňous vyroste? Nedovedu si představit, že za ním budu běhat někde po parku nebo že ho budu třeba učit jezdit na kole, jako kdysi Ondru.”

„Ale prosím tě,“ uklidňovala ho Šárka, sedla si mu na klín a objala ho. „S tím si nedělej starosti, Venoušku, to přece nějak zvládneme. Přinejhorším za ním budu běhat já, aspoň shodím kila, co v těhotenství určitě naberu.”

„Budu si připadat spíš jako jeho děda.”

Však to taky budeš, pomyslela si Šárka.

„Ale to jsou řeči! Uvidíš, jak s ním naopak omládneš!” ujišťovala ho.

„Myslíš?” zeptal se pochybovačně Václav. „A co tomu řekne Ondra? Nejspíš si pomyslí, že jsem se úplně zbláznil! Místo toho, abych pomalu vyhlížel jeho dítě, pořídím si svoje vlastní.”

Se Šárkou to zacukalo, ale ovládla se.

„Prosím tě, s Ondrou si nelam hlavu, tomu to bude určitě úplně jedno,” řekla. „Kdoví, jestli se sem po škole vůbec vrátí, víš přece, že ta jeho Katka chce, aby zůstal v Budějovicích.”

„No jak myslíš, ale zatím mu prosím tě radši nic neříkej, už jenom z pověrčivosti.”

„Dobře, necháme mu to na Vánoce jako překvapení pod stromeček,” smála se pobaveně Šárka.

,,Evičko, proboha, kdy se konečně uvidíme?” volal zoufalý Marek. „Už je to tři neděle, co jsme se sešli, to se nedá vydržet!”

„Já za to nemůžu! Myslíš, že to dělám schválně? Deset dní jsem nevytáhla paty z domu, už mi z toho začíná docela slušně hrabat.”

„Tak vidíš! Nějak to proboha vymysli a přijeď aspoň na chvilku!” žadonil Marek. „Určitě to taky potřebuješ.”

„Od čtvrtka může Sabinka zase do školky, pak se snad konečně utrhnu.”

„No sláva!” zajásal Marek. „Tak mi dej včas vědět co a jak!”

„Jo, pošlu ti esemesku. Už se taky nemůžu dočkat, až odtud aspoň na chvíli vypadnu.”

„Však si dám obzvlášť záležet, abych ti zlepšil náladu, to ti slibuju ujišťoval ji Marek. „Jenom aby do toho zase něco nevlezlo!” strachoval se.

Ani netušil, jak moc si totéž přeje i Eva. Po deseti dnech dcerčiny nemoci jí už totiž docházely psychické i fyzické síly. Zavřená mezi čtyřmi stěnami běhala od rána do večera od nemocné dcerky ke zdravému synovi a už toho měla plné zuby. Jejím jediným pojítkem se světem pro ni byla přes den jenom Andrea a s tou neměla zdaleka tak vřelý vztah jako kdysi s paní Horáčkovou. Adam jí vzhledem ke své pracovní vytíženosti poskytoval leda tak morální podporu a ještě ke všemu jí po pár dnech začal dávat najevo, že ho v poslední době dost zanedbává. To ji dopálilo, připadalo jí to skoro jako schválnost. Donedávna aby se ho v posteli doprošovala, a teď, když už o milování s ním nestojí, bude najednou obracet?

„Já chápu, že máš teď se Sabinkou víc starostí a práce,” řekl jí před týdnem. „Ale nenašla by sis chvilku i na mě?”

„Ne!” odpověděla mu podrážděně. „Už ani nevím, kdy jsem se pořádně vyspala.”

„A nepřeháníš to s tou svojí péčí? Sabinka už přece není kojenec, aby ses od ní nemohla ani hnout, a byla by to jenom chvilka.”

„Dej mi s tím pokoj! “ odbyla ho nevrle. „Nemám na to ani pomyšlení.”

Adam se tedy s povzdechem stáhl, ale za tři dny to zkoušel znova.

„Evičko, miláčku, Sabinka už je skoro zdravá, teď se můžeš chvíli věnovat taky mně!” řekl a přejel jí rukou po ňadrech.

Eva si povzdychla, v hloubi duše si musela přiznat, že sama neví, co vlastně chce. Milování s manželem ji moc nelákalo, mnohem radši by si to rozdala s milencem, jenže ten byl momentálně nedosažitelný. Nakonec se tedy nechala přesvědčit, ale její pramalé nadšení pro věc Adamovi samozřejmě neušlo a vůbec se mu nezamlouvalo.

„Tebe už to se mnou nebaví?” zeptal se.

Eva se vyplašila.

„Proč myslíš?”

„Někdy mám pocit, že byste si mohly podat ruce s Renatou.”

To s Evou otřáslo. Moc dobře si pamatovala, co všechno jí vyprávěl o svém prvním manželství.

„Nemůžeš se mi divit, že na to teď nemám náladu,” snažila se obhájit. „Přes den si vůbec neodpočinu a ani v noci se moc nevyspím.”

Její vysvětlení se ale Adamovi moc nezdálo. Změnu v jejím chování totiž zaregistroval už dávno před tím, než onemocněla Sabinka. Rozhodl se však, že počká, až se situace vrátí do normálu, a teprve potom se pokusí zjistit co a jak.

Brzy se však ukázalo, že zklidnění situace se jen tak nedočká. Noc

předtím, než se měla Sabinka vrátit zpátky do školky, přišel do ložnice plačící Martínek. Vyškrábal se na postel a Eva okamžitě zjistila, že hřeje jako kamínka.

„Taky má horečku,” konstatovala celá zničená.

„To snad není pravda!” zabručel dopáleně rozespalý Adam. „Vezmi ho prosím tě zpátky do jeho postýlky, nechci, aby si zvykal spát tady.”

„Jenže když to udělám, chytí to od něj zase Sabinka a budou mi tu marodit oba dva,” nesouhlasila Eva.

„Sabinka to od něj nechytne, ta už to má za sebou.”

„To nemůžeš nikdy vědět! Po nemoci má určitě oslabenou imunitu.”

„Znova ti říkám, že nechci, aby tady spali!” zvýšil Adam hlas.

„A já ti zase říkám, že jinak to nejde! A laskavě mi do toho nemluv! Ty si ráno klidně odejdeš do práce a všechny jejich nemoci stejně odnesu jenom já!”

Dopálený Adam se nadechl k pádné odpovědi, ale pak si to rozmyslel a jenom se k ní uraženě otočil zády. Eva Martínka pečlivě přikryla, vzala ho za ruku a tiše na něj mluvila, aby ho uklidnila. Moc se sice nevyspala, ale přece jenom se jí podařilo alespoň občas si na chvíli zdřímnout. Ráno brzy vstala, vypravila Sabinku, aby ji mohl Adam odvézt do školky, a sama zůstala s nemocným Martínkem.

„Marku, hrozně mě to mrzí, ale v noci onemocněl Martínek,” volala hned po ránu svému milenci.

Marek už měl na jazyku něco hodně sprostého, ale na poslední chvíli si uvědomil, jak moc by v Eviných očích klesl, kdyby od něj něco takového uslyšela. Několikrát si tedy jadrný výraz zopakoval alespoň v duchu, aby trochu ulevil svému vzteku.

„Jsi tam, Marku?” ptala se Eva, které bylo divné, že tak dlouho mlčí.

„Jsem, Evičko, trochu mě to sebralo a snažím se z toho vzpamatovat,” odpověděl. „Kdybys věděla, jak hrozně jsem se na tebe těšil.”

„Však já taky, jsem tu pořád jako ve vězení.”

„Já bych za tebou klidně přijel, ale když tam máš Martínka, bylo by to moc riskantní.”

„To nepřipadá v úvahu,” zhrozila se Eva. „Pořád pláče, nemůžu se od něj vůbec hnout.”

Marek se zoufale snažil najít nějaké řešení.

„Nechtěla bys mi to udělat aspoň po telefonu?” napadlo ho.

„Zbláznil ses? Myslíš, že nad dítětem v horečkách mám na tohle myšlenky? A kromě toho tak do pěti minut dorazí Andrea.”

„A ta by ho nemohla chvíli pohlídat?”

„Andrea není žádná chůva a hlídání dítěte v horečkách nemá v popisu práce!”

„Ach jo!“ povzdychl si Marek. „Tak mi dej vědět, až se Martínek dostane z nejhoršího. Pevně doufám, že to bude ještě letos.”

„To já taky doufám. Hlavně mi drž palce, aby mezitím neonemocněla zase Sabinka.”

Odpovědí jí bylo už jen Markovo zoufalé zaúpění.

VI. ŘÍJEN

Sešli se spolu až za dlouhých deset dní.

„Evičko, miláčku, už jsem skoro zapomněl, jak vypadáš!” vrhnul se k ní Marek, sotva otevřela dveře jeho bytu.

„Tak si mě pořádně prohlídni,” zasmála se Eva, zatímco si zouvala boty.

„Nepočítej s tím, že mi bude stačit koukání,” varoval ji Marek a hned ji začal nedočkavě svlékat.

Byl na ni tak natěšený, že jí sundal jenom kalhoty a tričko a už ji povalil na postel. Podprsenkou se nezdržoval vůbec a kalhotky z ní strhnul až na poslední chvíli. Jeho rychlý nástup Evě jedině vyhovoval, ani ona už se nemohla dočkat a brzy se celou místností neslo jenom jejich hlasité vzdychání a sténání.

„Doufám, že jsi mě nepodváděl,” ozvala se, když už odpočívali.

„To víš, že ne,“ odpověděl Marek. „Říkal jsem ti přece, že svoje milenky nikdy nepodvádím, celou tu věčnost jsem si musel vystačit s Martinou.”

Uslyšel její tichý povzdech a otočil se k ní.

„Přece bys na ni nežárlila!” řekl a pohladil ji po tváři. „Ty ses přece za ten měsíc jistě taky s Adamem párkrát vyspala, ne?”

„Jo,” přiznala Eva. „Musela jsem, jinak by měl podezření.”

„Na to si dávej pozor!” varoval ji Marek. „Kdyby začal něco tušit, kdoví jaká pitomost by ho mohla zase napadnout!”

„Toho se právě taky bojím,” přiznala Eva. „Jednou mi to bohatě stačilo.”

„Nesmíš mít kvůli mně problémy, to bych nepřežil! Kdybys jenom věděla, jak moc tě miluju!”

„Jasně, zrovna tak moc jako ty přede mnou!”

Marek se nad ni rychle naklonil a pohladil ji po tváři.

„Ne! To se absolutně nedá srovnat!” ujišťoval ji. „S každou z těch předcházejících jsem si chtěl hlavně hezky užít, ale tebe bych nejradši nosil od rána do večera na rukou a hrozně mě štve, že to nejde.”

Tak se do svého vyznání vžil, že znovu pocítil touhu po jejím těle. Jeho erekce však zatím na další kolo nestačila, od jejich milování uplynula příliš krátká doba.

„Chtěl bych tě ještě jednou!” zašeptal naléhavě. „Ale potřebuju trochu času.”

Eva se na něj po očku podívala.

„Zajdi si do koupelny!” vyzvala ho.

Marek se na ni udiveně podíval, ale na nic se nevyptával. Vystřelil z postele a rychle zmizel v koupelně. Jakmile se vrátil, Eva se k němu přitiskla, začala ho líbat a přitom mu zajela rukou do rozkroku.

„Teda Evičko!” vydechl užasle Marek. „Ty mě nepřestáváš překvapovat!”

Eva se jeho údivem nenechala rušit a začala mu názorně předvádět, že neexistují impotentní muži, ale pouze nešikovné ženy. Markovi se z jejího vynalézavého dráždění tajil dech, a když už si myslel, že lepší to být nemůže, sklonila se a pustila se do práce ústy.

„Ach!” vydechl nadšeně. „Evičko, miláčku, ty jsi naprosto úžasná!”

Z její aktivity byl u vytržení, při čtvrté schůzce něco takového ještě nečekal. Jako většina mužů orální sex přímo zbožňoval, ale Martina ho vždycky odmítala s odůvodněním, že se jí z toho zvedá žaludek. Dočkal se ho tedy jen čas od času od některé ze svých milenek. Pro Evu to však byla naprosto běžná věc, na kterou byla už dávno zvyklá. Teď spokojeně sledovala, jak její lízání a dráždění jazykem i pusou na Marka rychle zabírá, a když usoudila, že jeho erekce už je dostačující, využila příležitosti a vyhoupla se nahoru. Dominantní Adam jí tuhle polohu dovolil jenom málokdy, na Markově tváři však neviděla ani náznak nesouhlasu. Aby taky viděla, Marka ani nenapadlo jakkoliv protestovat. S Martinou už dávno žádnou kámasútru neprovozoval a z Eviny aktivity byl úplně na větvi. Nadšeně laskal její ňadra, která se mu míhala nad obličejem, a plný očekávání ji nechal dělat všechno, co ji zrovna napadlo. Eva si chvíli užívala pro ni nezvyklou polohu, ale pak k svému vlastnímu překvapení zjistila, že jí víc vyhovuje, když má partnera nad sebou.

„Pojď teď nahoru ty,“ zašeptala udýchaně.

Marek sebou okamžitě mrsknul a přišpendlil ji svým tělem k posteli. Skvělý pocit, že teď je pánem situace zase on, ho vyprovokoval k tak heroickému výkonu, že při vyvrcholení sotva popadal dech.

„Ty mě úplně zničíš!” zaúpěl zchváceně. „Uvědomuješ si, že musím zpátky do práce?”

„To toho teda moc nevydržíš!” smála se mu Eva. „Tohle ještě nic není! Měl bys vidět, co všechno jsme s Adamem vyváděli po našem seznámení!”

„To si dovedu představit.”

„Nedovedeš!” odporovala mu Eva.

„Myslíš? Já mám dost bujnou fantazii!”

„Na mě ale nemáš!” trvala na svém Eva. „Když se mi Adam svěřil, co všechno má za sebou, bála jsem se, že mě bude podvádět stejně jako Renatu. A abych tomu zabránila, každou chvíli jsem mu sehrála nějakou erotickou scénku.”

„Vážně?” žasnul Marek. „A jakou třeba?”

„Těch bylo!” mávla rukou Eva. „Někdy jsem na něj čekala v ložnici jako královna Kleopatra, jindy jsem mu zazpívala z playbacku jako Marilyn Monroe nebo jsem za ním přišla v poutech jako trestankyně. Měl bys vidět, co to s ním vždycky udělalo!”

„To si dovedu představit,” konstatoval Marek. „Zaslouží můj obdiv, že to ve zdraví přežil.”

„Jak vidíš, přežil a vždycky se mu to moc líbilo.”

Markovi přišlo líto, že on nikdy nic takového nezažil.

„Nezahrála bys mi taky někdy něco?” zeptal se.

„Kdepak,” zavrtěla hlavou Eva. „To už je dávno pryč, ted už bych se nedokázala tak odvázat, připadala bych si trapně.”

„To je škoda!” litoval Marek. „A co se mu líbilo ze všeho nejvíc?”

„To už nevím, ale hezky s ním třeba zamávala hned jedna z prvních, říkal mi potom, že se celou dobu bál, že ho kvůli mně zavřou!”

„Proč by ho měli zavřít?”

„Tenkrát jsem se převlíkla za malou školačku. Vzala jsem si podko-lenky, mašle do vlasů a v puse jsem měla lízátko.”

Marek nad tím jenom nevěřícně kroutil hlavou.

„A on sám si taky něco vymýšlel?”

„No jasně, všelijak jsme se střídali.”

„To by mě zajímalo, co ten asi tak vymyslel! Nejspíš nějakou striptérku, ne?”

„Jo, striptérku Klaudii, ale kromě ní ještě třeba pokojskou anebo Jane.”

„Jakou Jane?”

„Přece tu od Tarzana.”

Marek nevěřil svým uším.

„Ty mi chceš říct, že Adam si s tebou hrál na Tarzana?”

„No jéje, a jak mu to šlo! Jenom ten Tarzanův pokřik mi u toho tenkrát chyběl.”

Marek na ni nepřestával valit oči.

„Vidím, že ho ani po dvaceti letech pořádně neznám! Vždycky jsem věděl, že nenechá na pokoji jedinou sukni, ale že se dokáže takhle odvázat,

tomu bych nevěřil! To by asi v práci koukali, kdyby věděli, čemu se věnuje ve chvílích volna jejich obávaný ředitel.”

„Už dávno se tomu nevěnuje,” zesmutněla Eva. „Tyhle naše hrátky skončily ještě před narozením Sabinky.”

„To znám,” povzdechl si Marek. „Dítě v domě, to je nejspolehlivější zabiják sexu.”

I Eva si povzdechla.

„Právě! Když máš v domě dvě děti, už je to úplně jiná situace. Spontánní sex kdykoliv a kdekoliv už nepřipadá v úvahu a ta stereotypní rutina ani jednoho z nás moc nebaví. Ačkoliv,” zarazila se, „ještě do loňska to docela šlo, až letos to stojí totálně za houby.”

Marek se vyplašil, že by se jejich rozhovor mohl stočit na pro něj nebezpečnou půdu. Rychle sáhl do nočního stolku a podal Evě krásně zdobenou krabičku.

„Co je to?” podivila se.

„Otevři to a podívej se.”

Eva zvedla víčko a překvapeně polkla, když uviděla nádherný náhrdelník.

„To je Cartier, vid?” řekla ohromeně.

„Správně, koupil jsem ti ho hned po naší poslední schůzce, ale to jsem ještě netušil, že to bude trvat tak dlouho, než ti ho budu moct dát.”

Eva zaklapla víčko a podávala mu krabičku zpátky.

„To nemůžu přijmout!” řekla rozhodně.

„Ale Evičko, vrátit dárek je pěkná nevychovanost,” napomenul ji Marek.

„Možná, ale já si to od tebe prostě nemůžu vzít.”

„A proč bys nemohla?”

„Taková nádhera si nezaslouží, aby ležela někde na dně šuplíku. A já bych ho nosit nemohla, těžko bych Adamovi vysvětlila, kde jsem ho vzala.”

„Nemusíš mu ho přece ukazovat! Nos ho jenom tehdy, když půjdeš někam sama!” navrhnul Marek.

„Jasně!” ušklíbla se Eva. „Vždycky když půjdu do školky pro Sabinku, vezmu si náhrdelník, co se vyndává z trezoru jenom před plesem v Opeře. Fakt bezva nápad!”

„Ty už si vymyslíš, kam by sis ho mohla vzít. A nezkoušej ho odmítnout, to bys mě pořádně naštvala. Nedovedeš si představit, s jakou radostí jsem ti ho vybíral!” řekl Marek důrazně a podal jí krabičku zpátky.

Eva si povzdychla.

„Tak děkuju,” řekla. „Ale ať už tě to víckrát ani nenapadne!”

„To nech laskavě na mně,” usmál se Marek.

Doma si Eva chtěla náhrdelník uložit do své šperkovnice, kterou měla v trezoru, pak si to však rozmyslela a raději ho schovala do skříně mezi své prádlo. Ještě předtím si ho však dlouho okouzleně prohlížela a kochala se jeho krásou. Shodou okolností se ten den dočkala ještě jednoho dárku, Adam jí po dlouhé době přinesl luxusní bonboniéru. Sice mu za ni hezky poděkovala, ale marná sláva, v jejích očích tentokrát vítězem rozhodně nebyl.

Romanovo rozhodování nebylo vůbec jednoduché. Ještě pořád v sobě sbíral odvahu k tomu, aby za vztahem s jednou ze svých žen udělal definitivní tečku. S Helenou ho kromě manželství a dvou dcer spojovala i spousta krásných společných vzpomínek, na druhou stranu se však obával, že rozchodem s Irenou by mohl přijít o vytouženého syna.

Když od Ireny odejdu, zůstane na Tomáška sama, říkal si, a kdoví, co z něj pak vyroste. Jenom málokterá samotná ženská dokáže ze syna vychovat chlapa! To Helena už má za mě náhradu, ta sama nezůstane, jakmile vyklidím pole, nejspíš si k sobě hned nastěhuje toho Lukáše. Hrom aby ho vzal, v životě by mě nenapadlo, že moje dcery bude vychovávat cizí chlap. Nemám ani ponětí, co je vlastně zač, co když si na ně třeba bude všelijak dovolovat, až budou dospívat? Ach jo, proč jenom se nemůžu naklonovat jako ve filmu!

Sama Helena by na jeho rozhodnutí nijak nenaléhala, byla teď v práci tak vytížená, že jí na soukromí nezbýval skoro žádný čas. Ale Lukáš ji dost popoháněl, ten s jejich vztahem v poslední době moc spokojený nebyl. Když se spolu začali scházet, viděli se v týdnu, kdy byl Roman u Ireny, dvakrát nebo třikrát. Jenomže teď Helena schůzky s ním nestíhala a často se stávalo, že se za čtrnáct dní viděli třeba jenom jednou. A to mu rozhodně nestačilo.

„Helenko, kdy už se k tobě budu moct nastěhovat?” dorážel na ni. „Takhle už to přece dál nejde, vidíme se akorát v práci.”

„Vydrž, Lukáši, Roman už to určitě brzo rozsekne,” odpovídala.

Nakonec však měla sama té nejistoty dost a jednou večer na Romana uhodila.

„Tak jak ses rozmyslel? Já, nebo Irena?”

Roman sklopil hlavu a bylo vidět, jak se mu do vyřčení definitivního ortelu nechce.

„Moc tě to zasáhne, když si vyberu Irenu?” zeptal se tiše.

Helena jen překvapeně polkla. Romanovo rozhodnutí se jí dotklo víc, než by sama tušila, po desetiletém manželství se dvěma dětmi však nebylo divu.

„Ne,” odpověděla srdnatě, i když měla slzy na krajíčku. „Stejně jsem tě měla jenom napůl.”

Roman vstal, došel k ní a objal ji.

„Helenko, já tě mám přece pořád rád, jenom jsem se do toho všeho tak nějak nešťastně zamotal,” omlouval se. „A nemysli si, že se mi rozhodovalo snadno, to vůbec ne. Ale nakonec jsem dospěl k názoru, že vy se beze mě spíš obejdete než Irena s Tomáškem. Ty máš slušně placenou práci, v záloze Lukáše a taky naše holky jsou už větší.”

„Větší? Nikola s Tomášem jsou stejně staří,” namítla Helena.

„Ale je to kluk, ten spíš potřebuje tátu,” odpověděl Roman.

„Aha, chápu, jde ti hlavně o něj! Mohlo mě napadnout, že mu dáš přednost,” řekla Helena trpce. „No nic, chtěla jsem po tobě rozhodnutí, tak teď ho teda mám,” zatřásl se jí hlas. „A j ak si to představuj eš konkrétně?”

„Konkrétně? Nehodlám to nijak hrotit, vezmu si jenom svoje auto, počítač a osobní věci. Všechno ostatní vám tu nechám. Nastěhuju se k Ireně, a až se s ní domluvím, řeknu ti, jak často bych si k sobě bral holky.”

„A rozvod?”

„Ten bych zatím neřešil, na ten je spousta času.”

„Chceš si nechat zadní vrátka? Myslíš, že když ti to s Irenou nebude klapat, že se sem klidně vrátíš? S tím teda nepočítej!”

„S Irenou mi to klapat bude,” odpověděl sebejistě Roman. „Žiju s ní přece už dva roky, i když jenom napůl, ale za tu dobu už vím, co od ní můžu čekat. A ty víš, jak nenávidím běhání po úřadech.”

„Nemáš spíš strach, že budu chtít polovinu peněz?” ušklíbla se Helena. „Předmanželskou smlouvu uzavřenou nemáme a tobě firma dost vynáší, ne?”

„Něco to nese,” připustil Roman. „Na holky ti budu platit slušně, to se neboj, ale jinak tyhle záležitosti zatím řešit nechci.”

„Možná budeš muset!” řekla Helena. „Co když se budu chtít znova vdát?”

Se vztyčenou hlavou odkráčela do koupelny, pustila vodu do vany a teprve potom se naplno rozplakala.

Adam s Markem spolu seděli nad výsledky hospodaření za třetí čtvrtletí.

„Na to, že byly prázdniny, to celkem ujde, co říkáš?” konstatoval Marek.

„To si piš!” potvrdil mu Adam. „Už jsem ani nedoufal, že se ten pokles někdy zastaví.”

„Na šampaňské to ještě hodně dlouho nebude, ale pomalu začínám věřit, že to nakonec přece jenom přežijeme.”

„Kéž by!” řekl Adam a sepjal ruce. „Nic si nepřeju víc, už melu z posledního.”

Marek se na něj zkoumavě podíval.

„Poslyš, nechceš jet zítra se mnou? Spolupráce s takhle velkou a známou společností je hodně prestižní záležitost a může nám hodně pomoct. Podle posledních zpráv ale ještě nejsou úplně rozhodnutí. Když tam budeme oba dva, máme větší šanci je přesvědčit.”

„Dohodnuto, jedu s tebou,” souhlasil bez váhání Adam.

Po dlouhé době přišel domů ve výborné náladě. Plný optimismu, že se jejich firmě konečně začíná blýskat na lepší časy, si v podvečer pohrál s dětmi a v noci pak chtěl pokračovat v hraní v ložnici. Eva však nebyla schopná přiměřeně reagovat.

„Co je to zase s tebou?” ptal se jí udiveně, když se ani po několika minutách něžného mazlení nedočkal téměř žádné odezvy.

„Nechce se mi,” odpověděla Eva.

„V poslední době se ti nechce nějak často,” vyčetl jí.

„To jsem se naučila od tebe,” odsekla Eva.

„Jak ode mě?” zeptal se dotčeně Adam.

„Ty už jsi zapomněl, jak jsem na tebe vždycky dorážela? A kolikrát úplně marně?”

Adam si povzdychl.

„Ale Evičko, snad sis mohla všimnout, že už to nějakou dobu neplatí.”

To byla sice pravda, jenže ta kýžená změna přišla pro Evu moc pozdě. Mezitím totiž zjistila, že okoukaný manžel jí nepřinese zdaleka tak skvělý zážitek, jako vášnivý a zamilovaný milenec.

„Nech mě,” odstrkovala ho mrzutě.

„Ale Evičko, to mi přece neuděláš!”

„Klidně.”

„Ale to jsou řeči!”

Adam nebral její odmítání vážně a vytrvale se snažit prosadit si svoje. Nakonec se mu to sice podařilo, ale žádné zvláštní potěšení z toho neměl. Eva evidentně trucovala a po celou dobu mu dávala jasně najevo, jak ji jeho počínání obtěžuje.

Druhý den hned po ránu s Markem vyrazili za nadějným obchodem. Marek řídil a přitom po očku sledoval svého společníka, kterému dnes nějak nebylo do řeči.

„Co to, že ani nemluvíš?” zeptal se, když vyjeli na dálnici. „Připravuješ si přesvědčovací řeč?“

„Ne,” zavrtěl hlavou Adam. „Leží mi v hlavě situace doma.”

„Ale copak, copak? Dětičky snad nechtějí tatínka poslouchat?” zasmál se Marek.

„Děti jsou v pohodě,” odpověděl Adam, „ale Eva mi dělá starosti.”

„A proč? Něco se stalo?” ohlédl se na něj znepokojeně Marek.

„To přímo ne, ale v poslední době se nějak změnila,” odpověděl Adam. „Zaboha nemůžu přijít na to, čím to je, už mě dokonce i napadlo, jestli někoho nemá.”

Marek sevřel pevněji volant.

„Eva? To je přece nesmysl! Snad ti zase někdo něco nenapsal?” zeptal se s obavami.

„Ne, to ne,” odpověděl Adam. „Já nevím, jak to popsat, prostě jenom nějak cítím, že už to mezi námi není jako dřív.”

„Ale prosím tě! To je přece po pár letech manželství úplně normální.”

„Tohle mi ale normální nepřipadá,” odporoval mu Adam. „Je v poslední době taková divná! Měl jsem jí asi říct, jak zle to vypadá s naší firmou. Takhle neví, co se děje, a nejspíš mě podezřívá z kdovíčeho “

„Zase to tak nedramatizuj,” uklidňoval ho kamarád. „Podle mě jsi naopak udělal dobře, že jsi mlčel, aspoň jsi jí ušetřil starosti! A teď už jí teprve nic neříkej, jestli dneska uspějeme, budeme brzo z problémů venku.”

„Jenom aby šlo všechno tak hladce, jak si to představuješ,” povzdechl si Adam. „A taky aby pak už nebylo pozdě. Byl jsem z toho úplně na nervy a často se mnou nebylo k vydržení. Na jednu stranu bych se jí snad ani nedivil, kdyby si někoho našla.”

„Určitě nikoho nemá, vždyť ji znáš,” ujišťoval ho Marek a pro jistotu ho hned varoval: „Hlavně neudělej nějakou nepředloženost, víš, jak to dopadlo tenkrát!”

„Toho se neboj, to nepřipadá v úvahu,” ujistil ho Adam. „I kdyby měla milence, jí bych se ani nedotknul, zato jeho bych si pořádně vychutnal! S největší radostí bych mu zpřerážel všechny kostí v těle!”

Markovi na čele naskočily krůpěje studeného potu.

„Myslíš, že by ti to pomohlo?” zabručel.

„To si piš! Jednak bych mu navždycky vyhnal z hlavy všechny

myšlenky na Evu a taky bych si zchladil žáhu. Mně do zelí nikdo beztrestně nepoleze, mně teda ne!”

Marek pootevřel okénko, najednou se mu nějak nedostávalo vzduchu.

„A jak chceš zjistit, jestli někoho má? Dáš ji sledovat?” vyzvídal.

„To ještě nevím, musím to nejdřív promyslet. Hej! Kam to jedeš? Tady jsi měl odbočit!”

„Sakra!” zaklel Marek a v návalu paniky začal intenzívně brzdit. „Nemám se otočit?” navrhnul.

Zkoprnělý Adam nevěřil vlastním uším.

„Na dálnici?” zařval a oběma rukama se chytil sedadla. „Copak ses zbláznil?”

„Tak teda ne,” řekl Marek, přestal brzdit a znovu sešlápl plynový pedál.

Adam zhluboka oddechoval a nevěřícně nad ním kroutil hlavou.

„Jak tě taková pitomost mohla vůbec napadnout?” zeptal se, když se trochu uklidnil. „Omrzel tě snad život?”

„To byl vtip,” zabručel Marek.

„Nevypadalo to!”

V tom měl pravdu, Markovi do smíchu rozhodne nebylo. Už hodnou chvíli měl pocit, že sedí na krabici s dynamitem a může jen bezmocně přihlížet, jak si jeho nic netušící spolujezdec bezstarostně pohrává se zapalovačem. Život ho v poslední době bavil náramně, což o to, ale v jedné věci měl už dávno jasno. Jestli Adam někdy zjistí, že mu Eva zahýbá právě s ním, nastane hotové peklo. Proti tomu, co by se pak odehrálo, mu kličkování na dálnici v protisměru za plného provozu připadalo jako celkem bezpečná záležitost a případná smrt pod koly kamionu docela milosrdná.

Když se Honza večer vrátil z kurzu, kde trpělivě vysvětloval několika po vzdělání prahnoucím důchodcům, co je to vlastně ten záhadný internet, zastihl Gábinu nad nejnovějším typem tabletu.

„Kde jsi ho vzala?” podivil se.

„To je služební,” broukla Gábina.

„To si tě teda šéfové pěkně předcházejí,” žasnul Honza. „Mně by se taky líbil, ale musím si počkat, až ho trochu zlevní. Dvacet litrů za něj nedám.”

„Asi jim za ty peníze stojím,” odpověděla Gábina a vstala. „Jdu ti ohřát večeři.”

Rychle se ztratila do kuchyně, aby se vyhnula dalším otázkám. V práci

totiž neměla zdaleka tak významnou pozici, jak Honzovi tvrdila, a tablet, po kterém už dlouho toužila, si koupila sama. Ze zkušenosti už však věděla, že není radno se s tím manželovi svěřovat. Ještě měla v živé paměti, jak řádil, když si přinesla nový zimní kabát. Zaboha nemohl pochopit, jak za něj mohla dát skoro jedenáct tisíc, kozačky za dalších pět už mu proto radši vůbec neukázala. Od té doby, co změnila zaměstnání, se totiž jejich názory na domácí rozpočet diametrálně rozcházely. Honza, donedávna zvyklý na učitelský plat, šetřil každou korunu, protože chtěl co nejdřív splatit půjčku na byt. Jeho stavební spoření tenkrát pokrylo jen nepatrný zlomek ceny bytu, a i když něco přispěli i jeho rodiče, stejně mu chybělo skoro devět set tisíc, na které už si musel vzít hypotéku. Gábina byla nejdřív srozuměná s tím, že se budou muset uskromnit, když však nastoupila do televize, najednou se před ní otevřel nový svět. Jako pomocná redaktorka však stála teprve na jednom z nejnižších stupínků a těžce snášela propastný rozdíl mezi sebou a těmi, kteří se už léta vyhřívají na výsluní popularity. Užírala se závistí a byla posedlá touhou se jim vyrovnat. Stejně jako oni chtěla cestovat po světě, jezdit luxusními auty a oblékat se v nejlepších salónech. Na takový životní standard však její plat zdaleka nestačil a ona začala hořce litovat, že se tak unáhleně vdala. Se skromným a málo vydělávajícím Honzou se života v luxusu nedočká, to jí bylo víc než jasné. Svoji vysněnou budoucnost viděla po boku docela jiného muže, takového, který bude mít dostatek prostředků na to, aby jí splnil všechna její náročná přání. Nikoho takového však ještě nenašla, a proto zatím vyčkávala. Říkala si totiž, že jako vdaná žena nebude na případné kandidáty působit jako zlatokopka na lovu. Pečlivě si však hlídala, aby neotěhotněla, protože s dítětem na krku by hledání movitého partnera bylo mnohem obtížnější. Jinak si ale čekání na výhodnější partii hodlala zpříjemnit, jak to jen půjde.

„Gábinko, miláčku, dneska se musíme obzvlášť snažit, teď jsou ty nejlepší dny,” zašeptal jí v noci do ucha Honza.

Gábina raději odvrátila hlavu na druhou stranu, aby si náhodou nevšiml, jak zoufale obrátila oči v sloup.

„Já nechci, Honzo!” řekla podrážděně.

„Ale Gábinko, musíme to přece pořád zkoušet! Jinak se toho dítěte nikdy nedočkáme!”

„Jenže mně hrozně vadí, jak mě do toho pořád tlačíš!”

„Ale já tě přece do ničeho netlačím,” vymlouval jí to manžel. „Chci se s tebou prostě jenom pomilovat, protože tě mám rád.”

„To není pravda! Na mně ti vůbec nezáleží, jde ti jenom o dítě!”

„Jak tohle můžeš říct! Copak nevíš, jak moc tě miluju?” hladil ji něžně dál.

Gábina však byla rozhodnutá se milování tentokrát vyhnout i za cenu hádky.

„Dokážeš pochopit, že dneska prostě nechci?” řekla vztekle.

Honza se na ni překvapeně podíval.

„Proč jsi na mě taková, Gábinko?”

„Protože mě rozčiluje, jak mě pořád otravuješ!”

„Tak já tě otravuju?”

„Jo! Nedovedeš pochopit, že mně se nechce tak často jako tobě!”

„A proč se ti nechce? Copak se ti to se mnou nelíbí?”

„Ne!”

Honza se zarazil.

„Řekla jsi ne?”

„Jo!”

„Tak jo, nebo ne?”

„Nelíbí se mi to s tebou a chci, abys mi dal pokoj!” vypěnila Gábina.

Honzovi naráz došla trpělivost, ponižovalo ho, že se musí pořád takhle doprošovat. Pustil ji a převalil se uraženě zpátky k sobě. Spokojená Gábina toho hned využila a otočila se k němu zády.

„Dobrou noc!” houkla.

„Dobrou,” odpověděl tiše.

Dlouho pak ležel s otevřeným očima a snažil se přijít na to, kde asi udělal chybu a proč jeho manželství není tak pohodové, jak by si představoval. Když se s Gábinou seznámili, byla úplně jiná, tehdy mu připadalo, že právě ona mu pomůže vyléčit ránu v srdci po rozchodu se Soňou. Tak náruživá jako Soňa sice nebyla ani tehdy, jenže to už věděl, že druhou takovou hned tak nenajde.

Proč jenom jsem já vůl tenkrát na ty hory jezdil, nepřestával si vyčítat. Kdybych se tak pitomě nevysekal, mohli jsme mít se Soňou už nejmíň dvě děti!

,,Evičko, miláčku, kdy za mnou přijedeš?” naléhal Marek. „Neviděli rr jsme se skoro čtrnáct dní!”

„Musím se domluvit s máti,” odpověděla Eva. „Ale už nevím, co si mám vymyslet.”

„Však ty na něco přijdeš,” zasmál se Marek. „Ale až pak za mnou pojedeš, buď prosím tě hodně opatrná! Vypadá to, že Adam něco tuší.”

„Vážně?” vyděsila se Eva. „Jak to víš?”

„Nedávno mi říkal, že ses teď v poslední době nějak změnila. Tak na něj bud prosím tě aspoň občas milá, ať ho to zase brzo přejde.”

Evě v úžasu poklesla brada.

„A tobě nebude vadit, když na něj budu milá?” zeptala se.

Marek zoufale zavzdychal.

„Samozřejmě že mi to bude vadit!” vzplanul. „Ale co můžu dělat, jednou je to tvůj manžel a rozvést se s ním nechceš!”

Eva se tomu zasmála, a jakmile spolu domluvili, zavolala obratem matce. Markovi pak poslala esemesku, že se s ním může sejít pozítří. Tomu pořádně zatrnulo. Hned si totiž uvědomil, že ve středu před polednem k nim přijedou top klienti, za kterými nedávno s Adamem byli, aby podepsali zatím jen ústně dohodnutý kontrakt. V první chvíli chtěl Evě zavolat, že pozítří nemůže, pak ale dostal strach, že by se tím jejich schůzka mohla odložit na neurčito.

Musím prostě nějak stihnout obojí, umíňoval si. Ráno se v práci jenom mihnu a před obědem budu určitě zpátky.

Jakmile se pak sešli, Eva si neodpustila malou odvetu.

„Byla jsem včera na Adama obzvlášť milá,” řekla. „Náramně si to pochvaloval.”

Marek zavřel oči a bezmocně potřásl hlavou.

„On měl v životě vždycky víc štěstí než já,” povzdechl si. „Aspoň co se týkalo ženských.”

„Myslíš? A co třeba Renata?” culila se Eva.

„Máš pravdu, tu dostal za trest!” vyprsknul Marek a natáhnul ruku. „Pojď ke mně, Evičko moje zlatá, snad tě po tom včerejšku moc nezklamu.”

„Neboj, chtěla jsem tě jenom trochu pozlobit,” smála se Eva. „Adam se hned večer zavřel u sebe v pracovně a ani nevím, kdy si šel vlastně lehnout.”

„V tom případě se nemám čeho bát” zajásal Marek a strhnul ji na sebe.

Jejich souhra byla čím dál dokonalejší, to oba jasně cítili. S každou další schůzkou padaly další a další zábrany a ani jeden z nich už se nebránil těm nejintimnějším praktikám.

„Já tě tak miluju!” ujišťoval ji pak Marek. „Takovou nádheru jsem s žádnou jinou nezažil.”

„A kolik jich bylo?” dorážela rozjařená Eva.

„O tom gentleman přece nemluví!” ohradil se Marek.

Eva se nadzvedla na loktech a pak se na něj vyhoupla.

„Koukej mi to říct, nebo budeš litovat!” vyhrožovala mu a začala ho lechtat v podpaždí.

„Nech mě, to hrozně lechtá!” bránil se se smíchem Marek. „Tohle ze mě nedostaneš ani mučením!”

Rozverná Eva však nepřestávala.

„Tak mučením? S tím můžu začít třeba hned!” vyhrožovala a chytila ho za zápěstí.

Rozesmátý Marek si to nechal klidně líbit a čekal, co se bude dít.

„A jakpak mě chceš mučit?” zajímal se.

„To ještě nevím,” přiznala Eva a začala se rozhlížet kolem. „Záleží na tom, jak moc budeš spolupracovat.”

„Jestli si myslíš, že se nechám třeba něčím svázat, tak na to zapomeň!”

Zničehonic sebou mrsknul, a než se Eva stačila vzpamatovat, už ji měl pod sebou.

„Takhle je to mnohem lepší,” pochvaloval si a chytil za ruce zase on ji. „A teď ti to všechno vrátím!”

„Ne, prosím tě ne! Nesmíš mě lechtat, já jsem hrozně lechtivá!” prosila ho úpěnlivě Eva.

Marek však na její prosby nic nedal, byl úplně u vytržení z toho, jak se pod ním Eva zoufale svíjí. Její aktivní odpor byl pro něj novinkou a i po tak krátké době s ním dokázal udělat divy. Přitiskl se k ní celým tělem a Eva viděla, že se mu neubrání. Dobře však věděla, jak oběma zajistit ten nejlepší zážitek a celou dobu ho tak rafinovaně provokovala, že Marek brzy nevěděl, čí vlastně je.

Panebože, pomyslel si pak, úplně vyřízený. Já jsem vždycky Adamovi záviděl, ale teď mám dojem, že je spíš k politování. Jestli tohle vydržel osm let, musím před ním smeknout. Já na jeho místě bych ráno asi ani nevstal z postele.

„Ty jsi ďábel, Evičko!” zasténal.

Z posledních sil se převalil vedle a přitom mu padnul pohled na hodiny na zdi.

„Prokristapána!” zaúpěl zoufale. „Za dvacet minut mi v práci začíná hrozně důležitá schůzka!”

Vyletěl z postele a spěšně se začal oblékat.

„Evičko, prosím tě promiň! Moc se ti omlouvám, ale přijedou k nám VIP klienti. Adam mě zabije, jestli přijdu pozdě.”

„Co se dá dělat,” řekla Eva zklamaně. „Až tě bude škrtit, tak mu prosím tě hlavně neříkej, kdo tě tak zdržel,” smála se.

K smrti vyděšenému Markovi však do smíchu nebylo ani trochu. Vrátil se k ní, letmo ji políbil a co nejrychleji spěchal pryč.

„Zůstaň si tu, jak dlouho chceš, hlavně pak nezapomeň zamknout!” zavolal ještě z předsíně.

Po cestě porušil několik dopravních předpisů, ale stejně přijel pozdě.

„Proboha kde jste!” lomila rukama jeho asistentka Tereza. „Pan ředitel Svoboda už několikrát volal a hrozně zuří!”

Marek se ani nezdržoval odpovědí, popadl připravené podklady a už se řítil do Adamovy kanceláře. Sotva se objevil ve dveřích, Adam ho doslova probodl pohledem.

„Moc se vám všem omlouvám,” zahlaholil honem, aby ho předběhl. „Ale snad všichni víte, jak to chodí. Auto rok šlape jako hodinky, a pak vás najednou zradí v tu nejnevhodnější chvíli.”

Omluvně se na všechny přítomné usmál a rychle zapadl na své místo u dlouhého stolu. Všichni naštěstí jeho omluvu přijali a pro jejich společnost téměř existenční kontrakt byl úspěšně uzavřen.

„Můžeš mi laskavě říct, kde jsi byl?” obořil se na něj Adam, jakmile se zavřely dveře za posledním klientem.

„Promiň, potřeboval jsem si něco zařídit a nevšimnul jsem si, že už je tolik hodin,” omlouval se pokorně Marek.

„Něco zařídit?” ušklíbl se Adam. „A kvůli tomu si vypínáš mobil? Měl ses vidět, jak jsi vypadal, když jsi sem přišel!”

„A jak jsem vypadal?” podivil se Marek.

„Jako když jsi právě vstal z postele!” hřímal Adam. „Jestli jezdíš v pracovní době za nějakou ženskou, je mi srdečně jedno, to ať si s tebou vyřídí Martina, ale když máme takhle důležitou schůzku, budeš tady příště včas! Rozuměl jsi?”

„Jo,” zabručel Marek. „Už si dám pozor.”

„To doufám,” zasyčel výhružně Adam a kroutil nad ním hlavou. „Taková nezodpovědnost! Copak nevíš, jak na tom jsme? Já jsem na tom makal celou noc, už od rána se tu můžu přetrhnout a ty si klidně někde pícháš!”

Marek se na něj díval a kousal se do rtů.

Už takhle pěkně zuří, říkal si. Kdyby ještě věděl, koho jsem píchal, rovnou by mě zabil.

„Tak promiň,” zabručel ještě jednou omluvně a urychleně se snažil rozběsněnému Adamovi zmizet z očí.

Eva se na rozdíl od něj v klidu oblékla, zamkla byt a vrátila se k matce pro Martínka. Matka už ji netrpělivě vyhlížela, předtím Eva tak spěchala, že se jí ani nestačila pochlubit dobrou zprávou.

„Teď už na mě čas máš?“ zeptala se.

„Jo, teď už jo,” odpověděla Eva. „Copak máš na srdci?”

„Představ si, že mi na pracáku našli brigádu!”

„Fakt? Tak to je skvělá zpráva! A na jak dlouho?”

„Na dva měsíce! Už brzo vypukne předvánoční šílenství, a při něm se v supermarketech hodí každá ruka.”

„Dva měsíce ale nejsou zrovna moc.“

„Nejsou, ale já jsem vděčná i za to. Sice budu mít Vánoce zase v poklusu, ale na to už jsem zvyklá a Franta teď stejně není skoro vůbec doma.”

„Vážně?” podivila se Eva. „To má tolik zakázek?”

„No jéje, to bys koukala!”

„A jak je bez internetu shání?”

„Vy mladí máte pocit, že dneska člověk bez internetu nemůže existovat,” ušklíbla se matka. „Franta ho na nic nepotřebuje, pracuje tak perfektně, že mu zákazníci dělají reklamu sami. Vždycky jim jenom nechá vizitku a oni už si to řeknou mezi sebou. Zakázek má tolik, že neví, kam má dřív skočit, obzvlášť teď, kdy si všichni chtějí v bytech ledacos vylepšit. Od rána do večera je z domu a já mám konečně klid.”

„To jsi ráda, vid?” smála se Eva.

„To teda jo!” potvrdila jí matka. „A víš, co chce od Ježíška?”

„Novou vrtačku?” odhadovala Eva.

„Jsi blízko, ale tu už si náhodou koupil. Teď chce novou sadu nářadí a aspoň dvoje montérky, aby prý nedělal ostudu.”

„A ty si troufneš vybírat mu nářadí?” žasla Eva.

„To by to dopadlo!” zhrozila se matka. „Nářadí si samozřejmě koupí sám, já mu vyberu tak leda ty montérky.”

„Ale vybírej je pečlivě!” nabádala ji se smíchem Eva. „Když bude vypadat dobře, třeba dostane od zákaznic nějakou tu stovku navíc.”

„Dej pokoj!” okřikla ji matka. „Náhodou jsem ráda, že už má za sebou šedesátku. Kdyby byl mladší, moc klidu bych asi neměla. Je to přesně, jak jsi říkala, většinou si ho objednávají osamělé ženské a pro ty je asi svátek mít v bytě chlapa, i když je to jenom řemeslník. Pěkně si ho předcházejí, kafe s nějakou buchtou dostane skoro vždycky, někdy i chlebíčky, a občas dokonce oběd nebo večeři.”

„Tak vidíš, jak dobře jsem ti poradila,” chválila se Eva.

„Jo, je to prima, akorát si teď každou chvíli vzpomenu na to rčení o ševcově ženě a kovářově kobyle. Už čtrnáct dní nám v koupelně kape kohoutek a Franta, místo aby ho opravil, mi pořád dokola vysvětluje, že na takovou hloupost teď absolutně nemá čas.”

„Dobře ti tak,” smála se škodolibě Eva.

Adam sice v práci trochu vychladnul, ale na společníkovo nezodpovědné chování si potřeboval postěžovat ještě večer.

„Představ si, že jsme se čtrnáct dní připravovali na klienty, co k nám dneska přijeli, a ten poděs Marek hned po ránu někam zmizel a přišel na to jednání pozdě.”

Eva rychle vstala a šla zalít květiny, aby si Adam nevšiml, jak zčervenala.

„A řekl ti, kde byl?” zeptala se.

„To mi ani nemusel říkat,” ušklíbl se Adam. „Bylo to na něm vidět na první pohled.”

Eva ztuhla.

„A co na něm bylo vidět?”

„Že byl za nějakou ženskou! Ten neřád si taky nedá pokoj.”

Eva pevněji sevřela konvičku.

„A dělá to často?”

„To nevím, zase tak ho nehlídám, ale dneska bych ho byl nejradši uškrtil. Málem jsme kvůli němu přišli o ten kontrakt!”

„Ale nakonec to dobře dopadlo, ne?”

„Naštěstí jo, jinak bych ho byl fakt zabil a tu jeho ženskou nejspíš taky.”

„Copak ty víš, kdo to je?” zarazila se Eva.

„Nemám tušení, ale kdyby z toho obchodu sešlo, asi bych to z něj vymlátil.”

„No to snad ne,” řekla Eva pohoršené. „Poslyš, a co ty? Ty si taky v pracovní době občas někam odskočíš?”

„No dovol!” ohradil se Adam. „Já k tomu přece nemám důvod.”

„Jenom aby!” řekla pochybovačně Eva a přešla k palmě v rohu pokoje.

„Tomu věř!” ujistil ji Adam. „Víš, co ti ale řeknu?” pokračoval po chvíli. „I když mě tak strašně vytočil, nakonec jsem se přistihnul, že mu skoro závidím.”

„A co proboha?”

„Ten vzrušující zážitek, co měl asi za sebou.”

Eva se sehnula, aby ze země sebrala neviditelné smítko.

„To to na něm bylo tak vidět?”

„Jo,” pousmál se Adam. „Byl úplně mimo.”

„Jen mu to přej!” zamumlala Eva. „S Martinou jsou svoji už patnáct let a asi už je to spolu moc nebaví.”

„Ale, ale!” podivil se Adam. „Koukám, že jsi nějak změnila názor! Copak se stalo, že jsi k nevěře najednou takhle tolerantní?”

Eva hledala záchranu, kde se dalo.

„Bojím se, že mě podvádíš,” odpověděla tiše.

„Já že tě podvádím? To je přece nesmysl! A ještě dneska ti to dokážu.”

„Jak proboha?”

„Půjdeme si dřív lehnout a taky si dopřejeme hodně vzrušující zážitek. Co na mě tak vyděšeně koukáš?”

„Já, já…” koktala Eva, „já jsem zrovna dneska s něčím takovým moc nepočítala!”

„To je ale jedině dobře, tyhle věci se stejně nemají plánovat dopředu,” řekl Adam a mrknul na ni. „Tak běž zkontrolovat děti, já se zatím vykoupu,” dodal a něžným plácnutím ji popostrčil ke dveřím.

Eva se otočila a s vytřeštěnýma očima zamířila do dětského pokoje.

To je teda nadělení, říkala si cestou. Asi jsem měla místo pedagogiky vystudovat herectví, dneska by se to obzvlášť hodilo!

,,Mami, představ si, že tatínek bydlí s nějakou paní a ta paní má kluka a ten říká našemu tatínkovi tati!” žalovala Denisa po první víkendové návštěvě u otce a jeho druhé rodiny.

Helena v rozpacích stiskla rty.

„A tatínek ti nevysvětlil, proč to tak je?” zeptala se.

„Ne!” odpověděla Denisa. „Jenom nám říkal, že ho máme brát jako brášku a že s ním máme dobře vycházet. Ale jak s ním máme dobře vycházet, když ho má tatínek radši než nás?”

„Ale to přece není pravda!” vymlouvala jí to maminka.

„Jak to, že není? Musí ho mít radši, když s ním ted bydlí! Jinak by přece zůstal tady,” argumentovala Denisa.

„Ty moje beruško,” objala ji s povzdechem Helena. „Všechno je to mnohem složitější, ale tomu ještě nemůžeš rozumět.”

Denisa se uraženě nafoukla.

„A co ta paní, byla na vás hodná?” obrátila se Helena raději na Nikolku.

„Nejdřív nám dala čokoládu, ale pak na nás tatínkovi žalovala, že si s tím Tomášem nechceme hrát,” odpověděla mladší dcera.

„A co na to tatínek?”

„Domlouval nám a pak nás vzal všechny tři na procházku. Ale my se s tím Tomášem stejně nebavily.”

Denisa i Nikolka se střídaly ve vyprávění a díky tomu Helena získala dost jasnou představu, jak asi víkend probíhal. Z pobytu u tatínka nebyly nadšené ani trochu, Nikolka mu měla dokonce při loučení říct, že k němu příště půjde jedině tehdy, pokud tam nebude Tomáš. Ten jim zřejmě vadil ze všeho nejvíc, obě na něj evidentně žárlily a nechtěly se smířit s tím, že docela cizí kluk má teď jejich tatínka jenom pro sebe.

Helena je v duchu litovala a cítila se provinile. Ona sama na rozdíl od nich prožila báječné dva dny. Sotva za nimi zapadly dveře, hned je vystřídal nedočkavý Lukáš. Bylo to poprvé, co spolu strávili celý víkend, však také měli co dohánět. Převážnou část soboty strávili v posteli, pak si zajeli na večeři a po návratu domů poseděli u láhve vína. V kolotoči posledních týdnů neměla Helena na něco takového vůbec čas a víno jí zachutnalo tak, že si vůbec neuvědomovala, kolik ho tentokrát vypila. Alkohol jí brzy stoupnul do hlavy a pořádně ji rozjařil. Takhle rozvernou ji Lukáš ještě neviděl, podnapile se hihňala, neustále se k němu vinula, a pak se mu dokonce začala dobývat do kalhot.

„Tak mám dojem, že s tebou bude dneska docela legrace,” konstatoval pobaveně.

„A to ti snad vadí?” zeptala se a šermovala mu před obličejem rukou.

„Vůbec ne, ale nebude lepší jít do ložnice?”

„Na to je čas,” odpověděla Helena. „Tady je víc místa.”

„Víc místa na co?” nechápal Lukáš.

„Na striptýz,” odpověděla Helena a s potížemi vstala.

Lukáš na ni vyvalil oči.

„Striptýz? Ty už jsi ho někdy dělala?”

„Né, ještě ne, ale Eva ho manželovi dělávala často,” odpověděla ztěžka Helena. „A když to zvládla ona, tak to přece musím zvládnout taky, no né?“

Lukáš dobře viděl, jak se zapotácela, ale o nečekaný zážitek se nechtěl připravit. Docela zalitoval, že je na rozdíl od Heleny střízlivý, sáhl po láhvi, dolil si skleničku a naráz ji vypil.

„Tak můžeš začít!” vyzval ji.

„Moment,” řekla Helena a zase zašermovala rukou. „Chybí tady hudba!”

Přešla k věži, vybrala vhodné cédéčko, a jakmile se pak rozezněly první tóny písničky, začala se vlnit v rytmu hudby.

„Byl jsi někdy na striptýzu?” zeptala se.

„Ne, nebyl.”

„A žádná ta tvoje ženská ti ho nepředváděla?”

„Ne, moje ex byla stydlivka a u těch ostatních na to nebyl čas.”

„Fajn!” řekla spokojeně Helena. „Aspoň nemáš s čím srovnávat.”

Pak už ztichla a snažila se svoje rádoby taneční pohyby co nejlíp zkoordinovat s hudbou. Na začátečnici byl její výkon celkem slušný, to

musel Lukáš uznat, ale dobře viděl, jak velkou měrou se na jejím chování podílí alkohol. Odkládala jednu součást oblečení za druhou a nešetřila přitom ani lascivními pohyby ani dráždivými pózami.

Měl jsem si ji nahrát, smál se v duchu, když chytal podprsenku, kterou po něm hodila. Až vystřízliví, nebude mi chtít věřit, co všechno tu vyváděla.

Vtom si uvědomil, že má v kapse mobil, a rychle po něm sáhnul.

„Vypadáš nádherně,” řekl. „Udělám si pár obrázků na památku.”

Ovíněné Heleně vůbec nevadilo, že si ji fotografuje a natáčí, a bezstarostně před ním pózovala v čím dál odvážnějších a vyzývavějších pozicích. Její vystoupení se však pomalu chýlilo ke konci, nic víc než tanga už na sobě neměla. Otočila se k němu zády, ohnula se skoro až k zemi a za svůdného kroucení zadečkem si stáhla miniaturní kalhotky. Pak k němu zacouvala, sedla si mu na klín a zavrtěla se.

„Máš toho na sobě zbytečně moc,” konstatovala nespokojeně a zase vstala. „Trochu ti pomůžu!” škytla a začala mu rozepínat kalhoty.

Lukáš si na sex s ní nikdy nestěžoval, ale v životě by ho nenapadlo, jak skvělou investicí může být pouhá láhev vína. Rozdováděná Helena mu připravila tak fantastický zážitek, že měl co dělat, aby ho ukočíroval. Ze začátku se snažil tlumit její hlasité projevy slasti, bál se pohoršených reakcí sousedů, když ho však drsně chytila za jeho chloubu a začala ho razantně dráždit, pustil sousedy z hlavy a radši se staral o to, aby sám nepřišel k úhoně. Takovou dračici ještě v posteli neměl, jenom litoval, že konec přišel tak náhle. Sotva doznělo její sténání, při kterém jí musel přikrýt ústa rukou, okamžitě tvrdě usnula.

Když se Helena ráno probudila, cítila se všelijak, ale díky kvalitnímu vínu opravdovou kocovinu neměla. Nechtěla však dopustit, aby ji Lukáš viděl neupravenou, a potichu se vyplížila do koupelny. Ještě nebyla úplně hotová a už slyšela volání: „Kde jsi tak dlouho?”

„Hned jsem zpátky,” ozvala se.

„No proto!”

Jakmile vklouzla zpátky do postele, přitáhl si ji Lukáš majetnicky k sobě.

„Těšil jsem se, že se konečně nebudu probouzet sám, a ty mi hned po ránu utíkáš!” řekl vyčítavě.

„Chyběla jsem ti?”

„No jasně!” ujistil ji. „Žít s ženskou je sice někdy utrpení, ale takhle po ránu to má i svoje výhody,” řekl a převalil se na ni.

Po vydatné snídani prolenošili celé dopoledne. Helena mu chtěla předvést své kuchařské umění, ale Lukáš nechtěl o vaření ani slyšet a dal přednost dovezené pizze. Když se přiblížila čtvrtá hodina, Helena znervózněla.

„Asi bys měl radši už jít,” prohodila. „Roman má sice holky přivézt až v pět, ale on obvykle na čas moc nekouká a já bych byla nerada, kdybyste se tu setkali.”

„Myslíš, že bych od něj nějakou schytal?”

„To ne,” pousmála se Helena. „Spíš si myslím, že se tě trochu bojí.”

„On mě?” žasnul Lukáš. „Co je to za blbost? Spíš bych se snad měl bát já jeho, ne?”

„Normálně jo!” uznala Helena. „Jenže on má o tobě asi trochu zkreslenou představu.”

„Jak zkreslenou?” nechápal Lukáš.

„Nedávno se mě ptal, jestli nemáš kérky.”

„Jak proboha na takovou pitomost přišel?” žasnul Lukáš.

„Hádej, můžeš třikrát!” culila se Helena.

Když Lukáš uviděl, jak pomalu rudne, začalo mu svítat.

„Aha!” řekl. „Už začínám chápat! Po těch deseti letech tě má dokonale přečtenou a předpokládá, že u mě hledáš to, co jemu chybělo.”

Helena zčervenala ještě víc a to ho rozesmálo.

„Myslí si, že jsem primitivní svalovec, co si tě hodí přes rameno a odvleče do džungle?”

„Jo, něco na ten způsob si asi chvíli myslel,” připustila rozpačitě Helena.

„Tak to je prima, aspoň ze mě má respekt!” bavil se Lukáš. „Ale v tom případě bych se tu s ním fakt nerad potkal. Kdyby viděl, jaká je skutečnost, možná by si začal vyskakovat.”

„Teď už je asi v obraze,” mínila Helena. „Jestli mu to tak moc vrtalo hlavou, nejspíš využil příležitosti a vyzpovídal holky. Ví přece, že tě znají.”

„Tak to abych snad radši šel,” řekl Lukáš a zvedl se k odchodu.

Když si dával do kapsy mobil, vybavil se mu včerejší večer.

„Díky za tu hezkou památku,” prohodil.

„Za jakou památku?” nechápala Helena.

Lukáš vyhledal v mobilu první fotografii a podržel jí ho před očima.

„Podívej se sama,” řekl a začal listovat.

„Kristepane!” zhrozila se Helena, až se chytila za pusu. „To jsem přece já!”

„No jasně!” smál se Lukáš. „A jak vidíš, ohromně ti to sluší!”

„Proboha, co jsem to tady vyváděla! Já si na to vůbec nepamatuju!”

„To přece nevadí, úplně stačí, že na to jen tak nezapomenu já. Byla jsi skvělá, kam se na tebe hrabe profesionálka.”

„Aby ne, když jsem byla namol! Ukaž, kolik těch fotek tam vlastně máš?”

Snažila se vyškubnout mu mobil z ruky, ale Lukáš před ní šikovně uhýbal.

„Docela dost a jedna je hezčí než druhá,” smál se.

„Okamžitě je všechny vymaž! Co kdyby je u tebe někdo viděl!”

„Ale prosím tě, kdo by se mi asi tak hrabal v mobilu! Kdepak, ty fotky si schovám na památku, ještě se mi budou hodit!”

V Heleně hrklo.

„Neblázni Lukáši!” varovala ho. „Tohle není žádná legrace, oba přece dobře víme, jak snadno se tyhle fotky dají zneužít!”

Lukáš ji objal a pohladil po vlasech.

„Ale Helenko, toho se neboj, dělám si legraci,” ujišťoval ji. „Nikdo kromě mě je neuvidí, to ti slibuju.”

„Tak je hned vymaž, ať mám klid!”

„To já ale právě nechci!” odmítal Lukáš. „Sama víš, jak málo na mě máš teď času! Když mi bude doma smutno, prohlídnu si je a budu mít pocit, že jsi tam se mnou.”

Helena se mu zadívala do očí.

„Lukáši, můžu ti věřit?”

„Samozřejmě, Helenko,” řekl a pohladil ji po tváři. „Přece si o mně nemyslíš, že jakmile přijedu domů, vyvěsím je na facebook!”

„To ne.”

„Tak vidíš,” řekl Lukáš chlácholivě.

Helena byla z kompromitujících fotografií celá nesvá, nebylo jí to však nic platné, s Lukášem už nic nepořídila.

V pátek večer přijel na víkend domů Ondra. Šárka připravovala v kuchyni večeři, jeho otec si zatím za stolem četl noviny.

„Ahoj tati, ahoj Šárko!” vítal se s nimi.

„Ahoj, to je dost, že se taky ukážeš doma,” konstatoval otec. „Tak jak ti to jde ve škole?”

„Ale tati, jak se mě můžeš takhle pitomě ptát!” protestoval Ondra. „Copak jsem na základce?”

„To sice nejsi, ale přesto bys měl s otcem mluvit slušně!” napomenul ho otec.

„Snažím se,“ odpověděl Ondra. „Ale fakt nevím, co bych ti měl vykládat o škole, když už do ní skoro vůbec nechodím.”

„A proč ne?” podivil se otec.

„Protože jsem v páťáku a makám na koleji na diplomce!”

„Aha! A jak jsi daleko?”

„Zatím dost blízko, jde to hrozně pomalu,” odpověděl Ondra. „Co bude k večeři?” obrátil se na Šárku.

„Těstoviny s tuňákem,” odpověděla.

„Fajn, ty já rád,” zaradoval se Ondra.

„To vím, proto je taky dělám,” usmála se Šárka a za otcovými zády na něj spiklenecky mrkla. „Jak se má Katka?”

„Dobře,” odpověděl Ondra a po malém zaváhání dodal: „Ale už spolu nechodíme.”

Šárka se na něj překvapeně otočila.

„Ne? Něco jste si udělali?”

„To ani ne, ale stejně mi dala kopačky,” odpověděl Ondra.

„A proč?” zeptal se otec.

„Nechala se zblbnout jedním Italem a chce se za ním hned po promoci odstěhovat.”

„Vážně?” podivila se Šárka. „Nic si z toho nedělej, kdoví jak to nakonec dopadne!” chlácholila ho. „Možná to byla jenom taková ta typická letní láska a přes zimu je to oba přejde.”

„Možná,” připustil Ondra. „Ale já už ji zpátky stejně nechci.”

„Máš recht!” ozval se otec. „Ženská, která využije každou příležitost k tomu, aby ti nasadila parohy, stojí za starou bačkoru. O takovou bych si neopřel ani kolo!”

Kuchyní se rozlehla ohlušující rána, následovaná zvukem tříštícího se skla. Oba muži se vyděšeně ohlédli po zdroji nečekaného hluku.

„Co děláš?” obořil se polekaný Václav na manželku.

„Promiň,” špitla vyděšeně. „Vyklouzla mi z ruky sklenička.”

Sklonila hlavu a šla si pro lopatku se smetáčkem. Václav popuzeně sledoval, jak pečlivě zametá střepy, a chystal se jí pořádně vynadat. Jak se však zvedala, všimnul si slz v jejích očích.

„Ty ses řízla?” zeptal se.

„Ne.”

„Tak proč brečíš?”

„Mrzí mě, že jsem ji rozbila,” řekla Šárka nešťastně. „Byla to tvoje oblíbená.”

Její lítost nad rozbitou skleničkou Václava dojala. Vstal, vzal jí lopatku se smetáčkem z ruky, odložil je a objal ji.

„Co blázníš!” napomenul ji. „Přece bys nebrečela kvůli skleničce!”

Zatímco ji hladil po vlasech, dívala se Šárka přes jeho rameno na Ondru. Ten na rozdíl od otce věděl, že její slzy a červeň ve tvářích nezpůsobila rozbitá sklenička, a povzbudivě na ni zamrkal. Po večeři odešel do svého pokoje, ale tentokrát si nepustil ani žádnou hudbu, jak bylo jeho zvykem, místo toho číhal na vhodný okamžik, kdy si s ní bude moci nerušeně promluvit. Jakmile uslyšel, že otec odchází do koupelny, okamžitě seběhl potichu dolů.

„Jak se daří našemu synovi?” zeptal se a pohladil ji po břiše.

„Dobře,” odpověděla Šárka. „Ale u doktora jsem byla teprve jednou a zatím jsem se toho moc nedozvěděla.”

„Problémy ale nemáš?” ověřoval si Ondra.

„Ne, to ne.”

„Fajn, kdy má táta noční?””

„Proč tě to zajímá?” zeptala se zaraženě Šárka.

„Rozchod s Katkou mě dost sebral, potřebuju utěšit.”

„Na to zapomeň! Já už tátovi nikdy nezahnu, mám ho ráda a nechci mu ubližovat. A sám jsi slyšel, co si myslí o nevěře.”

„Je to stará škola, dneska už se to tak nebere,” ujišťoval ji Ondra.

„Tak jsem asi taky stará škola, ale tátu už podvádět nebudu.”

„To tě bude ale mrzet!” varoval ji Ondra. „Přece to potřebuješ zrovna tak jako já!”

„Na to ale mám tátu!”

„Jenže ten ti jako chlap nestačí.”

„Jak tě to napadlo?” zeptala se dotčeně Šárka.

„Došlo mi to, když jsem uviděl ten vibrátor,” ušklíbl se Ondra.

Šárka zrudla jako pivoňka.

„Ty šmíráku jeden!” obořila se na něj.

Ondra ji popadl za ramena.

„Klid Šárko, to bylo nedopatření, hledal jsem tenkrát jenom kapesník.”

„Neměla jsem tě do naší ložnice nikdy pouštět,” povzdychla si Šárka. „O tom vibrátoru neví ani táta.”

„Já mu nic neřeknu, toho se neboj,” ujišťoval ji Ondra. „Už tenkrát mě mrzelo, že jsem ho našel. Moc se ti za to omlouvám, nechtěl jsem nijak slídit. Ale když už jsem ho jednou objevil, nedalo mi to a občas jsem ho zkontroloval.”

Šárka vyvalila oči.

„Jak zkontroloval?” vyjevila se.

„Když jsem si ho poprvé prohlížel, zjistil jsem, že ti v něm vytekly baterky. A podle toho, že jsi na to nepřišla, jsem poznal, že ho vůbec nepoužíváš.”

„Ale vždyť je v pořádku!” vyhrkla Šárka dřív, než si uvědomila, že se tím prozradí.

Ondra se pobaveně usmál, když uviděl, jak zase rudne.

„Aby ne! Před odjezdem jsem ti ho vyčistil a baterky jsem vyměnil. Tušil jsem, že po něm zase sáhneš, až odjedu.”

Šárka nevěděla, kam s očima. Naštěstí ji z trapné situace vysvobodil manžel.

„Šárko, neumyla bys mi záda?” zavolal z koupelny.

„Už běžím, Vašíku,” odpověděla s úlevou a pospíchala za ním.

Během víkendu už s Ondrou neměli příležitost popovídat si o samotě, ale Šárka byla jedině ráda. Život s Václavem byl až moc poklidný, ale jí přesto vyhovoval a dokázala si ho vážit. Připadala si jako loďka, která po dlouhé plavbě na rozbouřeném moři konečně našla klidnou zátoku a rozhodně nehodlala riskovat, že by o ni kvůli chvilce potěšení zase přišla. Po dítěti toužila už před mnoha lety, kdy žila s Filipem, ale ten o něm nechtěl ani slyšet. Dítě počaté při znásilnění brzy potratila, ale s odstupem času toho nelitovala, vždyť tenkrát ani pořádně nevěděla, který ze tří násilníků je jeho otec. Mnohem víc ji deptal strach, jestli bude po potratu schopná donosit zdravé dítě. Několikaleté čekání na něj jí důkladně přerovnalo priority a teď už věděla, co je pro ni v životě nejdůležitější. Při rozvážném milování s Václavem se jí občas zastesklo po vášnivých chvilkách s Ondrou, ale vztah s ním považovala za uzavřenou kapitolu a byla pevně rozhodnutá uchovat si ho jenom jako krásnou vzpomínku.

Snad na tom ani nezáleží, jestli to dítě zplodil otec nebo syn, ujišťovala se. Nejdůležitější je, že bylo počaté z lásky.

VII. LISTOPAD

,,Adame, nerozmyslel sis to s tou oslavou?” ptala se Eva už poně-kolikáté.

„Nerozmyslel!” odpověděl rázně. „Žádnou velkou oslavu pořádat nebudu a jako dárek mi stačí jenom nějaká maličkost.”

Eva zklamaně protáhla obličej, pořád nemohla přijít na to, proč se Adam tolik brání oslavě svých čtyřicátých narozenin. Donedávna automaticky předpokládala, že při té příležitosti uspořádá podobnou oslavu jako v létě Marek, jen s tím rozdílem, že tentokrát nebude možné slavit pod širým nebem. Jenže když se ho na to před pár týdny zeptala, řekl jí, že s žádnou velkolepou oslavou nepočítá a ani si nepřeje, aby mu kupovala drahý dárek. Jeho neochotu oslavit tak významné životní jubileum nemohla pochopit. Vyptávala se na to dokonce i Marka, od něj se však samozřejmě pravdivého vysvětlení nedočkala. Marek moc dobře věděl, že je ochotná se s ním scházet jenom proto, že si špatně vykládá Adamovu častou popudlivost a podrážděnost a jeho malý zájem o milostné hrátky. On sám v takovém stresu jako jeho společník zdaleka nebyl. Sice se také obával krachu společnosti, kterou spolu dlouhá léta budovali, na rozdíl od něj však měl krytá záda. Jeho otec vlastnil velmi prosperující podnik, a i když už dávno synovi pomáhal leda tak příležitostnou radou, bylo jisté, že kdyby bylo nejhůř, na holičkách ho nenechá. Adam žádné takové zázemí neměl, od něj naopak všichni očekávali, že v případě nouze podá pomocnou ruku on jim. Oslavu pro přátele by sice mohl uspořádat bez problémů, na svém účtu měl peněz dost, byl ale opatrný a bál se přehnaně utrácet. Výdaje jejich domácnosti dosahovaly hodně vysokých částek a dovedl si spočítat, jak závratným tempem by peníze z účtu ubývaly, kdyby se jejich společnost opravdu položila. Poslední optimistické výsledky bral zatím s rezervou a jakékoliv zbytečné utrácení hodlal odložit až na dobu, kdy si bude jistý, že jsou definitivně z nejhoršího venku.

„Opravdu nevíš, proč Adam nechce svoje čtyřicátiny oslavit, jak se sluší a patří?” ptala se znovu Eva svého milence, když už leželi přituleni jeden k druhému a odpočívali.

„Fakt nevím, už jsem se ho na to několikrát ptal, ale ani mně to nijak nevysvětlil,” odpověděl Marek a ani se při té lži nezačervenal.

„Já pořád nemůžu pochopit, proč na nás v poslední době tak šetří,” řekla Eva. „Dřív mi každou chvíli něco kupoval, a teď už dokonce neroz-mazluje ani děti. Martínek bude mít svátek a já nesmím za dárky pro něj utratit víc jak tři tisíce. Koukala jsem na to jako blázen, nikdy dřív mě takhle neomezoval.”

„A jak si to vysvětluješ?” vyzvídal opatrně Marek.

„Připadá mi, že už mu na nás vůbec nezáleží,” povzdychla si Eva. „Už mě dokonce napadlo, jestli nemá někde ještě jednu rodinu.”

„Rodinu?” podivil se Marek. „Jak jsi na tohle proboha přišla?”

„Je to trend dnešní doby,” povzdechla si Eva. „Mezi mužskými, co nemusejí hledět na korunu, se tyhle manýry šíří jako nákaza. Asi si tím chtějí zvýšit sebevědomí nebo co, zřejmě jim dělá dobře pomyšlení, že si to můžou dovolit.”

„Nepřeháníš trochu?” brzdil ji Marek. „O pár známých sice vím, že mají milenky, ale že by měli dvě rodiny, o tom dost pochybuju.”

„Možná o tom jenom prostě nevíš,” namítla Eva. „Takovou věcí se přece nikdo nechlubí na potkání.”

„To je pravda,” uznal Marek. „A ty znáš někoho, kdo by měl dvě rodiny?”

„Jo, zrovna manžel mojí kamarádky Heleny si se svojí milenkou pořídil dítě. Nejdřív k nim chodil jenom tajně, ale když se to po pár letech provalilo, začal se u obou rodin docela regulérně střídat.”

„To jsou mi věci!” vrtěl hlavou Marek.

Sice nevynechal ani jedinou příležitost, aby v Evě nenápadně přiživil její podezření, že ji Adam podvádí, ale tohle byla silná káva i na něj. Vymlouvat jí to nechtěl, ale pokoušet se jí vsugerovat, že má Adam někde ještě další dítě, nebo dokonce děti, to přece jenom nedokázal. Raději se k ní naklonil a políbil ji.

„Ale Evičko, na tohle radši nemysli,” řekl. „A jestli na tobě Adam šetří, já ti to vynahradím.”

„To ať tě ani nenapadne!” varovala ho Eva. „Mně přece vůbec nejde o dárky, mnohem víc mi vadí ta jeho neupřímnost a neochota mi cokoliv vysvětlit.”

Marek se ocital na čím dál tenčím ledě, však mu dalo pěknou práci přimět Adama k mlčení.

„Nech už těch řečí o Adamovi, prosím tě,” řekl naléhavě. „Já mezi nás Martinu taky netahám.”

V tom mu Eva musela dát za pravdu. Povídat si při schůzce s milencem o manželovi jí přišlo opravdu nevhodné a raději zmlkla. Jinou možnost nakonec ani neměla, Marek právě zahajoval další kolo.

„Zavři oči,“ řekl.

Eva hned poslechla, ze zkušenosti už věděla, že po takovém požadavku se obvykle dočká něčeho mimořádně příjemného. A opravdu, Marek vytáhl veliký šátek a začal jí zavazovat oči. Slastně vzdychla v očekávání jeho polibků, ale Marek jí jen přejel rukou po těle, ale k ničemu dalšímu se neměl.

„Lež a nehýbej se,“ přikázal jí.

Podle zhoupnutí postele poznala, že z ní vstal, a to ji překvapilo. Klapnutí dveří jí pak prozradilo, že dokonce odešel pryč z místnosti.

Co se to děje? Co to na mě proboha chystá? divila se.

Byla v pokušení si šátek stáhnout a podívat se, ale to už se Marek vracel zpátky. Natáhl se k ní, políbil ji a jednou rukou ji začal hladit.

„Nelekni se, bude to studit,” upozornil ji.

„Co bude…?”

Než to stačila doříct, ozval se syčivý zvuk a na levé ňadro jí začala dopadat jakási studená hmota. Vyjekla leknutím, ale totéž už se opakovalo na pravém ňadru. Začala tušit, co by to tak asi mohlo být. Sotva však zvedla ruku, aby si svoji domněnku ověřila, Marek ji za ni chytil.

„Ne! Já sám! “řekl.

„To je šlehačka?” vydechla.

,,Jo.“

„Jak tě to proboha napadlo? Budu celá upatlaná!”

„Ale nebudeš,” ujistil ji Marek. „Brzo po ní nezůstane ani stopa, to tě ujišťuju.”

Přisunul se k ní blíž a začal šlehačku pomalu slízávat. Střídání studené šlehačky a jeho horkého jazyka bylo fantastické, něco takového ještě nikdy nezažila. S Adamem sice kdysi vyváděli kdeco, ale jeho odpor k jídlu v posteli byl tak veliký, že se podobným praktikám vyhýbal.

„Tak co? Líbilo?” zeptal se Marek, když slízal poslední zbytek.

„Senzace,” vydechla Eva

„Fajn, tak směle dál!”

Posunul se níž, oběma rukama ji chytil za vnitřní stranu stehen a roztáhnul jí nohy od sebe.

„Ne, tam ne!” protestovala vyděšeně Eva a ze všech sil se snažila dát nohy zase zpátky k sobě.

„Neboj, přímo tam ti to stříkat nebudu, mohla bys mi pak klouzat!” zasmál se pobaveně Marek.

Klekl si jí mezi nohy a na pečlivě vyholeném místečku vytvořil úhlednou pyramidu. Když pak do ní zabořil obličej, leknutím zapištěla, jak se jí studená šlehačka rozstříkla po slabinách. Jakmile Marek slízal všechnu šlehačku, chvíli ji hladil, pak popolezl výš a klekl si nad ni.

„A teď jsi na řadě ty!“ řekl.

„Cože?Já?“

„Jo! Ted budeš zase chvíli lízat ty.“

„Ale…”

„Protesty se nepřijímají, víš, kolik šlehačky už mám v sobě já?”

„Tak dobře, ale musíš mi sundat ten šátek!”

„Kdepak, vidět nepotřebuješ, na tohle ti stačí hmat,” odmítl Marek.

Do pravé ruky jí vložil sprej se šlehačkou, ale ruku jí nepustil. Bylo mu jasné, že pokud nechce mít šlehačku po celé posteli, musí ji vést. Jakmile společně nastříkali šlehačku na jeho už znovu ztopořený penis, začal jí ho pomalu zasouvat do úst. Eva zaprskala, jak ji šlehačka zašimrala v nose, ale bylo vidět, že je odhodlaná se s nezvyklým úkolem statečně poprat.

„Dej si záležet!” povzbuzoval ji Marek. „Jestli tam něco necháš, budeš to mít vevnitř!”

A Eva se opravdu činila. Marek už si mohl být dávno jistý, že po šlehačce nezůstalo ani stopy, ale na změnu polohy nijak nespěchal. Teprve za hodnou chvíli se posunul níž a začal si razit cestu jejím ulepeným klínem. Dveře k dalšímu fantastickému vyvrcholení byly pro oba otevřené dokořán.

„Ty jsi ďábel,” vydechovala Eva, když jí rozvazoval šátek. „To bylo teda něco! Tohle jsem zatím viděla jenom ve filmu.”

„Vážně?” divil se Marek. „Já myslel, že pro tebe to bude docela běžná věc!”

„Ne, nic, co souvisí s jídlem, jsme nikdy nevyzkoušeli,” odpověděla Eva. „Adam jídlo v posteli nenávidí.”

„A vy jste si to spolu vždycky rozdávali jenom v posteli?”

Eva zčervenala.

„Ne, to ne,” řekla rozpačitě. „Ale na tyhle praktiky nějak nikdy nedošlo.”

„To jsem rád, že aspoň v něčem jsem byl u tebe první,” pochvaloval si Marek. „Sliboval jsem ti, že se ti moje triky budou líbit, vzpomínáš si? A teď se jdeme osprchovat, společnou koupel jsme si taky ještě nevyzkoušeli.”

„Copak ty už dneska nejdeš do práce?”

„Ukázat bych se tam asi ještě měl, ale do večera času dost,” zasmál se bezstarostně Marek.

Oslava Adamových čtyřicátých narozenin se na jeho výslovné přání odehrála doma a jen v rodinném kruhu. Karel s Janou a maminkou přivezli i Dominika, takže kromě Lucky byli po dlouhé době zase kompletní. Evina matka sklidila jako obvykle obdiv za svůj dort ve tvaru Mercedesu, nad kterým byl malý Martínek úplně u vytržení.

„Jen si vezmi!” nabízel mu tatínek, když si všiml jeho závistivého pohledu. „Vždyť jsi taky oslavenec.”

Martínkovi zasvítily oči a hned si nechal kousek dortu nandat. Jakmile se Eva ujistila, že na slavnostně prostřené tabuli nic nechybí, hned začala vyzvídat.

„Jak jste daleko s přípravou svatby?”

„Zatím nijak,” odpověděla Jana. „Mladí říkali, že si skoro všechno zařídí sami.”

„Mladí!” ozval se pohoršené Karel. „Nechápu, proč jim pořád takhle říkáš, když je Radek skoro náš vrstevník.”

„To sice je, ale Lucka je přece mladá,” bránila se Jana.

„To je fakt!” souhlasil Karel. „Právě proto nechápu, proč se žene do svatby s chlapem jednou tak starým, než je sama.”

„Lásce neporučíš,” povzdechla si Jana a hledala pomoc u švagrové. „Co si o tom myslíš ty, Evo?”

Eva váhala, nebyla si úplně jistá, jestli může říct nahlas to, co si už dávno myslí.

„Můžu mluvit upřímně?” zeptala se opatrně.

„No jistě!” ujistili ji oba.

„V první řadě si myslím, že jste udělali dobře, když jste za ním Lucku pustili i bez svatby.”

„Proč myslíš?” zeptala se překvapeně Luciina babička. „Přiznám se, že nejvíc jsem proti tomu protestovala já! Samozřejmě vím, že je teď jiná doba, než když jsem byla mladá já, ale podle mě tohle bydlení na hromádce vede jenom k nezodpovědnosti. Jakmile se vyskytne první vážnější problém, ti dva se vůbec nesnaží ho vyřešit a radši se rovnou rozejdou.”

„To je pravda, ale v jejich případě byste to přivítali, ne?”

„To jo,“ potvrdila Jana. „Jenže takovou kliku my mít nebudeme.”

„Proč myslíš?”

„Copak jsi neviděla, jak se na sebe vrhli u nás na dvorku? Sama jsi z toho byla naměkko,” odpověděla švagrová. „Těžko se rozejdou, když na sebe tak dlouho čekali!”

„Já bych to tak jistě netvrdila,” trvala na svém Eva. „Uvědom si, že teď se diametrálně změnila situace. Po pohromě, která přišla, když se jejich vztah provalil, si mohli opravdu připadat jako Romeo a Julie. Tehdy jejich lásku nikdo nechápal, nikdo jim ji nepřál, spousta lidí je dokonce odsoudila. Měli pocit, že všichni stojí proti nim, a to je semklo. Jenže teď jejich lásce nikdo nebrání, v klidu spolu bydlí a hospodaří a teprve čas ukáže, jestli se dokážou navzájem přizpůsobit. Možná se mají tak rádi, že všechny rozdíly překonají, ale zrovna tak jim to nemusí vyjít. Je mezi nimi rozdíl generace, jejich názory na život se určitě hodně různí a postupem času možná přijdou na to, že se na spoustě věcí vůbec nedokážou dohodnout.”

„Na tom něco je,” uznal po chvíli přemýšlení Karel. „Naše Lucka je parádní třeštidlo a ten Radek na mě působí až moc seriózně.”

„Je to profesor,” namítla Jana. „Musí se chovat tak, aby si udržel autoritu a studenti z něj měli respekt.”

„Na veřejnosti určitě,” souhlasil Karel. „Jenom jestli mu to nepřešlo už moc do krve.”

„To by možná ani tolik nevadilo,” mínila Eva. „Mnohem důležitější je podle mě to, jestli se dokážou shodnout v zásadních věcech.”

„Tím myslíš třeba co?”

„Třeba otázku vlastního bydlení, kariéry, počtu dětí anebo trávení volna.”

Karel s Janou se na sebe podívali.

„Tohle by jim trochu skřípat mohlo, to je fakt,” připustil Karel. „Všichni víme, jak Lucka hrozně ráda tancuje, ale dost dobře si nedovedu představit, jak se s ní Radek nadšeně hrne každou sobotu někam do klubu.”

Všichni si zkusili představit, jak mezi tancechtivou omladinou předvádí své taneční kreace čtyřicetiletý profesor, a nahlas se rozesmáli.

„To je fakt, nejspíš by ho pouštěli sednout, aby to s ním náhodou ne-seklo,” uznala Jana. „A navíc by ho asi považovali za špeha, co má hlídat, jestli se tam někdo náhodou nezhulil.”

„I kdyby se k nim chtěl stokrát přidat, aby mezi ně zapadnul, nemůže si to dovolit,” řekla babička. „Jako místní učitel si nemůže dát na veřejnosti třeba jointa.”

„To určitě ne,“ souhlasil Karel. „A jestli si dá radši pivo u televizního přenosu z ligy mistrů, mohla by mít Eva pravdu. Ani za dvacet let se mi nepodařilo Lucce vysvětlit, co je to ofsajd.”

„To bys měl někdy vysvětlit i mně,” ozval se Adam. „Já fotbal taky nemusím a pravidla jsou pro mě dodneška španělská vesnice.”

František na něj vyvalil oči.

„Děláš si legraci?”

„Nedělá, na fotbal u nás koukám jedině já,” řekla Eva.

„Tebe baví fotbal?” žasnul Karel.

„Docela jo, to mě naučil děda,” odpověděla Eva. „Ale hokej mám radši, ten je mnohem rychlejší a dynamičtější.”

„To je pravda,” potvrdil Adam. „Při mistrovství světa nedá Eva ovladač skoro z ruky, abych si snad náhodou nedovolil jí to přepnout! A kdybyste viděli, jak zuřivě fandí! Kolikrát si ani nevšimne, že už jsem se vrátil domů! A večeři si musím vzít buď sám, anebo počkat na přestávku,” stěžoval si.

„Ty chudinko!” smál se Karel. „A řekni mi, když to Eva tak prožívá, poznáš potom v noci, že naši vyhráli?”

„To si piš, že jo!” zaculil se Adam. „Ovšem po prohře mám obvykle smůlu, to s ní není řeč. A pokud vypadneme už ve čtvrtfinále…” zarazil se a jen odevzdaně mávl rukou. „Škoda mluvit.”

Eva zrudla, ale ostatní se na její účet báječně bavili.

„Tak se k ní koukej příště přidat a pořádně fandi,” radil švagrovi rozesmátý Karel. „Kdyby naši konečně zase brali zlato, na ten den bys asi dlouho nezapomněl!”

Do všeobecného smíchu významně zakašlala babička.

„Nějak jsme odbočili od tématu!” ozvala se důrazně a očima ukázala na vnoučata v rohu pokoje.

Už před chvílí si totiž všimla, že zatímco Sabinka a Martínek si nerušeně hrají s Martínkovými novými hračkami, Dominik se po nich ohlíží a potichu se směje.

„To je pravda,” přidala se k ní Jana. „Tak co myslíte, mám si začít shánět šaty na svatbu, nebo ne?”

„Zjisti si, co se teď nosí, to nemůže škodit,” poradil jí manžel, „ale na nákupy je zatím čas.”

Kdyby jejich rozhovor slyšela Lucka, asi by jim dala v mnohém za pravdu. Se svým vyvzdorovaným Radkem bydlela teprve třetí měsíc, ale místo krásné pohádky, jakou si vysnila, zažívala spíš rozčarování. Život po jeho boku se totiž stal najednou zoufale fádním a jí šel každodenní stereotyp čím dál víc na nervy. Na rozdíl od Radka, kterému vyhovovalo, že se po celé sérii nepříjemností konečně zase dočkal domácí pohody, jí takový poklid nevyhovoval ani trochu. Od osmi do čtyř pracovala ve firmě jeho tety, při zpáteční cestě nakoupila, a než připravila něco k večeři, byla už tma. V malém městečku nebylo moc možností, kam by se večer dalo zajít, ale i když se výjimečně nějaká příležitost naskytla, Radek o ni stejně neměl zájem. Po celodenním pobytu mezi ustavičně brebentícími dětmi byl rád, že má doma ticho, a vadila mu i trochu hlasitější hudba.

„Nezajedeme si někdy do Hradce do kina?” lákala ho po prvních čtrnácti dnech, když zjistila, že jediné místní kino bylo zrušeno už před mnoha lety.

„A na co bys chtěla jít?“ zeptal se bez valného nadšení.

„To je jedno, hlavně bych se chtěla dostat zase trochu mezi lidi.”

„Aha,” řekl a podrbal se na hlavě. „A nestačila by ti procházka?”

Lucka si nebyla jistá, jestli si z ní dělá legraci, nebo to myslí vážně. Podle toho, co zatím viděla, by při hodinové procházce potkali nanejvýš deset pospíchajících lidí, a těžko se dalo předpokládat, že by měli zájem o společenskou konverzaci. Nakonec ji Radek do kina sice vzal, ale z jeho chování pochopila, že na další kulturní zážitek si bude muset dost dlouho počkat. Další víkend se pokusila vytáhnout ho na výlet na kolech. Nechal se sice hodně dlouho přemlouvat, ale výlet se mu nakonec docela líbil. Jenže byla už druhá polovina září a dalo se předpokládat, že cyklistická sezóna brzy skončí.

„Nechceš sem někdy někoho pozvat?” zkoušela to o měsíc později. „Udělala bych pár chlebíčků a byla by konečně trochu zábava.”

„Nikoho tu neznám tak dobře, abych ho zval domů,” odmítl Radek. „A tetě by se to asi moc nelíbilo, tady se mezi sebou navštěvují jenom příbuzní anebo opravdu ti nejbližší přátelé.”

Lucka si hluboce povzdechla a svoji snahu prozatím vzdala. Situace byla pro ni o to horší, že přes sociální sítě byla v živém kontaktu se svými bývalými spolužačkami a kamarádkami z rodné vsi. Když tak porovnávala svůj život s jejich, najednou zjistila, že jim má co závidět. Ať už chodily do práce nebo ještě studovaly, žádná z nich zatím nemusela řešit tak přízemní záležitosti, jako je nákup potravin nebo teplá večeře. Ochotné maminky jim poskytovaly veškerý servis a ony si po práci jenom užívaly. V týdnu navštěvovaly kina, divadla a různé taneční kurzy nebo si chodily zacvičit, víkendy trávily s přáteli na festivalech nebo s partou kamarádů někde na chatě.

Mám proti nim jenom jednu jedinou výhodu, říkala si. Tolik sexu, jako mám já, nemá určitě žádná z nich.

Jen některé její kamarádky už měly stálého přítele, ale i ty musely neustále řešit, kde se s ním sejít v nerušeném soukromí. Lucce stačilo jenom ohlídat, aby je neslyšela tetička. Bylo to sice nemilé omezení, ale zvyknout se na něj dalo. Po dlouhém odloučení se nemohli jeden druhého nabažit a v prvních týdnech trávili v posteli každou volnou chvilku. Lucka byla šťastná, když viděla, jak její mladé, pružné tělo milovaného Radka fascinuje, a s překvapením zjišťovala, jak moc si potrpí na dlouhé předehry. To pro ni byla novinka, při jejich dřívějších tajných schůzkách ho většinou tlačil čas a musel jít brzo na věc. Teď však nikam spěchat nemusel a rád prozkoumával všechny zákruty jejího těla hezky kousek po kousku. Dlouhé minuty ji hladil a laskal i na těch nej intimnějších místech a to se jí moc líbilo. Jeden problém se však objevil i v téhle oblasti. Nečekaným jablkem sváru se stala víkendová rána. Lucka byla z dřívějška zvyklá v pátek a v sobotu ponocovat a pak bezstarostně prospat celé následující dopoledne. Před sedmou ráno, kdy se Radek pravidelně budil, měla ještě hlubokou půlnoc a pro jeho ranní choutky neměla ani trochu pochopení.

„Proboha nech mě spát!” bědovala, když na svém těle ucítila jeho ruce. „Jsem úplně tuhá!”

„Já už si tě probudím,” ujišťoval ji pokaždé.

Po ránu však na Lucku nezabírala ani ta sebevynalézavější předehra a to ho dokázalo pěkně otrávit.

„Kdybys tolik neflámovala, byla bys už vyspalá,” vyčítal jí.

„To bych teda nebyla!” odsekávala mu. „Jsem ještě mladá a potřebuju hodně spát.”

I když se tahle situace opakovala se železnou pravidelností, ani jeden z nich si nedal říct. Lucka vytrvale odmítala chodit spát se slepicemi, jak tomu s oblibou říkala, a Radek si zase za žádnou cenu nechtěl odepřít potěšení z ranního sexu.

Šárka vyšla z budovy polikliniky a radostí se skoro vznášela. Její gynekolog jí sice tentokrát taktně naznačil, že v pětatřiceti letech není na prvorodičku právě nejmladší, zároveň ji však ujistil, že všechny výsledky jsou v pořádku a neměla by mít problém dítě donosit. Ze samého nadšení zamířila rovnou do nejbližšího obchodu s kojeneckým zbožím a nakoupila celou tašku nejhezčího oblečení, které v něm našla. Jakmile však vyšla na ulici, uvědomila si, že její radost nebude úplná, dokud se o ni s někým nepodělí. Ale s kým? S Václavem žili dost osaměle, v práci si s žádnou kolegyní do oka zrovna moc nepadla, zbývala jí tedy jedině Helena.

„Ahoj, Heleno!” zavolala jí rovnou z ulice. „Už jsme se spolu strašně dlouho neviděly, nechtěla by ses někdy sejít?”

„Ale proč ne “ odpověděla Helena. „Taky bych občas potřebovala vypnout, ale sotva stíhám.”

„Najdi si pro mě aspoň chvilku! Uvidíš, že nebudeš litovat, mám velkou novinu,” lákala ji Šárka.

„Já sama mám novinek až nad hlavu,” povzdechla si kamarádka. „V poslední době se toho na mě nahrnulo víc než dost.”

„Aspoň si budeme mít o čem povídat,” řekla Šárka. „Tak kdy bys mohla?”

„To ti teď neřeknu, nejdřív se musím domluvit se Soňou. Dám ti pak vědět.”

„Fajn, budu se těšit,” loučila se Šárka.

„Šárko, počkej ještě!” zvýšila hlas Helena. „Nechtěla by ses vidět i s Evou?”

„Copak o to, já bych ráda, ale nejsem si jistá, že ona se bude chtít vidět se mnou.”

„Proč by nechtěla, na tu lapálii už přece dávno zapomněla,” ujišťovala ji Helena.

„Tak ji pozvi taky, bude bezva, když se zase jednou sejdeme všechny tři,” souhlasila Šárka.

„Prima, uděláme si babinec jako kdysi,” těšila se Helena.

Šárka sice musela vydržet ještě skoro týden, ale nakonec se dočkala. Sešly se ve stejné kavárně jako kdysi, a i když se za tu dlouhou dobu dost proměnila, kávu tu připravovali pořád dobrou a nový personál byl stejně ochotný jako ten předchozí.

„To už je let, co jsme se tu pravidelně scházely,” konstatovala s nostalgií Helena.

„To je,” souhlasila Eva. „Tehdy jsme o sobě věděly úplně všechno a dneska si tu připadám spíš jako na setkání abiturientů. Hlavně o tobě toho moc nevím,” obrátila se na Šárku. „Vlastně jenom to, že ses vdala.”

„Jo,” zasmála se Šárka. „Sice jsem si proti vám dala dost na čas, ale nakonec se přece jenom našel jeden sebevrah, co si mě vzal.”

Helena s Evou se zasmály.

„A copak máš pro nás za novinu?” zeptala se Helena. „Ale upozorňuju tě dopředu, že něco tušíme!”

„To jsem si mohla myslet, že mi zkazíte radost,” povzdychla si naoko Šárka. „Jo, nespletly jste se, konečně jsem těhotná.”

Helena s Evou se na sebe s úsměvem podívaly.

„Takže trefa! V tom případě ti moc gratulujeme,” řekla Eva. „Napadlo nás to hned, jakmile jsi nás tak nečekaně svolala. Potřebovala ses někomu pochlubit, viď?“

„Jo, vy dvě přece víte nejlíp, jak dlouho jsem na to dítě čekala.”

„To víme,” řekla Eva. „Aspoň ses teď sama přesvědčila, že pořád platí: kdo si počká, ten se dočká.”

Dojatá Helena se obrátila na Evu.

„Dovedeš si představit, jak bude to dítě po těch letech čekání rozmazlovat?”

„Dovedu,” smála se Eva. „Určitě z něj bude úplně na větvi a ani nepostřehne, jak rychle si ji děťátko omotává kolem prstu.”

„Jen ať si ině omotá, už se nemůžu dočkat,” přiznala rozzářená Šárka.

„A kdy to vlastně čekáš?” zeptala se Helena.

„V polovině června.”

„Ty se máš,” řekla závistivě Eva. „Mně tenkrát chudinka Sabinka málem umrzla a ty si ho přes léto krásně vypipláš z toho nejhoršího.”

„A co tomu říká nastávající otec?” zajímalo Helenu.

„Samozřejmě se moc těší.”

„Tak to je dobře, máš velkou kliku, že si v jeho věku ještě troufá na dítě. Kolik že mu to přesně je?” vyptávala se Eva.

Šárka zrudla a sklopila hlavu.

„Tak kolik?” dorážela Helena. „Už mu bylo padesát?”

„Ne, padesátku oslaví až příští rok,” odpověděla rozpačitě Šárka.

„A proč ses tak zarazila?” divila se Eva.

„Nezarazila, to se ti jenom něco zdálo,” vymlouvala jí to Šárka.

„Za to se nestyd, že už je mu tolik,” uklidňovala ji Helena. „Být tebou, byla bych naopak ráda! Takhle máš aspoň jistotu, že nebude lovit v cizím revíru, zatímco tobě poroste břicho.”

Šárka hned pochopila, na co naráží.

„Jako tenkrát Roman, vid?”

„Jo!” povzdychla si Helena a zakroutila hlavou. „Tehdy do mě hučel od rána do večera, že chce ještě jedno dítě, a jeho touha rozsévače byla zřejmě tak nezvladatelná, že si pořídil hned dvě naráz.”

„Zřejmě netušil, že i Irena bude mít úrodný klín,” konstatovala Eva. „Ještě pořád k ní jezdí?”

„Ne, už ne,” odpověděla Helena.

„Vážně?” podivila se Eva. „A co to? Dostal konečně rozum, nebo mu došly síly?”

„Ani jedno, dala jsem mu nůž na krk a on si vybral Irenu. Před měsícem si sbalil kufry a odstěhoval se k ní natrvalo.”

Tohle byla i pro Evu novinka. Předklonila se a překvapeně na Helenu vyvalila oči.

„Cože? To jsi mi neřekla!”

„Taky se není čím chlubit.”

„Varovala jsem tě, že to takhle může dopadnout,” připomněla jí Eva.

„Já vím, ale co naděláš? Byla to jeho volba,” odpověděla Helena.

„A jak to snášíš?”

Helena pokrčila rameny.

„Jak se dá,” odpověděla. „Pořád lepší, než kdyby odešel už tenkrát, kdy jsem na něm byla ve všem závislá. Teď jsem konečně soběstačná, a nedávno jsem dokonce povýšila. Sice moc nestíhám, ale zato můžu holkám dopřát všechno, co se jim zlíbí.”

„Dobře placená práce ti ale postel nezahřeje,” ozvala se Šárka.

„S tím nemám problém,” řekla Helena sebevědomě. „Už jsem si za něj našla náhradu.”

„To jsi sebou ale hodila,” divila se Eva.

„Myslíš?”

„To bych řekla! Vždyť jsi říkala, že se Roman odstěhoval teprve před měsícem!”

„S tím dotyčným jsem se scházela už před tím,” přiznala Helena.

Když uviděla pohoršený pohled, který na sebe Eva s Šárkou vrhly, pustila se do nich.

„No a co? Roman si přece začal, ne? A ty sama jsi mi vždycky říkala, že si to od něj nemám nechat líbit,” připomněla Evě.

„Já jsem to myslela trochu jinak,” řekla Eva. „Ale když jsi měla milence i ty, je asi dobře, že jste šli s Romanem od sebe. Čtyři lidi jsou na jedno manželství trochu moc, ne?”

„No samozřejmě!” ušklíbla se Helena. „To jsi celá ty! Mohla jsem si myslet, že mi budeš dělat kázání! Ty bys manželovi samozřejmě nikdy nezahnula, viď?”

Nachová barva v Evině tváři jí málem vyrazila dech.

„Ale, ale!” žasla. „Ona nám snad tichá voda břehy mele? Tak se nám pochlub!”

„Není čím,” hlesla Eva.

„Ale já myslím, že je!“ nevzdávala se Helena. „Tak ven s tím!“

Eva vrtěla odmítavě hlavou.

„Bojíš se, že tě Šárka zase práskne Adamovi, vid’?“ dorážela Helena.

„No dovol!” ohradila se pohoršené Šárka, „Proč bych to asi tak dělala? Tehdy jsem byla totálně na dně, a teď se mi naopak konečně plní životní sen.”

Helena se na ni zkoumavě zadívala, nepřestávalo jí vrtat hlavou, proč při dotazu na tatínka svého dítěte tak zrozpačitěla.

„Víte co, holky?” řekla. „Zahrajeme si hru na pravdu! Až řeknu teď, zvedne ruku ta, která manželovi nikdy nezahnula. Ted!” zavelela dřív, než si to obě kamarádky stačily srovnat v hlavě.

Ani jedna ruka se nezvedla, všechny se po sobě jen vyčkávavě dívaly.

„Vy dvě mi budete něco povídat!” rozesmála se spokojeně Helena. „Nejdřív si laskavě zameťte před vlastním prahem a teprve pak mi dávejte rady!”

Chvíli se dívala z jedné na druhou.

„Přiznám se, Evo, že u tebe bych to nečekala,” konstatovala. „Ale palmu vítězství si podle mě stejně odnáší Šárka.”

„Proč myslíš?” polekala se Šárka.

„Protože ani já, ani Eva jsme manželovi nepodstrčily cizí dítě.”

„Jak jsi přišla na to, že to dítě není jeho?” zhrozila se Šárka.

„Vidím ti to na nose,” odpověděla Helena. „Kdepak, mě jen tak neoba-lamutíš, na to se známe moc dlouho!”

Šárka stiskla rty a sklopila hlavu.

„Tak jen se nám svěř, kdo ti padnul do oka,” dorážela na ni Helena. „Soused, nebo snad kolega z práce?”

Šárka prudce zavrtěla hlavou.

„Nechte mě na pokoji!”

„Nerozčiluj se, my ti přece nic neděláme,” ohradila se Helena. „Nám je to nakonec jedno, hlavně aby ti to prošlo u manžela.”

„Vašek mi věří.”

„To máš teda kliku, jenom musíš doufat, že se k němu časem něco nedonese,” konstatovala Helena a obrátila se na Evu. „A teď nám řekni ty, Evo, s kýmpak ty nasazuješ Adamovi parohy?”

„Do toho vám nic není!” odsekla Eva.

„Vy jste teda kamarádky!” konstatovala pohoršené Helena. „Jedna lepší než druhá!”

„Tak se nám pochlub sama!” snažila se Eva odvést pozornost od sebe.

„To bych vlastně mohla, Roman už o něm stejně ví,” řekla Helena a pak se zahihňala. „Přidržte se židlí, dámy, budete koukat!”

Obě kamarádky se po sobě nechápavě podívaly.

„Říká vám něco jméno Lukáš Veselý?” zeptala se jich Helena.

V souboji s pamětí vyhrála Šárka, jméno dávného spolužáka z gymnázia se jí vybavilo o zlomek vteřiny dřív než Evě.

„Lukáš Stydlín?” vyhrkla nevěřícně, když si vybavila i jeho školní přezdívku.

„Správně!” pochválila ji Helena. „Ale tahle přezdívka už dávno neplatí, teď by se mu spíš říkalo Lukáš Buldozer.”

Spokojeně se napila kávy a bavila se tím, jak Evě i Šárce lezou oči z důlků. Překvapené Evě se najednou cosi vybavilo.

„Poslyš, neměla jsi s ním románek už před pár lety?” zeptala se. „Tenkrát ses mi zmínila, že jsi byla Romanovi nevěrná s jedním naším spolužákem, ale nechtěla jsi mi říct, o koho šlo.”

„Ach jo, netušila jsem, že máš tak nebezpečně dobrou paměť,” povzdychla si Helena. „Jo, máš pravdu, už tenkrát jsem se s ním párkrát sešla.”

„Takže si nemáme co vyčítat,” smála se spokojeně Eva. „A co to, že jste se spolu dali zase dohromady?”

Helena jim stručně popsala okolnosti Lukášova rozvodu a náhodu, která ho zkraje léta přivedla právě do jejich firmy.

„A víte, holky, co je na tom úplně nejlepší?” zakončila svoje vyprávění. „Když k nám v červnu nastoupil, byli jsme kolegové, teď mu ale šéfuju “

„To by Adam nepřežil,” rozesmála se Eva.

„A co tomu říkají ostatní?” zajímalo Šárku.

„Naštěstí nic nevědí,” řekla Helena. „Jinak bych kvůli tomu asi měla problémy.”

„Pak tě ovšem má Lukášek pěkně v hrsti!” konstatovala Šárka.

„Proč myslíš?” podivila se Helena.

„Potřebuješ přece jeho mlčení, ne? Takže si vůči němu nemůžeš dovolit to, co k ostatním.”

„Proč bych nemohla?”

„Protože bys pěkně riskovala! Sáhneš mu třeba na prémie, on se namíchne a dá všem k dobru, co jste spolu prováděli minulou noc,” vysvětlila jí Šárka.

„To by mi neudělal,” ujišťovala ji Helena.

Přesto v ní však zatrnulo, vyděsila ji rychlost, s jakou Šárka odhalila slabinu jejich vztahu. A to přitom nemohla tušit, že díky kompromitujícím fotografiím ji má Lukáš v hrsti ještě daleko víc.

Adam přišel domů s výjimečně dobrou náladou. Evě přinesl ohromnou kytici a každému dítěti tašku hraček. Když Eva viděla, jak obě tatínka nadšeně objímají, napadlo ji, jestli ho snad nenavedl Marek. To se jí ale moc nezdálo, i kdyby snad Marek chtěl Adama nějak nenápadně přimět, aby své rodině něco dopřál, asi by dost těžko hledal způsob, jak to udělat. Jak by mu asi zdůvodnil, že má o jeho rodinu takovou starost?

„Čím jsme si to zasloužili?” zeptala se tedy raději přímo.

„Podařilo se mi uzavřít další hodně výhodnou smlouvu, tak jsem se s vámi chtěl o tu radost podělit,” odpověděl jí viditelně spokojený Adam.

Objal ji kolem ramen, přitáhl si ji k sobě a políbil ji.

„Aha,“ řekla Eva. „Tak ti moc děkujeme.”

„Prosím tě, tohle přece nestojí skoro za řeč! Jen počkej, jestli to takhle půjde dál, už brzo se dočkáš něčeho mnohem lepšího.”

Eva žasla, v takové pohodě už ho hodně dlouho nezažila. Celý večer dováděl s dětmi a nahlas se s nimi smál. Tak velká změna jí vrtala hlavou a byla zvědavá, co se bude dít, až budou spolu sami.

„Nedáme si spolu skleničku?” zeptal se jí hned, jakmile uložili děti.

„Proč ne?” odpověděla.

Adam se potěšeně usmál, z vinotéky přinesl láhev prvotřídního vína a oběma nalil. Přisedl si k ní, objal ji kolem ramen a přiťuknul si s ní. Pomalu pak spolu popíjeli a Adam na ni přitom v legraci všelijak dorážel.

„Nepůjdeme už spát?” zeptal se v půl desáté.

„Není na spaní ještě brzo?“ divila se Eva.

„Není,” odpověděl a něžně ji kousnul do lalůčku. „Když říkám spát, tak tím samozřejmě nemyslím doopravdy spát! Ale nesmíme se zapomenout zamknout!”

Eva se nepřestávala divit, ale brzy se měla přesvědčit, že nemluvil jen tak do větru. Po jeho rutinním a stereotypním hlazení nebylo ani stopy, cestu k slasti jí připravoval stejně vynalézavě jako kdysi. Dokázal ji tentokrát tak důkladně rozparádit, že už se nemohla dočkat, až ho bude mít uvnitř. Spalovaná touhou po jeho těle rozevřela doširoka nohy a zvedla si je k prsům. To byla hodně nabízivá pozice, ale Adamovi to zřejmě nestačilo, chtěl to i slyšet.

„Ty už ho tam chceš?” zašeptal.

„Neptej se tak pitomě,” zasténala zoufale Eva.

Adam se tiše zasmál a s roztaženými stehny přiklekl k jejímu klínu. Objal jí nohy a pomalu do ní pronikal. Eva vydechla úlevou a přehodila si nohy přes jeho ramena.

„To ti to ale trvalo!” zašeptala a pevně se ho chytila.

Adam začal pomalu přirážet a jeho hluboké průniky Evu krůček po krůčku posouvaly až do těch nejvyšších sfér. Dívat se na ni, s jakou rozkoší se mu odevzdává, byl i pro něj zážitek. Tak úžasné splynutí duší spolu už dlouho nezažili.

„Adame, miláčku, to byla nádhera,” vydechovala Eva a tiskla se k němu ještě dlouho poté, co měli oba svůj vrchol už dávno za sebou.

„I pro mě, ty moje lásko jediná,” ujistil ji a ještě dlouho ji něžně líbal.

,,Gábinko, ty sis pořídila novou kabelku?” podivil se Honza. „Proč jsi něco neřekla, koupil bych ti ji k Vánocům!”

To určitě, pomyslela si Gábina. Kdybys věděl, že stála skoro dvacet tisíc, křísila bych tě ještě na Silvestra.

„Moc se mi líbila a nechtěla jsem čekat,” odpověděla. „Ale neboj, do Vánoc si ještě něco vymyslím.”

„To je dobře, rád bych ti něčím udělal radost,” odpověděl manžel. „A kolik ta kabelka vlastně stála?”

Gábina zaváhala.

„Dost,” řekla nakonec. „Skoro tisícovku.”

„Tolik?” zhrozil se Honza.

Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval z tak závratné sumy za pouhou kabelku, pak mu to však nedalo a došel si pro peněženku.

„Byla teda pěkně drahá, to ti řeknu,” konstatoval. „Ale je moc hezká, chápu, že jsi jí neodolala. Půlku ti na ni přidám,” dodal a vytáhl z peněženky pětistovku.”

„Tak dík,” odpověděla Gábina a vzala si od něj bankovku.

Šetřílku, pomyslela si pohrdavě. To pětikilo mě tak vytrhne!

Honza byl přesvědčený, že díky krásné nové kabelce bude Gábina večer dobře naložená a za jeho štědrý příspěvek se mu patřičně odmění. Gábina se sice tvářila vstřícně a proti milostnému sblížení nic nenamítala, musela se však přetvařovat ještě víc, než obvykle. Do hlavy se jí totiž pomalu vkrádal červík pochybností.

Ta kabelka je sice nádherná, říkala si, ale možná bych udělala lip, kdybych si na ni nejdřív ušetřila!

,,Evičko, to je něco! Ty jsi naprosto fantastická!” vyrážel ze sebe Marek mezi vzdechy. „Hlavně nepřestávej!” dodal naléhavě.

Rozhodně totiž nestál o to, aby kvůli odpovědi přerušila činnost, které se právě naplno věnovala. Klečela mezi jeho nohama a předváděla mu, co všechno dovede jazykem a ústy. Sice to nebylo zdaleka poprvé, ale tentokrát se cíleně zaměřovala na jeho nejcitlivější místa a dostávala ho tím doslova do extáze. Když špičkou jazyka kroužila kolem jeho žaludu a přitom se svými ňadry schválně otírala o vnitřní strany jeho stehen, jen hlasitě sténal slastí. Vydržel by takhle celou věčnost, což o to, ale přece jenom se chtěl dostat i do jiných míst, než byla její ústa.

„Pojď nahoru,” zašeptal a natáhl ruce.

Jak ji vytahoval k sobě, Eva ho líbala na břiše a na prsou a pak mu na oplátku nastavila k ústům svoje ňadro. Začal je sát tak dychtivě, až tiše zaúpěla. Za chvíli mu nastavila druhé a on už se nemohl dočkat, až na něj Eva nasedne. Jenže se místo toho trochu nadzvedla a otočila se k němu zády. Svýma nohama sevřela jeho stehna a teprve pak na něj opatrně nasedla. Marek se užasle vzepřel na ruce a okouzleně si prohlížel její tělo z nezvyklého úhlu.

„Ty jsi úžasná!” vyrazil ze sebe nadšeně.

Eva se začala zvolna rozhoupávat a Marek fascinovaně sledoval její pohybující se zadeček. Rukama ho hladila po lýtkách a klínem se otírala o jeho mnohem vzrušivější partie. Její houpavé pohyby byly pro něj tak dráždivě, že zalitoval, že si orální sex dopřával tak dlouho. Jistou úlevou pro něj bylo to, že se tentokrát nemusí starat o její vyvrcholení. Díky naprosté volnosti pohybu si sama volila úhel a intenzitu dráždění. Jak se blížila k vrcholu, její pohyby se zrychlovaly, až musel zatínat zuby, aby vydržel. Jakmile však uslyšel její závěrečné sténání, pustil všechno z hlavy a stříkal do ní jako o život.

„Krásnější milování než s tebou jsem v životě nezažil,” vydechl, když z něj sklouzla dolů.

Eva stiskla rty.

„Tak si ho dobře zapamatuj,” řekla tiše. „Bylo to totiž naposledy.”

„Jak to myslíš?” vyplašil se Marek. „Copak ty to chceš skončit?”

„Jo”

Vyděšený Marek se rychle nadzvedl na loktech.

„To mi nemůžeš udělat!” zhrozil se. „Co si bez tebe počnu?”

„Co by sis asi tak počal? Najdeš si nějakou jinou, stejně jako předtím,” odpověděla Eva.

„Tebe mi ale žádná nenahradí! Jsi tak úžasně temperamentní a tak nádherně si to užíváš! Proti tobě mi každá bude připadat jako spící panna!”

„Plácáš nesmysly!”

„Neplácám,” trval na svém Marek. „A proč se vlastně chceš rozejít? Copak se ti to se mnou už nelíbí?”

„Ale líbí,” řekla tiše Eva, „jenže…”

„Co jenže?”

„Jednak mám problém s hlídáním Martínka, protože máma zase chodí do práce, ale hlavně se změnila situace u nás doma.”

Marek zavětřil.

„Jak se změnila?”

„Podle všeho se Adam konečně dostává z krize. Přestal dělat dusno a je teď naopak docela v pohodě. Mění se mi přímo před očima a já už mu nechci ubližovat.”

Marek správně tušil, co stojí za Adamovou lepší náladou, ale nechtěl se Evy za žádnou cenu vzdát a pokusil se zavést ji na falešnou stopu.

„Ty jsi tak strašně naivní, Evičko!” povzdechl si. „Nenapadlo tě, co za tím asi vězí?”

„Samozřejmě napadlo, konečně překonal krizi středního věku.”

„Jenže tu člověk nepřekoná jen tak snadno!”

„Proč myslíš?”

„Vím to podle sebe. Když má člověk pocit, že mu život utíká pod rukama a potřebuje si dokázat, že ještě nepatří do starého železa, nejlíp si to ověří tím, že sbalí nějakou ženskou. A čím mladší a atraktivnější, tím lip, protože o to víc mu stoupne sebevědomí. Ale na svoje zálety chce mít klid a tak obletuje a rozmazluje doma tu svoji, hlavně aby ho nezačala podezřívat.”

Eva se na něj nedůvěřivě podívala.

„Takže ty si myslíš, že je v tom nějaká ženská?”

„Dal bych na to krk.”

„A ty doma taky Martinu obletuješ a rozmazluješ?”

„O tom nepochybuj! Měla bys vidět, co všechno ode mě za ty tři měsíce dostala.”

Mnohem víc než dárky zajímala Evu jiná stránka věci.

„A jak často s ní spíš?” zeptala se.

Marek zaváhal. Popravdě řečeno spal s Martinou tak jednou týdně a někdy ani to ne. Už ho to s ní zoufale nebavilo, a kdyby byla Eva ochotná scházet se s ním častěji, nespal by s ní asi už vůbec. Ale Adama znal opravdu dobře a správně tušil, že pokud se mu díky optimistickým výsledkům jejich firmy zlepšuje tak viditelně nálada, nejspíš se tím výrazně mění i situace v jejich ložnici.

„S tím bych se ti nerad svěřoval,” odpověděl vyhýbavě. „Nechci, abys na ni žárlila.”

Eva chvíli přemítala nad vším, co říkal.

„Takže ty si na mně vlastně dokazuješ, že ti ještě neujel poslední vlak!” konstatovala.

„Kdepak, s tebou to mám jinak,” odpověděl pohotově Marek. „Prošvihnul jsem životní šanci, když jsem tě potkal tak pozdě, a doteď jsem se nesmířil s faktem, že tě nikdy nebudu mít se vším všudy. Když tě chci mít aspoň občas, musím si tě ukrást, ale toho se za žádnou cenu nevzdám.”

Naklonil se k ní a začal ji líbat.

„Lásko moje, nenechám tě jen tak odejít,” šeptal jí pak do ouška.

Pod přívalem jeho něžného laskání a krásných lichotek bralo její předsevzetí rozejít se s ním pomalu za své.

Adam večer vypadal zase mimořádně spokojeně. Po večeři si pohrál s dětmi, a pak se dokonce sám od sebe nabídnul, že jim před spaním přečte pohádku. Jakmile oba usnuli, vrátil se do obývacího pokoje a začal se jí vyptávat, co celý den dělala. Eva mu odpovídala a přitom přemýšlela, jestli může mít Marek pravdu a jestli manželovu dobrou náladu náhodou nezpůsobilo to, že si přes den někde hezky užil. Po žádných milostných zážitcích sice netoužila, s Markem si jich užila dost, ale zajímalo ji, jestli o ně bude mít zájem Adam. Ten se k ní však tentokrát v posteli jenom naklonil a políbil ji.

„Dobrou noc, miláčku,” řekl a pohladil ji.

„Dobrou noc,” odpověděla tiše.

Poslední a nejdůležitější zkouškou neprošel a Marek si mohl ke svému kontu připsat další bod.

,,Za měsíc přijde Ježíšek,” upozornila Soňa neteře. „Už jste mu napsaly?”

„Já jsem to nakreslila, podívej, teto!” hlásila Nikolka a strkala jí pod nos svůj obrázek.

Soňa se na něj podívala, ale z obrázku čtyř postaviček moc moudrá nebyla.

„Co ti to má Ježíšek přinést?”

„Tatínka,” vysvětlila jí Nikolka. „Chtěla bych, aby tu zase bydlel s námi.”

„Tohle přání ti ale asi Ježíšek nesplní,” povzdechla si teta. „Ten lidi nenosí.”

„Ale před Ježíškem bude chodit ještě Mikuláš,” odpověděla Nikolka. „A kdyby si čert dal do pytle toho Tomáše, možná by se k nám tatínek vrátil.”

Soňa se podívala na Denisu a z jejího smutného výrazu pochopila, že je to i její zbožné přání. Na rozdíl od mladší sestřičky však už věděla, že tak jednoduše to na světě nechodí. Když se pak vrátila domů Helena, Soňa jí navrhla: „Nechcete letos strávit Vánoce s námi? Naši by byli určitě rádi a vám by tu nebylo bez Romana tak smutno!”

„Ale nám tu nebude smutno,” překvapila ji Helena. „Roman holkám slíbil, že se tu na Štědrý den zastaví.”

„On tu bude s vámi?” divila se Soňa. „A co na to ta jeho Irena?”

„Nic proti tomu nemá, Roman k nám totiž přijde už na oběd,” vysvětlila jí Helena. „Po něm holkám nadělí dárky a pak se k ní zase vrátí.”

„Prevít jeden, zasloužil by si, aby ho vzal žlučník!” ulevila si Soňa.

„Dej pokoj a radši nic nepřivolávej!” napomenula ji Helena. „Mně to takhle náhodou vyhovuje, uvažuju totiž, že bych na večeři pozvala Lukáše, aby nemusel trávit svátky u rodičů.”

„Neblázni, Heleno!” vymlouvala jí to Soňa. „Chceš si sem nastěhovat dalšího chlapa, když po Romanovi ještě ani nevychladla postel? Kdybys byla sama, tak nic proti, ale na holky je to podle mě moc brzo.”

„Neboj, nejdřív samozřejmě oťukám terén,” uklidňovala ji Helena. „Ale po pravdě řečeno problémy nečekám, obě s ním docela dobře vycházejí.”

Soňa si povzdechla.

„Zrovna dneska odpoledne jsem vysvětlovala Nikolce, že Ježíšek lidi nenosí. Ta bude koukat, až pod stromečkem najde strejdu Lukáše.”

„To ne, pod stromečkem ne!” odporovala jí Helena. „Chci ho sem přivést mnohem dřív.”

Soňa na ni zůstala překvapeně koukat.

„Mnohem dřív? A kolik si myslíš, že na to máš času? Je konec listopadu!”

„Já vím,” povzdychla si Helena. „Musím sebou hodit.”

„Takže pokud vám tu nechci dělat křena, můžu si sbalit kufry!” konstatovala zklamaně Soňa.

„Neplaš se,” uklidňovala ji Helena. „Kdoví, jestli u holek nenarazím.”

Hned nazítří začala opatrně zjišťovat situaci.

„Měly byste něco proti tomu, kdybych někdy pozvala na večeři strejdu Lukáše?” zeptala se.

Denisa s Nikolkou se na sebe tázavě podívaly a pak svorně zavrtěly hlavami.

„Fajn,” konstatovala spokojeně Helena a hned druhý den Lukáše pozvala.

Dostala od něj krásnou kytici a její dcery veliké čokolády. Ty hned strejdu zatáhly do svého pokoje, už delší dobu jim chyběl mužský element, který by do jejich holčičích her vnesl nečekané prvky.

„Pojďte už jíst!” ozvalo se za chvíli Helenino volání z kuchyně.

„Tak jdeme za maminkou, děvčata, ale nejdřív si umyjeme ruce,” zavelel Lukáš a automaticky zamířil do koupelny.

„Ty už jsi u nás někdy byl, strejdo?” zeptala se podezíravě Denisa, když si všimla, jak suverénně nahmatal v ztemnělé předsíni vypínač.

Lukáš se po ní polekaně ohlédl a honem nevěděl, co má odpovědět.

„Byl,” přiznal nakonec. „Maminka mě pozvala, když jste byly u tatínka.”

Denisa s Nikolkou se na sebe podívaly a protáhly obličej.

„A proč jste nám neřekli, že sem chodíš?” zeptala se Denisa.

„Na to se radši zeptej maminky,” odpověděl vyhýbavě Lukáš.

Denisa i Nikolka se hned hnaly za maminkou, aby si udělaly jasno. Ptát se jí ani nemusely, jejich hlasitý rozhovor slyšela až do kuchyně.

„Strejda Lukáš tu byl jenom jednou, když jste byly u tatínka,” vysvětlila jim.

„A to sem budeš chodit vždycky, když budeme pryč?” zeptala se Denisa.

„To záleží na mamince,” odpověděl Lukáš.

Oči obou děvčat se stočily na maminku.

„To se teprve uvidí,” odpověděla vyhýbavě Helena. „A teď pojďte radši jíst, ať nám to ne vystydne!”

Obě dcery se poslušně posadily na svá místa, ale zaškaredily se, když se Lukáš usadil na tatínkovu židli.

„A ty u nás budeš i spát, strejdo?” vyzvídala Nikolka.

„Ne, nebude,” odpověděla jí za něj kategoricky maminka.

Lukáše to sice zamrzelo, ale na druhou stranu chápal, že Helena nechce nic uspěchat. Když pak spolu večer osaměli, chtěl se tedy alespoň trochu pomazlit.

„Proč tady nemůžu zůstat do rána, Helenko?” zajímal se a šimral ji jazykem na krku.

„Přece jsi viděl, jak se holky tvářily,” odpověděla Helena. „Roman je pryč teprve krátce, musím jim dopřát čas, aby se s tím srovnaly. Kdyby nebyly Vánoce už za měsíc, vůbec bych si netroufla tě sem pozvat.”

„Uvědomuješ si, že na mě v poslední době nemáš skoro vůbec čas?” šeptal Lukáš a líbal ji do vlasů. „Jestli to takhle půjde dál, budeme si to muset spolu rozdat v práci.”

„Na to zapomeň!” zhrozila se Helena.

„A proč? Máš přece vlastní kancelář a ta se dá zamknout. Když si tě tam ohnu přes stůl, budeme hotovi raz dva.”

„Zbláznil ses? Chceš, aby nás oba vyhodili?”

„To bych nerad,” přiznal Lukáš.

„Tak si laskavě nech tyhle nápady od cesty.”

„Dobře, ale v tom případě bych si rád dopřál trochu adrenalinu tady.”

„Kde tady?” vyjevila se Helena.

„Třeba v koupelně.”

„Proč zrovna v koupelně?” žasla Helena.

„Protože ložnici by holky mohly hlídat. A v koupelně to bude docela vzrůšo, ne?”

„To teda nevím,” nezdálo se to Heleně. „Co když tam některá přijde?”

„Samozřejmě se zamkneme a pro jistotu zůstaneme oblečení.”

„A co když nás uslyší?”

„Dáme si pozor. A už si nech ty svoje námitky a radši pojď,” zavelel Lukáš.

Vstal, vytáhl ji z gauče a už ji táhl do koupelny. Zajistil dveře a hned se k ní přitiskl.

„Poslední dobou mě pěkně zanedbáváš,” zašeptal.

Začal ji líbat a přes šaty nedočkavě osahávat. Domácí kalhoty měla z lehoučkého materiálu, a když jí sáhl mezi nohy, zřetelně cítila každý jeho prst. Lukáše zase potěšilo zjištění, že kalhoty jsou v pase jenom na gumu. Brzy za ni vstrčil ruku a jedním chvatem jí je stáhnul i s kalhotkami. Pak si rozepnul svoje kalhoty, bleskově si ji otočil a přirazil ji břichem na pračku.

„To děsně studí!” zapištěla Helena.

S Lukášem to však nehnulo.

„Tu chvíli to vydržíš,” zašeptal.

Popadl ji za krk a horní část těla jí přitiskl na pračku. Helena na sobě měla sice tričko, ale i přes něj ji to studilo až běda. Nepohodlná poloha se jí pranic nelíbila, ale uniknout z ní nemohla. Lukáš se k ní zezadu přitiskl a už do ní nedočkavě pronikal.

„Drž se!” zašeptal jí a hned začal důkladně přirážet.

Heleně nezbylo nic jiného, než se oběma rukama chytit studené pračky. Bála se, jestli není jeho vzrušený dech slyšet za dveřmi, a trnula strachy, že se do koupelny začne dobývat některá z dcer. Lukáš si však podobné starosti nepřipouštěl a neúnavně směřoval k cíli. I když ho dosáhl poměrně rychle, vyplašené Heleně to stejně připadalo jako hotová věčnost.

„To bylo super, Helenko,” vydechl nadšeně. „Tohle si musíme co nejdřív zopakovat.”

Helena byla úplně jiného názoru. Sex si vůbec neužila a už se nemohla dočkat, až se dostane z nepohodlné pozice.

„Pusť mě!“ vyzvala ho podrážděně.

„Ale, ale!“ pohoršil se Lukáš. „Snad bys mě nechtěla komandovat!”

„Ne, ale už mě pusť!”

„Pustím tě, až já budu chtít!” odpověděl.

„Tobě se to snad nelíbilo?” zeptal se jí, když konečně vyklouzl ven a uviděl její výraz.

„Ne,” odpověděla po pravdě.

„Ale, ale! A copak ti na tom vadilo?”

„Nemohla jsem se ani hnout a ta pračka děsně studila!”

„Trocha nepohodlí ještě nikoho nezabila! A nemyslí si, že vždycky všechno půjde podle tebe,” řekl Lukáš a majetnicky ji plácnul přes holý zadek.

VIII. PROSINEC

,,Honzo, nezajedeme o Vánocích na hory?” ptala se Gábina.

„Proč ne?“ odpověděl Honza. „Ale myslíš si, že ještě něco seženeme? Vánoční a novoroční pobyty se objednávají už někdy zkraje zimy.”

„Buď v klidu, já už něco mám.“

„Fakt?” podivil se Honza. „Doufám, že to není Špindl, tam rozhodně nechci! O Vánocích se tam vždycky předvádějí naše celebrity a je to tam jak na Václaváku.”

„Neboj, Špindl to není,” uklidňovala ho Gábina. „Lidí tam bude sice asi taky dost, ale ti nám nebudou nijak vadit, když jim nebudeme rozumět.”

Zasmála se jeho nechápavému pohledu a dodala:

„Neumíme totiž italsky.”

„Proč italsky?” žasnul Honza.

„Protože si zajedeme do Alp, miláčku,” oznámila vítězoslavně.

„Do Alp?” vyjevil se Honza. „A proč až tam? U nás je přece taky hezky.”

„To sice je, jenže u nás ti nikdo nezaručí dostatek sněhu a tam o něj rozhodně nemají nouzi.”

„Ale kde na to chceš proboha vzít?”

„O to se nestarej,” odpověděla Gábina. „Hlavně si v práci zařiď dovolenou, letos už vánoční prázdniny mít nebudeš.”

Překvapený Honza tedy zmlknul a raději začal přemýšlet, jak příkré svahy je asi ve vzdálených Dolomitech čekají. Lyžovat uměl dobře, což o to, ale od té doby, co ho předvádění na sjezdovce připravilo o Soňu, jezdil mnohem opatrněji. V noci však pustil hory z hlavy a věnoval se mnohem důležitějšímu úkolu. Ani dnes se mu ale nedařilo dostat manželku alespoň trochu do varu.

„Gábinko, co je to s tebou?” šeptal jí. „Tobě se snad nelíbí, když tě takhle hladím?”

„Ale líbí,” zavrčela.

Její přístup k milostným radovánkám ho dokázal vždycky spolehlivě otrávit. Pravda, slýchal v práci stesky některých kolegů, že jim manželky poskytují sex jenom za zásluhy, anebo když z nich chtějí něco vymámit, ale donedávna žil v přesvědčení, že k takovému kupčení dochází až po několika letech společného soužití. Připadalo mu přirozené, že pod návalem každodenních starostí vášeň a touha postupně vyprchává, ale nikdy by nevěřil, že se něco takového může stát už po roce manželství. Přestávalo ho bavit Gábinu pokaždé dlouze přesvědčovat a prosit, tím spíš, že takový sex mu nepřinášel o moc víc než jenom pouhé fyzické uvolnění. Jaký to byl rozdíl proti nenasytné Soně, která byla schopná vysát z něj veškerou sílu a energii tak důkladně, že pak sotva pletl nohama! S Gábinou si často připadal jako při předcvičování prostných a ani odměny v podobě jejího orgasmu se většinou nedočkal. Obvykle sice několikrát zavzdychala, ale zřejmě spíš úlevou, že to má konečně za sebou. A ani dnešek nebyl výjimkou. Přesto trpělivě čekal, až se vrátí z koupelny, a pak se k ní znovu přitulil.

„Gábinko, už se snažíme půl roku a pořád nic,” řekl. „Nezajdeme si někam na vyšetření?”

Gábinu svou otázkou pořádně vyděsil. Něco takového rozhodně nemohla potřebovat, při první návštěvě lékaře by její tajemství nejspíš vyšlo najevo.

„Zbláznil ses? Zrovna začíná advent, v práci nevím, kam dřív skočit, myslíš si, že zrovna teď mám čas běhat někde po doktorech?” pustila se do něj.

„Ale já nemyslím hned, stačí až po Vánocích,” chlácholil ji Honza a pak se zasmál. „Třeba se o svátcích stane zázrak a my dostaneme od Ježíška dáreček!”

To by tak scházelo, pomyslela si Gábina. Nejen, že bych pak těžko hledala někoho lepšího, ale taky bych měla po kariéře dřív, než pořádně začala. Postupu bych se hned tak nedočkala a peníze přitom potřebuju jako sůl, ty půjčky mi začínají přerůstat přes hlavu.

Na její nákladný životní styl jí plat už dávno nestačil. Zvykla si nakupovat na splátky a nejrůznější půjčky a pomalu ztrácela přehled, kolik peněz vlastně komu dluží. Kromě několika upomínek, které před Honzou pečlivě schovávala, po ní však zatím nikdo nic nechtěl, říkala si tedy, že to snad nebude tak zlé a veškeré obavy házela za hlavu.

Finanční situace Adamovy a Markovy firmy se pomaličku zlepšovala. Byl to však hodně pozvolný proces, a oba se tedy shodli na tom, že rozhodně není na místě přehnaně utrácet. Vánoční večírek pro své zaměstnance sice uspořádali, ale s leskem předcházejících let se jeho úroveň nedala srovnat.

Marek se s Evou a Adamem jako obvykle přivítal, ale od Evy se tentokrát z bezpečnostních důvodů držel raději dál. Měl pramalou radost, když zjistil, že na ni má pro změnu zálusk jeho manželka Martina. Přišla si s ní promluvit právě v okamžiku, kdy s Adamem stála v hloučku jeho spolupracovníků.

„Adame, můžu si na chvíli vypůjčit Evu?” zeptala se.

„Jistě,” odpověděl jí Adam s úsměvem.

„Evo, prosím tě, na slovíčko,” řekla omluvně Martina.

Vzala ji za loket a vedla ji dál od ostatních. Eva koutkem oka zachytila Markův znepokojený pohled.

„Copak se děje, Martino?” zeptala se.

„Potřebuju se tě na něco zeptat,” řekla rozpačitě Martina.

„A na copak?”

„Když ona je to taková trochu choulostivá věc,” ošívala se Martina. „Tady se to moc nehodí, ale po telefonu jsem se tě na to ptát nechtěla a jinak se spolu nevídáme.”

„Tohle neřeš a klidně se ptej!” vyzvala ji Eva.

Martina ještě chvíli sbírala odvahu.

„Bojím se, že mě Marek podvádí,” odpověděla pak. „A chtěla jsem se tě zeptat, jestli o tom něco nevíš.”

Nepřipravená Eva padla leknutím málem do mdlob a musela vynaložit nadlidské úsilí, aby Martina nepoznala, jak divoce se jí rozbušilo srdce.

„Já? Proč zrovna já bych o tom měla něco vědět?” koktala vyděšeně a přitom cítila, jak jí do tváří stoupá zrádná červeň.

Martina se na ni zaraženě dívala.

„A proč bys nemohla? Adam s Markem jsou přece kámoši spoustu let a vědí o sobě ledacos! Beze mě Marek večer ven moc nechodí, takže předpokládám, že se s ní schází spíš přes den. A v tom případě o tom může Adam něco vědět. Nezmínil se ti náhodou o něčem?”

Evě se rázem ulevilo.

„Aha, takhle ty to myslíš!” oddechla si.

„A jak jinak?” podivila se Martina. „Snad sis nemyslela, že podezřívám tebe?” rozesmála se.

Eva se sice také rozesmála, ale její smích moc přirozeně nezněl.

„Chvilku jsem se toho bála,” přiznala.

„Ale prosím tě, to by mě ani ve snu nenapadlo! Přece vím, jak se s Adamem milujete, a taky dobře vím, jak si tě hlídá.”

„To je pravda,” souhlasila Eva. „Ale bohužel tě zklamu, o Markovi absolutně nic nevím.”

„To je škoda,” řekla zklamaně Martina.

„Znáš přece mužskou solidaritu,” dodala Eva, aby svým slovům dodala na věrohodnosti. „I kdyby Adam něco věděl, určitě by ho neprozradil, bál by se, že ti to třeba zavolám.”

Jejímu vysvětlení však Martina moc nevěřila.

„O Sandře jsi ale přece tenkrát věděla,” namítla.

„Ale až po tobě,” odpověděla Eva. „Když se mi Adam tenkrát zmínil, že letíte do Karibiku, hrozně jsem ti záviděla. Adam to na mně viděl, a aby mě utěšil, řekl mi, že ti to Marek koupil na usmířenou. Pak mi přiznal i to, že o Sandře celou dobu věděl, ale dokud jsi to nezjistila ty, přede mnou o ní ani neceknul.”

„Aha,” řekla zklamaně Martina. „V tom případě mám smůlu a budu si to muset zjistit nějak jinak.”

Eva se znovu vyplašila.

„A seš si vůbec jistá, že tě podvádí? Třeba si to jenom namlouváš!”

„Kdepak, po těch letech to na něm bezpečně poznám,” povzdechla si Martina. „Vždycky jsem poznala, když nějakou měl.”

„To jich měl tolik?” vyjevila se Eva.

„Pár jich už bylo.”

„A proč se s ním teda nerozvedeš, když to víš?”

Martina sklopila hlavu.

„To není jen tak!” povzdechla si. „Uzavřeli jsme předmanželskou smlouvu, po rozvodu bych toho moc nedostala. Nejspíš bych se musela vrátit do práce a to se mi teda vůbec nechce.”

To Eva nedovedla pochopit, sama by se do školy vrátila hned.

„A proč ne?” ptala se.

„Mám jenom zdrávku a skoro žádnou praxi, v nemocnici jsem pracovala jenom krátce,” vysvětlovala Martina. „Už dávno jsem ztratila kvalifikaci a přiznám se, že za těch patnáct let v domácnosti jsem taky dost zpohodlněla. Nechce se mi chodit do práce jako nějaká socka, a o víkendech nebo v noci už teprve ne.”

„Takže kvůli vlastnímu pohodlí radši přehlížíš jeho nevěry?”

„Dá se to tak říct,” přiznala Martina. „Říkám si, že všude je něco, a ty jeho bokovky beru jako daň za to, že se o nás po všech stránkách stará a já si díky němu žiju jako v bavlnce.”

„Tak proč teda vlastně po jeho milence pátráš? Když se stejně nechceš rozvést, tak by snad pro tebe bylo lepší, kdybys to hodila za hlavu, ne?“

Martina stiskla rty.

„Možná, jenže je tu jeden háček. Připadá mi, že tentokrát z jeho strany nejde jenom o sex, bojím se, že se do ní zamiloval.”

Eva sklopila hlavu, aby ji neprozradila další červeň ve tváři a zoufale přemýšlela, co má na tohle Martině říct.

„Jak jsi na to prosím tě přišla?” zeptala se po trapné chvilce ticha.

„Chová se teď úplně jinak,” vysvětlovala Martina. „Dřív doma sotva promluvil a teď je pořád samá legrace. A měla bys vidět jeho výraz, když si myslí, že se na něj nedívám.”

Její vysvětlení jenom zvýšilo Eviny rozpaky.

„To přece nemusí nic znamenat,” snažila se ji uchlácholit.

Martina však zavrtěla hlavou.

„Ba ne, instinkt mi napovídá, že se něco děje. A já potřebuju zjistit včas, odkud mi hrozí nebezpečí.”

„Nebezpečí?”

„Samozřejmě! Je mu čtyřicet a druhá míza s ním pěkně mává! Co když je to nějaká zlatokopka, co pase po jeho penězích? Víš, jak bych mohla dopadnout? Raz dva si ho omotá kolem prstu a já se nebudu stačit divit.”

Jsi vedle jak ta jedle, ale chválabohu za to, pomyslela si s úlevou Eva.

„Já myslím, že nebude tak zle,” řekla. „Možná bude chvíli blbnout, ale pak ho to určitě zase přejde, uvidíš!”

„Dámy, copak to tady spolu tak dlouho probíráte?” zeptal se Marek, který se u nich zničehonic objevil.

„Právě jsme si říkaly, že dneska tady zábava nestojí za nic. Doteď nás ani nikdo nevyzval k tanci,” odpověděla pohotově Eva.

„To je ovšem výzva, nad kterou gentleman nezaváhá,” odpověděl Marek, přejel si rukou po knoflících saka a obřadně se před ní uklonil. „Milá paní Svobodová, mohl bych vás požádat o tanec?” zeptal se a nabídnul jí rámě.

Eva se do něj s úsměvem zavěsila a na jeho manželku vrhla omluvný pohled. Martina si nenápadně položila ukazováček na rty. Eva na ní sice souhlasně kývla, svůj slib však porušila okamžitě, jakmile byli bezpečně z doslechu.

„Děje se něco?” vyhrknul vyplašeně Marek.

„Jo! Je přesvědčená, že ji podvádíš!”

„Sakra!” zaklel Marek. „Jak na to mohla přijít?”

„To zavinila tvoje podezřele dobrá nálada.”

„Ach jo, člověk prostě nemůže myslet na všechno,” povzdychl si Marek. „Ale proč se o tom proboha bavila zrovna s tebou?”

„Myslela si, že o tom třeba něco vím od Adama,” odpověděla Eva.

Teprve, když to vyslovila nahlas, uvědomila si absurdnost toho, co právě řekla. Podívali se na sebe a měli co dělat, aby se nahlas nerozesmáli.

„Pěkná blbost, co?“ konstatoval Marek.

„To teda jo.“

Došli k parketu a začali pomalu tančit.

„Musíme si dávat ještě větší pozor než doteď,” šeptal Marek.

„Ne, právě naopak, musíme se rozejít,” odpověděla mu tiše Eva. „Vidíš, že jsem měla pravdu, když jsem to chtěla skončit.”

„Zbláznila ses?” zhrozil se Marek a stiskl jí ruku tak silně, až tiše zaúpěla. „Já se tě nikdy nevzdám!”

„Nech toho!” napomenula ho Eva. „Lepší místo jsme si na tuhle debatu fakt nemohli vybrat! Chybějí tady už jenom televizní kamery!”

„Mně to nevadí.”

„Ale mně jo! Sleduje nás několik desítek párů očí včetně Adama a Martiny!”

Marek se nenápadně rozhlédl.

„Máš pravdu, radši je nebudeme dráždit,” uznal. „Hned po neděli ti zavolám a probereme to.”

,,Teto, teto, nechoď pryč!” bědovaly Denisa s Nikolkou. Každá se na ni pověsila z jedné strany, aby jí zabránily v odchodu. Překvapená Soňa položila cestovní tašku na zem a sedla si na bobek.

„Holky, co je to s vámi?” napomínala je. „Už jsem vám přece vysvětlila, proč musím pryč!”

„Ale my to nechceme!” naříkala Denisa a vrhla se jí do náruče. „Nejdřív od nás odešel tatínek, a teď nám utíkáš i ty!”

„Ale já přece nikam neutíkám.”

„Tak tady zůstaň!” plakala Nikolka.

Helena, která srdcervoucí scéně zatím jenom vyděšeně přihlížela, se konečně vzpamatovala a spěchala sestře na pomoc.

„Nechte toho, holky!” zasáhla. „Teta má právo na svůj vlastní život, nemůže přece donekonečna bydlet u nás.”

Soňa po ní vrhla pohled, který jasně říkal, že kdyby záleželo jenom na ní, nikam by se nestěhovala, nechtěla však přilévat olej do ohně a moudře mlčela. Helena si přitáhla obě plačící dcerky k sobě.

„Přestaňte už konečně!” řekla konejšivě. „Teta přece nejede na konec světa, uvidíte se s ní, kdykoliv zajdeme za babičkou a dědečkem.”

„Ale k nim zase tak často nechodíme!” naříkala Denisa.

„Tak tam můžeme chodit víc,“ odpověděla jí maminka; „Pokud nebudete zlobit, můžete u nich vždycky strávit třeba celou sobotu a neděli.”

Aspoň budeme mít s Lukášem víkendy jenom pro sebe, pomyslela si.

„A to by šlo, teto?“ obrátila se Nikolka na Soňu.

„Určitě!” ujistila ji teta. „Babička s dědou budou jedině rádi.”

Denisa s Nikolkou se pomalu uklidňovaly, Helena se přesto rozhodla, že Lukášovo nastěhování ještě o pár dnů odloží.

Při cestě do svého bytu byl Marek tentokrát hodně opatrný, ničeho podezřelého si však nevšiml. Dorazil jako první, ale sotva si stačil sundat kabát, už otevírala dveře Eva.

,,Já jsem tak rád, že už jsi tady!” zajásal a vrhnul se k ní.

Eva ho však od sebe odstrčila, bála se, že jinak ztratí odvahu. Tušila, že jeho vášnivá objetí a lichotky, kterými ji pokaždé zahrnoval, jí budou chybět víc než samotný sex, přesto ale byla pevně rozhodnutá jejich vztah definitivně ukončit.

„Já jsem to myslela naprosto vážně, Marku,” řekla. „Musíme se rozejít.”

Markovi rázem zmizel úsměv z tváře.

,,Já jsem to myslel taky vážně,” odpověděl. „Nikdy se tě nevzdám!”

„Budeš muset, já s tebou totiž definitivně končím. Nechci už nikomu ubližovat a už se nenechám ničím přesvědčit.”

„Ale Evičko, když se spolu čas od času ve vší tajnosti sejdeme, to přece nikomu neublíží,” ujišťoval ji Marek.

„Vážně?” zvedla Eva obočí. „Tomu snad sám nevěříš! Oba dva podvádíme svoje partnery a kromě toho taky pořádně riskujeme. Sám jsi mě upozorňoval, že Adam má podezření a teď něco tuší už i Martina. Musíme toho nechat dřív, než bude pozdě, je to skoro zázrak, že to na nás za ty čtyři měsíce neprasklo.”

„Čtyři měsíce, říkáš?” ušklíbl se Marek. „A kolikrát jsme se prosím tě za tu dobu sešli? Kdybych chtěl naše schůzky spočítat na prstech, ještě by mi jich pár zbylo!”

„Myslíš, že by mě tenhle argument před Adamem zachránil, kdyby zjistil, že jsem ho takovou dobu podváděla?”

„Asi ne, to uznávám, on ale taky není zrovna svatoušek! Kdo ví, kolikrát zahnul on tobě.”

Eva stiskla rty.

„Možná,” řekla tiše. „Ale já už v tom dál pokračovat nechci a nebudu.”

„To mi přece nemůžeš udělat,” bědoval Marek. „Copak nevíš, jak moc tě miluju?”

„Nedá se nic dělat, budeš se s tím muset nějak srovnat!” řekla Eva a sáhla po kabelce.

„Počkej proboha! Pojď si se mnou dát ještě aspoň poslední kafe,” vyhrkl Marek.

Každá záminka mu byla dobrá na to, aby ji ještě alespoň na chvíli zdržel. Víc než kávu by sice momentálně potřeboval něco ostřejšího, ale bál se o svůj řidičský průkaz. K posezení nad šálkem kávy Evu nakonec přemluvil, ale nic víc už mu nedovolila. Jeho prosby na ní nezabraly a ani horoucí vyznání lásky ji nepřimělo změnit názor.

„Mně je to tak hrozně líto, Evičko!” šeptal jí, když ji naposledy objímal. „Slib mi, že mi zavoláš, kdyby sis to náhodou rozmyslela!”

Eva vrtěla odmítavě hlavou.

„S tím nepočítej,” řekla.

Marek si zoufale povzdechl a dlouho ji tiskl k sobě. Sjeli pak spolu dolů a hned před domem se jako obvykle rozešlí. Tentokrát však Eva po pár krocích uslyšela jeho naléhavý hlas:

„Evo, počkej ještě!”

Překvapeně se otočila a uviděla ho, jak za ní spěchá. Když ji dohonil, zatáhl ji ke straně, a aniž by se staral o ostatní kolemjdoucí, objal ji a ještě naposledy dlouze líbal. Pak ji pohladil po tváři a smutně se díval, jak odchází k autu.

O týden později sledovali Adam s Evou v televizi napínavou detektivku. Eva se jako obvykle snažila uhodnout vraha dřív, než ho usvědčí vyšetřující detektiv.

„Myslíš, že ho zabil ten jeho syn kvůli dědictví, nebo spíš ten obchodní konkurent?” vyptávala se Adama.

„Cože? Kdo měl koho zabít?” zeptal se nechápavě Adam.

Eva se na něj užasle podívala.

„Jak se můžeš takhle hloupě ptát?” divila se. „Copak se na to nedíváš?”

„Samozřejmě že dívám, ale teď zrovna jsem se nějak zamyslel,” odpověděl Adam.

To Evě hlava nebrala. K vraždě majitele továrny došlo hned na začátku filmu a Adam snad ani neví, že ho zabili! Pak ji napadlo, že ho možná chvílemi přemohla únava a zdřímnul si a začala ho nenápadně pozorovat. K svému překvapení zjistila, že sice nespí, ale děj na obrazovce také moc nesleduje.

„Co je to s tebou?” zeptala se, když detektivka skončila. „Jsi dneska nějak mimo!”

„To máš pravdu,” přiznal Adam. „Musím ti totiž říct,jednu jobovku a celou dobu řeším, jak na to mám jít.“

Když Eva uviděla jeho ustaraný výraz, okamžitě si vzpomněla na Markova slova a pořádně v ní hrklo. O jeho nevěře rozhodně nechtěla nic vědět.

„A víš určitě, že mi to musíš říct?” zeptala se. „Nechceš si to radši nechat dál jenom pro sebe?”

„Kdyby nebylo Vánoc, asi bych mlčel, ale takhle bohužel nemůžu ” odpověděl Adam.

Eva na něj zůstala překvapeně koukat. Jak může jeho nevěra souviset s Vánocemi, to nechápala.

„A proč ne?”

„Protože naše Vánoce budou letos vypadat trochu jinak, než jsi byla doteď zvyklá.”

Ted už byla Eva doma.

A je to tady! Má dítě s jinou ženskou a chystá se mi říct, že Vánoce stráví u nich!

„Jak jinak?” hlesla vyděšeně.

Adam sklopil hlavu.

„Neříká se mi to snadno, ale letos nečekej tak luxusní dárky, jako jsi dostávala dřív.”

Eva polkla.

„Není to tím, že bych tě snad měl míň rád,” pokračoval Adam, jako kdyby jí četl myšlenky. „Problém je v tom, že si letos nemůžu dovolit utratit za dárky tolik peněz.”

Eva ztuhla, po jeho úvodních slovech čekala ledacos, ale rozhodně ji nenapadlo, že bude mluvit o penězích.

„Ty nemáš peníze?” vydechla překvapeně.

„My nemáme peníze,” opravil ji Adam. „Nějaká rezerva tu samozřejmě ještě je, ale tu budeme potřebovat na potřebnější věci, než jsou dárky. Nejdůležitější ze všeho je udržet náš dům.”

Eva byla v šoku.

„Můžeme přijít o dům?” vydechla zděšeně. „Proboha co se stalo?”

„Naše firma letos málem zkrachovala, to se stalo,” odpověděl Adam. „A ještě pořád nemáme úplnou jistotu, že k tomu nedojde.”

„To je vtip?”

„Bohužel ne,” povzdychl si Adam a začal vysvětlovat. „Naše potíže začaly už někdy na začátku letošního roku. Spousta našich klientů tenkrát přešla ke konkurenci a i další obchody šly od deseti k pěti.

Museli jsme hromadně propouštět a držíme se nad vodou jen tak tak. Teď to sice konečně začíná vypadat na obrat k lepšímu, ale na jásání to rozhodně není a zatím se dá jenom těžko odhadnout, jestli tu krizi přežijeme.”

„To už trvá skoro rok?” řekla Eva omráčeně. „Proč jsi to přede mnou proboha celou tu dobu tajil?”

„Měl jsem ti to říct, já vím,” řekl Adam a zatvářil se provinile. „Jenže ze začátku jsem si myslel, že je to jenom přechodná krize, která zase brzo přejde. Teprve když jsem viděl výsledky za první pololetí, pochopil jsem, jak je situace vážná, a chtěl jsem se ti se vším svěřit. Jenže Marek do mě pořád hučel, že mám mlčet, že bych tí tím jenom přidělával starosti. Neměl jsem ho poslechnout, chodil jsem jako tělo bez duše, ani v posteli se mnou nic nebylo a dobře jsem viděl, jak se tím trápíš.”

Eva zavřela oči a bezvládně opřela hlavu o opěradlo pohovky. Měla co dělat, aby na ní Adam nepoznal, co se v ní momentálně odehrává.

Ten padouch, ten bídák, spílala Markovi. Dělal všechno proto, abych si myslela, že na mě Adam kašle, a přitom celou dobu dobře věděl, co má za starosti. Několikrát jsem se ho na to přece přímo ptala a on mi vždycky tvrdil, že je všechno v nejlepším pořádku a firma šlape jako hodinky! Lhal mi přímo do očí a ještě se snažil každou chvíli nenápadně přiživit moje podezření, že mě Adam podvádí. A jeho zase přesvědčoval, aby přede mnou o jejich potížích ani neceknul! Lump jeden proradná, celou dobu mi tvrdil, jak mě miluje, a přitom mě jenom vodil za nos. A já, nána pitomá, jsem mu ty jeho řečičky spolkla i s navijákem! Ale tohle mu nedaruju, tenhle podraz mu přijde draho!

„Proč nic neříkáš, Evičko?” ozval se Adam. „Sebralo tě to, vid? Ted bude nadlouho konec se šperky a životem v luxusu.”

„Snad víš, že mně o luxus nikdy nešlo,” řekla Eva tiše. „Mnohem víc mi vadí, že jsi to přede mnou tak dlouho tutlal a že se kvůli tomu zhoršil náš vztah.”

„Máš pravdu, byla to chyba,” odpověděl Adam.

Přisedl si k ní blíž a objal ji.

„Ale dělal jsem to jenom z lásky k tobě, miláčku, věř mi, chtěl jsem tě prostě do poslední chvíle chránit. Ale teď jsem usoudil, že dál už mlčet nemůžu. Kdo ví, co by tě mohlo napadnout, až bys pod stromečkem rozbalila jenom pár maličkostí.”

„Asi bych si pomyslela, že dražší dárky už mají jinou adresátku.”

„Tak vidíš, právě toho jsem se bál,” řekl Adam a pohladil ji po vlasech. „Teď se budeš muset nějakou dobu spokojit jenom s mojí láskou, ale tou rozhodně šetřit nebudu. Nedovedeš si představit, jak oceňuju, že jsi to se mnou ten rok vydržela, a za tu tvoji trpělivost tě miluju snad ještě víc než dřív.”

Evě bylo čím dál hůř. Tak ukrutně se za sebe styděla, že by se nejradši neviděla, a z pocitu lítosti, že ho tak hnusně zradila, jí vytryskl proud slz.

„Ty pláčeš?” vyplašil se Adam. „To jsem nechtěl! Neplač, teďuž k tomu nemáš důvod, to nejhorší už je naštěstí za námi. I Marek věří, že to nějak zvládneme!”

Markovo jméno vyvolalo v Evě další záchvat pláče, a přestože ji Adam objímal a konejšil jako malé dítě, nebyla k utišení.

„Evičko, přestaň už konečně!” domlouval jí. „Nechce se mi věřit, že by zrovna tobě tolik záleželo na majetku.”

Zdrcená Eva si uvědomila, že ji má prokouknutou skrznaskrz a že by mu její zoufalý nářek nad snížením jejich životní úrovně mohl začít vrtat hlavou. Byla ale tak zničená, že se nedokázala ovládnout a pro jistotu si vypomohla polopravdou.

„Já jsem se celou dobu bála, že chodíš za jinou,” vzlykala. „A když jsi začal mluvit o jobovce, myslela jsem si, že ode mě chceš odejít.”

„Odejít od tebe?” zhrozil se Adam. „Jak tě to proboha mohlo vůbec napadnout? A co děti? Myslíš, že bych je dokázal opustit?”

„Copak já vím?” vzlykala Eva. „Od Dominika jsi přece taky odešel.”

„To ale přece vůbec nemůžeš srovnávat! S Renatou už jsme se nemohli snést, ale tebe miluju stejně jako první den. Jak jsi mohla na takovou hloupost přijít?”

„Přestal jsi mi nosit dárky, nechtěl jsi koupit větší dům, a když přišla matka o práci, zakázal jsi mi, abych jí slíbila finanční pomoc,” vypočítávala mu Eva. „Prostě jsem měla pocit, že se mnou už dál nepočítáš a míříš někam jinam.”

„Ach bože! Proč jenom jsem já pitomec tak dlouho mlčel,” povzdychl si Adam a pohladil ji po uplakané tváři. „Byla to kardinální chyba, ale to vidím bohužel až teď. Předtím mě vůbec nenapadlo, že by sis to všechno mohla takhle vykládat.”

Eva se vysmrkala a snažila se vypadat alespoň navenek klidně.

„Proč jsi mi vlastně tolik bránil, abych se vrátila do práce?” zeptala se po chvíli. „Tolikrát jsme se kvůli tomu pohádali a přitom by se nám teď můj plat hodil.”

Adam se zatvářil zoufale.

„Copak to nechápeš? Neuvědomuješ si, jak potupná je to pro mě situace? Léta jsem si dopřával, co mě jenom napadlo, a najednou nedokážu uživit ani vlastní ženu! Aspoň tuhle iluzi jsem si potřeboval uchovat, jinak bych se z toho asi už úplně sesypal.”

Eva se k němu přitulila.

„Už se tím netrap, nějak to zvládneme,” utěšovala ho. „A z Vánoc si nedělej hlavu, já se bez luxusních věcí obejdu úplně klidně a ke štěstí mi bude stačit radost našich dětí. A ty nic nepoznají, jsou ještě malé a neznají hodnotu peněz.”

„Jsi tak hodná, Evičko!” řekl s úlevou Adam. „Každá druhá by se ke mně otočila zády, kdyby zjistila, že toho ze mě momentálně moc nekouká, a ty v sobě ještě najdeš sílu mě utěšovat. Vždycky jsem říkal, že jsi ta pravá holka do nepohody, a měl jsem pravdu.”

V pevném objetí jeho paží pocítila Eva ohromnou úlevu, že nedorozumění, které mezi ně celé dlouhé měsíce stavělo neprostupnou bariéru, je konečně pryč. Po jeho přiznání k sobě najednou měli daleko blíž než kdykoliv předtím a plni rozjitřených emocí spolu prožili noc plnou vášně.

„Lásko moje, od tebe bych nikdy nedokázal odejít,” šeptal jí Adam. „Nepřestávám děkovat osudu, že nás dva dal dohromady, a žádná ženská mi nestojí za to, abych riskoval, že o tebe přijdu.”

Evu zavalila další vlna výčitek. Zoufale se k němu tiskla a svatosvatě si slibovala, že napříště už mu bude tou nejvzornější manželkou.

Sotva však ráno vstala, vzplanula v ní pomstychtivost nanovo. Jakmile padla devátá hodina, vzala si mobil, požádala Andreu, aby dohlédla na Martínka, a vyběhla nahoru do ložnice. Byla pevně rozhodnutá to Markovi pořádně vytmavit, na poslední chvíli si to však rozmyslela.

„Ahoj, Marku, jakpak se máš?” zeptala se sladce.

„Ahoj, Evičko, moc rád tě slyším!” ozval se překvapený Marek. „Co to že mi voláš? Ty sis to rozmyslela?”

„Tak nějak,” odpověděla Eva. „Trochu mě mrzí, že jsme se spolu minule pořádně nerozloučili. Měl bys na mě dneska čas?”

„No jasně!” zajásal Marek. „Tak za hodinku u mě, souhlasíš?”

„Jo, jo,” broukla Eva. „Už se nemůžu dočkat.”

Schválně dorazila o deset minut později, natěšený Marek už ležel v posteli.

„Dala sis trochu na čas,” řekl s náznakem výčitky.

„Neboj, však já ti to čekání vynahradím,” řekla a sundala si kabát. „Ale chtěla bych začít trochu netradičně. Můžeš na chvíli vylézt z postele?”

Marek na ni překvapeně vykulil oči, ale hned odhrnul pokrývku a vstal.

„Fajn, to jsem potřebovala,” řekla spokojeně Eva.

Rozpřáhla se a vrazila mu tu největší facku, jaké byla schopná. Pří tom prudkém pohybu se jí ale na prstě pootočil prstýnek a na milencově tváři se objevil krvavý šrám.

„Au!” zaječel bolestí a chytil se za poraněnou tvář. „Co blbneš?” obořil se na ni.

„Ty hajzle, to je ještě málo, za to, co jsi udělal!” zasyčela.

„Já?” nechápal Marek. „A co jsem udělal?”

Sundal ruku z obličeje a uviděl na ní krev. Vztekle zakroutil hlavou, rychle sáhl do kapsy kalhot, které ležely přes židli, a přitiskl si na tvář kapesník.

„Ty dobře víš, za co to je!” odpověděla mu Eva. „A kdybys to náhodou nevěděl, tak ti to hezky vypočítám! To máš za všechny ty lži, co mě měly přesvědčit, že Adam nemá důvod strachovat se o firmu, že už o mě nemá zájem, protože mě podvádí, a taky za ty řečičky, kterýma jsi mě oblboval, jenom abys mě dostal do postele.”

„Ale ne, tak to přece nebylo!” protestoval Marek.

Přešel k velkému zrcadlu na stěně a opatrně si sundal kapesník z tváře. Když uviděl stále ještě krvácející šrám, vzedmula se v něm vlna vzteku.

„Jsi pitomá? Jak já teď budu vypadat?”

„Jako Peyrac!” sykla Eva. „Dobře ti tak, aspoň na mě budeš mít památku!”

Marek si nedovedl představit, jak svoje poranění vysvětlí doma, a dostával čím dál větší vztek. Popadl Evu za ramena a zatřásl s ní.

„Tak ty si myslíš, že jsem ti ve všem lhal, abych tě dostal do postele?

V tom máš teda naprostou pravdu a já ti hned vysvětlím, proč jsem tak stál o to, abych měl v posteli právě tebe. Konečně jsem měl totiž příležitost se Adamovi pomstít za všechny ty roky, kdy jsem byl kvůli němu pro všechny holky vzduch!”

„Cože?”

„Slyšíš dobře, už dvacet let z něj mám mindrák! Už na škole měl vždycky ty hezčí, štíhlejší a žádanější holky. Co mi to vždycky dalo práce, než jsem některou přemluvil, aby si se mnou vyšla, a pak přišel on, jenom se na ni podíval a já jsem pro každou hned přestal existovat. A ani potom, když jsme spolu začali pracovat, to nebylo lepší! Kdekoliv jsme se spolu objevili, všechny ženské se vždycky točily jenom kolem něj. Už chápeš, co pro mě znamenalo mít v posteli právě jeho ženu? Tomu triumfu se nic na světě nevyrovná a to, že tě mezitím parádně vycvičil, rozhodně nebylo na škodu. To jsem měl jako extra bonus a taky jsem si ho ohromně vychutnával!”

Otřesená Eva nevěřila svým uším.

„Takže já jsem pro tebe byla jenom nástroj pomsty? A všechny ty roky jsi kolem mě kroužil jenom proto, že jsi z něj měl komplex?” zašeptala omráčeně a zoufale si vjela oběma rukama do vlasů. „Zasloužil bys, abych ti vrazila ještě jednu!”

Při pohledu na slzy v jejích očích, Marek zalitoval, že na ni v návalu nezvladatelného vzteku vychrlil to, co nemělo být nikdy vyřčeno.

„Evičko, neber mě vážně, měl jsem na tebe jenom vztek za tu facku,” snažil se zachránit, co se dá.

Eva mlčky zakroutila hlavou a sáhla po kabátu.

„Ahoj,” řekla tiše. „A už nikdy mi nechoď na oči.”

Marek ji chytil za ruku.

„Počkej, proboha! Nemůžeš přece takhle odejít!”

Eva na něj vrhla prázdný pohled.

„Ale můžu! Stejně budu do smrti litovat, že jsem tu kdy byla.”

„Tohle neříkej!” zabědoval Marek.

Přitáhl si ji k sobě, objal ji a hladil po vlasech.

„Jsem ten největší pitomec na světě, to uznávám,” chrlil ze sebe. „Ale mám tě rád, Evičko, aspoň tohle mi proboha věř!”

Eva však na jeho objetí nijak nereagovala, měl pocit, že objímá jenom neživou loutku. Teprve když se pokusil ji políbit, prudce uhnula hlavou.

„Tyhle řeči si můžeš ušetřit, už ti nevěřím ani slovo!”

Nečekanou silou srazila jeho ruce, popadla kabát a rozběhla se do předsíně.

„Počkej, proboha!” vykřikl a vyrazil za ní, ale odpovědí mu bylo jen zaklapnutí dveří.

Běžet za ní jen v boxerkách nemohl, nezbylo mu tedy než se vrátit do pokoje. Zničeně se zhroutil na postel, na ránu na tváři už si ani nevzpomněl. V hlavě měl jak vymeteno, ale jednu věc věděl jistě. To, co na ni ve vzteku vychrlil, ho bude mrzet až do konce života.

„Evičko, miláčku, vrať se mi!” zakvílel. „Ty nevíš, jak moc tě miluju!” vyrazil ze sebe v návalu čirého zoufalství a bez ohledu na zakrvácenou tvář zabořil hlavu do polštáře.

Celou zpáteční cestu přemýšlel, jak bude vysvětlovat svoje poranění. Ve zpětném zrcátku viděl, jak mu červená tvář pomalu otéká, a přemýšlel, kudy to po rozsáhlé budově vzít, aby potkal co nejméně lidí. Ten den se však proti němu všechno spiklo, hned při vystupování z výtahu narazil na Adama.

„Proboha, co se ti stalo?” vylekal se Adam.

„Toho si nevšímej,” zabručel nevrle.

„Kde jsi vůbec byl?” zajímal se Adam. „Zase někde na záletech, viď? Ty si fakt nedáš pokoj!”

„Nestarej se!” odsekl Marek.

Adam se však nedal.

„Načapal tě její manžel, viď?”

„Ne, stačila na to sama,” zavrčel podrážděně.

Adam na něj vyvalil oči.

„Vážně? To jsi ji musel ale pěkně rozčílit! Tak jen se hezky pochlub, čímpak jsi ji tak vytočil?”

„Dej mi pokoj!” odbyl ho Marek. „Teď mám zrovna náladu se ti zpovídat!”

,,Co bude k večeři, Helenko?” zajímal se Lukáš.

„Těstoviny s brokolicí,” odpověděla Helena.

Lukáš protáhl obličej.

„Tu zrovna nemusím, ale co se dá dělat. Hlavně ať je to brzo, mám dneska docela hlad.”

„Hned se do toho dám,” slibovala Helena. „Nevyzkoušel bys zatím Denisu z básničky?”

Lukáš protáhl obličej ještě víc. Právě si chtěl pustit sestřih včerejších nočních utkání NHL a místo toho ho čeká básnička!

„Tak dobře, jdu na to,” řekl s povzdechem.

Ani na druhé straně nezavládlo nadšení.

„Já chci maminku!” požadovala Denisa.

„Maminka vaří, máme to zvládnout spolu,” vysvětlil jí.

„Tak chci tetu Soňu!” trvala na svém Denisa.

„Přece víš, že teta už tady nebydlí.”

„A proč už tu nebydlí? Dokud tu byla, nemusela jsem zůstávat v družině tak dlouho!” stěžovala si Denisa.

Lukáš si zase povzdechl. Podobný rozhovor se odehrával skoro každý den a on toho začínal mít dost. Ted už viděl, jak velká to byla chyba, že na Helenu se svým nastěhováním tak naléhal.

„Moc jsme to uspěchali, Helenko,” říkal. „Měli jsme holkám dopřát víc času.”

„Asi máš pravdu,” uznala Helena. „Ale teď už s tím asi moc nenaděláme. Musíme jenom doufat, že si na tebe brzo zvyknou.”

Zatím to však moc nadějně nevypadalo. Denisa a Nikolka byly ještě příliš malé a nedokázaly se jen tak snadno přizpůsobit všem změnám, které se na ně v poslední době jenom hrnuly. Nejdřív těžce nesly, když se od nich definitivně odstěhoval jejich milovaný táta, a hned při první návštěvě u něj se ještě ke všemu dozvěděly o Tomáškovi. Vadilo jim, že zatímco ony zůstaly doma jenom s maminkou, Tomáš má tatínka jenom pro sebe. Svoji žárlivost dávaly nevítanému vetřelci najevo při každé příležitosti a vůbec se nerozpakovaly mu nějakou vrazit. Tím pochopitelně vytáčely Irenu, která se ho snažila před nimi chránit. Žalovala na ně Romanovi a tomu pak nezbylo než neustále rovnat spory mezi oběma znesvářenými stranami.

„Mami, tati, ona mě bije!” plakal každou chvíli Tomášek.

„To není pravda, my mu nic neděláme!” ječely Denisa s Nikolkou.

Jejich víkendové pobyty u tatínka byly plné hádek a trucování a vždycky si všichni oddechli, když se obě vrátily domů. Pro Denisu s Nikolkou však ani pobyt u maminky nebyl v poslední době žádné terno. Od svého povýšení na ně měla čím dál míň času, ale dokud jim její častou nepřítomnost vynahrazovala ochotná teta Soňa, nevadilo jim to. Jenže nedávno přišly i o ni a s její ztrátou se odmítaly smířit. Se strejdou Lukášem si sice na výletech užily spoustu legrace, v každodenním kolotoči povinností však zase taková výhra nebyl. Obvykle chodil z práce stejně pozdě jako maminka, nebo jen o něco málo dřív, a do psaní úkolů anebo hraní se zrovna moc nehrnul. I Helena si vyčítala, že s jeho nastěhováním souhlasila. Nemístným spěchem si totiž přidělala problém a teď zoufale přemýšlela, jak by se Lukáše na Štědrý den na pár hodin elegantně zbavila. Nedovedla si totiž představit, jak spolu u jednoho stolu sedí její stále ještě manžel a zároveň i nový partner.

„Lukáši, jak se o Vánocích uvidíš s Davídkem?” vyptávala se.

„Ráno si ho vezmu k sobě, nadělím mu dárky a navečer ho zase vrátím,” odpověděl Lukáš.

„A teprve pak přijedeš sem?” ověřovala si Helena.

Lukášovi bylo jasné, kam tím míří.

„Jo, můžeš zůstat v klidu,” zasmál se. „Romanovi tady zaclánět nebudu.”

Helena zčervenala.

„Promiň, ale šlo to mimo mě,” omlouvala se. „To Roman se sem takhle pozval.”

„Já proti tomu nic nemám, má právo o Vánocích vidět svoje dcery,” odpověděl Lukáš. „Jenom doufám, že ty máš jasno v tom, kdo z nás dvou je tu navíc.”

„O tom nepochybuj,” ujistila ho Helena.

Lukáš si to přesto chtěl ověřit.

„Nenecháš se Romanem zblbnout, kdyby náhodou projevil přání se sem vrátit, viď, že ne?” šeptal jí v noci, zatímco ji hladil po ňadrech.

„Neboj, to nehrozí,” ujišťovala ho Helena.

„Kdyby s tím přece jenom přišel, tak ho rovnou upozorni, že tady už je obsazeno! Já se z tvojí postele jen tak vyštípat nenechám!”

„Vybral si sám,” odpověděla Helena. „Tak jen ať si u ní taky zůstane!”

„To rád slyším,” řekl spokojeně Lukáš.

Její odpověď se mu líbila, ale stejně jí chtěl připomenout, co v něm má. Zabořil jí hlavu do klína a chvíli ji laskal jazykem, ale moc dlouho se tam nezdržel. Věděl, že k pořádnému uspokojení potřebuje něco víc. Svezl se ještě níž, nečekaně ji chytil za obě stehna a trhl s ní dolů.

„Co je?” vyjevila se Helena.

„Otoč se a klekni si na kraj!” přikázal jí a vstal.

Heleně se okamžitě vybavilo nedávné milování na pračce, které se jí tak nelíbilo.

„Já zezadu nechci!” řekla vzdorně.

„Ale já to chci!” houknul Lukáš. „Tak sebou hod, nebo bude zle!”

Helena se neochotně zvedla a vystrčila na něj zadeček.

„Fajn! A teď se rozkroč a opři se o ruce!”

Postavil se těsně za ni, chvíli ji hladil po obou půlkách, pak se pokrčil v kolenou a mezi stehna jí vsunul ztopořený penis. Spokojeně se usmál, když uslyšel její překvapené zavzdychání.

„Ted dej nohy zase k sobě a pořádně je stiskni!”

Helena bez váhání poslechla. Brzy ucítila, jak se začal mezi jejími stehny pohybovat, a žasla, jak je tenhle nezvyklý způsob dráždění intimních partií vzrušující.

„Líbí?” zeptal se jí.

„Hm”

„Fajn, tak teď zase já,” řekl Lukáš a trochu od ní couvl. „Opři se o lokty!”

Jakmile klesla na lokty, popadl ji za boky a už pronikal dovnitř. Zkraje se Heleně jeho razantní přirážení líbilo, ale prudké nárazy jeho varlat do jejího rozevřeného klína začaly brzy její rozkoš zvyšovat až k hranici snesitelnosti.

„Přestaň na chvíli!” ozvala se naléhavě.

„Ne!” odmítl zadýchaně Lukáš a neúnavně pokračoval ve stejném tempu.

„Tak aspoň trochu zmírni!” zvýšila Helena hlas. „To se nedá vydržet!”

„Ale to jsou řeči!”

Helena se kousala do ruky, aby co nejvíc utlumila svoje sténání. Teď už znělo dost zoufale, ale Lukáš nebral na nic ohled a ve finiši ještě naopak přidal na důrazu.

„Tak co?” triumfoval, když viděl, jak je celá rudá. „Spokojená?”

„Ne! Nedalo se to vydržet!”

„Ale přežila jsi to, jak vidím,” zasmál se Lukáš. „A to jsem rád, protože já tomu právě začínám přicházet na chuť!” dodal a spokojeně ji plácnul přes holý zadek.

Eva se na Vánoce těšila skoro stejně jako děti. Vůbec jí nevadilo, že proti předcházejícím létům hojnosti má k dispozici jenom omezené finance, hlavně byla ráda, že se jí Adam konečně svěřil se svým trápením a že konečně ví, na čem je. Jeho přiznání, týkající se neutěšené finanční situace totiž vnímala úplně jinak než on. Zatímco pro něj to znamenalo selhání v jeho roli živitele, ona sama to zdaleka tak tragicky nebrala. Pro ni by bylo mnohem horší, kdyby se jí přiznal ke vztahu s jinou ženou. Jak se ale teď styděla, že ona sama věrnost nedodržela! Utěšovala se tím, že se s milencem rozešla dřív, než se jí Adam svěřil, jejich dramatický rozchod však měla pořád před očima, a kdykoliv si vzpomněla na Markova zlá slova, bodlo ji u srdce. Však ho to zřejmě pořádně mrzelo a nejspíš by se jí rád za svá neuvážená slova omluvil, ale nechtěla si jejich poslední setkání ničím připomínat a pokaždé mu hovor odmítla. Tuhle kapitolu svého života se snažila jednou provždy vymazat z paměti a nechtěla si s ní kazit druhé líbánky, které s Adamem právě prožívali.

„Ty jsi tak skvělá, Evičko!” chválil ji Adam, sotva popadl dech. „Tuhle terapii jsem měl používat mnohem dřív, pak by mě ty naše problémy určitě tolik nesemlely.”

„Sdělená starost, poloviční starost,” broukla Eva. „To tě doma neučili?”

„Učili,” přiznal Adam. „Měl jsem se tím řídit a ne tak slepě poslouchat Marka.”

Však za to taky dostal co proto, pomyslela si Eva.

„Ani jsem ti neříkal, že nedávno dostal nakládačku,” vzpomněl si Adam.

Eva ztuhla.

„Marek? Chceš říct, že se někde popral?” předstírala údiv.

„To snad přímo ne, spíš dostal pořádnou facku a možná nejenom jednu,” pochechtával se Adam.

„Vážně?”

„Jo, tuhle se hned po ránu někam vytratil, a když se pak vrátil, měl opuchlou tvář a na ní krvácející škrábanec. Ale podrobnosti jsem z něj nedostal, hned se rozčílil a pěkně vztekle mě poslal do háje.”

Aby taky ne! Určitě ti chtěl s nadšením referovat, že ten šrám je památka na rozchod s tvojí vlastní ženou, říkala si Eva.

„Že by si zrovna on zasloužil od někoho facku?” divila se naoko.

„Taky jsem se divil, ale nic víc o tom nevím. Jenom to, že mu ji vyšila nějaká ženská.”

„Ženská? Copak on Martině zase zahýbá? To by se měl teda stydět!”

„To měl, chudák Martina s ním má svatou trpělivost,” souhlasil Adam. „Je to pořád dokola, vždycky se s nějakou zaplete a pár měsíců se s ní schází. Když ho pak omrzí, pošle ji k vodě a opatří si další. Někdy mu na to Martina přijde a udělá mu scénu, to pak chvíli seká dobrotu, ale moc dlouho to nikdy nevydrží.”

Eva stiskla rty, tohle se jí moc dobře neposlouchalo.

„Chceš říct, že ji podvádí celou tu dobu, co jsou spolu?”

„To zase ne,” odpověděl Adam. „Ze začátku to udělal spíš výjimečně, až v posledních letech nějak přitvrdil. Připadá mi, že čím je starší, tím víc blbne.”

„Asi si potřebuje dokazovat, že na to ještě má,” řekla tiše Eva. „Doufám, že tě tím nenakazí.”

Adam se k ní naklonil a pohladil ji po tváři.

„To nepřipadá v úvahu,” řekl. „Žádná jiná mi nemůže přinést tolik potěšení jako ty.”

„Dokud ses mi ale nesvěřil, naše milování za moc nestálo,” připomněla mu Eva.

„Já vím, miláčku, byla to moje chyba,” řekl kajícně Adam, „ale jsem moc rád, že už je to pryč. Sice sis trochu poplakala, ale stejně jsem tě obdivoval, že jsi to vzala tak s klidem. A moc tě za to miluju.”

Něžně ji políbil, pohladil a pak si spokojeně položil hlavu na její rameno. Zahanbená Eva se k němu vděčně přitulila.

Je to ten nejlepší mužský na světě, říkala si. Jak mě vůbec mohlo napadnout ho podvádět?

Václav tentokrát očekával synův příjezd na Vánoce hodně netrpělivě. „Mám pro tebe novinu, synu,” začal hned po přivítání.

„A ta nepočká, než si sundám bundu?” pousmál se Ondra, který hned vytušil, o čem bude řeč.

„Nepočká,” odpověděl otec. „Nechci totiž, aby sis toho mezitím všimnul sám.”

Přešel k Šárce a objal ji kolem ramen.

„Čekáme se Šárkou dítě,” řekl zjihle.

Ondra sehrál překvapení dokonale.

„No konečně! Však už bylo načase! Moc vám oběma gratuluju!”

Šárka zčervenala, otec byl jeho reakcí mile překvapen.

„Tobě to nevadí?” ujišťoval se. „Měl jsem strach, že si budeš myslet, že jsem se zbláznil.”

„A proč?”

„Nepřipadá mi normální pořídit si k padesátinám dítě.”

„A proč by nebylo? Na lidi se vykašli a ber to naopak pozitivně. Trochu s ním omládneš a taky si zlepšíš fyzičku.”

„Myslíš?” řekl otec nepřesvědčeně.

„No jasně!” ujišťoval ho Ondra a obrátil se na Šárku. „A kdy se vám to vlastně narodí?”

„V červnu,” odpověděla.

„To je prima, to už budu zpátky,” zaradoval se Ondra.

„Copak ty tam nezůstaneš natrvalo?” divila se Šárka.

„Nemám proč, když jsme se s Katkou rozešli.”

„To je fakt,” uznala Šárka.

„Jsem rád, že jsi to vzal tak s klidem,” konstatoval spokojeně otec. „Měl jsem strach, jestli na něj nebudeš žárlit!”

Ondra se rozesmál.

„Myslíš si, že se s ním budu prát o hračky? Toho se neboj, mě už chrastítka moc neberou.”

„A nebude ti vadit, že tu s miminkem bude trochu rušno?” zeptala se Šárka.

„Ve třech si s ním snad poradíme, ne?” odpověděl Ondra. „A když bude nejhůř, klidně ho vezmu na procházku do parku.”

„Tobě by nevadilo jezdit s kočárkem?” podivil se otec.

„Vůbec ne, právě naopak!” ujistil ho Ondra. „To je totiž ten nejlepší způsob, jak sbalit holku.”

„Sbalit holku?” podivila se Šárka. „Minule jsi říkal, že jsi začal chodit s nějakou Alenou! To už zase neplatí?”

„Platí, ale do léta je daleko,” mávnul bezstarostně rukou Ondra. „Kdoví, co bude potom, možná se mi bude kočárek docela hodit. Díky němu si totiž budu moct holky vybírat.”

„Jak to?” divila se Šárka.

„Všechny holky říkají, že tatínek s kočárkem je ohromně sexy a má vždycky o společnost postaráno.”

„A nikoho ani nenapadne, že to není tatínek, ale starší brácha,” řekl zamyšleně Václav.

Ondrovy a Šárčiny oči se na okamžik setkaly.

„Do toho nikomu nic není, koho vozím,” odpověděl Ondra. „Hlavně když se na to některá chytí.”

Když pak otec na chvíli odešel z místnosti, Ondra se k Šárce hned přitočil.

„Tak co, už ti řekli, jestli je to holka, nebo kluk?” zeptal se a pohladil ji po lehce vystouplém bříšku.

„Ne, na to je ještě moc brzo,” odpověděla Šárka.

„To je škoda! Už se nemůžu dočkat, až spolu budeme vybírat jméno.”

Šárka se na něj znepokojeně podívala.

„To se tě netýká, rozumíš? Jméno budu vybírat s tátou!” řekla důrazně.

„Jako nastávající otec do toho snad taky mám co mluvit, ne?”

„Nejsi jeho otec, to si laskavě uvědom!”

„Oba víme, že jsem!”

„Biologicky možná, ale oficiálně jeho otec nejsi a nikdy nebudeš. Nebo to snad chceš tátovi říct?”

„To bych nerad,” uznal Ondra. „Je sice celkem kliďas, ale tohle by ho mohlo dost vytočit.”

„Tak vidíš,” triumfovala Šárka. „Jestli tolik toužíš po dítěti, opatři si ho s tou svojí Alenkou.”

„To nejde, je teprve v druháku, nejdřív musí dodělat školu.”

„Aha. A jaká vlastně je?”

„Docela dobrá,” zasmál se Ondra. „Všechno šlo jako po másle, dala mi už po čtrnácti dnech.”

„Tak brzo?” pohoršila se Šárka. „Není náhodou trochu moc do větru?”

Ondra se rozesmál.

„Tak teď nevím, jestli se ptáš jako starostlivá maminka, nebo jako žárlivá milenka.”

Šárka mu rychle přikryla pusu rukou.

„Pst! Ať tě neuslyší táta!”

„Neboj!” ztišil Ondra hlas.

V chodbě domu vrzly dveře. Oba od sebe rychle odskočili, a když se ve dveřích objevil Václav, tvářili se jako neviňátka.

„Ondra to vzal docela dobře, viď?“ konstatoval pak v ložnici spokojeně Václav.

„Taky bych řekla,” odpověděla Šárka.

„Přiznám se, že jsem z toho měl trochu strach,” řekl Václav a zakroutil hlavou. „Ale řeknu ti, stejně si nedovedu vysvětlit, jak se stalo, že se nám to tak najednou povedlo.”

V Šárce hrklo.

„Já jedno vysvětlení mám,” řekla pohotově.

„Jo?” podivil se Václav. „Tak spusť, to by mě teda dost zajímalo!”

„Podle mě sehrálo určitou roli to, že jsem myšlenku na dítě definitivně vzdala,” začala mu vysvětlovat manželka. „Byla jsem děsně frustrovaná z toho, že se nám to nedaří, pořád jsem na to myslela a hrozně jsem se tím stresovala. Ale když jsem se pak začala smiřovat s tím, že dítě prostě nikdy mít nebudu, asi jsem se vnitřně tak uvolnila, že to konečně vyšlo.”

„Možná máš pravdu,” řekl zamyšleně Václav. „Psychika je prevít, to je známá věc.”

Sáhl pod přikrývku a něžně ji pohladil po břiše.

„Dost pochybuju, že by se nám to povedlo ještě jednou. Tak buď na sebe hodně opatrná, ať to dítě donosíš.”

„To víš, že budu,” slíbila Šárka.

„Tak dobrou noc,“ políbil ji Václav. „Pořádně se vyspi, musíš teď hodně odpočívat.”

Šárka zklamaně protáhla obličej. Václavova ohleduplnost se jí zdála přehnaná. Od okamžiku, kdy mu o svém těhotenství řekla, uplynuly už téměř tři měsíce, ale jejich milování by snad spočítala na prstech jedné ruky. Ani ona sice nechtěla riskovat zdravotní komplikace, ale rozhodně neměla pocit, že by celé těhotenství musela strávit v celibátu. Její potřeby teď sice byly utlumené, ale vzpomínky na vášnivé noci s Ondrou ji přesto občas přinutily znovu sáhnout po vibrátoru. Jenže ten jí přinášel jen dočasnou úlevu a strachu z budoucnosti ji nezbavil.

Neodvykne Václav za těch devět měsíců milostným radovánkám natolik, že to potom zabalí už úplně? strachovala se.

Místo sváteční pohody u pohádek měla Helena na Štědrý den pořádnou honičku. Připravit slavnostní oběd i večeři jí dalo pěkně zabrat. Předpokládala, že Roman bude mít u Ireny tradičního kapra se salátem, k obědu proto uvařila jeho oblíbenou svíčkovou. Nejenom že jí to dalo spoustu práce, ale ještě musela svést boj s oběma dcerami, které takový oběd odmítaly, protože chtěly vidět zlaté prasátko.

„A tati, ty tu s námi nebudeš, až přijde večer Ježíšek?” ptala se pak Nikolka při polévce.

„Ne,” odpověděl jí tatínek, „ale neboj se, o dárky nepřijdeš. Ježíšek k nám přišel už ráno a dárky vám poslal. Hned po jídle si je můžete rozbalit.”

Denisa na něj vrhla pohrdavý pohled, kterým mu dávala najevo, že tuhle hru s nimi hraje jenom kvůli mladší sestřičce.

„Večer bude tatínek s Tomášem, Nikolo,” řekla jedovatě. „Ten je mu milejší než my.”

„Přestaň, Deniso!” napomenula ji maminka.

„My tu večer budeme mít strejdu Lukáše!” pochlubila se na oplátku Nikolka.

„Ten má maminku radši než ty, tati,” neodpustila si Denisa další jedovatost.

„Přestaň!” zvýšila Helena hlas.

Denisa sice zmlkla, ale díky jejím poznámkám zavládla u stolu dusná atmosféra. Ani nadílka nebyla tak idylická, jak si Roman představoval. Oběma dcerám nakoupil spoustu krásných dárků a těšil se, jakou jim tím udělá radost. Obě mu však měly za zlé, že je opustil, a trestaly ho tím, že svou radost nedávaly moc najevo.

„Líbilo se vám to?” ptal se jich zklamaně.

Nikolka jen mlčky kývla hlavou, Denisa si však ani teď nenechala ujít příležitost trochu si do tatínka rýpnout.

„Docela jo,” odpověděla. „Ale zajímalo by mě, kolik dárků dostane Tomáš.”

„Nech už toho,” napomenula ji tiše Helena.

„Nenechám!” rozkřikla se Denisa. „Nesnáším ho! Kdyby nebyl, nemusela bych psát úkoly s Lukášem!”

Roman s Helenou se na sebe podívali.

„Já už asi radši zvednu kotvy,” povzdychl si Roman a vstal. „Tohle je pro tebe, Heleno.”

Sáhl do kapsy a podal jí malou ozdobnou krabičku. Překvapená Helena odklopila víčko a rozpačitě stiskla rty, když uviděla prstýnek.

„Tobě se nelíbí?” zeptal se Roman, udivený jejím výrazem.

„Líbí,” odpověděla, „ale…”

„Co ale?”

„Proč zrovna prstýnek?”

„A proč ne?” nechápal Roman.

„Prsten je přece symbolem spojení dvou lidí.”

Roman na ni zůstal užasle koukat.

„Takhle jsem to vůbec nebral “ přiznal. „Prostě se mi líbil, tak jsem ti ho koupil!”

„Tak ti moc děkuju,” řekla Helena.

Vyndala prstýnek z krabičky a začala ho zkoušet. Nejlíp by seděl na levém prsteníčku, ale tam pro něj nebylo dost místa, pod snubním prstýnkem totiž nosila ještě zásnubní. Chvíli se na tři prstýnky v řadě nostalgicky dívala.

„Mám to brát jako symbol?” zeptala se a ukazovala na jeden prstýnek za druhým. „Zásnuby, svatba, rozvod?”

Roman zvedl udiveně obočí a pak si povzdechl.

„Tak vidím, že Ježíšek se letos s dárky moc netrefil,” konstatoval sklesle.

Heleně ho bylo líto. Stáhla si prstýnek a navlékla si ho na prsteníček pravé ruky.

„Ale trefil, tady mu bude dobře,” řekla chlácholivě.

Jakmile si Roman rozbalil dárek od ní, už neměl stání.

„Přijedu si pro vás na Štěpána,” sliboval dcerám.

„Nemusíš!” zaškaredila se Denisa.

„Přijeď, tati!” řekla naopak Nikolka a Roman se potěšeně usmál. „Ale nejdřív pošli toho Tomáše někam pryč!” dodala a tím mu definitivně zkazila náladu.

Jakmile odešel, Helena si nový prstýnek sundala a uložila ho zpátky do krabičky. To ještě netušila, jak to bylo prozíravé, při večerní nadílce s Lukášem totiž dostala další. Nikolka s Denisou byly tak zavalené dárky, že nevěděly, který si prohlížet dřív, přesto si však všimly, že maminka si rozbaluje podobný dárek jako odpoledne. Denisa moudře mlčela, mladší sestřička si však komentář neodpustila.

„Mami, jak to, že jsi od Ježíška dostala zase prstýnek?” zeptala se. „Au!” vypískla a vyjeveně se ohlédla po Denise, která ji šťouchla loktem do boku.

Už se nadechovala k hlasitému protestu, když však uviděla sestřin výhružný pohled, raději sklapla. Helena si zatím rozpačitě prohlížela prstýnek.

„Copak tím chtěl Ježíšek říct?” zeptala se Lukáše. „Je to vánoční dárek, nebo to znamená něco víc?”

„To Ježíšek zatím neví,” odpověděl Lukáš. „Není si totiž jistý, jestli se

sluší žádat o ruku vdanou ženu. Situace se snad trochu vyjasní, až se ta dotyčná konečně rozvede.”

Helena si místo odpovědi navlékala prstýnek na prst.

Nemohli mi lip připomenout, že jsem žena dvou mužů, říkala si přitom.

Honza si o Štědrém dnu připadal jako dítě, které ještě věří na Ježíška. Jinak si neuměl vysvětlit, jak je možné, že pod stromečkem našel tolik drahých dárků. Ke štěstí by mu stačil už samotný pobyt v Alpách, na který měli odjet hned druhý den ráno, ale Gábina byla zřejmě jiného názoru a letošní vánoční nadílku pojala ve stylu zážitkových dárků. Honza nestačil valit oči, když si po několika drobnostech rozbaloval už druhý poznávací zájezd.

„Gábinko, nepřehnala jsi to trochu?” ptal se celý omráčený. „Na tohle mi ani nebude stačit dovolená!”

„Ale bude,” smála se Gábina. „Z poloviny je to přece o víkendu.”

„Ale proč jsou hned dva? Nestačila by jenom ta Paříž?”

„Nestačila, máme totiž co dohánět! Všichni ostatní mají tohle všechno už dávno za sebou a dneska už míří někam do Thajska nebo na Maledivy.”

„Jak kdo,” zabručel Honza. „Plno lidí jezdí leda tak na chatu, pokud ovšem vůbec nějakou mají.”

„To není nic pro mě,” prohlásila Gábina. „Já se řídím heslem: urvi, co se dá!”

Skromnému Honzovi nešlo takové heslo moc pod nos a jenom si povzdechl. Překvapením však ještě zdaleka nebyl konec, hned v následujícím balíčku našel jeden z nejdražších fotoaparátů, které byly momentálně na trhu.

„To nemyslíš vážně, Gábino!” vydechl užasle.

„A proč ne?” smála se bezstarostně Gábina. „Tohle ještě nic není, to hlavní překvapení tě teprve čeká!”

Než se manžel stačil vzpamatovat, vyběhla z bytu, zazvonila u souseda a s jeho pomocí přivlekla před Honzu obrovskou novou televizi. To už se o něj málem pokoušel infarkt.

„Proboha, Gábino, kde jsi na to všechno vzala?” ptal se, jakmile za sousedem zapadly dveře.

„To víš, slušně vydělávám,” culila se. „U nás to není jako na tom vašem ministerstvu.”

„A kolik vlastně bereš?”

„Dost, ale podle smlouvy o tom nesmím s nikým mluvit,” odbyla ho.

Honza byl sice přesvědčený, že jako její manžel má na takovou informaci právo, ale nepřipadalo mu vhodné páčit z ní zrovna u stromečku výši platu. Už tak mu bylo pěkně trapně, sám se s dárky držel při zemi, a i když Gábině koupil všechno, o čem byl přesvědčený, že by jí mohlo udělat radost, nedaly se jeho dárky s jejími dary vůbec srovnat. Připadal si proti ní jako chudý příbuzný a kromě toho mu vadila ještě jedna věc.

„Gábinko, když jsi objednávala ty zájezdy, nenapadlo tě, že v tu dobu už třeba budeš těhotná?” zeptal se. „Pak by přece bylo riskantní jezdit někam za hranice, obzvlášť ze začátku.”

Já myslím, že to nehrozí,” odpověděla s klidem. „Vidíš přece, jak dlouho už se nám to nedaří.”

Tón, kterým to řekla, rozzlobil Honzu ještě víc. Připadalo mu, že na rozdíl od něj jí na početí dítěte vůbec nezáleží, a naopak jí spíš vyhovuje, že jejích úsilí zatím k ničemu nevede.

„Sakra!” dopálil se a bouchl pěstí do opěradla křesla. Jednou se to přece musí povést!”

„Nestydíš se takhle klít?” napomenula ho Gábina.

Honza uznal, že klení ke stromečku opravdu nepatří a raději zmlknul. Místo sváteční pohody, na kterou se tak těšil, v něm však spíš narůstal vztek.

Proboha proč takhle nezřízeně utrácí? zuřil. Já bych se přece taky rád někam podíval, ale to musíme jet hned dvakrát za sebou? A koupit tu televizi a ten foťák bez porady se mnou, to je skoro drzost! Dobře ví, že tomu rozumím daleko lip než ona a úplně klidně mě postaví před hotovou věc!

Gábina si jeho rozmrzelosti sice všimla, ale nijak zvlášť se tím netrápila, hlavní pro ni bylo, že si prosadila svoje. Sama zkrátka nepřišla, bohatého Ježíška si nakoupila už v předstihu, ale o tom se manželovi samozřejmě nezmínila.

Honzovi se zlepšila nálada až na vzdálených alpských sjezdovkách. Na zasněžených svazích pustil všechny starosti z hlavy a užíval si nádhernou krajinu. Večer si dopřával prvotřídní služby, které hotel nabízel, a v noci se zase pokoušel prolomit smůlu v početí vytouženého potomka. Ve vysokohorském středisku oslavili i příchod nového roku a v nezvyklém prostředí si na bujaré silvestrovské party pořádně zařádili.

Eva s Adamem měli sice skromnější Vánoce, než na jaké byli zvyklí, ale ani jednomu z nich to nevadilo. Hlavně byli rádi, že u nich konečně vládne pohoda a dobrá nálada. Eva už měla za uplynulá léta šperků, kabelek a šatů stejně víc než dost a děti byly naštěstí ještě malé a maličkost za pár korun jim často udělala větší radost než leckterá technická vymoženost. O něco horší už to bylo s Dominikem, který k nim přijel hned na Boží hod vánoční.

„Adame, nebude mít Dominik pocit, že na něm letos nějak šetříš?” starala se Eva už v předstihu. „Ten má odmalička hezky vysoko nastavenou laťku!”

„Neboj, Domča zkrátka nepřijde,” uklidňoval ji Adam. „Tak zle na tom zase nejsme.”

Tentokrát zůstal mezi svátky doma a oba se snažili všem třem dětem zajistit zajímavý program. Skloubit zájmy čtrnáctiletého a tříletého dítěte sice nebylo jen tak, ale většinou se jim podařilo vymyslet kompromis přijatelný pro obě strany. Na rozdíl od dovolené, kdy se od nich Dominik hned první den distancoval, se o vánočních prázdninách se svými malými sourozenci docela rád vracel zpátky do dětských let. Sabinku naučil během dvou odpolední celkem obstojně bruslit na nových bruslích, další den pro změnu dováděl s Martínkem v aquaparku. Rodiče si díky němu mohli trochu oddechnout a bylo jim skoro líto, když den před Silvestrem odjížděl domů. Eva mu šla pomoci s balením a hned využila toho, že jsou výjimečně jenom mezi čtyřma očima.

„Tak co holky, Domčo? Líbí se ti některá?”

„Ale jo, některá docela ujde,” odpověděl Dominik. „Jenže jdou po mně i ty, co nejsou nic moc.”

To Evu pobavilo.

„A jak po tobě jdou?”

„Tahají mě do kina a tam se vždycky chtějí líbat,” přiznal Dominik.

„A to ti vadí?” divila se Eva.

„Jo!”

„A co ti na tom vadí?” nechápala Eva.

„Nebaví mě líbat se s holkou, která se mi nelíbí!” vysvětlil jí nevlastní syn.

„To celkem chápu,” uznala Eva. „A když se ti ta holka naopak líbí?”

„Pak to nemá chybu,” zasmál se Dominik. „Třeba Kamila mě při jednom filmu naučila bezva francouzáky.”

Eva v duchu spráskla ruce.

„A nezávidí ti ostatní kluci, že je o tebe zájem?”

„Trochu jo.“

„Určitě ti dělá dobře, že ti holky nadbíhají, ale nesmíš toho zneužívat,” varovala ho Eva.

„Čeho nesmí zneužívat?” zajímal se právě vcházející Adam.

„Toho, že se na něj lepí holky,” vysvětlila mu Eva.

„Holky?” podivil se Adam. „Já ti dám holky, na to máš ještě dost času!” obořil se na syna. „Jak si to vůbec představuješ prohánět už na základce holky?”

Eva se na něj vyčítavě podívala. Vzala oba dva za ruku a odvedla je k velkému zrcadlu na zdi.

„Laskavě se podívej na tu podobu a přestaň se divit,” řekla Adamovi. „A radši si vzpomeň, co jsi v jeho letech vyváděl ty.“

Otec se synem se na sebe podívali do zrcadla a museli se smát. Jejich podoba byla přímo zarážející, stejná postava, stejné rysy, stejný výraz. Rozdíl čtvrt století by snad nikdo ani nehádal, přesto si Dominik mohl už teď představit, jak bude vypadat jako čtyřicátník, zatímco Adam si při pohledu na syna mohl zavzpomínat na svoji pubertu. A také na to, jak moc mu tenkrát lichotil zájem spolužaček.

„Holky se o tebe perou, vid, Domčo?” zeptal se s hrdostí v hlase a uznale plácl syna po zádech.

„Docela jo,” odpověděl Dominik.

„To je dobře, ale jak říkala Eva, neopovaž se toho zneužívat!” varoval syna. „Nějaká ta pusa nebo si občas někam sáhnout, to je v pořádku. Člověk tím aspoň nasbírá trochu zkušeností, ale tím to končí, rozumíš?”

„Bojíš se, že z tebe brzo udělám dědečka?” zasmál se Dominik.

Adam si dal pohoršené ruce v bok.

„Jak to mluvíš s otcem?” zahřměl.

„Jak si otec zaslouží.”

Adam zkoprněl.

„Jak to myslíš, ty drzoune jeden?”

„Tak, že zrovna ty mi nemáš co povídat, když jsi byl odjakživa samá ženská.”

To už bylo na Adama moc.

„Co si to dovoluješ?” obořil se na syna.

„Klid, tati!“ řekl Dominik. „Nezapomínej, že když jste se s mámou rozváděli, chodil jsem už skoro do školy. Myslíš, že si nepamatuju na ty její nářky, proč se s tebou musela rozvést?”

„Máma vždycky přeháněla,” hájil se Adam.

„Jo? Určitě? Proč jsme se teda já i Sabinka narodili půl roku po svatbě?” zeptal se Dominik.

Eva je do té doby jen tiše poslouchala a do jejich rozhovoru nezasahovala. Teď už to však nevydržela a nahlas vybuchla smíchy. Dopálený Adam po ní loupl očima.

„To jsem se teda dočkal,” rozčiloval se a obrátil se zpátky na syna. „Nezdá se ti, že si trochu moc dovoluješ?”

„Proč? Náhodou říkám jenom pravdu!” nedal se syn. „Sám sis v mládí užíval a teď máš strach, že se geny nezapřou, viď? Ale neboj, já tak brzo dítě mít nebudu, dám si větší pozor než ty.“

Adam se zlostně nadechl.

„Já ti fakt nařežu!” vyhrožoval synovi.

„Už toho nechte, vy dva, musíme vyrazit,” zasáhla Eva. „Jestli to Dominikovi ujede, schytáme to od Renaty všichni.”

Odvezli Dominika na nádraží a vrátili se domů.

„Domča ti to pěkně nandal, viď?” smála se Eva ještě večer.

„Klacek jeden nevychovaná!” nadával Adam. „Žádnou úctu k rodičům to nemá.”

„Jen počkej, až bude v pubertě Sabinka!” smála se Eva. „Možná pak budeš na tu Dominikovu ještě rád vzpomínat.”

Silvestra strávili doma ve společnosti několika nejbližších přátel. Evu uklidnilo, když při vítání Marka s Martinou uviděla, že rána na tváři už se mu zahojila a zbyla po ní jen slaboučká stopa. Jakékoliv konverzaci s ním se však vyhýbala a mluvila s ním jedině tehdy, když se tomu nemohla vyhnout. Marek po ní neustále pokukoval a rád by si s ní nerušeně promluvil, měl ale smůlu. Všichni hosté se zdržovali převážně v obývacím pokoji, a neměl k tomu tedy příležitost. Jen jednou se mu povedlo prohodit s ní pár slov, když hbitě využil toho, že odešla do kuchyně pro další pohoštění. Okamžitě popadl nejbližší špinavé nádobí a vyrazil za ní.

„Proč mi nebereš telefon, Evičko?” zeptal se.

„Protože jsem s tebou definitivně skončila,” odsekla Eva, zatímco vytahovala z ledničky další chlebíčky.

„Chtěl jsem se ti omluvit za ty nesmysly, co jsem na tebe tenkrát vychrlil,” řekl prosebně Marek.

„Není potřeba, už jsem to hodila za hlavu,” odpověděla Eva a zavřela ledničku.

„Moc mě to mrzí, Evičko. Absolutně nechápu, co mě to tenkrát popadlo, vůbec to nebyla pravda.”

„Neunavuj se, stejně ti to nepomůže,” odpověděla mu Eva příkře

a oběma rukama popadla velký podnos. „A teď mi laskavě uhni z cesty, nebo to vysypu na zem.“

„Ale Evičko/’ protestoval Marek, „to přece…”

„Nepotřebuješ s něčím pomoct, Evo?” zeptala se Martina, která se znenadání objevila za jeho zády.

Marek se po ní vyděšeně ohlédl a okamžitě zmlknul.

„Díky, Martino,” odpověděla Eva, „ty chlebíčky zvládnu sama, ale když budeš tak hodná, vezmi ještě pár talířků.”

Jakmile Marek ustoupil ze dveří, Eva vyšla ven a vracela se k hostům.

„Co ty tu děláš?” obořila se Martina na manžela.

„Odnášel jsem nádobí/’ odpověděl poslušně.

„To je zvláštní!” ušklíbla se Martina. „Doma tě to nikdy ani nenapadne a na návštěvě se do toho hrneš.”

Zamračila se na něj, popadla připravené talířky a odešla za Evou.

Žádný další incident už oslavu příchodu nového roku naštěstí nenarušil a dobrá nálada všem vydržela až do ranních hodin.

Zato Evina sestra Klára už na Nový rok věděla, že udělá nejlíp, když na oslavu posledního Silvestra co nejdřív zapomene. Vinou většího množství vypitého alkoholu se totiž situace vyvinula úplně jinak, než všichni zúčastnění očekávali.

Na začátku ještě všechno vypadalo idylicky a všichni čtyři se těšili, jak si na společné oslavě dopřejí další nevšední zážitek. Už vyzkoušeli všechno, co je jenom napadlo, dávno už se před sebou nestyděli a nikdo netrval na tom, aby se zhaslo. Snad proto Aleše po pár skleničkách napadlo jisté vylepšení.

„Hele,” řekl a zašermoval rukou. „Když máme dneska toho Silvestra, co se takhle odvázat ještě víc než jindy?”

„Jak víc?” zeptal se Dan. „Nikdo další už tu není.”

„Taky nikoho dalšího nepotřebujeme,” odpověděl Aleš. „Ale zatím jsme vždycky souložili všichni čtyři najednou. Co když si to rozdáme hezky postupně?”

„Jak postupně?”

„No, mě by třeba docela rajcovalo, kdybych se teď pomiloval se Sylvou a vy dva byste se na nás dívali. A pak si to spolu zase rozdáte vy dva a dívat se budeme my. Co vy na to?“

Ostatní se po sobě nerozhodně podívali.

„Ty ses už dlouho nedíval na porno, viď?” zahihňala se Sylva.

„Ale proč ne,” souhlasil po chvílí váhání Dan. „Když už je ten Silvestr, tak ať to stojí za to!”

Oči všech se stočily na Kláru, která z nich byla nejstřízlivější.

„Já nevím,” špitla nerozhodně.

„Jak nevím!” obořil se na ni Aleš. „Tak jsi pro, nebo ne?”

„Tak jo,” hlesla nepřesvědčeně. „Snad to můžeme pro jednou zkusit.”

„Fajn,” řekl spokojeně Aleš a přitáhl si Sylvu k sobě.

Byl to zvláštní pocit, sledovat svého partnera, jak se miluje s někým jiným. Když Klára viděla, jak Aleš Sylvu líbá, jak ji hladí po celém těle a jak jeho tělo začíná na vzájemné doteky reagovat, popuzeně stiskla rty. Dan si toho všiml a naklonil se k ní.

„Buď v klidu,” zašeptal jí do ucha. „Za chvíli jim to vrátíme.”

Vypadalo to, že Aleš si milování vychutnává celkem nerušeně, ale o Sylvě se to říct nedalo. I když už toho měla dost v hlavě, každou chvíli se po nich nervózně ohlédla a za celou dobu ze sebe nevydala ani hlásku.

„S tímhle mi jděte příště do háje!” soptila, když Aleš skončil. „Jak se mám udělat, když na mě vy dva takhle zíráte?”

„Ted můžeš zírat taky,” zasmál se Dan a objal Kláru. „Jen sleduj, jak hezky to Kláře udělám!” dodal sebevědomě.

Ani Kláře nebylo ze začátku moc po chuti, že z nich ti dva čumilové nespouštějí oči, ale díky Danovu vysportovanému tělu se brzy uvolnila a přestávala vnímat okolí. Dan byl totiž nejenom mnohem atraktivnější než její partner, ale hlavně podstatně šikovnější.

„Neotvírej oči!” přikázal jí tiše a pustil se do díla.

Díky jeho obratnosti se od svého okolí dokázala tak dokonale odstřihnout, že vyvrcholení dosáhla bez problémů.

„Stejně to určitě jenom hrála,” pronesla závistivě Sylva.

„No dovol!” ozval se dotčeně Dan. „Ty to na mě snad někdy hraješ?”

„Né,” protáhla Sylva. „S tebou nepotřebuju nic hrát, ty mi to uděláš vždycky.”

„Tak vidíš,” zachechtal se spokojeně Dan a sáhl po skleničce. „Takže je to Alešova chyba, že ses neudělala!”

„No promiň!” ohradil se Aleš. „Snad jsi slyšel, že se Sylva neudělala kvůli vám!”

„To jsou řeči!” zachechtal se Dan. „Pusť mě k ní a já ti ukážu, jak se to dělá. Dostanu ji tak do varu, že po vás dvou ani nevzdechne.”

Vstal, kývnutím hlavy Aleše vyzval, aby mu uvolnil místo a přisedl si k Sylvě.

„Tak jdeme na to, lásko moje!” prohlásil.

„Dej mi pokoj!” protestovala Sylva a odstrkovala ho. „Na mě nebudeš nic předvádět, nejsem žádná pokusná myš.”

„Ale ale, snad by ses nechtěla vzpouzet!”

„To teda chtěla! Nejdřív mě klidně předhodíš Alešovi a teď mě tu chceš předvádět jako cvičenou opici? Na to nejsem zvědavá! Už sis užil s Klárou, tak teď si trhni nohou!”

Podnapilého Dana její slova popudila, takové jednání si nechtěl nechat líbit, zvlášť ne před svědky.

„Jak to se mnou mluvíš, ty děvko?” zařval a vrazil jí facku.

Sylva se vyděšeně chytila za tvář, Aleš s Klárou ztuhli.

„Co blbneš, Dane?” ozval se Aleš.

„Ty se do toho nepleť!” okřikl ho Dan. „To je naše věc, tohle si ke mně dovolovat nebude!”

„A ty mě zase nebudeš mlátit!” rozlítila se Sylva. „Pícháš tady přede mnou Kláru a mně budeš říkat, že jsem děvka?”

„To teda budu! Tohle se nepočítá, protože jsme si to domluvili, ale ty se taháš i se šéfem, a to už je za čárou!” zuřil Dan.

„Co to meleš?” soptila Sylva.

„Nesnaž se zapírat! Hned na začátku jsem pochopil, že ti jeden chlap nestačí, a jenom proto jsem souhlasil s touhle pitomostí. Dobře jsem si všimnul, jak po tobě Aleš mlsně kouká, a naivně jsem si myslel, že takhle to aspoň budu mít pod kontrolou! Jenže mě nenapadlo, že pro tebe jsou i dva chlapi málo!”

„Stačil by mi jeden, kdyby byl ovšem aspoň trochu na úrovni!” vyštěkla na něj Sylva.

„Aha, už chápu!” ušklíbl se Dan. „My dva pro tebe nejsme dost nóbl.”

„To je dost, že ti to došlo,” ušklíbla se Sylva. „Měl bys pochopit, že se potřebuju zaopatřit, dokud jsem mladá a hezká! Z vás dvou rozhodně nic nekouká, zato šéfa mám hezky na háku. Nejdřív mi zvednul plat, pak mě povýšil a teď mi zobe z ruky!”

„A pak že nejsi děvka!” zařval Dan a zacloumal s ní. „Proč teda chodíš se mnou a nejdeš si za ním?”

„Protože má manželku a tři děti a neudělá mi to tak dobře jako ty,” vyletělo ze Sylvy.

Dan si povzdychl a bezmocně se ohlédl po Alešovi, který spolu s Klárou vyděšeně sledoval jejich hádku.

„Co mám s tou děvkou dělat, co myslíš?” zeptal se kolegy.

„Těžko radit,” odpověděl Aleš. „Ale myslím si, že i ty máš na víc, než aby ses zahazoval s courou, co roztáhne nohy na potkání.”

„Kdo je u tebe coura?” zaječela Sylva.

Vyskočila z gauče a vrhla se na Aleše.

„Ty chudinko, s tebou jsem spala jenom ze soucitu, v posteli totiž nestojíš za nic!“ křičela na něj.

Dan vstal, kopající a vzpouzející se Sylvu od kamaráda odtrhnul a přitáhnul ji zpátky na gauč. Klára vstala a začala se oblékat.

„Myslím, Aleši, že je nejvyšší čas vypadnout,” řekla tiše.

„Asi máš pravdu,” odpověděl jí zrudlý Aleš a spěšně si natahoval boxerky.

„Neblázněte, snad už nechcete jít?” ozval se Dan. „Co tady se vším tím jídlem a pitím budeme dělat?”

„Vy si s tím nějak poradíte,” odpověděl Aleš.

Jakmile se oba oblékli, kvapně se rozloučili a odešli. Auto, kterým přijeli, použít nemohli, vydali se tedy na zpáteční cestu pěšky. Dlouho šlí mlčky, pak se Aleš zeptal:

„Taky si myslíš, že v posteli nestojím za nic?”

Klára tuhle otázku čekala už od momentu, kdy za nimi zaklaply dveře bytu.

„Nemyslím,” odpověděla bez váhání. „Vykašli se na ni, přece jsi viděl, jak byla vytočená! Potřebovala si prostě na někom zchladit žáhu, o nic víc nešlo.”

Aleš ji vděčně objal kolem ramen a přitiskl jí k sobě.

„Jsi hodná, Klárko,” řekl. „Nebude ti vadit, když s tím skončíme? Docela se mi to líbilo, to přiznávám, ale po tom dnešku si myslím, že pro nás bude lepší, když si napříště vystačíme sami. Co ty na to?”

„Podle mě už to tak jako tak skončilo,” odpověděla Klára.

„Myslíš, že se rozejdou?”

„Těžko říct, záleží na tom, kolik v sobě mají hrdosti.”

Aleš zakroutil hlavou.

„Řeknu ti, když jsem viděl, jak si to s Danem užíváte, nebylo mi vůbec dobře po těle,” řekl.

„A jak myslíš, že bylo mně, když se ti postavil, sotva jsi na Sylvu sáhnul?” zareagovala prudce Klára. „A nemůžu se ti ani divit, když se podívám na sebe a na ni, nejradši bych zalezla někam hluboko pod zem!”

Aleš se zastavil, naklonil se k ní a políbil ji.

„Ale to je hloupost, Klárko, takhle vůbec nesmíš uvažovat,” řekl a pohladil ji po tváři. „Já se přece Danovi taky nemůžu rovnat, myslíš si, že to nevím? No a co? Jsme prostě jiná liga než oni dva, ale to přece neznamená, že nám spolu nebude hezky.”

„To je fakt,” uznala Klára.

„Pro mě jsi ty ta nejkrásnější na světě a moc oceňuju, že se mnou zůstáváš, i když nejsem v posteli zrovna mistr světa.”

Protože se řídím heslem lepší vrabec v hrsti nežli holub na střeše, říkala si Klára.

„Čemu se směješ?” zeptala se udiveně, když si všimla, že se Aleš najednou potichu rozesmál.

„To nic, jenom jsem si na něco vzpomněl.”

„A na co?”

„To ti nemůžu říct, mohla by ses urazit.”

„Já a urazit? No dovol!”

„Dobře, když na tom tak trváš, tak ti to teda řeknu, ale je to na tvojě riziko!” varoval ji Aleš.

Klára kývla na souhlas.

„Když Dan vyčítal Sylvě, že jí jeden chlap nestačí, vybavila se mi jedna rada, kterou mi dal do života můj děda. Vždycky mi říkával: Alešku, až se jednou budeš chtít oženit, vzpomeň si na moje slova: Neber si ošklivou, nebo na to budeš sám!”

Klára se zprudka nadechla a pak do něj začala bušit.

„Ty neřáde jeden, jak to myslíš?”

Aleš ji chytil za ruce a přitáhl si ji k sobě.

„Já ti říkal, že se budeš zlobit!” smál se. „Ale můžeš zůstat úplně v klidu, už dávno před Sylvou jsem přišel na to, že exkluzivní super kočka není žádná velká výhra. Zato ty jsi tak akorát, kdybys byla ještě o něco hezčí, asi bych na tebe žárlil víc, než je zdrávo.”

Tohle Kláru trochu usmířilo a docela ráda by si to poslechla ještě jednou.

„Připadám ti hezká?” zeptala se.

„O tom nepochybuj!” odpověděl. „A pokud by ti nestačilo moje ujištění, tak tě můžu upozornit, že o nějakou ošklivku by si Dan ani kolo neopřel!”

IX. LEDEN

Po hektických dnech, kdy bylo v celém domě od rána do večera pořádně rušno, se situace pomalu zklidňovala a postupně se všechno vracelo do normálních kolejí. Eva ráno odvedla Sabinku do školky, pak si uvařila kávu a sledovala Martínka, jak si hraje s novou stavebnicí. Blahodárné ticho nečekaně přerušilo zazvonění mobilu, k Evinu překvapení volala Martina.

„Ahoj, Martino!” pozdravila ji udiveně.

„Ahoj, Evo! Taky máš tak dlouhou chvíli?”

„Ani ne, zatím si ten klid spíš užívám,” odpověděla Eva.

„Tak to ti závidím. Poslyš, nechtěla by ses u mě někdy zastavit?”

Její pozvání Evu zaskočilo. S Martinou se sice znaly už dlouho, ale mimo společenské akce se spolu nijak nestýkaly.

„Ty mě zveš k sobě?” neskrývala překvapení. „Co to?”

„Chtěla jsem si s tebou popovídat už na Silvestra, ale u vás na to nebyl klid. Zato teď se tu pořádně nudím, dětem už zase začala škola a já bych trochu rozptýlení docela uvítala.”

Eva se podívala na syna.

„A můžu sebou vzít Martínka?” zeptala se.

Martina zaváhala.

„Jak chceš, ale asi by bylo lepší, kdybys přijela sama. Děti sice spoustě věcí nerozumějí, ale uši mají všude a pak kolikrát něco nevhodně plácnou!”

Eva měla z jejich rozhovoru čím dál nepříjemnější pocit, ale nakonec si řekla, že pro ni bude lepší, když zjistí, na čem je.

„Tak dobře, zařídím si hlídání a zítra dopoledne přijedu,” řekla.

„Fajn, už se na tebe moc těším,” odpověděla Martina.

Její nečekaný telefonát ležel Evě v hlavě celý den, ale Adamovi se o něm pro jistotu nezmínila ani slovem.

Druhý den ji Martina přivítala kávou a vánočním cukrovím a pak se uvelebila na křesle.

„Posluž si,” nabídla jí. „A jak se vlastně máš? Doma je to pořád dokola, vid?”

„To mi povídej!” povzdychla si Eva. „Ráno odvedu Sabinku do školky, pak si hraju s Martínkem, vyzvednu Sabinku ze školky, uvařím večeři, však to znáš.”

Martina pokývala hlavou.

„Znám,” odpověděla. „Taky jsem to tak měla, ale teď už je to mnohem lepší. Naše děti už jsou v pubertě a víc je zajímají kamarádi než vlastní máma.”

Odmlčela se a zamíchala si kávu.

„Možná ses divila, že jsem tě sem tak nečekaně pozvala,” pokračovala a šáhla pod konferenční stolek pro velkou obálku. „Až ti ukážu, co je vevnitř, hned pochopíš.”

Vytáhla z obálky několik fotografií a jednu po druhé je rozložila před Evu. Ta jenom zděšeně polkla při pohledu na celou sérii obrázků, které krok za krokem zachycovaly ji a Marka, jak se spolu loučí před domem, kde se scházeli.

„Co mi k tomu řekneš?” zeptala se Martina.

„Co ti mám tak asi na tohle říct?” hlesla zrudlá Eva s očima přilepenýma k podlaze. „Snad jedině to, že už to skončilo.”

„To na věci zase tak moc nemění!” zabodla do ní zuřivý pohled Martina. „Jak jsi mi to mohla udělat! A zrovna ty! Byla jsi jediná, komu jsem se svěřila, protože ani v nejhorším snu by mě nenapadlo, že se s ním pelešíš právě ty!”

„Moc se ti za to omlouvám,” špitla pokorně Eva, která by se byla nejradši hanbou propadla.

„Tak ty se mi omlouváš!” ušklíbla se Martina. „Nepočítáš ale s tím, že to spraví obyčejná omluva, vid, že ne? Spala jsi s mým mužem, a ne jenom jednou, ty mrcho, tak teď mi za to hezky zaplatíš!”

„Jak to myslíš?” vyděsila se Eva.

„Chci od tebe padesát tisíc, jinak se o tom vašem románku dozví Adam!”

Eva na ni nevěřícně vyvalila oči. V životě by ji nenapadlo, že by ji Martina mohla vydírat.

„Zbláznila ses? Kde bych vzala tolik peněz? Přece víš, že jsem už léta v domácnosti.”

„To vím, ale určitě si nějak poradíš. Budeš muset, protože já ty peníze nutně potřebuju. Přišli jste mě mnohem dráž, než jsem počítala.”

„Jak dráž?”

„Ta agentura je pěkně drahá a sledování trvalo několik dní.”

„Ty jsi nás nechala sledovat?” vyjevila se Eva.

„Marka jsem nechala sledovat, netušila jsem, že přitom ulovím právě tebe,” odsekla Martina. „Říkali mi, že se asi sledování obával, protože si dával dost pozor, ale jsou to profíci, neměl proti nim šanci.”

„A proč teda chceš ty peníze po mně, a ne po něm?”

„Myslíš si snad, že za ním můžu jen tak přijít a říct mu: Miláčku, nechala jsem tě sledovat, abych zjistila, s kým mi zahýbáš, ale oni teď po mně chtějí hrozně moc peněz, nemohl bys jim to prosím tě zaplatit za mě? Nejsem blázen, ty jsi v tom jela s ním, zaplať mi to ty!”

„Ale já tolik peněz nemám! Vlastní účet jsem zrušila už před lety, a kdybych najednou vybrala takovou částku, jak bych to asi Adamovi vysvětlila?”

„To je tvoje věc! Pokud se bojíš vybrat z účtu, prohlídni si svoji šperkovnici a něco z ní prodej,” poradila jí jízlivě Martina. „Ale ať ti to moc dlouho netrvá! Zaplatila jsem jim zálohu a část doplatku, ale těch padesát táců jim ještě dlužím.”

„A když ti ty peníze nedám?” zeptala se Eva.

„Jak jsem řekla, v tom případě pošlu ty fotky Adamovi.”

Eva si dovedla dost dobře představit, jaké následky by to pro ni mělo, a zoufale hledala způsob, jak jí v tom zabránit. Najednou jí bleskla hlavou spásná myšlenka.

„Ale ty mu je nemůžeš poslat! A moc dobře to víš!”

„A proč bych nemohla?” vyjela na ni Martina.

„Nejsi tak hloupá, aby sis pod sebou sama podřízla větev! Dobře víš, že se teď jejich firma sotva drží nad vodou a oba dělají, co můžou, aby se z toho dostali. Pokud si půjdou po krku i oni dva, firma se okamžitě položí a ty se můžeš rovnou vrátit do špitálu.”

Martina na okamžik zaváhala, ale ustoupit ze svého požadavku nehodlala.

„To bych nerada, ale neboj se, na to jsem taky myslela,” řekla. „Můžu si nechat upravit ty fotky tak, aby Marek nebyl k poznání. Na tom jsi nakonec zapracovala i ty!” zasmála se. „Vyšila jsi mu ji tenkrát pěkně, jen co je pravda. To přirovnání k Peyracovi docela sedělo.”

Eva na ni vyvalila oči.

„O čem to mluvíš?”

„O tom vašem rozloučení, samozřejmě.”

„Co ty o něm víš?”

„Úplně všechno! Když hoši vypátrali ten váš konspirační byt, dali vám do něj štěnici.”

Omráčená Eva prudce vydechla a na chvíli zavřela oči.

„Takže ty víš, proč mě Marek vlastně sbalil?” zeptala se tiše.

„Jo!” zasmála se škodolibě Martina. „Říct tohle mně, schytal by ode mě ještě jednu a mnohem větší.”

Eva si zoufale povzdychla.

„Podívej se,” pokračovala Martina. „Já vím, že tě uháněl už kdovíjak dlouho a že to byla hlavně jeho vina, ale spala jsi s ním, a to je bez diskuze. Od něj ty peníze nedostanu a já je nutně potřebuju. Když mi je dáš ty, aspoň tím trochu umlčíš výčitky svědomí, jak jsi mi ublížila. Tak co ty na to?”

Eva dlouho mlčela.

„Zkusím je nějak sehnat,” řekla pak tiše.

„Jsem ráda, že jsi rozumná,” řekla spokojeně Martina. „Ale varuju tě! Neopovaž se říct o tomhle našem rozhovoru Markovi, nebo bude zle! Nemá tušení, že o vás dvou vím, a já chci, aby to tak zůstalo i dál. Slibuješ?”

„Jo,” hlesla Eva.

Už si toho vyslechla víc než dost, a přestože ještě nedopila kávu, zvedla se k odchodu. Po pár krocích si to však rozmyslela a zase se vrátila.

„Ještě něco chceš?” podivila se Martina.

„Jo! Chtěla bych vědět, jakou budu mít záruku, že dodržíš slovo ty. Co když ti dám peníze a ty to Adamovi přece jenom řekneš, nebo po mně časem budeš chtít další?”

„Moc koukáš na detektivky!” ušklíbla se Martina. „Záruku nemáš samozřejmě žádnou, ale buď klidná, až se zbavím toho dluhu, nebudu další peníze potřebovat.”

„A Adam?”

„Řeknu ti to asi takhle,” odpověděla Martina po malém zaváhání. „Kdyby to mezi vámi pořád trvalo, asi bych mu to řekla, ale když jste se rozešli, nevidím důvod mu zbytečně ubližovat. Slyšela jsem, jak jsi s Markem vyběhla ve vaší kuchyni, a předpokládám, že ti hrdost nedovolí si s ním znova něco začít, i kdyby tě třeba začal znova uhánět.”

„Na to se můžeš spolehnout, nechci už ho ani vidět!” řekla Eva a zamířila ke dveřím.

Martina ji šla vyprovodit k vrátkům a pak se dívala, jak odjíždí. Její pohled byl plný nenávisti, vzpomínka na to, jak její manžel zoufale naříkal, když ho opustila, ji pronásledovala ve dne v noci.

Ani pro Helenu nezačal nový rok zrovna nejlíp. Hned z první porady

vedení přišla úplně vyřízená, a to ji ten den čekala ještě další porada, tentokrát naopak s podřízenými.

„Tak vás tu všechny v novém roce pěkně vítám,” řekla na úvod, „ale bohužel musím začít jednou dost nemilou záležitostí. Na příkaz pana ředitele vám mám znova připomenout zákaz používání služebních počítačů k soukromým účelům. I na vedení samozřejmě vědí, že tenhle zákaz všichni porušujete, ale pokud si sem tam pošlete e-mail nebo se při pauze mrknete na internet, abyste zjistili, co se děje ve světě, jsou ochotni nad tím přimhouřit oko. Ale běda tomu, kdo bude po internetu brouzdat moc dlouho. Po tom průšvihu totiž ředitel zvažuje, že nechá naše počítače monitorovat.”

Všichni přítomní dobře věděli, o jakém průšvihu Helena mluví, a jeden po druhém se otočili na provinilce, který jim takhle zavařil. A tím provinilcem nebyl nikdo jiný než Lukáš.

Za to ti teda pěkně děkujeme, propalovali ho nepřátelskými pohledy.

K zmiňovanému průšvihu došlo v poslední pracovní den před vánočními svátky. Ředitel odboru se totiž odhodlal k zatím nevídanému kroku a rozhodl se svým podřízeným popřát krásné svátky osobně. Uprostřed dopoledne dorazil na jejich oddělení, vyzvedl Helenu a spolu s ní pak obcházel jednoho pracovníka za druhým. Všichni podřízení se okamžitě stavěli do pozoru a uctivě mu děkovali. S jedinou výjimkou, a tou byl právě Lukáš. Ten si totiž těsně před jeho příchodem nasadil sluchátka a o jeho návštěvě neměl ani tušení. Přes vysokou zástěnu nemohl ani nic vidět, a protože měl momentálně svou práci hotovou, bezstarostně si surfoval po internetu. Když se ředitel s Helenou objevili za jeho zády, chystali se mu také popřát, ale jak přišli blíž, odkryl se jim pohled na jeho monitor. Ředitel se okamžitě otočil na Helenu, dal si ukazováček na ústa a za Lukášovými zády tiše čekal, co se bude dít. V místnosti, kde pracovalo celkem padesát lidí, nebýval nikdy hluk, ale tak hrobové ticho tam nebylo snad ještě nikdy. Nikdo sice nevěděl, co přesně se děje, ale přesto všichni tušili, že je zle. Ředitel si založil ruce na prsou, netrpělivě podupával nohou a vrhal na Helenu čím dál káravější pohledy. Helena byla úplně vyřízená, varovat Lukáše nijak nemohla a každá další minuta se jí zdála přímo věčností. Když ředitel viděl, že Lukáš se surfováním zřejmě hned tak neskončí, ztratil naráz trpělivost.

„Nechcete si k tomu dát ještě nohy na stůl?” zařval, až všichni, co seděli poblíž, nadskočili.

O to větší šok to byl pro Lukáše, který mu byl nejblíž. Vyděšeně se otočil i s židlí a hned z ní leknutím málem spadnul, když nad sebou uviděl rozkročeného a evidentně vytočeného ředitele s rukama v bok.

Celý zmatený se postavil, vytrhnul si sluchátka z uší a vyjeveně těkal pohledem z jednoho na druhého.

„Původně jsem vám chtěl popřát hezké svátky!” zahřměl ředitel. „Ale jak vidím, ani to není potřeba, vy jste si je udělal už dneska!”

„Promiňte, pane řediteli,” koktal Lukáš. „To byla naprostá výjimka.”

„Nechte si ty výmluvy!” odsekl mu ředitel. „Váš postih spadá do kompetence tady paní manažerky, ale můžu vás ujistit, že se o něm nechám podrobně informovat!”

Aniž by mu podal ruku tak jako ostatním, přešel k dalšímu stolu. Lukáš tehdy dostal od Heleny co proto, ale Helena správně tušila, že tím to nejspíš neskončí. A v tom měla bohužel pravdu, hned na příští poradě vedení se ředitel k incidentu vrátil a trval na exemplárním potrestání viníka, aby si ostatní nechali na podobné lelkování v pracovní době zajít chuť.

„Radím vám, abyste ten zákaz všichni dodržovali,” pokračovala Helena. „Jeho porušení chce totiž ředitel tvrdě trestat. Můj návrh krátit Lukášovi osobní ohodnocení za prosinec o padesát procent smetl ze stolu, připadalo mu to směšně málo.”

V zasedačce to jen zahučelo.

„Trvá na tom, abych mu osobní ohodnocení za prosinec odebrala úplně, aby odpracoval osm hodin přesčasů bez nároku na mzdu a aby dostal důtku.”

Ted’ už se v zasedačce zvedla přímo bouře nevole. Všichni přítomní si dobře uvědomovali, že na Lukášově místě mohl být kdokoliv z nich.

„To si snad dělá prděl, ne?” pronesl do všeobecné vřavy omráčený Lukáš.

Helena usilovně klepala tužkou o stůl.

„Prosím o klid!” překřikovala je. „A taky vás žádám, abyste laskavě mluvili slušně! Je to bohužel rozhodnutí pana ředitele a já se obávám, že se mi nepodaří ho zvrátit.”

„To já teda zase doufám, že se ti to podaří,” řekl výhružně Lukáš. „Už ve vlastním zájmu!”

Popadl mobil ležící před ním na stole a začal si s ním pohrávat. Helena jeho gesto pochopila jako němou výhružku, do krve zrudla a vyděšeně na něj vykulila oči. Ostatní se na ni zaraženě dívali a vrhali po sobě tázavé pohledy.

Co se to tady sakra děje?

Heleně bylo jasné, že před vyčkávavými pohledy svých podřízených si nemůže dovolit Lukášovu poznámku jen tak přejít.

„Jak to myslíš, Lukáši?” zeptala se s předstíraným klidem, i když v ní byla hodně malá dušička.

Naštěstí pro ni si Lukáš uvědomil, že to v rozčilení přehnal, a zařadil zpátečku.

„No,“ zrozpačitěl. „Myslím to tak, že pokud si tohle necháme líbit, budou nás časem buzerovat ještě víc než doteď.”

Vyplašené Heleně se trochu ulevilo.

„Jenže tohle bohužel není žádná buzerace,” odpověděla. „Chtějí po nás jenom dodržovat to, co jsme jim sami podepsali.”

„Přesto ale doufám, že mě z toho průšvihu nějak dostaneš,” řekl Lukáš.

„Pokusím se, ale slíbit ti nic nemůžu,” odpověděla Helena. „Je všeobecně známo, že ředitel jenom málokdy mění svoje rozhodnutí. A teď konec diskuze, přejdeme k dalším bodům naší porady!”

Dál už se věnovala ryze pracovním záležitostem, všichni se však pozastavovali nad její nezvyklou nervozitou a nesoustředěností.

Cestou domů vyzvedli Denisu z družiny a Nikolku ze školky, po celou dobu však Helena na Lukáše nepromluvila ani slovo. Ječet začala až v okamžiku, kdy za nimi zapadly dveře bytu.

„Můžeš mi říct, co jsi tím sledoval?”

„A čím jako?”

„Ty víš dobře! To mě chceš jako vydírat, nebo co?”

Denisa si zula boty a pospíchala do svého pokoje, malá Nikolka však ještě neměla dostatek zkušeností s tím, kdy je lepší jít dospělým z cesty.

„Maminko, proč na Lukáše tak křičíš?” zeptala se nevinně.

„Protože mě pořádně naštval!” houkla Helena a napřáhla ruku k dětskému pokoji. „Mazej se převlíknout!” zavelela a Nikolka se rychle klidila za sestřičkou.

„Nikolka za nic nemůže,” podotknul tiše Lukáš.

„To je pravda, všechno jsi spískal ty!” odsekla Helena a natáhla k němu ruku. „Dej mi mobil!” vyštěkla.

K tomu se však Lukáš neměl.

„Tak bude to?” přitvrdila a na zdůraznění svých slov zakmitala prsty směrem k sobě. „Naval ho sem!”

„Tak pozor!” vzepřel se Lukáš. „Tady už nejsme v práci! Nebudu skákat, jak ty pískáš!”

„Bud tak laskav a půjč mi svůj mobil!”

Svůj požadavek sice přeformulovala, ale výhružnému tónu se přesto neubránila. Lukáš ještě chvíli váhal, pak se pousmál, sáhl do kapsy a mobil jí podal.

„Klidně,” řekl. „Stejně ti k ničemu nebude.”

Helena v mobilu chvíli zuřivě hledala, žádnou z hledaných fotografií však nenašla.

„Kde j sou ty fotky?” vyjela na něj.

„To bys ráda věděla, viď?” vysmíval se jí Lukáš.

„Okamžitě mi řekni, kam jsi je dal!”

„Laskavě se uklidni!” řekl Lukáš a oběma rukama ji chytil za ramena. „Už dávno jsem je smazal, přece jsem ti slíbil, že je nikdy nepoužiju.”

„A to ti mám jako věřit? Kdo ví, kam sis je přehrál!”

„Smazal jsem je, konec, tečka! A víckrát už na mě takhle neřvi!” řekl důrazně Lukáš a vzal jí z ruky svůj mobil.

„Nebudu na tebe řvát, když mě nebudeš v práci ztrapňovat.”

„Měl jsem vztek, to snad dokážeš pochopit, ne?”

„Jestli jsi nás prozradil, tak si mě nepřej!”

„Však by se tak moc nestalo, stejně to nedokážeme tajit donekonečna.”

„Já ale nechci, aby to věděli!”

„A proč? To se za mě snad stydíš, nebo co?”

„To ne, ale nedělalo by to dobrotu.”

„Bojíš se, že by si mysleli, že mi nadržuješ?” zasmál se Lukáš. „To bys ale náhodou mohla! Zrovna teď by se mi dost hodilo, kdybys mě z toho průšvihu nějak šikovně vytáhla!”

„A nechceš mi laskavě poradit, jak to mám asi udělat?” soptila Helena, ale pak ztišila hlas, aby ji neslyšely dcery. „Mám se snad s ředitelem vyspat a v posteli ho nenápadně požádat, aby ti to prominul?”

S Lukášem to zacukalo.

„Proč ne?” prohodil. „Z lásky ke mně bys to udělat mohla!”

Helena se zprudka nadechla.

„Zas taková oběť by to pro tebe nebyla, říďa vypadá celkem zachovale,” smál se Lukáš. „A kdybys mu předvedla třeba striptýz jako tenkrát mně, splnil by ti určitě všechno, co by ti na očích viděl.”

„Pitomče!” ulevila si Helena.

Zakroutila nad ním hlavou a raději se šla převléknout. Ani při vaření večeře se však svých starostí nezbavila.

Smazal ty fotky, nebo si je někam zkopíroval? lámala si hlavu. Co když je odněkud vytáhne, až se mu to bude hodit? Já káča pitomá, proč jenom jsem se tenkrát tak namazala! Klidně jsem ho nechala, ať si mě fotí, jak chce, a teď budu pořád trnout strachy, jestli ty fotky někde nevyplavou.

Nad přípravou večeře a psaním úkolů se trochu uklidnila, ale úplně ji vztek na Lukáše nepřešel. Nemohla mu zapomenout, že ji v práci přivedl

do trapné situace, a znervózňovala ji nejistota ohledně kompromitujících fotografií. Když se k ní večer přitulil, naskočila jí husí kůže.

„Ne! “ řekla kategoricky. „Dneska to nepřipadá v úvahu! “

Lukáše však tentokrát její názor nezajímal. Urazilo ho, že s ním jednala jako s malým klukem, a byl pevně rozhodnutý poprvé naplno využít výjimečnosti svého postavení. Zatímco v práci musí celé oddělení včetně něj plnit bez řečí její příkazy, on jediný má možnost jí to doma vrátit.

„Ale tady nejsme v práci, miláčku,” řekl a vyhoupl se na ni. „Tady tě nemusím poslouchat!”

„Jdi dolů!” protestovala Helena.

„Ani mě nenapadne!” odsekl.

Byl plný vzteku z nepovedeného dne a také ji chtěl vytrestat za to, jak si na něj vyskakovala. Jenže na to, co měl v úmyslu, bylo ještě příliš brzy, strkat jí před oči svůj zatím ještě ochablý úd nebylo to pravé. Oběma rukama ji popadl za zápěstí, pak jí dal ruce k sobě, aby si uvolnil jednu ruku, a začal ji osahávat.

„Pusť mě!” ozvala se Helena.

„S tím nepočítej,” odpověděl.

Jakmile se dostatečně vzrušil, popolezl výš a klekl si jí nad prsa.

„Ne, tohle ne!” vzpouzela se Helena, která okamžitě pochopila, o co mu jde.

„Ale jo! Tentokrát jo!”

Zase ji chytil zápěstí oběma rukama a vmáčkl jí je do polštáře nad hlavou. V takové poloze Helena moc možností k obraně neměla a nakonec se mu musela podvolit. Lukáš byl spokojený, věděl, že tohle dělá nerada, a své malé vítězství si ohromně užíval. V duchu ji viděl, jak se ve svém slušivém kostýmku a na vysokých podpatcích nese v práci po chodbě a blažilo ho, že tak elegantní dáma mu teď slouží stejně jako obyčejná pouliční prostitutka. I Helenu zřejmě napadlo něco podobného, alespoň tak usuzoval z toho, jak zle na něj koulela očima. To bylo však jediné, co mohla dělat, kousnout ho si přece jenom netroufala.

„Ty neřáde jeden!” ulevila si, když konečně svůj úd vytáhl.

„Ale, ale, něco se vám snad nelíbí, paní šéfová?” zasmál se Lukáš a posunul se níž.

Aniž by jí pustil zápěstí, vecpal se jí mezi nohy, jazykem jí zakroužil po bradavkách a už se prodíral dovnitř.

„Tak co, kdo je tady šéf?” zeptal se.

Helena mlčela.

„Ty jsi mě neslyšela?” zvýšil hlas a razantně přirazil.

„Slyšela.”

„Tak odpověz! Kdo je tady šéf?” zopakoval otázku a zase důkladně přirazil.

Helena pod ním ležela jako ukřižovaná a neměla sebemenší možnost obrany.

„Ty!” řekla.

Dopalovalo ji, že s ní tak zachází, ale zároveň ji to vzrušovalo. Aby taky ne, vždyť dělal přesně to, co po něm sama chtěla! Dokonale ji znehybnil a teď jí dává najevo, že je mu vydaná na milost a nemilost.

„Tak co, budeš si to pamatovat?” zeptal se a znovu přirazil.

Tenkrát jenom odhadovala, co by s ní takové chování mohlo udělat, ale evidentně se znala víc než dobře, jeho nadřazené chování ji pořádně rajcovalo.

„Kdykoliv já budu chtít sex, tak ty mi podržíš! Jasný?” přitvrdil Lukáš.

Ještě párkrát pořádně přirazil, navrch přidal několik podobných frází a měl hotovo, alespoň co se týkalo Heleny. Spokojeně se pak díval, jak se pod ním svíjí, celá rudá lapá po dechu a usilovně se snaží utlumit svoje projevy slasti.

„Ty prevíte jeden!” ulevila si, když se vydýchala.

„Copak, paní šéfová?” smál se Lukáš. „Máte snad dojem, že váš podřízený nepodal stoprocentní výkon?”

„Blbečku! Dělá ti dobře, když se mnou můžeš takhle zacházet, viď?”

„Aby ne!“ bavil se Lukáš. „A moc se nedělej, sama sis to objednala.”

Helena zčervenala.

„To je Romanova vina!” hájila se. „Tím věčným doprošováním mi šel tak ukrutně na nervy, že jsem si vždycky musela představovat jeho opak, abych to vůbec přežila!”

„Je to blbec,” vyprsknul Lukáš. „Měl vědět, že pro ženskou neexistuje nic horšího, než sexuální loudil.”

„Myslíš, že v tom nejsem sama?”

„To si piš, že ne!” ujistil ji Lukáš. „Skoro všechny přece chcete, aby vás chlap pořádně popadnul, eventuálně rovnou znásilnil. Ale samozřejmě jenom podle vašich vlastních představ!”

„Co to meleš?”

„Neboj, to není z mojí hlavy, tohle je všeobecně známá věc,” bránil se Lukáš. „Ale prima je na tom to, že mně to vyhovuje taky! Jenom věčná škoda, že tě nepovýšili až na ředitelku.”

Helena na něj vyvalila oči.

„Proč na ředitelku?”

„Žádnou ředitelku jsem ještě v posteli neměl. A kdybych tě pak občas přiměl, aby ses svlíkla do naha, klekla si přede mě a vykouřila mi ho, to by byla teprve slast!” zasnil se.

Helena se zprudka nadechla.

„Tak ty nepřestaneš provokovat?”

„Moc se nerozčiluj, nebyla bys v tom přece sama,” řehtal se Lukáš. „Víš, kolik ženských dneska sedí na vedoucích místech? Ředitelky firem, ministryně, kancléřky, někde i prezidentky, ty všechny mají v práci skoro neomezenou moc a všichni je poslouchají na slovo. Když se pak ale vrátí domů, musejí manželovi podržet právě tak jako kterákoliv jiná ženská.”

„Myslíš?” ušklíbla se Helena. „A co když doma popadnou bičík a postaví si manžela do latě jako toho posledního poskoka, co jim otevírá dveře?”

„Fuj!” ulevil si procítěně Lukáš. „To by teda rozhodně nebylo nic pro mě.”

„Však pro mě taky ne,” přiznala Helena. „A teď už laskavě nech toho filozofování a radši koukej spát, ať ráno nezaspíme. Jestli budeme mít průšvih oba dva, nezachrání nás už ani svěcená voda.”

„Ta by nám stejně moc nepomohla,” smál se Lukáš. „Radši si omotej kolem prstu říďu, to bude mnohem jistější.”

Odpovědí mu bylo už jen pořádné šťouchnutí do žeber.

Proboha, jak já seženu ty peníze pro Martinu, aby o tom Adam nevěděl, lámala si hlavu Eva.

Za současné finanční situace se bála takovou částku vybrat ze společného účtu. Neměla totiž ani ponětí, jestli Adam výpis z účtu vždycky jenom zběžně prohlédne, nebo jestli důkladně kontroluje každou položku. Ještě nikdy se nestalo, že by měl k její útratě nějakou připomínku, ale právě proto nevěděla, jestli její výdaje nesleduje vůbec, anebo je sice kontroluje, ale nic neříká, protože proti nim nemá námitek. Dlouho zvažovala možnost říct si o ty peníze přece jenom Markovi, ale nakonec ji zavrhla. Jednak se ho nechtěla doprošovat, jednak se obávala, že by ji zahrnul spoustou nepříjemných otázek. Po obědě dala Martínka spát, otevřela si trezor a vyndala z něj svoji šperkovnici. Probírala se jednotlivými kousky a snažila se najít takový, s kterým by se dokázala bezbolestně rozloučit. Ale žádný takový nenašla, skoro s každým z nich měla spojenou nějakou krásnou vzpomínku. Když vzala do ruky první náhrdelník, najednou si vzpomněla na jiný, schovaný ve skříni.

Co kdybych prodala náhrdelník od Marka, napadlo ji. Nosit ho stejně nemůžu a určitě by to bylo férovější než prodat dárek od Adama. Když už mě Marek do maléru dostal, aspoň mi z něj pomůže a přitom se nic nedozví!

Vrátila šperkovnici do trezoru a vylovila ze skříně pečlivě schovaný náhrdelník od milence. Když však odklopila víčko, zatajil se jí nad tou krásou dech. Bylo jí jasné, že loučení s takovým skvostem bude hodně bolet, navíc měl náhrdelník evidentně mnohem větší hodnotu než požadovaných padesát tisíc. Kromě toho si mohla být jistá, že na jeho prodeji pořádně prodělá. Nic lepšího však bohužel nevymyslela a nazítří s ním vyrazila do centra. Připadala si pěkně trapně, ale nakonec požadovanou částku získala a ještě jí hodně zbylo.

„To je dobře, že už jsi ty peníze sehnala,” přivítala ji Martina. „Včera mi zase volali a dost na mě spěchají.”

Eva si nechtěla ani sednout, vestoje jí mlčky předala obálku a čekala, až si Martina peníze přepočítá.

„V pořádku?” zeptala se.

„Souhlasí,” potvrdila jí Martina. „Jsem ráda, že jsi rozumná.”

„Dáš mi ty fotky?” zeptala se Eva.

„A na co by ti byly?” zeptala se výsměšně Martina. „Stejně bys nevěděla, jestli máš všechny.”

Eva si povzdechla.

„Tak mi aspoň slib, že je nepoužiješ a že po mně už nic dalšího nebudeš chtít,” řekla.

„A ty mi slíbíš, že si s Markem znova nezačneš?” zeptala se na oplátku Martina.

„Klidně, říkala jsem ti, že už ho nechci ani vidět.”

„Tak ujednáno,” odpověděla spokojeně Martina. „Hned ted ty fotky zlikviduju, nechci riskovat, že je Marek náhodou objeví.”

„A ten záznam?”

„Ten si schovám pro případ, že byste se spolu přece jenom dali zase dohromady.”

„Říkám ti, že to nepřipadá v úvahu.”

„Já ti věřím, ale takhle budu mít jistotu,” usmála se škodolibě Martina. „Nedáš si se mnou kafe?”

„Ne, děkuju, už musím jít,” odmítla Eva.

Šálek dobré kávy by si sice dala, ale byla si jistá, že u Martiny by si

na ní moc nepochutnala. Raději se vrátila do auta a jela k matce pro Martínka. Matka už na ni netrpělivě čekala.

„Něco bych od tebe potřebovala,” začala nedočkavě, jakmile zalila kávu.

„A copak?”

„Fotky,” odpověděla matka. „A čím víc, tím lip.”

V Evě pořádně hrklo, jakákoliv zmínka o fotografiích jí momentálně naháněla hrůzu.

„Fotky?” vyhrkla zděšeně.

„Jo, fotky,” opakovala matka udiveně. „Čeho ses tak lekla?”

„Toho si nevšímej,” mávla rukou Eva. „A na co potřebuješ zrovna teď fotky? Chceš snad založit vnoučatům album?”

„Ale kdepak vnoučatům, těm si udělej album sama,” vyvedla ji matka z omylu. „Já potřebuju fotky dortů z těch našich oslav, přihlásila jsem se totiž na pracáku do rekvalifikačního kurzu na cukrářku!”

„Na cukrářku?” žasla Eva. „Copak ty chceš podnikat?”

„To přímo ne,” zavrtěla hlavou matka. „Jednak si nejsem jistá, jestli by mi ten jejich certifikát na vlastní podnikání stačil, a taky si na to sama netroufám. Je kolem toho spousta papírování a běhání po úřadech a na to já nejsem. Ale napadlo mě, že bych zkusila sehnat místo někde v cukrárně a na to právě potřebuju ty fotky.”

„Aha!” pochopila konečně Eva. „Potřebuješ vytvořit portfolio, abys mohla potenciální zaměstnavatelce ukázat, co dovedeš!”

„Přesně tak.”

„To je super nápad, mami, jenom z těch obrázků se budou všem sbíhat sliny.”

„Taky doufám. Tak kdy mi je asi tak přineseš?”

„To nevím, v počítači máme fotek spoustu, ale pořádek v nich zrovna moc nemám,” přiznala Eva. „Bude mi chvíli trvat, než se tím prokoušu.”

„Tak se do toho pusť co nejdřív, spoléhám na tebe,” řekla matka.

Její dobrá zpráva zvedla Evě náladu, hned po ránu pokaženou návštěvou u Martiny, a zadoufala, že všechno zlé už je za nimi. Obrat k lepšímu ji potěšil, celý zbytek dne vesele dováděla s dětmi a dobrá nálada jí vydržela až do pozdních nočních hodin.

„Doufám, že tě dneska v práci moc nezničili,” zašeptala a pohladila Adama po hrudi. „Zbylo ti trochu elánu taky na mě?”

„Sjeď tou rukou trochu níž a poznáš to sama,” odpověděl.

Eva se zachichotala a čile se vydala na průzkum.

„Vypadá to dobře!” konstatovala spokojeně, když zjistila, že situace je víc než uspokojivá.

„Zamkla jsi dveře?” zeptal se Adam.

„Nejsem si jistá, radši pro jistotu zhasni.”

Adam zhasnul lampičku a přisunul se k ní blíž.

„Jsi pořád tak nádherná,” šeptal a jemně ji hladil po ňadrech.

„Jak to víš, když je tma?” hihňala se Eva.

„Na to nepotřebuju vidět,” zasmál se a přitiskl se k ní.

Tentokrát se milovali něžně, ale o to déle. Adam byl evidentně při chuti a díky svým nemalým zkušenostem ji krůček po krůčku spolehlivě dovedl až na samotný vrchol. Blažená Eva nad sebou nepřestávala kroutit hlavou. Jak ji kdy mohlo napadnout podvádět toho nejlepšího milence na světě, to opravdu nechápala.

Roman by nikdy nevěřil, že když se konečně rozhodne pro jednu ze svých žen, bude pak víc myslet na tu druhou. Přesto k tomu došlo - jeho soužití s Irenou totiž nebylo zdaleka tak idylické, jak si představoval. Do té doby ochotná, úslužná a usměvavá Irena se po jeho nastěhování začala poznenáhlu měnit. Nejdřív to přičítal jejímu nadšení z toho, že zvítězila nad jeho zákonitou manželkou, ale změna to byla tak markantní, že nakonec svůj názor poopravil. Některé jejich rozhovory se totiž najednou začaly opakovat s železnou pravidelností.

„Co máme dneska k večeři?” ptal se po návratu z práce. „Mám hlad jako vlk.”

„Něco si udělej, neměla jsem dneska na vaření čas,” odpověděla.

Do práce chodila jen na půl úvazku, podle jeho názoru tedy něco uvařit mohla, ale chybějící teplou večeři byl ještě ochotný překousnout. Víc ho popudilo, že se ani nenamáhala zvednout z křesla a jít mu alespoň namazat chleba, uvařit vajíčka nebo ohřát párek.

„A to mi nemůžeš něco připravit sama?”

„Stačí, že jsem nakoupila, ne? Když se obsloužíš sám, aspoň si vybereš, na co máš chuť.”

„A co Tomášek?”

„Ten měl chleba s pomazánkou. Ještě jí tam trochu zbylo, můžeš ji klidně dojíst.”

„A ty myslíš, že to mu k večeři stačí?”

„Proč by mu to nestačilo? Měl přece oběd ve školce.”

S povzdechem se odebral do kuchyně a k večeři dojedl zbylou pomazánku po synovi. Přitom se nemohl ubránit vzpomínce na Heleniny báječné večeře, na kterých si vždycky pochutnal. I její sestra Soňa vařila skvěle, a když za Helenu zaskočila, ani nepoznal rozdíl.

Čím to je, že se Irena tak změnila, lámal si hlavu. Žiju s ní přece už několik let, to se celou tu dobu dokázala tak skvěle přetvařovat?

A opravdu to tak vypadalo. Brzy totiž zjistil, že ani udržování pořádku jí moc neříká. Až teď pochopil, že dřív nejspíš uklízela jenom v těch dnech, kdy u ní byl, a jinak ji zřejmě permanentní nepořádek nijak nevyváděl z míry. Zatímco jeho rozčilovalo volně poházené oblečení a hračky roztahané po celém bytě, Irena to klidně přehlížela a žádné domluvy na ni neplatily. Když si k sobě měl vzít svoje dcery, často mu nezbylo než pustit se do úklidu sám. Rozhodně nestál o to, aby se Helena dozvěděla, jaký má tatínek doma nepořádek.

„Už jsi mi vyžehlila tu modrou košili?” ptal se jindy.

„Ne, ta je ještě ve špíně.”

„Jak to? Dával jsem ji tam přece už někdy ve středu a dneska je pondělí!”

„No a? Máš snad jinou, ne?“

Bylo to pořád dokola. Teprve teď přicházel na to, jakou spoustu věcí Helena s přehledem zvládala, a to chodila do práce a ještě k tomu studovala. Tehdy považoval za naprostou samozřejmost, že zmuchlanou a propocenou košili, kterou v pátek odložil do koše na špinavé prádlo, našel v pondělí nažehlenou ve skříni.

Jedna věc se však Ireně upřít nedala, o sebe se starala přímo vzorně. Vždycky byla svůdně oblečená, nalíčená, pravidelně pečovala o své dlouhé nehty a bezchybný účes. Její atraktivní zjev a vstřícné chování s ním dělaly přímo divy a v posteli vždycky rychle zapomněl na paštiku k večeři nebo chybějící knoflíček u košile.

Jako milenka je skvělá, uznával, ale bydlet s ní nastálo není zrovna terno. Tohle jsem pěkně zvoral, měl jsem to udělat obráceně! Zůstat hezky s Helenou a k Ireně si jenom sem tam odskočit!

A Irena vystrkovala růžky čím dál víc.

„Postaráš se dneska o Tomáška, vid?” usmála se na něj. „Jdu na zumbu, vrátím se asi za dvě hodiny.”

Než stačil cokoliv říct, už za ní zaklaply dveře. Dobře věděla, že se mu to ani trochu nelíbí, ale nedbala na to. Slepě se totiž řídila radami svých kamarádek, které byly přesvědčené, že partnera si nejlíp udrží sobecká potvora, která mu nedovolí, aby nad ní měl kontrolu.

Jenom sebevědomá a samostatná žena si dokáže muže udržet, protože si jí nikdy nemůže být jistý, vtloukaly jí do hlavy. Poslušná a uhoněná hospodyňka si naopak koleduje o to, že ji dřív nebo později opustí.

Romanův odchod od Heleny jim dával za pravdu, a Irena tedy jejich

rady poslouchala na slovo. V úterý chodívala na kurz angličtiny, ve čtvrtek na zumbu, jindy šla na kávu s kamarádkou, příště zase s kolegyní po nákupech.

„Na to si musíš zvyknout, miláčku,” říkávala mu, když si na to stěžoval. „Máme rovnoprávnost a já nejsem z těch, co se nechají přivázat ke sporáku.”

Minimálně dva večery v týdnu trávil doma sám a měl čím dál nepříjemnější pocit, že zatímco dělá Tomáškovi chůvu, Irena se někde baví. Připadalo mu divné, že má zničehonic tolik aktivit, když dřív sama skoro nikam nechodila. Vadilo mu, že nemá přehled o tom, kde a hlavně s kým Irena opravdu je, a nakonec se přistihl, že na ni docela obyčejně žárlí. Když si tak hrál se synem a porovnával jeho schopnosti s Nikolkou, která byla jen o dva měsíce starší, nevypadalo to pro Tomáška moc dobře. Oba dva letos čekal nástup do školy, ale zatímco Nikolka už uměla díky starší sestřičce číst a obstojně počítat, u syna žádný zvláštní zájem o školu nepozoroval a ani jeho výslovnost nebyla nejlepší.

Co tady Irena vždycky odpoledne dělá, přemýšlel. Věnuje se mu vůbec, nebo si radši lakuje nehty? A proč byla před odchodem do tělocvičny půl hodiny v koupelně a třikrát si vyměnila tričko?

Při ukládání Tomáška zavzpomínal, za jakých okolností vlastně přišel na svět. Klidu mu to moc nepřidalo, dobře si pamatoval, že i tehdy žila Irena s přítelem, a nejenom že ho klidně podvedla, dokonce se mu pokusila podstrčit cizí dítě. Po uložení Tomáška se vrátil do obývacího pokoje, ale byl tak nesvůj, že nedokázal chvíli sedět v klidu. Nervózně přecházel po místnosti a každou chvíli vyhlédl z okna, jestli už se Irena nevrací. Právě v okamžiku, kdy se snažil v chabém světle pouličních lamp rozeznat, jestli žena kráčející po protějším chodníku není Irena, zastavilo před domem auto. Otevřely se dveře u řidiče a z auta vystoupil jakýsi muž. Obešel auto, otevřel dveře u spolujezdce a Roman jen užasle polkl, když zjistil, že z auta vystupuje právě Irena. Jakmile byla venku, muž se k ní naklonil a políbil ji. Roman sice nemohl rozeznat, jestli to bylo na ústa nebo na tvář, ale dobře si všiml, jak ho Irena odstrčila a podívala se vzhůru. Rychle odskočil od okna, ale stejně si nebyl jistý, jestli ho v osvětleném okně nezahlédla. Jakmile v nočním tichu uslyšel zvuk rozjíždějícího se auta, pustil televizi a honem zapadl do křesla.

„Ahoj,” pozdravila ho od dveří Irena.

„Ahoj,” zabručel.

„Jdu se osprchovat,” oznámila mu. „Dneska jsme dostaly obzvlášť do těla.”

Roman zlostně sevřel rty, její dvojsmyslné vyjádření ho ještě víc popudilo.

„Nechceš mi náhodou něco říct?” zeptal se, když se vrátila do obývacího pokoje a načechrávala si vlhké vlasy.

„A co?” podivila se.

„Třeba to, proč jsi přijela autem a kdo byl ten řidič!” zaútočil.

„Ty jsi nás viděl?” podivila se Irena. „Prosím tě, přece bys nežárlil! Pro kámošku přijel manžel a nabídli mi, že mě odvezou domů. Na tom přece nic není!”

Roman v duchu počítal do deseti.

„Buď tak laskavá a nedělej ze mě blbce,” řekl ledově klidným hlasem. „Kdyby to tak bylo, seděla bys v tom autě vzadu a na rozloučenou byste se nelíbali.”

Irena zčervenala.

„Znám se s ním už dlouho a takhle se loučí vždycky,” vysvětlovala. „A Hedvika seděla vzadu kvůli jejich dítěti.”

Roman se podíval na hodinky.

„Jejich dítě je ještě v deset hodin vzhůru?”

„Jo!” odsekla. „Ale to je snad jejich věc, ne? A ty už laskavě skonči s tím výslechem, nejsem na něj zvědavá!”

„Tak ty na něj nejsi zvědavá!” dopálil se Roman. „Mě zase pěkně vytáčí to tvoje toulání po nocích! Jednou jsi máma od dítěte, tak se podle toho laskavě chovej!”

„Ale, ale! Pán se nám nějak rozčílil!” ušklíbla se Irena. „Říkala jsem ti už několikrát, že nejsem puťka domácí. Jestli si myslíš, že budu ve třiceti sedět doma a zašívat ti ponožky, tak na to hezky rychle zapomeň!”

„A proč sis teda pořizovala dítě?”

„Protože jsem nechtěla, aby mi ve školce říkali babičko!” ušklíbla se Irena. „Přesně takhle jsem si to vždycky představovala! Co nejdřív si pořídit dítě a pak si užívat, dokud jsem mladá.”

„Aha! A to užívání si představuješ jak?”

„Chodit si, kam se mi zlíbí a s kým se mi zlíbí.”

Roman stáhl obočí a přimhouřil oči.

„A to jako předpokládáš, že já tady budu trčet věčně sám, zatímco ty se budeš někde bavit?”

„No a? Však mi máš co vracet!” odsekla Irena. „Než se o mně dozvěděla tvoje žena, starala jsem se o Tomáška jenom já.”

„Já si spíš myslím, že se o něj starala tvoje matka!”

Irenu hádka přestala bavit.

„Už toho mám dost,” prohlásila. „Jdu si lehnout.”

„Já taky,” odpověděl Roman.

To Irenu překvapilo, počítala s tím, že bude jako obvykle vysedávat dlouho do noci u počítače. Roman měl však jiné plány a sotva si lehli, zajel jí rukou pod košilku.

„Dneska ne!” ozvala se popuzeně Irena.

„Ale jo! Neusnul bych, když jsme spolu takhle na kordy.”

„To já zase usnu klidně! A znova ti říkám, že dneska nechci!”

Roman však na její protesty nijak nedal, chtěl si totiž ověřit, jak bude na jeho laskání reagovat. Naivně si myslel, že pokud má za sebou vzrušující milostný zážitek, na jejím chování to pozná. To mu ale moc nevycházelo, Irena se nepřestávala mračit, svoji neochotu k milostným hrátkám však sváděla na jejich hádku.

„Nech mě na pokoji!” odstrkovala ho. „Nejdřív mi pořád něco vyčítáš a pak se budeš lísat?”

Roman byl přesto rozhodnutý prosadit si svoje, jenže se mu přihodilo něco, s čím nepočítal. Jak ji hladil i na těch nej intimnějších místech, najednou ho napadlo, že možná právě tak se jí tam sotva před hodinou dotýkal jiný muž. Představa, že by její krásné, pěstěné tělo laskaly ruce nějakého chlípníka, ho pořádně zchladila. Ireně neušlo, že zničehonic ztratil elán a k jeho smůle si všimla i toho, jak na tom momentálně je.

„Ty chudinko, s tímhle se chceš o něco pokoušet?” rozesmála se. „Radši mě nech spát, uděláš lip!”

Tak blízko k vraždě Roman snad ještě nikdy neměl. Bylo to poprvé, co se mu něco takového stalo, a její výsměch ho pálil jak rozžhavené uhlí.

Sama jeho impotenci zavinila a ted se mu ještě bude posmívat?

„S kým jsi byla?” houknul na ni a chytil ji za krk. „Přiznej se! S kým mě podvádíš?”

„S nikým, byla jsem na zumbě,” bránila se. „Pusť mě, proboha!”

Roman ji sice pustil, ale vztek ho nepřecházel. Taková potupa! Tolik let zvládnul dvě ženské najednou a teď tohle! A jak mu to hned dala sežrat! Jestlipak by se mu Helena takhle vysmívala? Ne, ne, může dát krk na to, že ta by tohle nikdy neudělala. Je inteligentní, vzdělaná a sečtělá, dobře by věděla, jak se má v takové situaci zachovat. Zato Irena, ta je úplně jiná kategorie, kdyby ji vzal někam do lepší společnosti, musel by trnout strachy, kdykoliv by otevřela pusu..

„Jsem ráda, že už ses srovnal,” ozvala se Irena, udivená jeho mlčením.

„Pro dnešek by to stačilo, až se zase na něco zmůžeš, dej mi vědět.”

Otočil se k ní zády a nepopřál jí ani dobrou noc.

,,Mami, mami, já bych k nám chtěla na svoje narozeniny pozvat všechny holky z naší třídy,” prosila Sabinka se sepjatýma ručičkama.

„A kolik jich je?” vyplašila se Eva.

„Deset.”

Eva se s obavami rozhlédla kolem sebe a v duchu už viděla na drahém koberci a ještě dražším nábytku rozpadanou šlehačku, stopy po čokoládě a vybryndanou limonádu.

„To se asi tatínkovi nebude moc líbit,” odpověděla. „Škoda že je zima a nemůžeme udělat party na zahradě. Tady si tolik dětí představit nedovedu, bohatě stačí, co tu vyvedete vy dva.”

„Musíte mi to dovolit, mami!” naléhala Sabinka.

„Řekni si večer tatínkovi, ať to rozhodne sám,” poradila jí maminka.

Ani tatínka dcerčina prosba nepotěšila.

„To nejde, Sabinko. Přijede babička se strejdou a tetou, všichni se sem nevejdeme,” snažil se jí její nápad vymluvit.

„Musí to jít!” trvala na svém Sabinka se slzičkami v očích. „Jinak budu ve třídě úplně nemožná.”

Osvědčená metoda neselhala ani tentokrát.

„Tak dobře,” kapituloval tatínek. „Nebud smutná, zkusím něco vymyslet.”

Svou malou princeznu nezklamal, jen trochu zapátral na internetu a řešení měl hned. Oslavu pro příbuzné uspořádají v sobotu doma a na neděli pronajme pro děti ze školky tělocvičnu i s týmem kvalifikovaných instruktorů. Ti pro ně připraví zábavný program plný pohybu, hudby, her a zábavy, který se bude dětem určitě líbit.

„Děkuju, tati!” jásala Sabinka a hned mu nadšeně skočila do náruče.

„Není deset dětí na tělocvičnu trochu málo?” ptala se Eva.

„Nic menšího jsem nenašel,” odpověděl Adam. „A aspoň o sebe nebudou zakopávat.”

„Tak já pozvu ještě Radima a Vojtu,” ozvala se Sabinka.

Adam s Evou se na sebe podívali a významně se ušklíbli. Bylo jim jasné, že jmenovaní chlapečci se u Sabinky těší mimořádné přízni.

Na rodinnou oslavu šestých narozenin nastávající školačky přijela kupodivu i sestřenice Lucka.

„Ahoj, nevěstinko!” vítala ji překvapeně Eva. „To je dobře, že jsi přijela taky, ale kde jste nechali ženicha?”

„Nevešel se nám do auta,” zamumlala rozpačitě Lucka.

S Dominikem by jich bylo opravdu šest, ale Evu zarazil podivný pohled, který si mezi sebou hosté vyměnili. Vytušila nějaký problém, ale vyptávání odložila na později, malá oslavenkyně už se nemohla dočkat. Všem hned nadšeně hlásila, že předevčírem úspěšně zvládla zápis do první třídy, a bylo na ní vidět, že si díky tomu připadá jako velká slečna. S blížící se školní docházkou souviselo i plno dárků, které dostala, jedinou výjimkou byl babiččin dort s nádherně vyvedenou princeznou.

„Ten ti přidám do sbírky, mami,” řekla Eva. „Ať tvoje budoucí zaměst-navatelka vidí, jak jsi šikovná.”

„To budeš hodná,” děkovala matka. „Jakmile to album doděláš, vyrazím po cukrárnách.”

Martínek závistivě sledoval, jak si sestřička rozbaluje jeden krásný dárek za druhým.

„Já chci taky do školy!” hlásil se.

„Ty máš ještě dva roky čas,” odpověděla mu maminka. „V dubnu ti budou teprve čtyři.”

„Ale já chci už teď!” dožadoval se důrazně Martínek.

„Jen tam tolik nepospíchej, brácho,” ozval se Dominik. „Co ti prosím tě doma chybí? Nemusíš brzo vstávat a pořád si jenom hraješ. Co já bych za to dal, kdybych do školy nemusel!”

„Nech si to,” okřikl ho Adam s významným pohledem na Sabinku. „Škola je důležitá, člověk se tam dozví plno věcí, co bude v životě potřebovat!”

„Jasně, našprtá se spoustu letopočtů, vzorců a slovíček, napíše z toho písemku a hned zase všechno zapomene,” odpověděl Dominik, ale když uviděl přísný otcův pohled, raději zmlknul.

Jakmile po rozbalení dárků zavládla volná zábava, zatáhla zvědavá Eva švagrovou stranou.

„Děje se u vás něco?” vyptávala se Jany. „Lucka se při zmínce o svatbě tvářila nějak divně.”

„Aby taky ne!” odpověděla Jana. „Na Tři krále se k nám totiž vrátila.”

Eva vykulila oči.

„Cože? Oni se rozešli?”

„Jo, měla jsi tenkrát pravdu. Nejdřív láska, jaká tu ještě nebyla,

ale když spolu začali žít, rychle přišla na to, že sex není zdaleka všechno. Chtěla se bavit a cestovat, jenže Radkovi už je přednější pohodlí. Vždycky jí dalo děsnou práci, než ho někam vytáhla, a často se kvůli tomu hádali. A na Silvestra to pak bouchlo. Nechtěla ho samozřejmě trávit doma u televize, ale s Radkem prý nebyla řeč. Kvůli tetě jí nedovolil ani někoho pozvat k nim, a dokonce se nenechal vytáhnout ani na silvestrovskou procházku. Vymlouval se, že je venku moc zima, a místo procházky se hned po obědě zapíchnul k televizi. Tak nehorázně se u ní cpal, až z toho nakonec usnul a na půlnoční přípitek ho musela vzbudit. A když jí pak kamarádky jedna přes druhou psaly, jak si na Silvestra parádně zařádily, namíchla se a sbalila si kufry.”

„A co na to Radek?”

„To nevím, ale asi už taky poznal, že se k sobě nehodí. Ani jednou za ní nepřijel, jenom jí občas zavolá.”

„Hlavně že se nevzali, takhle o nic nejde,” konstatovala Eva. „A Lucka aspoň získala cennou zkušenost a příště už bude opatrnější.”

„Taky doufám, ale chce to čas, teď je z toho chudinka ještě celá přepadlá,” řekla Jana.

„Aby taky nebyla, rozchod člověka sebere vždycky.”

Jana kývala souhlasně hlavou.

„Ale řeknu ti,” řekla zamyšleně, „i když to takhle dopadlo, za jednu věc budu stejně Radkovi nadosmrti vděčná.”

„Za tu školu sexu, co jí dal?” zasmála se Eva.

„Ale ne,” ohradila se pohoršeně Jana. „Jsem mu vděčná za to, jak důkladně ji vyléčil z anorexie. Jen se na ni podívej!”

Bradou ukázala na dceru, která právě dojídala chlebíček a už sahala po dalším.

„To je dobře,” zasmála se Eva. „Ale stejně bude lepší, když na ni nenápadně dohlídnete, aby do toho náhodou nespadla znova.”

„To se neboj,” ujistila ji Jana. „Máti za ní chodí jako četník a je ochotná zkontrolovat i popelnici, jestli do ní náhodou něco nevyhodila.”

„Myslím, že to nebude potřeba,” smála se Eva, když uviděla, jak si neteř ještě s plnou pusou nandává na talířek pořádnou porci dortu.

I na nedělní dětské oslavě byla Sabinka středem pozornosti, a i když tatínek nad předloženým účtem zrovna moc nejásal, v očích svých kamarádek zabodovala, což pro ni bylo ze všeho nejdůležitější. Při rozmanitých hrách se vyřádil i Martínek a spolu s oběma vyvolenými, Radimem a Vojtou, si užíval pozornosti pozvaných holčiček. Byli jako tři mušketýři a líbilo se jim, jak se o ně děvčata přetahují. Však se taky Radim s Vojtou druhý den ve školce před ostatními kluky náramně vytahovali.

,,Tak obě oslavy máme úspěšně za sebou,” konstatoval Adam, když si v noci natřepával polštář. „Teď bude zase na chvíli klid.”

„Stejně to ale hrozně utíká,” řekla zamyšleně Eva. „Mně připadá, jako kdyby to bylo včera, co se narodila.”

„Máš pravdu, hrozně to letí,” souhlasil Adam. „Teď si chystá do školy první tašku, a než se nadějeme, bude si vybírat střední školu.”

„Pamatuješ, jak byla malinká, když jsme ji přivezli?” zasnila se Eva.

„Abych si to nepamatoval, půl roku jsem se tenkrát pořádně nevyspal!” zasmál se Adam.

„Ty chudinko! Co jsem měla říkat já!”

„Naštěstí jsme to oba ve zdraví přežili, ale víš, co by mě docela zajímalo?”

„To netuším.”

„Jestli jsme ji zplodili na stojáka u tebe v předsíni, nebo až někde tady.”

„Copak na tom záleží?”

„Já přece vím, že ne,” odpověděl Adam a pohladil ji po tváři. „Ať už jsme ji zplodili kdekoliv, každopádně se narodila díky naší lásce. A na tom ani těch šest let nic nezměnilo, viď, miláčku?”

„To víš, že ne,” ujistila ho Eva a natáhla k němu ruce. „Pojď ke mně, lásko moje!”

Nemusela to říkat dvakrát, Adam už jí nedočkavě přetahoval košilku přes hlavu.

Musela jsem loni úplně zešílet, říkala si Eva. Marek jako milenec není k zahození, ale na Adama nemá. Jsem asi jediná ženská na světě, co si nevěrou pohoršila!

X. ÚNOR

,,To je pro dnešek všechno,” končil ředitel poradu.

Všichni si sbalili své věci a začali vstávat.

„Paní Kučerová, vy tady ještě zůstaňte,” dodal ředitel.

Překvapená Helena se zase posadila. Ředitel počkal, až všichni odejdou, a znovu se ujal slova.

„Potřebuju s vámi projednat jednu věc, ale myslím si, že bude lepší, když si o tom popovídáme jenom mezi čtyřma očima,” řekl.

Vyplašená Helena se na něj vyčkávavě dívala.

„Nedávno jsme spolu řešili jistou nepříjemnost s jedním vaším podřízeným,” pokračoval ředitel. „Jistě víte, o čem mluvím.”

Helena kývla.

„Tenkrát jste za něj dost bojovala a já jsem si chtěl ověřit, jestli si vaši přímluvu zaslouží. Zajímaly mě jeho pracovní výsledky, a taky to, jak si vede v porovnání s kolegy. Pokud je to pracant, co si dopřál chvíli oddechu jenom mimořádně, dalo by se přimhouřit oko, ale s nějakým flákačem bych slitování neměl.”

Helena ani nedutala a jen doufala, že na ní není vidět, jak jí buší srdce.

„Začal jsem se tedy trochu vyptávat,” pokračoval ředitel, „a zjistil jsem dost zajímavou věc.”

Odmlčel se a chvíli se na ni zkoumavě díval.

„Tušíte jakou?” zeptal se.

„Ne,” hlesla Helena.

Ředitel se pobaveně ušklíbl.

„Ve vašem oddělení se šušká, že spolu něco máte,” řekl.

Helena zrudla a sklopila hlavu.

„Je to pravda?”

Helena viděla, že není vyhnutí a musí se přiznat. Neměla sice ani ponětí, co všechno se mohlo řediteli donést, ale obávala se, že lží by si ublížila ještě víc.

„Je,” hlesla ještě tišeji než předtím.

Ředitel si poposedl.

„A jak moc je to mezi vámi vážné?”

„Bydlíme spolu.”

To ředitele překvapilo.

„Neříkejte! Já myslel, že jste vdaná!”

„Jsem, ale budeme se rozvádět,” zamumlala Helena. „Manžel odešel za jinou.”

Ředitel zvedl udiveně obočí.

„Vážně? Nad tím mi zůstává rozum stát! Jak může někdo opustit tak krásnou ženu, jako jste vy?”

Helena nevěděla, jak se má na jeho poznámku tvářit, a taky už měla jeho otázek plné zuby. Ale říct svému nadřízenému, že mu do jejího soukromí nic není, si přece jenom netroufala.

„Má s ní dítě,” řekla stručně.

„To jsou mi věci!” žasnul ředitel. „Teďovšem chápu, že jste za něj hledala náhradu, ale proč se zahazujete s takovou nulou? Vy přece máte na víc!”

„Lukáš není žádná nula,” protestovala Helena.

„Je to od vás hezké, že se ho tak zastáváte, ale možná si to ani nezaslouží,” řekl ředitel. „Jak dlouho se s ním vlastně znáte?”

„Už dlouho, chodili jsme spolu na gympl.”

„Aha, takže jste mu ze staré známosti dohodila místo!”

„Ne, to ne!” bránila se Helena. „Neviděla jsem ho spoustu let a neměla jsem ani ponětí, že se u nás uchází o práci. Když sem loni nastupoval, nemohla jsem do přijímání nových lidí nijak mluvit. Až po jeho nástupu jsem zjistila, že se známe.”

„To je pravda, přijímala ho ještě vaše předchůdkyně,” uznal ředitel. „A jak jste s ním vůbec spokojená?”

„Jak to myslíte?” zeptala se dotčeně Helena.

Ředitel se rozesmál.

„Já teď nemluvím o jeho kvalitách doma, jestli jste to pochopila takhle,” řekl. „Já se ptám na to, jestli jste s ním spokojená jako se zaměstnancem, protože se spolu budete muset brzo rozloučit.”

Helena překvapeně zamrkala.

„A proč?”

„Tahle situace je neudržitelná, nemůžete spolu zůstat na jednom pracovišti, když o vašem vztahu už všichni vědí. Kdybyste byli kolegové, tak dejme tomu, ale takhle to opravdu nejde. Buď musíte svůj vztah ukončit, anebo bude muset jeden z vás odejít.”

„Ale proč? Mám přece tu funkci jenom na dobu určitou, jako zástup za mateřskou!” bránila se Helena.

„To na věci nic nemění. Momentálně jste jeho nadřízená a jistě chápete, že takhle to zůstat nemůže.”

„Takže ho mám vyhodit, nebo snad mám odejít sama?”

Ředitel na ni vykulil oči.

„Proboha, proč byste odcházela! To přece není potřeba, stačí trochu zapřemýšlet a určitě na něco přijdete. Zkuste se třeba poptat v jiných odděleních, možná by se tam pro něj něco našlo.”

Helena viděla, že nemá na výběr, a odevzdaně svěsila hlavu.

„Dobře,” řekla. „Napíšu e-mail a rozešlu ho na všechny strany.”

Ředitel přimhouřil oči.

„Možná by bylo jednodušší, kdybyste se spolu rozešli,” navrhnul. „Všechno by se tím vyřešilo a vy byste určitě dlouho sama nezůstala, tím jsem si jistý.”

Helena raději mlčela, opravdu nevěděla, co by mu na tohle měla říct.

„Poslyšte,” pokračoval ředitel. „To, co jste mi říkala o vašem manželovi, mě docela zaujalo a rád bych se o vás dozvěděl víc. Nezašla byste se mnou někdy na kávu nebo na skleničku?”

Helenino podezření, že se pokouší vystrnadit z její postele Lukáše, aby se do ní dostal sám, ještě víc zesílilo a už toho měla dost.

„Vy jste ženatý, že ano?” zeptala se zostra.

Ředitel se zase rozesmál.

„Jsem, ale vy si myslíte, že kvůli tomu nemůžu pozvat svoji sympatickou kolegyni na kávu? To přece není žádný zločin! Nebo snad čekáte, že vám budu v kavárně dělat nemravné návrhy?”

Helena zčervenala a to mu jako odpověď stačilo.

„Přiznejte se, že jste si říkala, že vás tam budu určitě svádět!” smál se.

„Říkala,” přiznala Helena.

„Docela rád bych to zkusil, to přiznávám, jste totiž ohromně zajímavá žena. Ale nebojte se, k ničemu, co byste sama nechtěla, vás nutit nebudu. Jste moje podřízená a nemůžu si vůči vám dovolit žádný nátlak.”

„To ráda slyším.”

„Jiná situace by ovšem byla, kdybyste sama chtěla,” dodal s poťouchlým úsměvem.

Helena ani nedutala.

„Pro dnešek už toho necháme,” dodal, když viděl, že odpovědi se jen tak nedočká. „Nechte si to všechno projít hlavou, rozešlete ty e-maily a po příští poradě mi řeknete, jak jste se rozhodla.”

Helena kývla na souhlas, vstala a zamířila ke dveřím.

„Na shledanou, pane řediteli,” pozdravila s rukou na klice.

„Na shledanou,” odpověděl. „Heleno, počkejte ještě!” zvýšil hlas.

Helena se překvapeně otočila.

„Jeho potrestání nechám čistě na vás. Vyřiďte si to s ním, jak sama uznáte za vhodně.”

„Děkuju, pane řediteli.”

„Nemáte zač a pamatujte si! Ať už se rozhodnete jakkoliv, to pozvání každopádně platí!” řekl a spiklenecky na ni mrknul.

Helena došla do své kanceláře a zničeně zapadla do křesla.

To je teda nadělení, říkala si. Ještě na poradě jsem byla paní Kučerová a při odchodu už jsem byla Helena. Jak já tohle všechno jenom Lukášovi řeknu? Mám to rozhodnout sama, nebo nechat na něm, aby si vybral sám? Ale co když dá přede mnou přednost práci a mě nechá! Co si potom počnu? Do háje, tohle se nemělo stát!

Lámala si hlavu, jak je možné, že o jejich vztahu všichni vědí, ale asi se nebylo čemu divit. Klidně se mohlo stát, že někdo zahlédl, jak k ní Lukáš nastupuje za rohem do auta nebo z něj ráno naopak vystupuje, a drby se mohly rozjet naplno.

Doma počkala, až dcery odejdou spát, a srdnatě se do toho pustila.

„Máme problém, Lukáši,” začala.

Lukáš si žádné starosti nepřipouštěl.

„Houstone, Houstone, máme problém!” dělal si legraci.

„Jen si dělej srandičky! Však tě rychle přejdou, až budeš na dlažbě!” prorokovala mu Helena.

„Co se stalo?” vyplašil se Lukáš. „Říďa zase prudí?”

„Dá se to tak říct,” odpověděla Helena. „Dneska si mě k sobě zavolal a oznámil mi, že vzhledem k tomu, že vešlo ve všeobecnou známost, že spolu my dva spíme, nemůžeme dál zůstat na jednom pracovišti.”

Lukáš na ni vyvalil oči.

„Cože? Jak to, že o nás všichni vědí?”

„Cos čekal, jsme v Čechách, ne? Tady se neutají nikdy nic, a když náhodou jo, tak rozhodně ne nadlouho. A my už jsme spolu půl roku, je to skoro zázrak, že se to provalilo až teď.”

„To je pravda,” řekl Lukáš a rozpačitě se škrábal na bradě. „A co jsi mu na to řekla?”

„Co jsem mu asi tak mohla říct? Zapírat nemělo smysl. Dal mi vybrat, buď se musíme rozejít, anebo musíš přejít jinam.”

„A kam?” vyjevil se Lukáš.

„To nevím, poslala jsem e-maily, kam se dalo, a teď musím čekat, jestli se mi někdo ozve.”

„A když se nikdo neozve? Tak mě klidně vyhodíš?”

„To samozřejmě ne, ale něco udělat musíme, jinak nám říďa nedá pokoj.”

„Třeba si to časem rozmyslí,” zadoufal Lukáš.

„S tím nepočítej,” řekla Helena.

Rád by tě totiž u mě vystřídal, dodala v duchu.

„A nechceš na něj zkusit nějak zapůsobit?”

„To bych sice mohla,” připustila Helena, „ale pochybuju, že by to zrovna tobě nějak výrazně pomohlo!”

„Jak to?”

„Říkal, že by se o mně rád dozvěděl něco víc, a pozval mě na skleničku.”

Lukáš strnul.

„A sakra!” ulevil si. „Tak to už si můžu rovnou zabalit fidlátka. Tenhle souboj sice ještě pořádně nezačal, ale vítěze už má. Proti němu nemám nejmenší šanci.”

„Myslíš fidlátka v práci, nebo u mě?”

„Samozřejmě v práci! Cos myslela?” vyletěl Lukáš, ale pak se zarazil. „Nebo ty si s ním snad chceš něco začít?”

„Nechci, ale nemůžu ho prostě jenom tak poslat do háje! Je to big boss!”

„To je, ale právě to by tě mohlo rajcovat. Mně ho kouřit nechceš, ale jemu bys třeba ráda!”

Helena na něj napřáhla.

„Pitomče!” ulevila si. „Ať si trhne nohou, nejsem zvědavá na to, abych byla něčí bokovka! Chlapy, co jim nestačí vlastní manželka, nechci ani vidět!”

„To rád slyším,” zasmál se Lukáš. „V tom případě koukej rychle něco vymyslet, protože jestli dojde k názoru, že mu stojím v cestě, budu rád, když mě nechá dělat poslíčka.”

„My u nás máme poslíčky?” podivila se Helena. „A na co? Všechno si přece posíláme elektronicky!”

Lukáš obrátil oči v sloup.

„Samozřejmě že nemáme, ale potupnější práce už mě nenapadla.”

Ani s plnou hlavou starostí si Helena nemohla nechat ujít takovou nahrávku na smeč.

„Ty poslyš!” řekla. „Ted mě napadá, že jsem zapomněla obeslat ještě jedno pracoviště, tam by se pro tebe možná místo našlo.”

„Jo?” zaradoval se Lukáš. „A co je to za oddělení?”

„Úklidová četa!” vyhrkla se smíchem Helena a hned se dala na útěk.

Lukáš nejdřív zkoprněl, pak se prudce nadechl a vyrazil za ní.

„Ty bestie jedna! Toho budeš litovat! Počkej, jak si to odneseš, jen co tě chytím!” vyhrožoval.

Honza přišel do práce sice včas, ale od rána na prácí ani nesáhl. Poprvé byl rád, že má kancelář jenom sám pro sebe, jinak by si těžko mohl dovolit prosedět skoro celý den s hlavou v dlaních. Teď už mu pomalu končila pracovní doba a on vůbec netušil, kam vlastně po práci půjde. Domů ho to nelákalo ani trochu, ještě pořád se totiž nedokázal vzpamatovat ze včerejšího šoku.

Předcházející večer se pohodlně rozvaloval v křesle a pročítal si na notebooku došlé e-maily. Vtom se ozval zvonek u dveří.

„Ty někoho čekáš, Gábinko?” podivil se.

„Kdepak, to bude asi sousedka, možná nám nese poštu,” zavolala na něj Gábina z kuchyně. „Otevři jí, prosím tě, já teď nemůžu.”

Honza tedy šel ke dveřím a bez obav je otevřel, aniž by tušil, co tím odstartuje. Dva ramenáči ho okamžitě zatlačili zpátky do bytu, zamávali mu pod nosem jakýmsi papírem a hned se začali v bytě chovat jako doma.

„Jaká exekuce?” nevěřil svým uším. „To je určitě omyl! My máme jenom hypotéku na byt a tu řádně splácíme!”

Mladší z mužů ho však rychle vyvedl z omylu a začal mu předčítat jednotlivé sumy z exekučních příkazů. Sypal ze sebe jednu dlužnou částku za druhou a připočítával náklady řízení, soudní poplatky, penále z prodlení, náklady exekutora a kdovíco ještě. Honzovi z toho šla brzy hlava kolem a chvílemi ho přestával vnímat. Konečná částka 534 580,00 Kč ho však probrala.

„To je snad vtip, ne?” zašeptal omráčeně.

„Bohužel ne,” ujistil ho exekutor.

„Ale já jsem neměl o ničem ani tušení!”

„Vaše chyba! I tak máte smůlu, za dluhy totiž zodpovídáte oba dva,” upozornil ho starší z mužů, který právě lepil exekuční nálepku na novou televizi. „Ale jak se tady tak rozhlížím, zase tak moc se vám nedivím! Na vašem místě by mi asi taky vrtalo hlavou, kam se všechny ty peníze poděly.”

Oči všech tří se obrátily na Gábinu, která stála celou dobu ve dveřích kuchyně jako solný sloup. Teď se bez jediného slova otočila na patě a rychle zmizela v kuchyni.

„Můžeš mi to vysvětlit?” vletěl na ni Honza okamžitě, jakmile za oběma nezvanými návštěvníky konečně zapadly dveře.

Gábina už dávno věděla, že nejlepší obrana je útok.

„Čemu se tak divíš? Kdybys víc vydělával, nemusela bych si půjčovat!”

„Ale mně jsi celou dobu tvrdila, že ty peníze máš, že sis je vydělala! Jak tě vůbec mohlo napadnout nabrat si tolik půjček? Copak ti nedošlo, že všechny dluhy se jednou musejí zaplatit?” zuřil Honza.

„Však bych je zaplatila! Kdybych uspěla u konkurzu na moderátorku, brala bych několikanásobně víc. Nemůžu za to, že ho vyhrála jiná!”

„Ale jak jsi mohla s vítězstvím počítat dopředu? A mně zatím tvrdit, že ti už dávno přidali! Takže to jsi mi prachsprostě lhala?”

Její míčem bylo jasnou odpovědí a Honza se dostával čím dál víc do varu.

„I poštu jsi přede mnou musela schovávat, viď?” zuřil. „Musely ti přece chodit upomínky a výzvy k zaplacení! Kolik těch dluhů vlastně máš? A co dalšího přede mnou ještě schováváš?” rozkřikl se, popadl její kabelku a vyklopil její obsah na stůl.

Mezi všemi ženskými nezbytnostmi, které z ní vypadly, přitáhla jeho pohled jedna jediná věc, malé nenápadné platíčko. Oba dva po něm skočili, ale Honza byl o zlomek vteřiny rychlejší a popadl je do ruky. Její antikoncepci dobře znal z doby, kdy ji mívala na svém nočním stolku, a okamžitě pochopil, co to znamená, když polovina pilulek chybí.

„Tak takhle to je!” řekl omráčeně. „Není divu, že nám to pořád nešlo.”

„Sám jsi mě k tomu přinutil!” pustila se do něj Gábina. „Nechtěl sis nechat vymluvit, že na dítě máme spoustu času.”

„Ty hnusná podvodnice! Dávala jsi mi jednu podmínku za druhou, a zatímco já blbec jsem všechny splnil, ty jsi mě celou tu dobu jenom tahala za nos. Jdi mi z očí!”

Gábina se na něj vzdorně podívala, pak se nafoukla a odešla do kuchyně. Za chvíli ho volala na večeři, ale Honza mezitím zjistil, že s ní momentálně nedokáže dýchat stejný vzduch, a odešel pryč. Vrátil se až pozdě v noci, ale ložnici se vyhnul velkým obloukem a raději si ustlal na gauči. Moc mu to však nepomohlo, starostmi stejně do rána oka nezamhouřil.

,,Nezapomeň si s sebou vzít plavky,” upozornil Adam Evu při balení. „Plavky?” podivila se Eva.

K čemu bude uprostřed zimy na návštěvě u jeho příbuzných potřebovat plavky, to nechápala.

„Vaši si pořídili bazén? A že se o tom ani nezmínili!”

„Nic si nepořídílí, ale přesto si ty plavky zabal,” odpověděl Adam se záhadným úsměvem.

„Ty na mě něco chystáš!” řekla Eva podezíravě. „Mělo mě to napadnout hned, když jsi přišel s tím, že musíme jet k vašim. Nechápala jsem proč, když jsme se viděli docela nedávno a Dominik se může vrátit domů vlakem nebo autobusem jako vždycky.”

„To sice může,” připustil Adam. „Jenže nemá smysl, aby se takhle trmácel, když tam stejně musíme, protože nás vypekla tvoje matka.”

„Moje matka že nás vypekla?”

„Jo, přihlásila se totiž do toho rekvalifikačního kurzu dřív, než jsem jí stačil říct, že budeme potřebovat na pár dní hlídání.”

Eva se začala usmívat.

„A pročpak potřebujeme hlídání?” zeptala se sladce.

„Říkal jsem si, že po tom posledním týdnu potřebuješ dobít baterky,” usmál se Adam. „Po cestě vysadíme všechny tři děti a sami si zajedeme do lázní. A pevně doufám, že to bude stát za to, tenhle wellness pobyt je speciální valentýnská nabídka.”

„Super!” zajásala Eva. „Už se nemůžu dočkat!”

Adam měl pravdu, uplynulý týden jí dal opravdu zabrat. Nevadilo by jí, že u nich tráví jarní prázdniny Dominik, na to byla už dávno zvyklá, jenže tentokrát u nich byl proti své vůli a to bylo hodně znát. Puberta u něj propukla v plné síle a ve svých téměř patnácti letech byl přesvědčený, že má plné právo rozhodovat si o programu na prázdniny sám. Veškerý čas chtěl trávit se svými brněnskými spolužáky, ale matka mu překřížila plány a přinutila ho odjet k otci. Pěkně zuřil a skoro celé prázdniny trucoval, považoval to totiž za obrovskou křivdu a nespravedlnost. Všichni jeho kamarádi si užívají volno podle libosti a on si má hrát se dvěma mrňaty? Okatě dával najevo, že na to tedy opravdu nemá náladu, a ustavičně odmlouval. V úterý odpoledne se dokonce sebral a utekl za svými bývalými spolužáky ze základní školy. Eva byla strachy bez sebe a od vyděšeného Adama dostal večer co proto, ale nic si z toho nedělal a ve Čtvrtek utekl zas. Poprvé za tu dobu, co k nim jezdil, se Adam s Evou nemohli dočkat jeho návratu domů.

„Ta puberta je děsná věc,” konstatovala Eva. „Renatě teda fakt není co závidět.”

„Jen ji moc nelituj, nás to čeká ještě dvakrát,” konstatoval Adam. „Ale teď pusť tohle z hlavy a radši se pomalu připravuj na to, že v lázních chci dohnat všechny resty, co máme za poslední měsíce. Tak si zabal všechno, co bys mohla potřebovat, a hlavně na nic nezapomeň!” dodal a mrknul na ni.

Eva jeho slova pochopila po svém a do kufru si přibalila to nejsvůdnější prádélko, které od něj měla. Bylo to však zbytečné, Adam totiž neponechal nic náhodě a koupil jí nové, ještě mnohem rajcovnější. Když se mu v něm druhý večer předvedla, nešetřil chválou.

„Vypadáš nádherně,” řekl okouzleně. „I po dvou dětech máš pořád postavičku jako holčička.”

„Myslíš, že k tomuhle by se hodily mašle a lízátko?” zeptala se pobaveně Eva.

„To těžko,” usmál se Adam a díval se, jak si koketně popotahuje podvazek. „Tohle by si na sebe vzala spíš striptérka Klaudie.”

Eva se vyplašila.

„Ne, striptýz ne!“ prosila. „Už by mi to nešlo a nemáme tady ani vhodnou hudbu.”

Adam se zatvářil zklamaně.

„Mám lepší nápad,” řekla Eva a popošla k němu. „Zkusíme něco, co jsme ještě nikdy nedělali.”

„My že jsme něco ještě nikdy nedělali?” nechtěl věřit Adam.

„Myslím, že ne,” odpověděla Eva. „Sedni si na kraj a dej nohy na zem!”

Adam se sice podivil, ale poslechl.

„A teď zavři oči,” pokračovala Eva.

Jakmile je zavřel, sáhla do zásuvky nočního stolku a vytáhla z ní připravený hedvábný šátek.

„Co to děláš?” žasnul Adam, když ucítil, že mu zavazuje oči.

„To, co jsi kdysi ty dělával mně, máme přece rovnoprávnost,” zasmála se Eva. „Třeba se ti to bude líbit zrovna tak, jako se to vždycky líbilo mně.”

Moc jistá si tím však nebyla, dobře věděla, že zrakové vjemy jsou pro mužské vzrušení mnohem důležitější než pro ženu. Lákalo ji však vyzkoušet něco úplně nového. Zůstala před ním stát, vzala ho za obě ruce a přitiskla si je ňadra.

„Teď si musíš vystačit jenom s rukama,” zašeptala. „Sahat můžeš, kam chceš, ale nic nesundávej.”

Adam překvapeně vydechl, ale obě ňadra jí hned stisknul. Pak využil toho, že svůdná košilka se zavazovala u krku a oběma rukama zajel na její holé tělo. Přitáhl si ji k sobě ještě blíž a hlavu jí zabořil mezi ňadra. Chvíli ji objímal, pak sjel rukama na její nahý zadeček a začal ji líbat na holé břicho.

„Ne abys podváděl!” zašeptala Eva.

„Ne!” vydechl. „I takhle je to nádhera.”

Hladil ji na bocích a občas vsunul prsty za její tanga. Bylo pro něj hodně nezvyklé laskat ji takhle naslepo, ale její tělo už za ta léta znal do nejmenšího detailu, a co neviděl, to si dokázal představit. Líbal jí přes podprsenku ňadra a přitom si pohrával s podvazky. Najednou ji chytil za vnitřní stranu stehen a mírně jí roztáhnul nohy od sebe.

„Tohle můžu?” zašeptal a prstem naznačil, kam se chystá sáhnout.

„Jo!” vydechla zmámeně Eva.

Adam vstrčil pod tanga ukazováček a laskal s ním Evino nejcitlivější místečko tak dlouho, dokud neuslyšel její tiché zasténání. Když Eva tuhle hru vymýšlela, ani netušila, jak moc bude příjemná i jí. A že se líbí Adamovi, tím si mohla být jistá, kdykoliv sklonila hlavu, měla před očima jasný důkaz. Když pak ucítila jeho prst uvnitř, natlačila svůj klín blíž k němu a zmámeně zaklonila hlavu.

„Už ti to můžu sundat?” vydechl Adam.

„Ne, ještě ne,” zašeptala.

Trochu se od něj odtáhla, nechala jeho prst vyklouznout a otočila se k němu zády. Chtěla tím trochu zbrzdit jeho vzrušení, místo toho však dosáhla pravého opaku. Adam ji sice chvilku poslušně hladil po zadečku, pak ji ale nečekaně popadl za boky a stáhnul si ji na klín.

„Co to děláš?” ozvala se. „Tohle nesmíš!”

„Musím, jinak to nejde!”

Evě se ho zželelo, stáhla si tanga a zády k němu na něj nasedla.

„Super!” zašeptal Adam a klesl na záda. „A teď ukaž, co umíš.”

Pro oba to byl nezapomenutelný zážitek. Adam býval takhle pasivní jenom málokdy, ale brzo zjistil, že to má i své výhody. Eva ho hladila po vnitřní straně stehen a sama přitom udávala tempo. Dokonce se nerozpakovala sáhnout si do klína a přitom ani on nepřišel zkrátka. Její masáž byla tak dokonalá, že oba brzy přestali vnímat svět kolem sebe.

„Teda Evičko,” vydechl Adam. „Klobouk dolů, byla jsi naprosto úžasná.”

„Tak se ti to líbilo?” usmívala se Eva, zatímco mu rozvazovala šátek.

„To si piš, poloha klisny mě nikdy moc nelákala, ale teď teprve vidím, o co jsem přišel.”

Eva neměla ani tušení, že se tahle poloha nějak jmenuje, ale ani ji nepřekvapilo, že ji Adam zná. Už dávno věděla, že má v malíčku všechno, co se týká sexu. Spokojeně pak sledovala, jak zhluboka oddychuje a v duchu děkovala své šťastné hvězdě za to, že na ni nic neprasklo.

,,Evo, Evo! Budu se vdávat!” jásala do telefonu Klára. Eva přestala vybalovat kufr a raději se na to posadila.

„Vážně? A kdy?”

„To ještě nevím, ale o víkendu mě Aleš požádal o ruku! Byla to romantika jako ve filmu, škoda, že nám víc nepřálo počasí.”

„Počasí? Copak on si před tebe kleknul někde venku?” divila se Eva.

„Jo! A hádej kde!”

„Na Petříně?”

„Kdepak! Pod Eiffelovkou, představ si to!”

„Vy jste byli v Paříži?” žasla Eva. „A že jsi nic neřekla?”

„Jak jsem mohla, když jsem to do poslední chvíle nevěděla! Aleš zařídil všechno sám!” chrlila ze sebe sestra. „Dal mi ten pobyt k Valentýnu a bylo to úplně super. Teda až na ten liják, co se spustil zrovna v momentě, kdy jsme dorazili k Eiffelovce. Nakonec musel pokleknutí jenom naznačit, aby si nepromáčel kalhoty.”

„To přece nevadí,” utěšovala ji Eva. „Ber to tak, že vám pršelo štěstí.”

„Já to taky tak beru. A kdybys viděla ten prstýnek!” rozplývala se Klára. „Ten mě dostal ze všeho nejvíc, je jak pro princeznu!”

„Tak ti moc gratuluju. A co tomu říkají táta s Petrou?”

„Ještě to nevědí, ty jsi první, komu to volám.”

„To jsi hodná, tak je pak ode mě pozdravuj. A poslyš, jak to vlastně máte s tím Danem a Sylvou?”

„Nijak, na Silvestra to skončilo.”

„Takže netradiční svatební noc nebude?” smála se Eva.

„Ty máš nápady!” pohoršila se Klára. „Aleš náhodou říkal, že na mě nesmí nikdo ani sáhnout, že teď už jsem jenom jeho. Tak jenom doufám, že se z něj jednou nevyklube žárlivec jako z Adama!”

„Toho se neboj, žárlivec by nikdy nepřistoupil na ty vaše hrátky ve čtyřech. A rozumná žárlivost naopak svědčí o tom, že tě má rád,” řekla Eva.

„Myslíš?”

„Určitě,” ujistila ji Eva.

„Tak to jsem ráda,” loučila se šťastná Klára. „Jakmile budu vědět datum svatby, dám ti hned vědět.”

Jiřinky sice oslavily svůj svátek už před pár dny, ale Evině matce opožděná oslava nijak nevadila, hlavně že měla po dlouhé době dobrou zprávu.

„Tak ti moc děkuju za to album, Evo. Udělala jsi mi ho skvěle, uspěla jsem hned v první cukrárně,” pochlubila se hned po rozbalení dárků.

„Vážně?” potěšilo to Evu.

„Jo, měla jsem neuvěřitelnou kliku,” potvrdila jí matka. „Nejenom že

byla majitelka z těch fotek úplně u vytržení, ale hlavně jí jde příští měsíc jedna cukrářka na mateřskou, takže za ni zrovna někoho shání.”

„Takže jste si hned plácly?”

„Jo, vzala mě na tři roky jako zástup za mateřskou a to mi úplně stačí. Pak už budu mít nárok na důchod.”

„A my se můžeme připravit na to, že příští tři roky pro nás dorty nebudou, viď?” smála se Eva. „Když je teď budeš dělat profesionálně, doma se ti do nich asi chtít nebude.”

„To asi ne,” připustila matka. „V práci jich budu mít určitě až nad hlavu.”

„Aspoň pak nebudeš Frantovi vyčítat, že teď doma na nic nesáhne,” smála se Eva. „Budete si kvit.”

„Já že na nic nesáhnu?” zkoprněl František. „A kdo ti pověsil ten obrázek, co jsi dostala k Vánocům?” obořil se na manželku.

„Jo, ten jsi pověsil, to je pravda,” potvrdila matka, „Ale všechno ostatní už pár měsíců s klidem přehlížíš.”

„Bud ráda, že mám pořád tolik práce,” usadil ji František. „Nebudu přece ztrácet čas doma, když jinde můžu dělat za peníze!”

Eva s Adamem se jim smáli.

„Takže ti ta práce vyhovuje?” zajímal se Adam.

„Je pro mě jako stvořená,” odpověděl František. „Škoda že jsem nevěděl dřív, že je tahle služba tak žádaná, byl bych se vykašlal na supermarket a už dávno bych dělal tohle. Nemá to chybu, akorát účetnictví mi dělá starosti,” zachmuřil se. „Papírování je pro mě španělská vesnice a bojím se, abych se nedostal do maléru. Ted zrovna budu muset řešit daně, a vůbec nevím jak na to “

„Zkusím se zeptat Kláry,” navrhla Eva. „Není sice ani účetní ani daňová poradkyně, ale má k tomu blízko a určitě bude znát někoho, kdo by ti s tím poradil.”

„To by bylo prima,” zajásal František. „A jak se vůbec slečna Klárka má?”

„Momentálně skvěle,” odpověděla Eva. „Valentýna strávili v Paříži a ten její Aleš ji tam požádal o ruku.”

Všichni překvapeně hvízdli.

„To je taky dost, že se konečně rozhoupal,” zkritizovala ho matka. „Pokud se dobře pamatuju, jsou spolu šest let, to si s tou žádostí o ruku dal chlapec hezky na čas.”

„Chlapec?” rozesmála se Eva. „Vždyť už je mu čtyřicet.”

„Pravda, tak to už je skoro dědek,” změnila matka rázem názor.

„Ehm,” zakašlal významně Adam.

Matka okamžitě pochopila a zrudla.

„Promiň, Adame, já jsem to tak nemyslela,” začala se omlouvat. „Já jsem chtěla jenom říct, že na ženění už má nejvyšší čas.”

„Marná snaha, teď už to nezachráníš,” smála se Eva.

„Čtyřicítka je pro chlapa náhodou ten nejlepší věk,” snažila se přesto matka, ale ostatní se jenom smáli.

František jí chtěl pomoci z trapné situace a snažil se převést řeč jinam.

„Pamatujete si na tu kovbojku, co jsme kdysi sehráli před tím Klářiným šéfem?” zeptal se.

Všichni si vybavili, jak před nimi vyděšeně prchal chlípný majitel firmy, a zase se rozesmáli.

„Dneska už by si na Kláru nikdo netroufnul,” mínila Eva.

„Proč myslíš?” ptala se matka.

„Protože by jí určitě přišla na pomoc celá hasičská směna!” smála se Eva. „A jak jsem viděla na fotkách, to jsou pořádně udělaní chlapi! Ti kdyby na někoho vletěli, vyhnali by mu myšlenky na sex z hlavy na hodně dlouho.”

,,Heleno, nezašla bys se mnou někdy na kafe?” volal Roman své stále ještě právoplatné manželce.

Helena obrátila oči v sloup.

Ještě ty jsi mi chyběl, říkala si. Nestihla jsem ani kafe s ředitelem, a už mám jít na další? Proč si sakra všichni myslí, že mám čas vysedávat někde po kavárnách?

„Co tak najednou?” zeptala se.

„Potřeboval bych s tebou něco probrat.”

„Probereme to, až si přijedeš pro holky,” vymlouvala mu to. „Já sotva stíhám.”

„Nezdržím tě dlouho,” přemlouval ji Roman. „Ale před tím tvým se o tom bavit nechci!”

„Jmenuje se Lukáš,” řekla ironicky Helena.

„Já vím,” povzdechl si Roman.

Přemlouval ji tak dlouho, až mu nakonec Helena schůzku odsouhlasila a hned druhý den po práci za ním spěchala do kavárny. Roman už na ni čekal, jakmile se objevila ve dveřích, vstal, pomohl jí z kabátu a pak jí přidržel židli. Kývl na číšníka a ten jí za chvilku přinesl latte macchiato a čokoládový dort. Při pohledu na oblíbený dezert se Heleně hned začaly sbíhat sliny.

„Děkuju, tohle mám nejradši,” poděkovala manželovi.

„To já přece vím,” usmál se na ni Roman.

„A copak to, že si mě tak předcházíš?” zeptala se podezíravě.

Roman na ni vrhnul zkoumavý pohled.

„Moc bych za to nedal, že to tušíš,” řekl. „Chtěl bych se k tobě vrátit,” dodal tiše.

Helenu opravdu napadlo už včera, že by mohl přijít s něčím takovým, ale zatím si nedokázala odpovědět na otázku, jestli o jeho návrat stojí.

„Ale, ale! Copak se stalo? Irenu už přestalo bavit prát ti ponožky?” zeptala se ironicky.

Roman sklopil oči ke kávě.

„Je trochu jiná, než jsem si myslel,” řekl. „A když ji porovnávám s tebou, zjišťuju, že jsem si dost pohoršil.”

Jeho slova Helenu zahřála na duši. Konečně se dočkala zadostiučinění za ty dlouhé roky, kdy ji deptal pocit bezmoci a ponížení! Teď byla konečně na koni ona, doma za něj měla hodně výkonného náhradníka a už dávno na něm nebyla ani finančně závislá. A kdyby jenom kývla, mohla by se s pomocí vlivného šéfa dopracovat ještě mnohem výš.

„Tak to tě lituju,” řekla. „Ale u mě je bohužel obsazeno.”

Roman ji vzal za ruku.

„Já vím, ale pořád jsme přece manželé, ne? Vážně bys mě nevzala zpátky? Už kvůli holkám! Určitě by měly doma radši vlastního tátu než cizího chlapa, nemyslíš?”

„Tím si nejsem tak jistá! Sám víš, že ti nemůžou zapomenout, že ses na ně vykašlal. A s Lukášem náhodou vycházejí moc hezky,” řekla Helena, i když věděla, že to není tak docela pravda. „A já jsem ti tehdy dala přece vybrat, ty sám ses rozhodnul pro Irenu.”

„Já vím!” povzdychl si Roman. „Když jsem zjistil, že to byla chyba, bylo už pozdě. Irena byla předtím úplně jiná a já jsem pochopil až teď, že ve skutečnosti není typ matky, jakou bych si pro svoje dítě představoval.”

„Jak to myslíš?”

„Místo aby se věnovala Tomáškovi, chodí se pořád někam bavit. Víš, jak pozdě se vracím z práce, ale někdy mám pocit, že se o něj starám víc než ona.”

Helena pocítila zlomyslnou radost.

Dobře ti tak, pomyslela si pomstychtivě. Měl sis vážit toho, co jsi měl doma, prevíte jeden nevěrná!

„Tím spíš tě ale Tomášek potřebuje, ne?” řekla.

„Taky si myslím,” souhlasil Roman a pak váhavě pokračoval: „Chtěl bych požádat o jeho svěření do mojí péče. U nás by mu bylo určitě lip.”

Helena zalapala po dechu.

„U nás?” vyletěla. „Zbláznil ses? Jak tě taková pitomost mohla vůbec napadnout? Nejdřív mi zahýbáš, opatříš si dítě s jinou, pak ode mě odejdeš úplně, a když zjistíš, že ti to moc nevyhovuje, přilezeš ke křížku? A ještě ke všemu s dítětem? Tobě snad muselo přeskočit!”

Roman se kousl do rtů.

„Nečekal jsem, že z toho budeš zrovna nadšená,” řekl. „Ale pochop, že jestli nechci zůstat s Irenou, moc na výběr nemám.”

„Jak to, že nemáš? Neříkej mi, že je pro tebe problém najít si ženskou!”

„Normálně by to asi problém nebyl, ale najít ženskou, co jí nebude vadit, když si k sobě budu pravidelně brát tři děti, to už je horší! Z toho nebude žádná odvázaná.”

Helena zamyšleně popíjela kávu, před očima obraz děsivé budoucnosti. Už se viděla, jak se večer vrací polomrtvá z práce, cestou nakupuje a doma ji kromě domácích prací a Denisy čekají ještě dva prvňáčci.

„To je tvůj problém, se mnou v tomhle každopádně nepočítej,” řekla rázně. „Už našich holek mám až nad hlavu a kromě toho dobře víš, jak ho obě nesnášejí.”

„To samozřejmě vím, ale doufám, že by si na něj časem zvykly.”

Helena vrtěla odmítavě hlavou.

„Stejně to nepřipadá v úvahu,” řekla. „Nemáš ani ponětí, jak náročnou mám teď práci, nezvládla bych při ní Denisu a dva prvňáčky.”

„Já bych ti pomáhal, jak by to jenom šlo,” ujišťoval ji Roman. „A školy se bát nemusíš, Nikolka je šikovná a spoustu věcí umí už teď a Tomášek zůstává ve školce.”

„A proč?” podivila se Helena. „Vždyť se narodil už někdy v listopadu, ne?”

„Doporučili mu odklad a já jsem jenom rád,” povzdychl si Roman. „Je proti naší Nikolce mnohem zaostalejší, špatně mluví, pletou se mu barvy a u ničeho dlouho nevydrží. Kdyby si ho vzaly do parády naše holky, vypadal by za pár měsíců úplně jinak.”

„Pokud by ho ovšem v noci nezadusily,” konstatovala Helena. „K smrti ho nenávidí.”

„Protože na něj žárlí! Myslí si, že jsem od nich odešel kvůli němu,” řekl Roman. „Ale kdybych se k vám vrátil…”

„A vědí, že je to tvůj syn?”

„Přímo jsem o tom nikdy nemluvil, ale nejspíš to vytušily.”

„A co Irena? Ty myslíš, že ta by s tím souhlasila?”

„To nevím,” pokrčil rameny Roman. „Vždycky říká, jak je ráda, že ho má, ale stejně mám někdy dojem, že jí spíš překáží.”

Viděl údiv v Heleniných očích, ale blíž jí nic vysvětlovat nechtěl. Jeho podezření, že mu Irena nasazuje parohy, v poslední době ještě zesílilo a s něčím tak potupným by se nesvěřil nikomu na světě. A Heleně už vůbec ne.

„Tomáška je mi líto, ten nemůže za to, že se tak nešťastně narodil, ale s tebou už jsem přestala počítat,” řekla po chvíli přemýšlení Helena. „Zklamal jsi mě v době, kdy jsem byla nej zranitelnější, a to se nedá jen tak zapomenout.”

„Takže chceš rozvod, aby sis mohla vzít toho Lukáše?” vyplašil se Roman.

Helena zaváhala.

„Ted se vzít nemůžeme,” šla nakonec s pravdou ven. „Momentálně se nám trochu zkomplikovala situace.”

„Jak zkomplikovala?”

„Našemu řediteli se doneslo, že spolu žijeme, a dal mi nůž na krk. Buď musí Lukáš opustit moji postel, anebo oddělení.”

Roman na ni vykulil oči.

„To jsou mi věci!” žasnul. „A co sis vybrala?”

„Ještě nic, usilovně pro něj hledám místo někde jinde,” odpověděla Helena. „Ale bohužel se nic nerýsuje a kromě toho si nejsem jistá, jestli jeho odchod z našeho oddělení bude řediteli stačit.”

„Proč by mu neměl stačit?”

Helena znovu zaváhala, ale pokušení vrátit mu všechna příkoří i s úroky bylo příliš silné.

„Má o mě zájem sám!” řekla hrdě. „Už mi naznačil, že pokud Lukáše pustím k vodě, postará se, abych po něm dlouho netruchlila.”

Pocítila zlomyslnou radost, když uviděla, jak po jejích slovech manželovi spadla brada.

„Cože? A to mu nevadí, že jsi ještě ke všemu vdaná?”

Helena si pomyslela, že tohle bude ženatému řediteli těžko vadit, ale tuhle informaci si hodlala nechat pro sebe.

„Zřejmě ne,” usmála se nevinně. „Říkal mi, že jsem ohromně zajímavá žena.”

„Ach bože!” povzdychl si Roman. „Já jsem si myslel, jak budeš ráda, že se k vám chci vrátit, a teď koukám, že se budu muset postavit do fronty!”

„To ne, spíš se přihlas do výběrka,” usmála se Helena.

„A má to vůbec smysl? Jakou v něm mám asi šanci? V můj prospěch mluví snad jedině to, že spolu máme dvě děti, ale jinak ti kromě starostí

s dalším dítětem nemám co nabídnout. Ani moje peníze už tě asi moc nezajímají, sama si jich vyděláš dost.”

Helena v duchu předla blahem.

„A jak vidíš šance konkurentů?” zeptala se.

Roman se na chvíli zamyslel.

„Tvůj šéf je určitě v balíku,” řekl. „A vzhledem k tomu, že ti může zajistit slušnou kariéru, bude pro tebe asi mnohem atraktivnější než já!”

„A ty si myslíš, že to je pro mě rozhodující?”

„Přiznám se, že nevím, co je teď pro tebe rozhodující, v poslední době ses hodně změnila. Jsi teď mnohem sebevědomější a taky ráznější.”

To Helena nechtěla komentovat a raději se věnovala dortu.

„A jakou šanci má podle tebe Lukáš?” zeptala se.

Roman potřásl hlavou.

„Tam je situace naprosto jasná. Ten nemá vliv ani peníze, takže předpokládám, že jeho největší předností je to, co nosí v kalhotách.”

Helena se neubránila všeříkajícímu úsměvu.

„Já to tušil!” povzdychl si Roman. „Je lepší než já, vid?”

Helena si ukrojila další kousek dortu.

„Má mě rád,” řekla vyhýbavě.

„Ale já tě mám přece taky rád.”

„Jenže on má rád jenom mě!”

„Však já taky! V Ireně jsem se hrozně zklamal, a kdyby nebylo Tomáška, byl bych od ní už dávno pryč.”

„A to ti to muselo trvat šest let, než jsi to zjistil?”

„Co ti mám na to říct?” povzdychl si Roman. „Mám ti snad donekonečna opakovat, že jsem byl blbec a hloupě jsem jí naletěl?”

„Nechci, aby ses tu přede mnou plazil, to rozhodně ne,” řekla Helena. „Ale pochop, že ty roky ponížení jsou pořád ve mně, a nejsem si jistá, že se toho někdy dokážu zbavit.”

Roman ji pohladil po ruce.

„Pokus se o to, Helenko, moc tě prosím!” řekl naléhavě. „Už kvůli holkám.”

„Slíbit ti nic nemůžu,” řekla Helena a vstala. „A teď už musím jít, doma na mě čekají.”

Slovo doma Romana zabolelo.

„Tak ahoj,” řekl tiše. „A děkuju ti, že jsi přišla.”

„Ahoj.”

Helena od něj odcházela s těžkou hlavou. Neměla ráda ukvapená rozhodnutí a vadilo jí, že na ni zničehonic tlačí všichni najednou. Moc času na rozhodování už jí nezbývalo, brzy bude další pracovní porada a ředitel bude očekávat její odpověď. Co se týkalo jeho, v tom měla jasno, v konkurzu na jejího partnera byl jednoznačně na posledním místě. O tom, že by se stala jeho milenkou, vůbec neuvažovala, na vytrestání Romana se jí ovšem hodil náramně. I po jeho vyřazení však zbývali ještě dva, a to bylo o jednoho víc, než bylo třeba. Má dát přednost manželovi, který ji tak zklamal, ale je to otec jejích dětí? Nebo má zůstat s Lukášem, který jí v posteli udělá pomyšlení, ale jeho vztah s Denisou a Nikolou pořád dost skřípe?

„Holky, maminka už je tady,” volal Lukáš, když uslyšel, jak odemyká dveře a hned se s ní šel přivítat. „Jdeš pěkně pozdě!” řekl jí vyčítavě a pak se naklonil k jejímu uchu. „Asi tě budu muset pořádně potrestat!” dodal výhružně.

Heleniným tělem projela jiskra a v duchu zoufale zaúpěla. Rozhodování bude asi ještě těžší, než si myslela před chvílí.

Když Šárka v práci oznamovala, že nazítří přijde kvůli kontrole na gynekologii později, ještě netušila, že druhý den bude všechno jinak. Lékař ji prohlédl a ujistil, že bezprostřední nebezpečí potratu sice nehrozí, zároveň jí však důrazně doporučil, že by vzhledem k svému věku a stresující práci měla už raději zůstat doma. Jakmile mu to zaskočená Šárka odsouhlasila, vystavil jí neschopenku a na další kontrolu si ji pro jistotu pozval už za čtrnáct dní. Šárka odnesla neschopenku do práce, předala ji stejně překvapenému vedoucímu a zamířila domů. Při odemykání domovních dveří si uvědomila, že by bylo na místě se ohlásit. Ondra je nahoře určitě zabraný do své diplomové práce a v takhle nezvyklou hodinu by ji mohl považovat za zloděje.

„Ondro, už jsem doma!” zahalekala.

Překvapilo ji, že se Ondra hned neozval, přestože z patra zaslechla nějaký hluk.

„Ondro, jsi tam?” zavolala pro jistotu.

„Jo!” ozvalo se konečně.

Za chvilku už sbíhal ze schodů a stahoval si tričko.

„Snad ještě nespíš?” zeptala se ho pohoršené Šárka. „Je skoro jedenáct!”

„No a? Přece víš, že si rád přispím,” zasmál se. „Co ty tady tak brzo děláš?”

„Doktor mi napsal neschopenku a nechal mě doma,” odpověděla Šárka.

Ondra vykulil oči.

„Takže ty už tady zůstaneš?”

„Jo,” odpověděla Šárka. „Vadí ti to snad?”

Ondra se zatvářil provinile.

„Trochu!” přiznal. „Nejsem tu totiž sám.”

Ted vyvalila oči pro změnu Šárka.

„Ty tam máš Álu?” zeptala se a ukázala palcem ke stropu.

„Jo,” přiznal Ondra. „Počkej chvíli, aspoň vás představím, když už to takhle dopadlo,” dodal a rozběhl se po schodech nahoru.

Překvapená Šárka musela čekat skoro čtvrt hodiny, než se slečna upravila a sešla s Ondrou dolů. Když ji ale uviděla, jen překvapeně polkla. Připadalo jí, že se dívá sama na sebe, ovšem v poněkud mladším vydání. Ondra je navzájem představil a všichni tři si sedli ke kávě. Ukázalo se, že slečna Alena je nejen sympatická, ale i pěkně upovídaná, a přestože se spolu viděly poprvé, docela hezky se pobavily. Ondra byl ale evidentně celou dobu jako na trní. Jakmile měli kávu vypitou, hned se zvedl, aby své přítelkyni nenápadně naznačil, že je nejvyšší čas odejít.

„Jdu Álu vyprovodit,” zavolal pak na Šárku mezi dveřmi.

„Tak co jí říkáš?” ptal se zvědavě, když se asi za hodinu vrátil.

„Sympatická slečna,” usmála se Šárka. „Byla mi trochu povědomá.”

„Všimla sis, jak je ti podobná, vid?”

„Toho jsem si nemohla nevšimnout,” usmála se Šárka.

Ondra ji pohladil po ruce.

„Když jsi mi dala košem, musel jsem si za tebe najít náhradu,” řekl.

„To jsi dobře udělal. Náš vztah neměl absolutně žádnou perspektivu a vlastně nebyl ani normální.”

„Vztah?” zasmál se Ondra. „My dva jsme spolu měli vztah? A já jsem si celou dobu myslel, že spolu jenom souložíme za účelem zplození potomka!”

„Fuj!” rozzlobila se Šárka a napřáhla se na něj. „Že se nestydíš mluvit o tom takhle hnusně!”

„Chci tě jenom pozlobit,” zasmál se Ondra a objal jí. „Ve skutečnosti na to moc rád vzpomínám.”

„Však já taky,” zjihla Šárka.

„Proč bych si jinak našel holku, která je ti tak podobná?” zeptal se Ondra a pohladil ji po tváři. „Jsem moc rád, že mi tě tolik připomíná, ale nejlepší nápad to teda nebyl, to ti řeknu!”

„Proč ne?”

„Pletete se mi! Už párkrát jsem jí v posteli málem oslovil tvým jménem!”

„Kristepane!” zděsila se Šárka. „To by byl teda průšvih! Okamžitě by jí došlo, že jsme spolu spali!”

„Pokud není na hlavu padlá, tak asi jo,“ zasmál se Ondra. „Musím si na to dávat pozor, byla by jí škoda.”

„Škoda?” nechápala Šárka. „Jak škoda?”

„Copak ty nevíš, co se dělá s nepohodlnou svědkyní?”

„Musí se zlikvidovat!”

„Správně! Tak kdybych na tebe někdy halekal, abys rychle napustila vanu, tak sebou hod, ať ji stihneme utopit a rozřezat dřív, než se vrátí táta!”

Chvíli se na sebe dívali a pak se oba rozesmáli.

„Takže plán by byl,” konstatovala Šárka. „Ale radši bych se tomu vyhnula, za úkladnou vraždu se sedí dost dlouho!”

„Neboj, budu se mít na pozoru,” ujistil ji rozesmátý Ondra a vzal ji za bradu. „Řekni mi upřímně, nežárlíš na ni trochu?”

„Trochu jo, ale s tím se nedá nic dělat, skončit to muselo. Oba musíme jít svojí vlastní cestou, ty máš Álu a já budu mít dítě.”

„My budeme mít dítě,” opravil ji a pak ji pohladil po břiše. „Mimochodem, už ti konečně řekli, co to bude?”

„Jo, zrovna dneska,” odpověděla Šárka.

„No a?”

„Netrefil ses, podle všeho to bude holka.”

„Takže já budu mít dceru?” vyjevil se Ondra. „To je teda gól!”

„Sestru, synáčku, sestru, na to laskavě nezapomínej!”

„To je přece jedno!” vyrazil ze sebe Ondra a rychle se rozběhl do patra.

„Kam tak letíš?” divila se Šárka.

„Vybírat jméno!” zahalekal a pak už za ním zaklaply dveře jeho pokoje.

,,Kdy oslavíme tvoje narozeniny, Evičko?” zeptal se Adam.

„Moje narozeniny?” podivila se Eva. „Ty mám přece až za měsíc! Proč se na ně ptáš už teď?”

„Protože chci, aby všichni věděli včas termín,” odpověděl Adam.

„Kdo všichni?”

„Záleží samozřejmě na tobě, koho si pozveš, ale já každopádně počítám minimálně s celou rodinou. Budeš mít přece půlkulatiny.”

„Pětatřicet,” řekla zamyšleně Eva. „To už je docela dost, ne? Neměla bych to místo slavení spíš zapřít?”

„Ty stařeno!” zasmál se Adam a objal ji. „Co budeš říkat za deset nebo dvacet let?”

„Za deset let to bude těžká krize,” soudila Eva. „Ale za dvacet už mi bude nejspíš všechno jedno.”

„Prosím tě! Přece bys v pětapadesáti nehodila flintu do žita!” pohoršil se Adam. „Podívej se na svoji matku! Ta je ještě o pár let starší a nebojí se pár let před důchodem změnit profesi.”

„Protože musí.”

„To je sice pravda, ale rozhodně v tom není sama,” odpověděl Adam. „Ženské po padesátce dneska běžně začínají znova žít. Děti už mají z krku, konečně mají čas na svoje koníčky a leckterá si klidně opatří i o dost mladšího milence!”

„To je pravda, toho budu možná potřebovat. Až já budu slavit pětapa-desátiny, bude tobě přes šedesát, to už budeš dědek k ničemu.”

„V šedesáti! No dovol! Co si to o mně myslíš?” zlobil se Adam.

„Pravda, můžu ti kupovat viagru,” smála se Eva. „Ale hlavně se budu modlit, aby se z tebe nestal mrzout a věčně se rozčilující dědek.”

„Hele, nech si to!” ohradil se Adam. „Kdoví, jak na tom budeš ty! Možná budeš jednou dědkovi vděčná, až ti naláme do kafe chleba nebo podá hůl.”

Oba se zasmáli, chvíli se objímali a pak se políbili. Obě děti, které si do té doby nerušeně hrály na koberci, zbystřily.

„Já chci taky pusu!” ozvala se Sabinka.

„Já taky!” přidal se Martínek.

Rodiče se na sebe s úsměvem podívali a rozpřáhli náruče. Děti jim skočily na klín a všichni čtyři se chvíli mazlili. Sabinku a Martínka to však brzy přestalo bavit, a šli si zase hrát. Tatínek s maminkou je s úsměvem pozorovali.

„Já jsem tak rád, že je máme,” řekl Adam a objal Evu kolem ramen. „Když se na ně tak dívám, připadám si jak v reklamě na šťastnou rodinu.”

„Já jsem taky ráda,” řekla Eva. „Doma jsem si vždycky připadala hrozně osamělá a záviděla jsem všem, co měli velkou rodinu.”

Adam zpozorněl a zvedl varovně ukazováček.

„Moment! Byl bych nerad, kdyby mi něco ušlo!” řekl. „Nesnažíš se mi náhodou naznačit, že by ses nebránila dalšímu dítěti?”

Eva na něj vytřeštila oči.

„Proboha ne, to by mě ani ve snu nenapadlo!” zhrozila se. „Už takhle jich mám až nad hlavu, zvlášť když přijede Dominik. A nezapomínej, že v září začne Sabinka chodit do školy, mít tu ještě miminko, odvezou mě do Bohnic.”

Adam si položil ruku na srdce.

„Uf, to se mi ulevilo!” řekl a naklonil se k ní blíž. „Teda mezi námi, mě celkem baví dělat děti, ale ten nepoměr mě pěkně štve.”

„Nepoměr?”

„Jo!” smál se Adam. „Pár vteřin radosti a pak doživotní starosti.”

I Eva se rozesmála a pak se naklonila k jeho uchu.

„Neboj, prášky jsem brát nepřestala,” zašeptala. „Takže v noci si klidně můžeme dopřát trochu radosti bez rizika, že si tím opatříme další starosti.”

Adamovi zasvítilo v očích.

„Děti, jde se spát!” zavelel.

„Ještě ne, tati,” smlouvali oba, ale tentokrát jim to nebylo nic platné, tatínek byl neoblomný.

XI. BŘEZEN

,,Takže tím končím dnešní poradu,” řekl ředitel. „Vy, Heleno, tady ještě zůstaňte!”

Ostatní se zvedali a jeden po druhém odcházeli, Heleně však neušlo, jak se po sobě někteří z nich tentokrát významně podívali. Když se za posledním z nich zavřely dveře, ředitel vstal a ukázal jí rukou na sedací soupravu v rohu.

„Přesedneme si sem, tady je příjemnější posezení.”

Helena přejela pohledem po jeho manažerském křesle za několik desítek tisíc a myslela si svoje, ale nezbylo jí než poslechnout. Vstala, přešla k pohovce a vmáčkla se do rohu. Ředitel počkal, až se usadí a pak si sedl na opačný konec.

„Tak už jste se rozhodla?” přešel rovnou k věci.

„Ano.”

Její stručná odpověď ho zřejmě příliš neuspokojila.

„A jak?” naléhal netrpělivě.

„Rozejdu se s Lukášem,” odpověděla Helena.

Ředitel si nadšeně poposedl.

„To uděláte dobře,” pochválil ji. „To není muž pro vás, vy si zasloužíte někoho na úrovni.”

„Myslíte?”

„Samozřejmě! Vy potřebujete muže, který se o vás postará po všech stránkách a uspokojí nejenom vaše sexuální potřeby, ale i ty materiální,” řekl a posunul se o kousek blíž.

Teď přišla Helenina chvíle.

„Možná máte pravdu,” řekla naoko zamyšleně. „Můj manžel jako podnikatel nemá naštěstí problém ani s jedním.”

Ředitel, který se právě chystal vzít ji za ruku, se zarazil.

„Váš manžel?”

„Ano, můj manžel,” potvrdila mu Helena. „Už zjistil, že udělal chybu, a chce se ke mně vrátit “

„A vy ho vezmete zpátky?” žasnul ředitel. „Vždyť jste říkala, že má dítě s jinou!”

„To má, ale spolu máme dvě.“

Ředitel překvapeně zamrkal.

„To jsem nevěděl,” přiznal a pak se na chvíli odmlčel. „Mrzí mě, že jste se rozhodla právě takhle, těšil jsem se, že se poznáme trochu blíž.”

„Pokud jste se ve mně zklamal, neodrazí se to na mých příštích prémiích?” zeptala se Helena.

Ředitel nejdřív ztuhnul, ale pak se rozesmál.

„Takhle přímou otázku mi už dlouho nikdo nepoložil,” smál se. „Ale nebojte se, mstít se vám nebudu, nechci si k vám totiž definitivně zabouchnout dveře. Třeba vám všechno nevyjde podle vašich představ a já dostanu šanci někdy v budoucnu,” mrknul na ni.

„Možná,” řekla Helena, která se obávala neblahých následků svého odmítnutí.

„To rád slyším, nakonec naděje umírá poslední, ne?” řekl ředitel. „Ale teď by mě hlavně zajímalo, jak dáte všem vědět, že jste se spolu rozešli, když váš vztah není oficiální?”

„Musím něco vymyslet, ale potřebuju na to trochu času, pane řediteli,” řekla Helena prosebně. „Ani manželovi jsem ještě nedala jasnou odpověď a Lukáš zatím taky nic neví. Nemůžu ho vystěhovat ze dne na den, to bych se za sebe musela stydět.”

Ředitel z její řeči usoudil, že věc možná není ještě úplně ztracená, a byl proto maximálně vstřícný.

„Dobře, uznávám vaše důvody a chápu je. Bude stačit, když to zvládnete během příštího měsíce,” řekl a vstal. „A kdybyste někdy náhodou nevěděla co s časem, můžeme spolu zajít na tu kávu, samozřejmě zcela nezávazně,” řekl a zase na ni mrknul.

„Uvidím a děkuju, pane řediteli,” řekla Helena a pádila ke dveřím.

Uf! Tak toho jsem se elegantně zbavila, oddechla si za dveřmi. Teď zbývají ještě ti dva.

Ve skutečnosti ještě nebyla definitivně rozhodnutá, že Romana vezme zpátky, ale když zvažovala všechna pro a proti, přece jen nad Lukášem získával mírnou převahu. Rozchod s ním si ale zatím nedovedla vůbec představit. Jednak věděla, jak moc jí bude chybět v posteli, a taky se bála, jestli odněkud nevytáhne její kompromitující fotografie. Při té představě se otřásla hrůzou a raději se ve své kanceláři snažila co nejrychleji zabrat do práce.

Tak smolný den už Adam dlouho nepamatoval. Všechno začalo hned ráno, kdy vinou vybité baterie v budíku zaspal. Jak se pak snažil zpoždění dohnat, přišlápl trochu víc plynový pedál a samozřejmě padnul na nejbližším rohu do rány policejní hlídce. Než se všechno vyřídilo, nabral další zpoždění a do práce přijel o dobrou půlhodinu později. Tam ke své hrůze zjistil, že klienti, se kterými měl podepsat už předem dohodnutou smlouvu, nevydrželi čekat a odešli. Když se o tom dozvěděl Marek, pořádně mu vynadal.

„Proč jsi mi nezavolal?” vyčítal mu. „Byl bych to vyřídil sám, nebo bych je aspoň trochu zdržel!”

„Myslel jsem, že to stihnu, nenapadlo mě, že nepočkají ani pár minut,” hájil se Adam.

„Když jsem se tehdy zpozdil já, pěkně jsi mě seřval,” připomínal Marek. „Tak pevně doufám, že příště budeš tolerantnější, když teď sám vidíš, jak snadno se taková věc stane.”

„V tom je snad trochu rozdíl!” namítal Adam. „Mě zdržela policie, kdežto tebe nějaká ženská.”

„Necháme toho, teď už to stejně nemá cenu,” povzdychl si Marek. „Zavolej jim a zkus zachránit, co se dá.”

„Jo, omluvím se a navrhnu, že přijedu k nim.”

„Fajn, tak mi pak dej vědět, jak jsi dopadnul.”

Jakmile se Marek vrátil k sobě, hned pustil ohrožený obchod z hlavy a místo toho začal vzpomínat na nádherné chvíle s Evou, kvůli kterým tenkrát málem zmeškal důležitou schůzku. Najednou ji měl před očima jako živou a tak se mu po ní zastesklo, že jí zavolal. Jeho telefonát po tak dlouhé době ji překvapil a hovor kupodivu přijala.

„Ahoj, Evičko, jakpak se máš?”

„Celkem dobře,” odpověděla. „Proč mi voláš?”

„Chtěl jsem tě aspoň slyšet, moc mi chybíš.”

„Ty mně ne!”

„To neříkej! Hrozně mě mrzí, jak to mezi námi dopadlo.”

Eva mlčela.

„Nezašla bys se mnou někdy třeba na skleničku?”

„Ne!”

„To je škoda, moc rád bych se s tebou zase viděl.”

„Já s tebou ne! A nezdržuj mě, potřebuju dát Martínkovi svačinu.”

„Nebuď na mě taková!” prosil Marek. „To se na mě pořád tolik zlobíš?”

„A ty se mi snad divíš?”

„Vlastně ani ne,” povzdychl si Marek. „A dobře mi tak, můžu si za to sám.”

„Už musím jít,” řekla Eva. „A víckrát mi nevolej!” dodala výhružně.

Marek zklamaně odložil telefon a chvíli přemýšlel, jestli se někdy dočká Evina odpuštění.

Na Adama se zatím hrnula jedna nepříjemnost za druhou. Nejdřív se hodnou chvíli omlouval klientům, které ráno nestihl, a snažil se s nimi domluvit náhradní termín. Sotva dotelefonoval, přestal fungovat jeden z klíčových počítačových programů a celá firma víc než hodinu stála. Při obědě mu vystříkla omáčka na téměř nový oblek, odpoledne zase musel řešit písemnou stížnost klienta, kterému se nelíbilo chování jednoho z makléřů. Když za sebou konečně zavíral dveře kanceláře, zhluboka si oddechl. Na parkovišti však zjistil, že má prázdnou levou přední pneumatiku a to ho dorazilo už úplně. Domů přijel skoro o hodinu později než obvykle a sám na sobě cítil, že je jak přetopený kotel.

„Tati, tati, Martin mě mlátí!” vrhla se k němu okamžitě Sabinka.

„To má za to!” křičel Martínek a ukazoval tatínkovi rozbité nové autíčko.

„To není pravda, rozbil si ho sám,” vřískala Sabinka.

„Ne, ne!” ječel Martínek.

Pohár Adamovy trpělivosti přetekl definitivně.

„Co se to tady děje?” zařval. „Kde je maminka?”

Eva vyběhla z kuchyně.

„Proč tak křičíš?”

„A ty se mi divíš? Co je to tady za vřavu? Jak to, že se o ně vůbec nestaráš?”

„Já že se o ně nestarám?” zkoprněla Eva. „Sklízela jsem nádobí po večeři, copak já za to můžu, že se spolu pořád o něco tahají?”

„Samozřejmě že za to můžeš! Od rána do večera se válíš doma, tak na ně snad můžeš aspoň dohlídnout!” hulákal rozběsněný Adam.

Eva nevěřila svým uším.

„Já že se tady válím?”

„Jo!”

„Tak dobře, když si to stejně myslíš, tak se teda budu válet!” vypěnila Eva.

S nasupeným výrazem si lehla na pohovku a vzdorně si založila ruce na prsou.

„Děláš si srandu?” zuřil Adam. „Místo abys je srovnala, klidně si tu lehneš?”

„Jo!” odsekla Eva. „Úplně klidně!”

„Snad mi dáš aspoň večeři, ne?”

Ani Eva však už nedokázala udržet své nervy na uzdě.

„Trhni si nohou!”

Sabinka s Martínkem už zapomněli na tahanici o autíčko a vyděšeně se dívali střídavě na maminku a na tatínka. Ošklivou hádku mezi nimi sice zažili už jednou, ale tahle byla ještě o poznání horší. Eva si jejich vyděšených pohledů všimla, ale místo aby se zastyděla, rozzlobilo ji to ještě víc.

„Moc nekoukejte, stejně je to všechno kvůli vám!” houkla na ně.

Oba dva se přikrčili, přitiskli se jeden k druhému a vrhli vyplašený pohled na tatínka.

„Ještě jim nadávej, ty hysterko jedna!” zastal se jich Adam.

Eva zprudka vstala a bez jediného slova odešla z obývacího pokoje pryč. Adamovi nezbylo než vzít si večeři sám a ještě k tomu se postarat o děti. Eva je pak sice přišla uložit, ale jeho si demonstrativně nevšímala. Spát odešli pořádně rozhádaní a vinou nedořešeného konfliktu spali celou noc velmi neklidně.

Ať už to způsobily erupce na slunci nebo cokoliv jiného, ani Marek se tu noc pořádně nevyspal. Každou chvíli se budil a sotva se mu podařilo aspoň na chvíli zabrat, noční můry se mu zase vrátily. Ani Martina se zřejmě nevyspala zrovna do růžová, když mu ráno připravovala snídani, sotva na něj promluvila. Jakmile pak osaměla, uvařila si kávu a hluboce se zamyslela. Pak si došla pro mobil a zavolala Evě.

„Ahoj, Evo, máš chvilku?” zeptala se.

„Mám,” odpověděla nervózně Eva, ještě celá vystresovaná z včerejší hádky s Adamem. „Stalo se něco?”

„Jo, stalo!” řekla Martina. „Nedodržela jsi slovo a zase se s Markem scházíš!”

„Já?” zkoprněla Eva. „To je nesmysl, od Silvestra jsem ho neviděla!”

„Ne? A proč ti teda včera volal?”

Eva znejistěla.

„Jenom se mě potřeboval na něco zeptat,” pípla.

„Dovedu si představit na co!” ušklíbla se Martina. „Chtěl vědět, kdy za ním přijedeš, viď?”

„Ne, to ne!” bránila se Eva. „A i kdyby to někdy chtěl, já bych za ním stejně už nikdy nešla.”

„Tomu sice můžu věřit, ale taky nemusím! Přesvědčil tě jednou, může tě přesvědčit zas!” odsekla Martina. „A já už toho mám tak akorát dost! Sama ho neuhlídám, jak vidím, takže nemám jinou možnost než požádat O pomoc Adama! Až se dozví, cos mu provedla, bude si tě držet hezky zkrátka a já budu mít konečně klid.”

V Evě se málem zastavilo srdce.

„Snad mu to nechceš říct?” zděsila se. „Copak ho neznáš? Zabije mě!“

„Ale nezabije!” zasmála se škodolibě Martina. „Spíš ti nějakou vrazí, ale to by bylo jedině v pořádku, pár facek si stejně zasloužíš.”

„Martino, proboha, nedělej to!” zapřísahala ji Eva.

„Máš smůlu, už jsem se definitivně rozhodla.”

„Ale to přece nemůžeš! Zničíš nám manželství a s ním i celou firmu! Nebo si snad myslíš, že to Markovi jenom tak projde? Dovedeš si představit, co mu Adam udělá?”

„Rozbije mu pořádně hubu! A to bude jedině dobře, aspoň se mu pomstí i za mě.”

„Fakt si myslíš, že to bude dobře? A jak asi pak spolu povedou firmu?”

Chvíli bylo ticho.

„Dobře, uznávám, že firmy by byla škoda,” řekla Martina po chvíli. „Uděláme to jinak, pokud se Adamovi přiznáš sama, jsem ochotná nechat Marka mimo hru.”

Eva zavřela oči.

„Ty ses prostě rozhodla, že mě za každou cenu zničíš, vid?” zašeptala omráčeně. „Uvědomuješ si, že Adam okamžitě požádá o rozvod?”

„Ale nepožádá, máte spolu dvě děti!” odpověděla sebejistě Martina. „Zuřit bude pořádně, to se dá čekat, ale kvůli dětem to nakonec překousne.”

„Nepřekousne, já ho znám lip než ty!”

„Nehádej se se mnou, stejně mě nepřesvědčíš! Tohle je moje poslední slovo: bud se mu přiznáš sama a odneseš si to jenom ty, nebo se dozví i o Markovi.”

„Martino, prosím tě, nechtěj to po mně!”

„Musím, jinak nebudu mít nikdy klid,” trvala na svém Martina. „Marek tě má pořád plnou hlavu a já už toho mám dost.”

„Jak jsi na tohle proboha přišla?”

„Slyšela jsem ho na vlastní uši,” odpověděla Martina. „Jinak by mě asi ani nenapadlo podívat se mu do mobilu.”

Eva zoufale zavzdychala.

„Na svoji zpověď máš jenom dnešní večer, tak ti přeju hodně štěstí!” řekla jí ironicky Martina. „Jestli skončíš v nemocnici, přinesu ti tam kytku. A neopovaž se postěžovat si Markovi, jinak v tom lítáte oba!” zasyčela nenávistně.

Evě vyklouzl mobil z bezvládných rukou a z očí jí vytryskly slzy. Vtom se otevřely dveře a v nich se objevila Andrea s Martínkem. Eva rychle sklopila hlavu, aby si pomocnice nevšimla jejích slz. Naštěstí pro ni Andrea pospíchala za svou prací.

„Běž teď zase za maminkou, Martínku,” řekla malému a sama zůstala v hale.

Martínek se rozběhl k mamince a hned si všiml, že se s ní něco děje.

„Co je, mami?” ptal se starostlivě.

Eva si ho zvedla na klín, přitiskla ho k sobě a rozplakala se ještě víc.

„To nic, Martínku, jenom jsem se uhodila,” zamumlala.

„Pofoukám!” nabízel se hned ochotně.

Eva natáhla mechanicky ruku a nechala si pofoukat zápěstí.

„Ty moje nebožátko, co s tebou teď bude,” mumlala mu do vlásků.

Martínek nechápal, co se to s maminkou děje, když ale pořád plakala, přestalo ho to bavit a rozběhl se ke svým hračkám. Eva byla ráda, že se zabavil, a zoufale přemýšlela, co si má počít.

Když to zavolám Markovi, okamžitě na Martinu vletí a naštve ji tak, že nás bez milosti práskne oba. To nemůžu riskovat! Jenže jak se mám přiznat k nevěře žárlivci, jako je Adam? Tehdy jsem byla úplně nevinná, a jak jsem dopadla! Možná bych měla sbalit děti a někam utéct! Jenže kam a na jak dlouho? A útěk není řešení, jednou bych se přece stejně musela vrátit.

Byla ze své bezvýchodné situace tak vystresovaná, až ji rozbolela hlava. Raději se tedy zvedla a šla uvařit oběd. Po jídle dala Martínka spát a zase se zamyslela. S odstupem dvou hodin se jí všechno začalo jevit trochu jinak a říkala si, že by se možná neměla unáhlovat. Co když jí Martina jenom tak vyhrožuje a ve skutečnosti to neudělá? Ale jistá si tím být nemohla a dostávala čím dál větší vztek i na Marka. Připadalo jí nespravedlivé, že si to má odnést jenom ona sama, když jeho vina je mnohem větší. Za ten svůj podraz by si trest jistě zasloužil, jenže jak k tomu přijde chudák Adam? Až se dozví, že mu parohy nasazoval právě jeho nejlepší kamarád, udělá z něj trhací kalendář a sám skončí nejspíš někde v policejní cele.

Proč jsme se zrovna včera museli tak pohádat, zoufala si. A asi ještě nevychladnul, od rána se mi vůbec neozval! A jestli přijde domů se špatnou náladou, nezachrání mě nic. A až si na mě dostatečně zchladí žáhu, navždycky mě zavrhne. Dokázal by mi odpustit skoro všechno na světě, ale nevěru nikdy, na to můžu dát krk.

Zuby jí drkotaly hrůzou a s blížícím se večerem cítila, jak se kolem jejího krku pomalu stahuje smyčka.

Adam si její skleslé nálady všiml hned po příchodu domů, ale přičítal ji jejich včerejší hádce.

„Maminka dneska plakala,” žaloval mu Martínek.

No samozřejmě, jak taky jinak, nadával v duchu Adam. Člověk jednou trochu zvýší hlas a ženská se z toho hned hroutí!

Evina viditelná sklíčenost ho však deprimovala. Sám v návalu pracovních starostí přišel na jiné myšlenky a díky tomu byl ochotný podat ruku ke smíru.

„To jsi tak přepadlá kvůli tomu včerejšku?” zeptal se, když dali děti spát.

„Nejenom kvůli tomu,” odpověděla Eva.

„Ne?” podivil se Adam. „A co se teda stalo?”

„Něco jsem provedla,” hlesla Eva s očima k podlaze.

Adam věděl, jak si bere k srdci kdejakou maličkost a chtěl ukázat dobrou vůli.

„Snad nebude tak zle!” řekl chlácholivě. „Tak se pochlub, co máš na svědomí! Rozbila jsi parádní talíř, nebo jsi snad odřela blatník?”

„Ne! Tohle je mnohem vážnější.”

Adam se na ni znepokojeně podíval.

„Tak už to vybal, snad to nějak přežiju!”

Evě strach tak stahoval hrdlo, že musela vynaložit nadlidské úsilí, aby ze sebe dostala souvislou větu.

„Tím si nejsem tak jistá,” vypravila ze sebe. „Ale než ti to řeknu, chci, abys věděl, že tě moc miluju a strašně moc se ti omlouvám,” zamumlala se slzami na krajíčku.

Adamův pohled rázem ztvrdnul, z jeho očí byly najednou jen úzké čárky.

„Nechceš mi doufám říct, že jsi mi byla nevěrná?” zeptal se ostře.

„Copak ty o tom víš?” zkoprněla Eva.

Adam vzteky bouchl pěstí do pohovky a vyletěl z ní jako střela.

„Takže je to pravda?” zařval a chytil se za hlavu. „Já to tušil, ale vědět jsem to za žádnou cenu nechtěl! Kdybych to totiž vědět chtěl, zjistil bych si to už dávno sám!”

„Nekřič, vzbudíš děti,” napomenula ho tiše Eva, ale tím jen přilila olej do ohně.

„Tak já nemám křičet?” hulákal ještě víc, popadl ji za ramena a zatřásl s ní. „Ty mi řekneš takovou věc a já nemám křičet? Tak proč jsi s tím, do prdele, vůbec začínala? Chtěla ses mi pomstít za ten včerejšek? To se ti teda fakt skvěle povedlo, těžko bys mě něčím mohla ranit víc!”

„Ale já jsem tě nechtěla ranit!” vzlykala Eva.

„Tak proč mi to hergot říkáš? Aby ses mi pochlubila?”

„Ne!” plakala Eva. „Někdo mě kvůli tomu vydírá.”

Adam ztuhnul.

„Cože?” zařval. „Tak ono nestačí, že jsi děvka? Ještě se zapleteš s vyděračem? Zasloužila bys, abych tě na místě zabil!”

Před jeho napřaženou rukou se plačící Eva strachy schoulila do klubíčka. Rána však nedopadla, místo toho pokračoval výslech.

„Kdo je ten zmetek?”

„Na tom nezáleží, už dávno to skončilo.”

„Skončilo!” vyletěl zase Adam. „Takže to nebyl jenom úlet! Okamžitě mi řekni, kdo to byl!” zacloumal s ní.

„Ne!”

„Tak ty mi to neřekneš?”

Zase po ní vystartoval, ale když uviděl, jak vyděšeně zvedla ruce nad hlavu v očekávání ran, zarazil se. Vzteky byl celý rudý a ruce se mu zatínaly v pěst, ale ovládl se a neuhodil ji.

„Jak dlouho to trvalo?”

Eva mlčela.

„Tak řekneš mi to?”

„A k čemu by to bylo? Už je to dávno pryč, nemá cenu se k tomu vracet.”

„To si myslíš jenom ty! A co ten vyděrač? Kolik už jsi mu zaplatila?”

Eva odmítavě zavrtěla hlavou, s tím se však Adam nespokojil.

„Tak kolik?” zařval ještě hlasitěji.

„Padesát tisíc,” pípla Eva.

Adam zalapal po dechu.

„Padesát tisíc?” opakoval omráčeně a pak se zase rozlítil. „Ty víš, jak na tom jsme, a klidně cpeš moje peníze vyděrači?”

„To nebyly tvoje peníze,” bránila se nešťastná Eva. „Prodala jsem dárek od…” zarazila se, „od něj.”

Zjištění, že její milenec není jen tak někdo, s Adamem pořádně otřáslo.

„Dal ti dárek za padesát tisíc!” opakoval nevěřícně. „Okamžitě mi řekni jeho jméno!”

„To ti říct nemůžu, ale přísahám, že toho strašně lituju,” vzlykala Eva.

Její pokání však na Adama nezabíralo.

„Jak jsi mi to mohla udělat?” řekl zhnuseně. „Já se honil od rána do večera jako blázen, abych zachránil firmu a zajistil ti luxusní život a ty ses mi za to takhle odvděčila!”

„Když já jsem si myslela, že už na mě kašleš,” hájila se vzlykající Eva. „Měl jsi mi říct, co se děje, hrozně ses změnil a já nevěděla proč.”

Adam se na ni díval s hlubokým odporem.

„Jdi pryč!” řekl tiše.

„Adame, prosím tě!“

„Říkám ti, jdi pryč!” zvýšil hlas. „Nemůžu se na tebe ani podívat.”

Plačící Eva vstala a odešla do ložnice. Dlouhé hodiny se tam pak převalovala ze strany na stranu, ale i když už měla polštář od slz úplně mokrý, Adama se nedočkala. Zmožená pláčem nakonec usnula, ale spala ještě hůř než předcházející noc.

Když se ráno vzbudila a uviděla netknutou Adamovu polovinu postele, rychle vstala a šla se po něm podívat. V obývacím pokoji důkladně nasáklém pachem alkoholu však objevila jenom prázdnou láhev. Celá vyplašená seběhla do garáže a trochu se uklidnila, když našla jeho mercedes na svém místě. Nikde v domě však po něm nebylo ani stopy, podle jeho chybějících věcí nakonec usoudila, že zřejmě odjel do práce taxíkem.

Ani Roman nebyl ten den v nejlepším rozpoložení, v duchu se pořád vracel ke včerejší hádce s Irenou. Předešlý večer se totiž konečně odhodlal říct jí o svém plánu vrátit se zpátky k Heleně. Moc se mu však do toho nechtělo a raději začal oklikou.

„Nemáš někdy pocit, že tě Tomášek omezuje?” zeptal se.

„Proč by mě měl omezovat?” podivila se Irena.

„Myslel jsem si, že ti třeba vadí, že už nemáš takovou svobodu jako dřív. Kdykoliv někam jdeš, musíš si pro něj zajistit hlídání.”

„To je sice pravda, ale s tím už bude brzo konec,” odpověděla bezstarostně Irena. „Bylo mu šest, už brzo tu bude moct klidně zůstávat sám.“

„Jak sám? To si jako myslíš, že se půjdeš někam večer bavit a jeho tu necháš o samotě?”

„Proč o samotě? Ty se o něj snad postaráš, ne?“ ušklíbla se Irena.

„Se mnou už moc nepočítej,” odpověděl Roman. „Uvažuju totiž o tom, že se vrátím k Heleně.”

„To je vtip?” vyjevila se Irena.

„Ne, to není vtip,” zavrtěl hlavou Roman. „Mám už dost toho nepořádku a chaosu, co tady pořád panuje. Sice oceňuju, jak hezky o sebe dbáš, ale teplá večeře a vyžehlená košile má taky něco do sebe.”

„Aha!” ušklíbla se Irena. „Takže milostpánovi se zdá, že kolem něj málo skáču! Neříkala jsem ti snad jasně, že služku ti dělat nebudu?”

„Ale já přece nechci služku,” bránil se Roman. „Chci jenom normální ženskou, kterou neobtěžuje vyprat mi košili nebo namazat chleba k večeři!”

„Tak proč jsi od Heleny vůbec odcházel?”

„Protože dřív ses chovala úplně jinak než teď!”

Irena sice v duchu proklínala svoje kamarádky za jejich rady, vzdát se ale jen tak snadno nechtěla.

„A tobě snad nestačí, jak vypadám?” pustila se do něj. „Co by jiní chlapi za takhle pěstěnou a atraktivní partnerku dali!”

„Možná, ale všeho moc škodí,” odpověděl Roman. „Kdyby sis míň holila nohy a víc se starala o Tomáška a o domácnost, udělala bys lip.”

„Chceš mít ze mě cuchtu, co ti naservíruje rajskou se šesti a pak tě v ložnici pošle do háje?” zaútočila Irena.

„To nechci, rád si dopřeju trochu toho potěšení,” odpověděl Roman. „Ale s tebou jsem bohužel přišel na to, že samotná postel ke spokojenosti nestačí.”

„Aha, pán u mě nemá dostatek pohodlí,” ušklíbla se Irena. „Chybí mu manželka, co by mu aportovala bačkory a nosila k televizi pivo!”

„To přece není pravda,” bránil se Roman. „Já jsem náhodou doma vždycky pomáhal, ale tady co neudělám, to není. A to ani nemluvím o tom, jak se večer ustavičně někde touláš! Schválně si zkus vzpomenout, kdy jsi naposledy přečetla Tomáškovi před spaním pohádku.”

„Víš co?” řekla unaveně Irena. „Už mám těch výčitek akorát tak dost. Jestli je ti tu se mnou tak zle, tak se sbal a vrať se k manželce. Ale upozorňuju tě, že pokud odejdeš, je mezi námi definitivní konec! Rozhodně nepočítej s tím, že se u ní nadlábneš a pak se budeš mně cpát do postele.”

Byla si tak jistá, že se Roman bez sexuálních radovánek s ní neobejde, že ji vůbec nenapadlo svá slova víc uvážit. Počítala s tím, že po takové výhružce vezme rychle zpátečku, jenže to podcenila jeho nespokojenost a vzrůstající žárlivost.

„S tím ani nepočítám,” řekl. „Jde mi už jenom o Tomáška.”

Jeho odmítnutí Irenu sice hluboce urazilo, ale pořád byla přesvědčená, že drží v ruce pořádný trumf.

„Na toho si připrav balík,” řekla pomstychtivě. „Nepočítej s tím, že mi na něj bude stačit pár tisícovek.”

„Neboj se, Tomáška o nic neošidím, ale radši se o něj postarám sám.”

„Jak sám?” zkoprněla Irena.

„Chci si ho vzít s sebou.”

„Cože?” vyletěla Irena. „Zbláznil ses? To si jako myslíš, že ti dám svoje dítě?”

„Je to naše dítě, mám na něj právo zrovna tak jako ty.”

„To se teda pěkně pleteš, já jsem jeho matka!”

„Najednou! Doteď sis to ale moc nepřipouštěla, viď? Podívej se na něj, jak vypadá! Zanedbala jsi ho tak, že nemůže jít ani do školy!”

„Za to snad můžu já?”

„A kdo jiný? Kdybys s ním vždycky odpoledne místo lakování nehtů procvičila třeba výslovnost, nemusel ztratit rok!”

„Jestli si myslíš, že ho nechám napospas těm tvým dračicím, tak na to zapomeň!” zuřila Irena. „Sám dobře víš, co od nich vždycky chudák zkusil.”

„To se mu mstily za můj odchod,” připustil Roman. „Když se k nim vrátím, nechají toho a budou mu naopak ve všem pomáhat.”

„Jo? A daly ti to písemně?” řekla jedovatě Irena. „A co tvoje žena? Chceš mi tvrdit, že se bude ochotně starat o živou připomínku tvojí nevěry?”

„Helena ví, jak moc jsem vždycky chtěl kluka,” řekl Roman. „Samozřejmě vyváděla, když se o něm tenkrát dozvěděla, ale za těch šest let už se s tím smířila a je ochotná se o Tomáška starat zrovna tak dobře jako o holky.”

„Jen si to tak idylicky nemaluj,” ušklíbla se Irena. „Při porodu jsem tě jako otce neuvedla a ani tvoje příjmení nemá. Právní nárok na něj nemáš a dobrovolně ti ho nedám.”

„Rozhodnutí nechám na soudu, však se na něj už dlouho připravuju,” řekl Roman. „Test DNA jsem si dal udělat hned po jeho narození, takže otcovství prokážu bez problémů a taky můžu doložit každou korunu, kterou jsem ti na něj dával. Kromě toho jsem si opatřil kopie všech posudků, co na něj vypracovala pedagogicko-psychologická poradna, aby sociálka viděla, jak se o něj staráš. A kdyby tohle všechno náhodou nestačilo, začal jsem si taky zaznamenávat tvoje večerní akce.”

„Ty hajzle!” zasyčela Irena. „Chceš ze mě u soudu udělat krkavčí matku?”

„Pokud budeš rozumná, tak ne,” odpověděl Roman. „Když se dokážeme dohodnout sami, bude to určitě lepší i pro Tomáška. U nás získá úplnou rodinu, pořádnou péči a taky sourozence. Ty si ho budeš moct brát, jak budeš chtít, a mezitím budeš mít dostatek času i na svoji zábavu.”

Irena svěsila hlavu. Opojný pocit vítězství, který zažívala, když kvůli ní Roman opustil svoji rodinu, se kamsi definitivně vytratil. Teď si marně lámala hlavu, kde asi udělala chybu.

Marek byl od rána tak zabraný do práce, že si ani neuvědomoval, jak rychle ubíhá čas. K polednímu ho vyrušilo zaklepání na dveře a dovnitř nakoukla jeho asistentka Tereza.

„Promiňte, že ruším, pane řediteli,” řekla nervózně. „Ale byla tady Leona, asistentka pana ředitele Svobody, a ptala se, jestli náhodou nevíme, co se mu stalo.”

Marek na ni překvapeně vyvalil oči.

„Co by se mu mělo stát? Copak on není v práci?”

„V práci sice je, ale vypadal prý ráno tak hrozně, až se ho skoro lekla. Hned jí přikázal, aby zrušila všechny jeho dnešní schůzky a taky jí nařídil, že k němu nesmí nikoho pustit. A od rána ze svojí kanceláře ještě ani jednou nevyšel.”

Marka ovládla zlověstná předtucha.

„Jdu zjistit, co se stalo,” vyhrkl a už se řítil za Adamem.

Bez zaklepání vtrhnul do jeho kanceláře a zatrnulo mu, když ho uviděl zhrouceně sedět za stolem.

„Co se ti stalo?” zeptal se vyděšeně.

Zničený Adam zvedl bez zájmu hlavu a nepřítomně se na něj podíval.

„Ale celkem nic,” zamumlal. „Jenom se budu zase rozvádět.”

Markovi rázem vyschlo v krku.

„Rozvádět? Co to plácáš? Proč bys proboha takovou pitomost dělal?”

„Protože mi byla Eva nevěrná,” zamumlal Adam.

Marek ucítil, jak se mu košile přilepila na tělo.

Možná jsem měl nejdřív sepsat závěť, blesklo mu hlavou.

„Proboha s kým?” vyhrknul dřív, než si uvědomil, jak zbytečná je to otázka.

Kdyby Adam věděl, kdo mu nasazoval parohy, jednal by okamžitě a rozhodně by nečekal na to, až za ním sám přijde. Adamova odpověď mu jeho domněnku jenom potvrdila.

„To nevím a radši to ani vědět nechci. Kdybych toho hajzla dostal do rukou, šel bych pak nejspíš rovnou bručet.”

Marek si dovedl živě představit, co by se dělo, kdyby Adam zjistil, že dotyčného hajzla má na dosah ruky, a po zádech mu přeběhl mráz.

„A jak jsi to zjistil?” zeptal se s obavami. „Zase ti přišel anonym?”

„Ne,” zavrtěl hlavou Adam. „Eva se mi sama pochlubila!”

„Sama?” nevěřil Marek svým uším. „Proč by to proboha dělala?”

„Protože ji kvůli tomu někdo vydíral.”

„Vydíral?” opakoval po něm omráčeně Marek. „Cože?”

„Jo, slyšíš dobře! Už mu zaplatila padesát táců, ale pak asi pochopila, že by jen tak nepřestal, a radši mi to řekla.”

Markovi z toho šla hlava kolem.

„Panebože!” zavzdychal.

Momentálně vůbec netušil, která bije, ale jednu věc věděl naprosto jistě. Za každou cenu musí dostat Evu z maléru!

„Já teda chápu, že tě to pořádně sebralo, ale to se kvůli tomu musíš hned rozvádět?” zeptal se.

„To teda musím, a to co nejdřív! Nechci už ji ani vidět!”

„Ale prosím tě, to z tebe mluví jenom vztek! Dovedu si představit, že bys ji teď nejradši zabil, ale stejně ji máš pořád rád, ne?”

„Měl jsem ji rád,” opravil ho Adam. „Já bych pro ni udělal všechno na světě a ona zatím…” stiskl rty a rychle sklopil hlavu, aby si Marek nevšiml, jak se mu v očích zaleskly slzy.

I hlas ho zradil, ale na tom vůbec nezáleželo. K smrti vyděšený Marek měl úplně jiné starosti a podobné detaily vůbec nevnímal. Dobře si uvědomoval svůj podíl na krizi jejich do té doby pohodového manželství a byl z toho úplně vyřízený. Vyčítal si, že jenom kvůli němu je Eva nešťastná, a tušil, jak ho teď musí nenávidět. Její odpuštění už asi nikdy nezíská, ale snad alespoň částečně smaže svoji vinu, když udělá všechno pro záchranu jejich manželství.

„Vzpamatuj se, Adame, tohle přece nemůžeš udělat!” pustil se odhodlaně do boje.

„Ale můžu a taky to udělám!”

„Vždyť máte dvě děti, proboha! Chceš je připravit o tátu stejně jako kdysi Dominika?”

„To jejich máma jim rozbila rodinu, ne já!”

„Aha, a ty jsi úplně bez viny, vid? Sakra, vždyť jste spolu už tolik let! Ruku na srdce, kolikrát jsi za tu dobu zahnul ty jí?”

„To sem nepleť, to se přece nedá srovnávat.”

„Jak to, že nedá? Vážně si myslíš, že je v tom rozdíl? Jak by asi bylo jí, kdyby tě okolnosti donutily přiznat se jí, že sis to rozdával s jinou?”

„Jenže z mojí strany šlo vždycky jenom o sex na jednu noc!” argumentoval Adam. „A ona se s ním scházela kdovíjak dlouho! Nepamatuješ si, jak jsem ti na podzim říkal, že se nějak změnila?”

„Pamatuju,” zabručel Marek.

„Tak vidíš! Už tenkrát jsem měl podezření, že se něco děje! Ale radši jsem o tom nechtěl nic vědět, jenom proto jsem po ničem nepátral. Ty

nemáš ani potuchy, co všechno v posteli dovede, zato já to vím zatraceně dobře!” zasténal a vjel si oběma rukama do vlasů. „Nesnesu představu, že to, co děláme spolu, dělala i s někým jiným, nemůžu se na ni ani podívat, natož se jí dotknout!”

V Markovi všechno jenom vřelo.

„Ale prosím tě, aby se ti náhodou něco nestalo! Dokud jsi nic nevěděl, tak jsi s ní přece normálně spal, ne? Tak se laskavě uklidni a přestaň vyšilovat.”

„Já vyšiluju? Já?“

„A ne snad? Eva udělala chybu, to se nedá popřít, ale kdo z nás ji někdy neudělal? A nemusíme chodit nijak daleko, nebo už si snad zapomněl, jak jsi ji kdysi pro nic za nic zmlátil?”

„To jsem samozřejmě nezapomněl, ale ani to mě nepřiměje k tomu, abych to jen tak přešel. To prostě nepřipadá v úvahu!”

„Aha, tvoje ego ti to nedovolí, viď?” ušklíbl se Marek. „Asi dostalo pořádnou ránu! Copak jsi nikdy neslyšel, že chybovat je lidské a odpouštět je božské? Ted máš možnost ukázat jí, že jsi formát a dokážeš se přes to přenést.”

„Ale já se přes to nechci přenést!” bouchnul Adam pěstí do stolu tak silně, až všechny věci včetně Marka nadskočily. „Já naopak chci, aby si to pořádně odnesla!”

„Já asi mluvím do dubu! Proboha, Adame, uvažuj trochu, ona si to přece už odnesla a jak! Dovedeš si představit, jak jí asi bylo, když se jí ozval ten vyděrač? Jak musela trnout hrůzou, jestli se to přece jenom nedozvíš? Kolik odvahy v sobě musela najít, než se odhodlala ti to říct, a jak se musela trápit vědomím, že tě tak zklamala? Myslím, že už dávno přišla na to, že jí ta nevěra za to nestála, a další trest už si nezaslouží.”

„Ale zaslouží!” řekl tvrdě Adam. „Na následky měla myslet dřív, než si s ním něco začala. Ted už je pozdě sypat si popel na hlavu, já už s ní totiž nedokážu dál žít. Kdykoliv by mě objala, představoval bych si, že právě tak objímala i toho šmejda. A radši mě přestaň rozčilovat, máš na tom taky svůj podíl.”

„Já?” vyděsil se Marek. „Jak to?”

„Kdybys do mě pořád nehučel, abych před ní mlčel, možná by se to nestalo.”

„Já to myslel dobře,” zabručel Marek, ale pak už se raději koukal ztratit Adamovi z očí.

Beztak už byl na pokraji sil a žádný další argument, kterým by mohl

rozzuřeného Adama přesvědčit, už ho nenapadal. Dopotácel se k sobě a okamžitě volal Evě.

„Ahoj,” ozvala se tiše.

„Proboha, Evo, co tě to napadlo?” šílel. „Proč jsi udělala takovou pitomost?”

„Musela jsem,” zamumlala Eva. „Dala mi nůž na krk. Jestli to Adamovi neřeknu sama, práskne mu i tebe.”

Markovi málem vypadl telefon z ruky.

„Cože? Copak ty víš, kdo tě vydírá? A je to ženská?”

„Jo.”

„A kdo to sakra je?”

„To radši nechtěj vědět.”

Marek byl za léta strávená v byznysu zvyklý na ledacos. Spousta konkurentů mu záviděla jeho schopnost neztrácet hlavu ani v těch nejkrizovějších situacích a bleskurychlým kombinováním naopak získat proti ostatním výhodu. Do rovnice o jedné neznámé si dosadil všechna známá fakta a okamžitě měl jasno. V úvahu připadala jen jedna jediná osoba.

„Evo, je to Martina? Řekni mi, je to ona?”

Eva mlčela.

„Slyšíš mě? Hergot, tak mi odpověz! To ona tě vydírala?”

„Jo,” hlesla Eva.

„Takže ona o nás celou dobu věděla?”

„Ne, celou dobu ne, jenom tušila, že ji podvádíš, ale nevěděla s kým. Nejdřív to zkoušela vypátrat sama, přece víš, jak se mě vyptávala na tom vánočním večírku. Když ale nic nezjistila, nenapadlo ji nic lepšího, než dát tě sledovat.”

„Dala mě sledovat?” opakoval omráčeně Marek. „A kým proboha?”

„Profesionální agenturou, vyfotili nás, jak se spolu loučíme před tím domem. Největší ironie je, že to bylo právě tehdy, když jsme se rozešli.”

„Panebože!” zasténal Marek. „Ale proč se ozvala až ted, když o nás věděla už tenkrát?”

„Volala mi hned po Vánocích, ale tehdy chtěla jenom peníze. Vyhrožovala mi, že jinak ty fotky pošle Adamovi.”

Marek měl dojem, že špatně slyší.

„Ty jsi Martině zaplatila padesát táců?” zdráhal se uvěřit.

„Jo, tvrdila mi, že je potřebuje na doplatek pro tu agenturu.”

Marek se bezvládně opřel zády o křeslo.

„To se mi snad zdá! Moje vlastní žena vydírá moji milenku a já o tom nemám ani tušení. Proč jsi mi to proboha hned neřekla?”

„Zakázala mi to! Nechtěla, abys věděl, že o nás ví,“ odpověděla Eva. „A já jsem se bála, že když ti to řeknu, okamžitě na ni vletíš a ona ze vzteku ty fotky Adamovi fakt pošle.”

„Stejně jsi mi to ale měla říct! I kdybych nevymyslel nic lepšího, aspoň bych ti dal ty peníze. Jak jsi je vůbec sehnala, aby Adam nevěděl?”

„Prodala jsem ten náhrdelník od tebe.”

„Cože?” zaúpěl Marek. „Máš ponětí, co stál?”

„Podle sumy, co mi za něj dali, si to dovedu představit,” odpověděla Eva. „Moc mě to mrzelo, ale neměla jsem na výběr, když jsem jí potřebovala zavřít pusu. Tenkrát mi slíbila, že nic dalšího už nebude chtít.”

„Tak co ji to teď zase popadlo?”

„To jsi zavinil ty! Jak jsi mi předevčírem volal, nevymazal jsi ten hovor z mobilu.”

„Já vůl!” zaúpěl Marek. „Já na to úplně zapomněl!”

„Hlavně že mně jsi vždycky dělal přednášky, že nevěra se většinou provalí přes mobil,” řekla ironicky Eva. „Martina z toho usoudila, že spolu zase něco máme nebo se na to v nejbližší době chystáme, a začala pěkně zuřit. Vůbec s ní nebyla rozumná řeč, vletěla na mě pěkně zhurta a vyhrožovala mi, že pokud se Adamovi nepřiznám sama, dozví se i o tobě.”

„Proboha, Evo, a proč jsi mi to neřekla aspoň teď? Kdybych o tom věděl včas, něco bych udělal!”

„A co asi? Zabil bys ji? “

„Možná, já nevím! Ale určitě bych udělal všechno pro to, abych tě ochránil.”

„Ale prosím tě! Zabít bys ji přece nedokázal a ona mohla svoje výhružky kdykoliv splnit.”

„Ty mě teď určitě nenávidíš, viď?” zoufal si Marek. „Zvoral jsem všechno, co se dalo.”

Odpovědí mu bylo jen Evino významné mlčení.

„Evičko, jsi tam?”

„Jsem.”

„Řekni mi, prosím tě, neublížil ti ten magor žárlivá, vid že ne?”

„Ne, vůbec na mě nesáhnul, místo toho se pořádně opil. Je mi ho tak líto, tohle si ode mě nezasloužil. Jak na tom chudák vůbec je?”

„Střídají se u něj chvíle zoufalství se záchvaty vzteku,” řekl Marek. „A chce co nejdřív požádat o rozvod,” dodal tiše. „Snažil jsem se mu to rozmluvit, ale je jak beran a pořád si mele svoje.”

„Ani se mu nedivím,” hlesla Eva. „Kdyby to bylo naopak, taky bych ho už nechtěla vidět.”

„Evičko, miláčku, kdybys věděla, jak strašně mě mrzí, že to takhle dopadlo,” bědoval Marek. „Můžu ti nějak pomoct?”

„Jo! Přestaň mi říkat miláčku, vymaž si moje číslo z mobilu a už nikdy mi nechoď na oči!”

Marek přijel domů úplně vyřízený.

„Kde jsou děti?” ptal se hned ve dveřích.

„Poslala jsem je do kina,” odpověděla Martina.

„To jsi udělala dobře,” řekl Marek a zhroutil se do křesla. „Proč jsi mi nic neřekla, když ses o nás dozvěděla?” zeptal se bez okolků.

Martina překvapeně polkla.

„O kom?” zeptala se pro jistotu.

„O mně a o Evě,” upřesnil jí manžel.

„Nechtěla jsem, abys věděl, že o vás vím.”

„Proč ne?”

„Říkala jsem si, že to tak bude lepší.”

„A proč jsi teda Evu vydírala?”

Martina zrudla.

„Nutně jsem ty peníze potřebovala.”

„Ale proč od ní? Vztek jsi snad měla mít hlavně na mě, ne?”

„To jsem taky měla, ale její vina se mi zdála větší.”

„Jak to?”

„Kdyby udržela nohy u sebe, měl bys smůlu.”

Marek si zoufale povzdychl.

„Peníze jsi dostala, proč jsi ji ještě nutila k tomu přiznání?”

„Abych měla jistotu, že si spolu znova nezačnete.”

„Uvědomuješ si vůbec, co jsi tím způsobila? Adam se úplně sesypal.”

„To je mi ho ale líto,” zasmála se škodolibě Martina. „Upřímně řečeno, nevěřila jsem, že mu to ta káča řekne!”

„A co měla asi tak dělat, když jsi jí vyhrožovala, že Adamovi práskneš i mě! A laskavě jí nenadávej!”

„Promiň, zapomněla jsem, že ti na ni nesmím sahat!” řekla ironicky Martina. „Ale jak vidím, nedodržela slovo a hned zatepla si ti na mě postěžovala, viď?”

„Ne, to já jsem jí volal, když jsem se vrátil od Adama,” bránil Evu Marek. „A za ním mě poslala Tereza, když se po podniku rozkřiklo, že se zhroutil.”

„Chudák Adam, to si nezasloužil!”

Marek potřásl hlavou.

„Nejradši bych tě zabil” řekl tiše. „Copak si ani teď neuvědomuješ, že jsi jim zničila manželství?”

„Já? Děláš si legraci? Kdybyste si spolu nezačali vy dva, nic by se nestalo!” přešla Martina do útoku.

„Jenže my jsme se už dávno rozešli, to ti snad Eva řekla, ne?”

„Rozešli nerozešli, už jsem měla dost toho, jak po ní pořád vzdycháš!”

„Já že po ní vzdychám?”

„Jo, zrovna předevčírem v noci! Nejradši bych tě byla udusila polštářem! Opakoval jsi její jméno pořád dokola! Ani jsem kvůli tomu nemohla spát a jenom proto jsem se ti šla podívat do mobilu.”

Marek bezmocně svěsil hlavu.

„Měla sis to vyřídit se mnou a nezatahovat do toho Evu.”

„To by jí to prošlo moc snadno!”

Marek se zamyslel.

„Sice ses jí hezky pomstila, ale brzo toho budeš sama litovat,” řekl po chvíli.

„Proč bych toho měla litovat?”

„Jestli se s ní Adam rozvede, odejdu za ní.”

Myslel si, že tím manželce vyrazí dech, s tou to však kupodivu ani nehnulo.

„Jen to klidně zkus! Stejně budeš mít smůlu!” ušklíbla se. „Pokud se s ní Adam rozvede kvůli tobě, nebude tě chtít ani vidět.”

„Zkraje možná, ale časem zjistí, že potřebuje někoho, kdo by se o ni postaral,” odpověděl Marek.

„Ale určitě ne zrovna tebe! Po tom, co si od tebe vyslechla, tě pošle leda tak ho háje!”

Marek se zarazil.

„O čem to sakra mluvíš? Co si ode mě měla vyslechnout?”

„To máš tak špatnou paměť?” blýskla po něm Martina očima. „Já ti ji teda trochu osvěžím!”

Vstala a šla pustit nahrávku, kterou měla od agentury.

„Dala sis trochu na čas,” uslyšel Marek svůj hlas a hned po něm i Evinu odpověď: „Neboj, však já ti to čekání vynahradím. Ale chtěla bych začít trochu netradičně. Můžeš na chvíli vylézt z postele?”

„Proboha, kde jsi k tomu přišla?” zkoprněl.

„O tomhle ti Evička nic neřekla?” zeptala se sladce Martina, zatímco místností se dál nesla jejich hádka.

„Ne!” vydechl ohromeně a pak si zacpal uši. „Proboha zastav to, nemůžu to poslouchat!”

„Ale jen si to hezky vychutnej!“ blýskla po něm Martina očima. „Zvlášť ten konec stojí za to!”

Nahrávka se pomalu chýlila ke konci.

„Evičko, miláčku, vrať se mi! Ty nevíš, jak moc tě miluju,” ozvalo se jeho zakvílení a pak nastalo zlověstné ticho.

„Tohle se obzvlášť dobře poslouchalo,” řekla jízlivě Martina. „Na vlastní uši slyšet manžela, jak po patnácti letech manželství zoufale naříká pro jinou, to bych nepřála nikomu. Teď už snad chápeš, proč bych jí nejradši vyškrábala oči.”

Marek už nepochyboval o tom, že prožívá nejhorší den svého dosavadního života. Zhrouceně seděl a zničeně se držel za hlavu. Martina ho pozorovala s vítězoslavným úsměvem na rtech.

„A mimochodem,” dodala. „Nemůžeš se ani divit, že se všechny holky vždycky točily kolem Adama, je totiž mnohem lepší milenec, než ty.”

„Cože!” probral se Marek z letargie. „Copak vy dva jste spolu…?” hrůzou se to ani neodvážil doříct.

„Jo, ale jenom párkrát a už je to dávno,” odpověděla mu Martina. „Odjakživa byl sběratel skalpů, to přece víš. Brzo šel o dům dál a já jsem se pak bohužel musela spokojit s tebou.”

Marek zavřel oči a pokoušel se vzpamatovat z další rány. Pak se zvedl a beze slova odešel z obývacího pokoje pryč. Martina se za ním dívala se spokojeným úsměvem.

A máš to, ty prevíte nevěrná, říkala si pomstychtivě. Jenom věčná škoda, že s tím Adamem to není pravda. Podle toho, co jsem o něm slyšela, je v posteli mistr nad mistry. Jenže mně dal jasně najevo, že jako tvoje partnerka jsem pro něj tabu. Škoda že jsi tuhle zásadu nedodržel i ty, neřáde, byl by sis tohle všechno ušetřil!

Když se domů vrátil Adam, přivítal se s dětmi, ale o Evu nezavadil ani pohledem.

„Pojď se najíst,” zvala ho k večeři.

„Nemám hlad, najezte se sami,” odpověděl jí stroze.

Celý večer se mazlil s dětmi a trpělivě poslouchal dcerčiny příhody ze školky, jakmile však šly děti spát, rovnou z jejich pokoje zamířil do své pracovny. Eva na něj čekala v obývacím pokoji, když se ho však ani po hodině nedočkala, odhodlala se jít za ním. Srdce jí tlouklo až v krku a ještě za dveřmi pracovny chvíli sbírala odvahu. Pak zaklepala a vzala za kliku, dveře však byly zamčené.

„Adame, pusť mě dovnitř!” zavolala.

„Běž pryč!” ozvalo se.

„Adame, prosím tě, otevři, takhle vzbudíme děti!”

Po nekonečně dlouhé době se ozvalo otočení klíče a dveře se otevřely. Adam však mezi nimi zůstal stát, aby nemohla jít dál.

„Co chceš?” vybafl na ni.

„Chtěla bych si s tebou promluvit,” řekla prosebně.

„Není o čem!” odsekl.

O krok ustoupil a chtěl zavřít, Eva se však stačila do dveří opřít rukou.

„Adame, prosím tě, pojď se mnou na chvíli dolů!” prosila.

Adam se tvářil hodně nepřístupně, nakonec s ní však šel. V obývacím pokoji počkal, až se Eva posadí, a sám si sedl tak, aby od ní byl co nejdál.

„Tak co chceš?” houknul.

„Hlavně se ti chci moc omluvit,” začala pokorně Eva. „A taky tě poprosit za odpuštění.”

Adamovy oči však byly ledově chladné, místo rtů měl jen úzké čárky‘

„Už jsem ti říkal, že odpuštění nepřipadá v úvahu,” odpověděl. „A omluva pro to, co jsi provedla, neexistuje! Kdyby nebylo dětí, táhla bys odtud ještě dneska a bylo by mi úplně jedno, že nemáš kde spát.”

Evě vhrkly do očí slzy.

„Adame, prosím tě, už dávno to skončilo!”

„To na věci nic nemění, spala jsi s ním a to je pro mě rozhodující.”

„Mám ti pořád opakovat, jak moc toho lituju?”

„Nemusíš, na lítost už je stejně pozdě,” odsekl Adam. „Já pitomec jsem ti vždycky tak věřil! Ani v nejhorším snu by mě nenapadlo, že mi tohle někdy provedeš!”

„Udělala jsem hroznou chybu, já vím, ale pořád miluju jenom tebe!” vyrazila ze sebe zoufalá Eva.

„To těžko!” odsekl. „Kdyby to byla pravda, nikdy bys mi tohle neudělala/’

„Ale pochop, že na tom máš taky svůj podíl,” vzlykala Eva. „Měl jsi…”

„Já?” vypěnil Adam. „No jistě, nejlepší obrana je útok, to je osvědčená taktika, vid? Já snad můžu za to, že ty ses spustila?”

„Měl jsi mi tenkrát říct, co se děje a co máš za starosti,” plakala Eva. „Byl jsi pořád úplně mimo a skoro sis mě nevšímal, myslela jsem si, že máš jinou.”

„A nenapadlo tě nic lepšího, než mi to vrátit, co? To byl teda geniální nápad, to ti řeknu! Místo aby ses zajímala o to, proč se chovám tak, jak se

chovám, vykašlala ses na mě a radši sis pospíšila do cizí postele. Doufám, že sis to aspoň pořádně užila!” řekl a blýskl po ní očima.

„Ne!” vrtěla hlavou nešťastná Eva. „Celou dobu mě trápily výčitky svědomí a pak jsem ještě ke všemu zjistila, že mi celou dobu hnusně lhal. A když jsem mu to vyčetla, ze vzteku mi vmetl do tváře, proč mě vlastně sbalil, a to bylo tak strašně ponižující!”

„Tímhle mě neobměkčíš! Ať už na tebe zkoušel cokoliv, ty jsi mu měla odolat! A už mě nezdržuj, mám práci.”

„Prosím tě, nemůžeš mi to odpustit?”

„Ne! My dva jsme spolu skončili,” řekl Adam. „Jenom dětí je mi líto, ty to odnesou nejvíc a přitom chuděrky vůbec za nic nemůžou. Bohužel ti je musím nechat, jsou oba ještě moc malí a já se o ně přes den nemůžu postarat. Počítej ale s tím, že na víkendy si je sem vždycky vezmu.”

„Jak sem?” vyjevila se Eva. „Copak ty nás chceš odsud vyhnat?”

„A jak jinak?” osopil se na ni Adam. „Myslíš si, že po tom, co jsi udělala, tě nechám bydlet pod svojí střechou? Na to zapomeň! Jakmile pro vás něco najdu, okamžitě se stěhujete.”

Eva vstala a s očima plnýma slz k němu přešla.

„Adame, prosím tě, nevyháněj mě!” zaprosila a pokusila se ho obejmout.

„Nesahej na mě!” ohradil se a znechuceně ji odstrčil. „Tohle už na mě neplatí!”

Eva to přesto zkoušela dál.

„Adame, prosím tě…”

Tentokrát ji nenechal ani domluvit.

„Neunavuj se, zbytek s tebou vyřídí moji právníci. Ale moc dobrou dobu sis nevybrala, teď zrovna toho na mně moc netrhneš,” ušklíbl se.

„Proboha Adame, já se přece nechci rozvádět!” rozplakala se Eva. „Mám tě pořád moc ráda a vůbec si neumím představit život bez tebe.”

„To sis měla uvědomit dřív, než ses s ním zapletla,” řekl Adam tvrdě.

„Proboha tě prosím, odpusť mi to! Už kvůli dětem!”

„To nepřipadá v úvahu!” odpověděl Adam a odešel z pokoje.

Ze svojí pracovny ten den už nevyšel. Když nešťastná Eva dorazila do ložnice, sevřelo se jí srdce. Adamova polovina postele byla prázdná, jeho polštář i přikrývka byly pryč.

Helena ležela přitulená k Lukášovi a hladila ho po hrudi.

„Já tušil, že to takhle dopadne,” povzdychl si Lukáš.

„Mě to taky mrzí,” řekla Helena. „Bylo mi s tebou moc fajn.”

„Nebudeš časem litovat?”

„Asi jo!” povzdychla si Helena. „Ale na druhou stranu se takhle vyřeší spousta věcí. Já jsem elegantně odpálkovala šéfa, holky budou mít zpátky tátu a ty si nemusíš hledat novou práci. Na ten můj e-mail se mi totiž vůbec nikdo neozval.”

„Co myslíš, je dneska jednodušší najít si novou ženskou, nebo dobrou práci?”

„Určitě ženskou,” pousmála se Helena. „Obzvlášť pro tebe.”

„Tobě se to řekne,” povzdychl si Lukáš. „Životní partnerku těžko najdu někde na seznamce.”

„Proč bys ji hledal na seznamce? Stačí porozhlídnout se v práci! Neříkej mi, že by se ti u nás některá nelíbila!”

„Nechci už spojovat soukromí a práci, jedna zkušenost mi stačila,” odpověděl Lukáš. „Vidíš přece, jak jsme dopadli my dva.”

„My jsme byli výjimka,” řekla Helena. „A kdyby sis vybral některou od nás, byl by to ten nejjednodušší způsob, jak dát všem najevo, že jsme spolu skončili.”

„Aha, tak o tohle ti jde!” ušklíbl se Lukáš. „Nechceš mi rovnou některou přidělit, ty jedna kuplířko?”

„To bych si nedovolila,” smála se Helena. „Ale jestli chceš, klidně pošlu další e-mail: rozvedený, pohledný a hodně výkonný pětatřicátník s vlastním bytem a jedním závazkem hledá atraktivní přítelkyni.”

„Značka: Nechcete ho některá?” ušklíbl se Lukáš a zakroutil hlavou. „Varuju tě, neopovaž se mi do tohohle plést, nebo pošlu ty tvoje fotky říďovi, aby věděl, o co přišel!”

Helena se vyděšeně posadila.

„To bys neudělal!”

Lukáš se rozesmál, natáhl ruce a přitáhl si ji zpátky k sobě.

„To víš, že ne! A ani nemůžu, už dávno jsem je smazal. Musím říct bohužel, když jsem pak totiž viděl, co s tebou každá zmínka o nich udělala, skoro jsem toho litoval.”

„Ty prevíte! Měl jsi ze mě legraci, vid?”

„To teda jo! Vždycky ses tak krásně vyděsila!”

„Aby ne! Kdyby se dostaly někam na veřejnost, měla bych po pověsti i po kariéře.”

„Buď klidná, jsou dávno pryč,” ujistil ji Lukáš. „Hele a seš si jistá, že až vejde ve všeobecnou známost, že jsme se rozešli, dá nám říďa pokoj?”

„Snad jo, aspoň mi to slíbil,” odpověděla Helena. „Můj návrat

k Romanovi ho evidentně nepotěšil, ale pořád zřejmě doufá, že časem třeba přijde na řadu.“

„Prasák jeden!” ulevil si Lukáš.

„Nenadávej mu, náhodou se zachoval docela férově,” hájila ho Helena. „Jenom mi naznačil, že o mě má zájem, ale když jsem nezabrala, na pilu nijak netlačil.”

„To má taky štěstí!” řekl Lukáš. „Že mě u tebe vystřídá Roman, s tím už jsem se smířil, ale říďa by mi v tvojí posteli dost vadil.”

„Žárlil bys?”

„Jasně že bych žárlil!” přiznal bez okolků Lukáš. „Kdo ví, na kolik ženských už to zkoušel a u kolika uspěl. A ty si nezasloužíš, abys byla jedna z řady.”

Helena si povzdychla a objala ho.

„V jeho případě jsem neváhala ani chvilku, ale jinak to pro mě byla hodně těžká volba,” přiznala. „Budeš mi v posteli hrozně chybět, to vím už teď. Roman se sice za ty roky dost vypracoval, ale na tebe stejně nemá.”

„Ty chudinko,” politoval ji Lukáš a přitiskl ji k sobě. „Tak pojď ke mně blíž, rozdáme si to ještě jednou, ať máš na co vzpomínat.”

V dalších dnech chodil Adam domů jako obvykle, ale Evu okatě ignoroval. Oběma dětem se však věnoval naplno, hrál si s nimi a mazlil se s nimi mnohem víc než dřív. Jednak to pro něj bylo alespoň malou náhražkou milostných doteků, které mu teď chyběly, a jednak si uvědomoval, že o jejich každodenní přítomnost v domě brzy přijde. Jakmile však oba odešli spát, okamžitě odcházel do své pracovny a v obývacím pokoji ani v ložnici už se neukázal.

„Kde je tatínek?” divil se v sobotu ráno Martínek, když přišel do ložnice.

„V pracovně,” odpověděla Eva.

„A proč?”

„Má moc práce,” odpověděla Eva.

„A proč tu nic nemá?”

„Pracoval dlouho do noci a pak si tam rovnou ustlal,” odpověděla Eva, která už byla v úzkých.

Martínek se divil čím dál víc, a když se za chvíli ve dveřích objevila ještě Sabinka, Eva raději rychle vstala a prchala z ložnice pryč.

„Vrátíš se do ložnice?” zeptala se prosebně Adama, když děti po obědě odpočívaly.

„Dokud v ní budeš ty, tak ne!” odpověděl.

Eva překvapeně polkla. Ještě pořád doufala, že z něj mluvil jenom vztek a že až trochu vychladne, přece jenom jí odpustí.

„Ty to myslíš s tím odstěhováním vážně?” zeptala se tiše.

„O tom nepochybuj!” odpověděl. „Kdybych měl k dispozici dost peněz, byli byste už pryč. Škoda, že jsi svůj byt tenkrát prodala Kláře, všechno by teď bylo mnohem jednodušší.”

Evě vhrkly do očí slzy.

„Adame, prosím tě, rozmysli si to! Vím, že jsem se na tobě hrozně provinila, ale pořád tě miluju!”

„To těžko!” ušklíbl se pohrdavě Adam.

„Nemůžeš mi to odpustit aspoň kvůli dětem?” prosila Eva. „Víš, jaká to pro ně bude rána? Oba na tobě přímo visí!”

„Nepokoušej se mě dojmout! Že ty jsi na ně tak myslela, když ses chodila někam pelešit! Vůbec ti na nich nezáleželo a na mně taky ne, jinak bys mi nevrazila nůž do zad zrovna v době, kdy mi bylo nejhůř.”

„Kolikrát ti mám říkat, že jsem o těch vašich potížích nevěděla!”

„A že jsi vdaná, to jsi taky nevěděla?”

Eva sklopila hlavu.

„To jsem samozřejmě věděla,” zamumlala. „Ale on mi tenkrát vsugeroval, že jsi jel za svojí milenkou, a taky mě opil.”

Adam zdvihl obočí.

„Tak on tě opil!” řekl ironicky. „A co příště? To tě zase opil, nebo snad rovnou zfetoval?”

Eva se kousla do rtů.

„Kdybys to udělala jednou jedinkrát, možná bych se přes to dokázal časem přenést, ale ty ses s ním scházela kdovíjak dlouho,” řekl Adam nenávistně. „A nad tím nemůžu jen tak mávnout rukou.”

Od začátku Eviny návštěvy bylo matce divné, že je Eva tak smutná a nezvykle zaražená.

„Stalo se ti něco?” vyptávala se starostlivě, když daly Martínka spát.

„Ne,” zapírala Eva. „Jenom mi není nějak dobře.”

Zmínka o nemoci matku vystrašila.

„Snad se z toho nic nevyklube!” řekla s obavami. „To by tak scházelo, abys onemocněla zrovna teď, když tě čeká taková sláva!”

„Jaká sláva?”

„Přece tvoje narozeniny! Adam se mi zmínil už někdy před měsícem, že ti připravuje velkolepou oslavu.”

Eva se rozpačitě kousla do rtů.

„Já o žádné oslavě nic nevím, mami.“

„No nazdar!” polekala se matka. „Možná jsi o tom zatím neměla vědět, ale mě vůbec nenapadlo, že to před tebou do poslední chvíle tutlá! Ale dojít mi to vlastně mohlo, pořád mluvil o tom, že ti chystá přímo senzační překvapení.”

Eva sklopila hlavu.

Mně chystal překvapení a místo toho se ho chudák dočkal sám, říkala si provinile.

„Já se obávám, že letos žádná oslava nebude, mami,” řekla tiše.

„A proč by nebyla?” divila se matka. „Vždycky jste přece narozeniny slavili, proč byste je neměli slavit zrovna letos, když ti bude pětatřicet?”

„Protože u nás momentálně není vhodná doba na oslavy,” řekla Eva ještě tišeji a po tvářích se jí začaly řinout slzy jako hrachy.

„Co se stalo?” vyplašila se matka.

Eva mlčela.

„Tak ven s tím!” přitvrdila matka.

„Asi se budeme rozvádět,” vzlykala dcera.

Matka nevěřila vlastním uším.

„Rozvádět? Co je to za blbost? Proč by někdo pořádal velkolepou oslavu pro manželku, s kterou se rozvádí?”

„Když ti o tom říkal, ještě nevěděl, co jsem mu provedla,” zamumlala Eva.

„A co jsi mu proboha provedla, že tak zničehonic otočil?”

Eva zrudla, ale neodpovídala. Matka se na ni chvíli dívala a pomalu jí začalo svítat.

„Neříkej mi, že ses s někým spustila?” zeptala se, jako kdyby tomu sama nemohla uvěřit.

Když Eva neznatelně kývla, nejdřív na ni vyvalila nevěřícně oči, pak se ale rozpřáhla a vrazila jí facku, až se Evě zatmělo před očima.

„No mami!” ohradila se pohoršené.

„Já ti dám, mami, ty couro jedna!” křičela matka. „To jsi moje dcera? Odjakživa jsem žila jenom pro tebe a tohle jsem z tebe vychovala?”

Do dveří nakoukl Martínek.

„Co je, babi?” zeptal se vyděšeně.

„Toho si nevšímej, Martínku,” odpověděla mu těžce oddechující babička.

Vstala, šla k němu a odvedla ho zpátky do postele. Pak se vrátila k dceři a ztišeným hlasem pokračovala ve výčitkách.

„Jak jsi mohla? Jak jsi jenom mohla? Na ty vaše chuděrky jsi přitom

nemyslela? To se nestydíš, pro trochu potěšení zničit celou rodinu?”

„Taky bych se nejradši neviděla. Hrozně toho lituju, ale bohužel už je pozdě, s Adamem není řeč.”

„Ani se mu nedivím, nestydo jedna nestydatá!” zuřila matka. „Vždycky dělal všechno, co ti na očích viděl, zahrnul tě luxusem, dopřál ti všechno, co sis jenom vymyslela, vozil tě po světě a ty ses mu za to takhle odvděčila? Nejradši bych tě na místě vydědila!”

Eva bezmocně svěsila hlavu.

„A jak se o tom vůbec dozvěděl? Zase mu to někdo napsal?” pokračovala matka ve výslechu.

„Ne, dozvěděla se o nás manželka toho…” zarazila se Eva „A ta mě přinutila, abych to Adamovi řekla.”

Fakt, že její milenec je ještě ke všemu ženatý, matku znovu nadzvedl.

„On má taky děti?” vyletěla.

Jakmile Eva kývla, znovu se rozpřáhla, tentokrát však ránu dopadnout nenechala.

„Já bych tě nejradši…” řekla jenom a odevzdaně mávla rukou. „Nezlob se, Evo, ale radši bych teď byla sama. Bude mi chvíli trvat, než se srovnám s tím, jak sis svojí lehkomyslností zkazila život. Martínek už stejně nespí, oblíkni ho a jeďte domů.”

Zahanbená Eva mlčky vstala, došla za synem a pak se s ním vrátila do obývacího pokoje. Matka se s vnoučkem dlouho loučila, ale dceři sotva kývla na pozdrav. Uplakaná Eva rozpačitě stiskla rty, když viděla, že matka se tentokrát nehodlá zvednout z křesla. Ještě nikdy se nestalo, aby je nešla vyprovodit alespoň ke vstupním dveřím.

Tamtamy v Helenině oddělení pracovaly spolehlivě a neuvěřitelně rychle. Lukáš si sotva stihnul odstěhovat od Heleny své věci a už se ocitl v hledáčku svých svobodných spolupracovnic.

„Lukáši, co děláš dneska po práci?” ptala se ho Eliška.

„Dneska?” protáhl Lukáš. „Celkem nic zvláštního. Proč se ptáš?”

„Je poslední středa v měsíci, jdeme stmelovat kolektiv,” odpověděla Eliška. „Nepřidáš se k nám?”

„A kdo tam bude?”

„Většinou chodíme skoro všichni,” odpověděla Eliška. „To jenom ty se pořád držíš stranou.”

„Tentokrát bych možná šel,” řekl Lukáš.

„Tak fajn,” zaradovala se Eliška. „Holky budou mít radost.”

Lukáše dodatečně napadlo, že bude možná litovat, ale po rozchodu

s Helenou trochu rozptýlení potřeboval a nechal to tedy být. Rovnou z práce všichni zamířili do útulné vinámičky a Lukáš se jako nováček na podobných akcích velmi brzy ocitl v centru pozornosti. Ze začátku mu to nijak nevadilo, po několika vypitých skleničkách však začalo poznenáhlu přituhovat.

„Lukáši, je to pravda, že si to rozdáváš s Helenou?” naklonila se k němu důvěrně Milada.

„Ne, není,” odpověděl Lukáš.

„A ani dřív jsi s ní nespal?” dorážela Lenka.

„Bez komentáře,” odpověděl Lukáš.

Všichni se na sebe významně podívali.

„Ale Lukášku,” řekla mazlivě Eliška a přivinula se k němu. „Nám to přece můžeš říct, my to nikde vykládat nebudeme.”

„Přestaň na něj dorážet,” napomenula ji Lenka. „Když říká bez komentáře, tak nám vlastně potvrdil, že s ní něco měl.”

„To je pravda,” uznala Eliška.

„Hele, Luky, a jaká je v posteli?” zajímal se Kamil, jeden ze dvou dalších přítomných mužů.

„Bez komentáře,” opakoval Lukáš.

„Ale no tak, trapně se opakuješ!” napomenul ho Kamil. „Mě by fakt zajímalo, jaká je! Vypadá hrozně nepřístupně, ale možná jenom klame tělem a ve skutečnosti je docela číslo.”

„Tak to na ni zkus a zjisti si to sám,” navrhnul mu Lukáš.

Kamil se na něj překvapeně podíval.

„Myslíš?” řekl pochybovačně. „No já nevím, je to přece jenom šéfka! Vyjedu po ní, jí se to nebude líbit, a než se naděju, jsem bez prémií.”

„Anebo rovnou bez místa,” smála se Eliška.

„To bych nerad,” přiznal Kamil.

„Tak si na ni nech zajít chuť,” poradil kolegovi Lukáš.

Ani pak však na něj ostatní nepřestali dorážet, jenže k jejich smůle nad sebou Lukáš ani po několika skleničkách neztratil kontrolu. Sice ho mrzelo, že se s ním Helena rozešla, ale její důvody chápal a měl se zatraceně na pozoru, aby jí ničím neuškodil. Jednak ji měl pořád rád a taky si dobře uvědomoval, jak by jakýkoliv její průšvih nahrál řediteli odboru. Nejspíš by jí ochotně nabídnul pomocnou ruku a z maléru ji vytáhnul, ale pak by se mohl dožadovat projevů vděku. A to nechtěl připustit ani za nic, a proto kalil vodu, jak to jenom šlo.

„A Luky, proč ty se vlastně znova neoženíš?” zeptala se Markéta.

„Nemám s kým,” odpověděl.

„A já bych se ti nelíbila?” nabízela se rozjařená Vendula.

„Ale jo!” řekl Lukáš. „Záleží ovšem na tom, jestli umíš dobře vařit.”

Vendula protáhla zklamaně obličej.

„Vařit? To je to, co tě na holce zajímá nejvíc?”

„Ne, mnohem víc mě samozřejmě zajímá, jak holka vypadá a jak je dobrá v posteli! Ale pokud je jedna hezčí než druhá a já se nemůžu rozhodnout, zaboduje u mě ta, co umí lepší svíčkovou.”

„Tak to se ožeň s mojí mámou!” vyprskla Markéta.

„Já náhodou svíčkovou umím,” hlásila se Eliška.

„Já taky,” přidala se Lenka. „Řekni, Luky, která z nás má u tebe větší šanci?”

Lukáš se naoko zamyslel.

„Těžko říct,” odpověděl. „Možná by bylo nejlepší, kdybych vyhlásil konkurz.”

„Konkurz?” vypískla Vendula. „To ti jako máme udělat promenádu v plavkách?”

„Ne, žádnou promenádu,” odmítl Lukáš. „Mám lepší nápad, domluvte se mezi sebou a vždycky ráno mi některá přineste k snídani nějakou vlastnoručně vyrobenou lahůdku. Já vám pak řeknu, co mi chutnalo nejvíc, a vítězku pozvu na večeři.”

Mezi přítomnými kolegyněmi to jenom zahučelo.

„To myslíš vážně?” ujišťovala se Markéta.

„Smrtelně,” potvrdil jí Lukáš. „Ale varuju vás, neopovažte se podvádět! Možná se pak ta večeře protáhne až do rána a běda, jestli mi nebude chutnat snídaně!”

Rozjařené kolegyně ho vzaly za slovo a hned začaly sestavovat pořadí.

Eviny slzy ani prosby o odpuštění na Adama nezabíraly. Uplynul sotva týden a přišel domů se zprávou, o kterou rozhodně nestála.

„Pronajal jsem vám dům,” oznámil jí stroze. „Až ráno přijde Andrea, zajedeme se tam spolu podívat.”

Evě vytryskly z očí slzy, ale s Adamem to nijak nehnulo.

„Majitelé teď odjíždějí na dva roky do zahraničí a zatím nevědí, jak se pak situace vyvine,” pokračoval. „Když se jim bude dařit, zůstanou tam natrvalo, ale počítají i s možností, že se budou chtít vrátit, proto zatím nechtějí dům prodat. Mně pronájem vyhovuje taky, protože na koupi domu nemám momentálně dost peněz. Všechny náklady teď uhradím, ale počítej s tím, že až se finančně vyrovnáme, odečte se ti to z tvojí půlky.”

„Adame, prosím tě!” zkoušela to Eva, ale Adam byl jako hluchý.

„Ten dům je tady poblíž, což je docela výhoda,” pokračoval nerušeně. „Nebudeš muset Sabinku přihlašovat na jinou školu, a až děti povyrostou, dokážou si za mnou dojít i samy. Jakmile se sem ráno vrátíš, začni hned balit vaše věci.”

„Adame, prosím tě, nevyháněj nás!” zapřísahala ho plačící Eva.

Chtěla ho obejmout, ale Adam před ní ucouvl jako před jedovatým hadem.

„Neunavuj se!” řekl. „Moje rozhodnutí je definitivní.”

Otočil se k ní zády a odešel do pracovny.

Druhý den ráno si jeli dům prohlédnout. Nebyl tak rozlehlý jako Adamův, ale byl hezky zařízený a docela útulný. Eva však spoustu věcí vůbec nevnímala, byla tak zničená, že pro slzy skoro neviděla. Adam byl však neoblomný a ničím se nedal obměkčit.

Když se pak navečer vrátil domů, rozběhla se k němu plačící Sabinka.

„Tati, tati, maminka říkala, že se od tebe budeme stěhovat!” křičela a skočila mu kolem krku. „Řekni, že to není pravda!”

Objala ho svýma malýma ručičkama a přitiskla se k němu, co jí její dětské síly stačily. Dceřin zoufalý nářek Adama zaskočil.

„Bohužel to pravda je, Sabinko,” zamumlal.

„Ale proč tati? Copak ty už nás nemáš rád?”

„Samozřejmě že vás mám rád,” ujistil ji tatínek a přitiskl si svou tvář na její. „Jste moje zlatíčka, ty i Martínek.”

„Tak už nemáš rád maminku?”

Adam zaváhal, dal jí pusu na tvář, postavil ji na zem a pohladil ji po vláskách.

„To je moc složitá věc, Sabinko. Tomu ještě nemůžeš rozumět,” řekl vyhýbavě.

„Já ale nechci nikam pryč!” rozkřikla se Sabinka a objala ho kolem pasu.

Malý Martínek, který do té chvíle seděl na maminčině klíně a jen je zpovzdálí pozoroval, setřásl maminčiny ruce, seskočil na zem a rozběhl se k nim. Sice moc nechápal, oč jde, ale když viděl, že jeho velká sestřička nepřestává plakat, přidal se k ní.

„Já taky nechci pryč!” opakoval a přitiskl se k tatínkovým nohám.

Adam byl rád, že ani jeden z nich mu nevidí do obličeje, jen těžko totiž skrýval svoje dojetí. Tváří v tvář jejich nefalšovanému zoufalství pocítil novou vlnu nenávisti k té, která jim tohle trápení způsobila. Zabodl do Evy tak zuřivý pohled, že rychle vyskočila z pohovky a se sklopenou hlavou se rozběhla pryč. Adam zvedl obě děti do náruče a odnesl je k pohovce. Posadil si je na klín a přitiskl je k sobě.

„Ničeho se nebojte,” chlácholil je. „I když teď nebudeme bydlet pohromadě, často se spolu uvidíme. Vždycky v pátek večer nebo v sobotu ráno si pro vás přijedu a až do neděle budeme spolu.”

„Ale proč tady nemůžeme zůstat?” nechápala Sabinka.

„Na to se zeptej maminky,” odpověděl Adam.

„Už jsem se jí na to ptala, ale nechce mi nic říct,” stěžovala si Sabinka.

Adam si povzdechl.

„Už si s maminkou nerozumíme,” řekl, „ale vás máme oba pořád moc rádi. Však uvidíte, jak si nás užijete, s maminkou budete vždycky přes týden a se mnou o víkendu.”

„A to už nikdy nebudeme spolu všichni dohromady?” ptala se Sabinka.

„To asi ne,” řekl Adam a obě děti se zase rozplakaly.

Adam je dlouho choval a uklidňoval a celý večer se od nich nehnul. Jakmile však oba odešli spát, vzplanul jeho vztek naplno.

„Nejradši bych tě zabil!” procedil mezi zuby. „Viděla jsi, co jsi způsobila? Jak ty neviňátka k tomu přijdou, že mají za matku takovou děvku!”

Vynervovaná Eva už byla na pokraji svých psychických sil, dotazy a pláč obou dětí ji deptaly už od rána. Takovou urážku si však nechtěla nechat líbit.

„Tak já jsem podle tebe děvka?” pustila se do něj. „A co jsi potom ty? Kolikrát jsi mi zahnul ty? Vsadím se, že by ti chvíli trvalo, než bys to spočítal!”

„S tímhle na mě nechoď!” odsekl jí Adam. „Na mě vinu nehodíš, já jsem tuhle situaci nezavinil.”

„Protože jsi měl víc štěstí než já a nikdo tě nevydíral,” řekla Eva.

„Taky by neměl čím!” řekl Adam, i když úplně čisté svědomí neměl. „Já jsem tě totiž nepodváděl.”

„Ale vždyť já taky ne!” řekla nešťastně Eva. „Selhala jsem jenom jednou.”

„To nebylo jenom jednou!” protestoval Adam.

„Jenom s jedním,” opravila se Eva. „A sám víš, kolik mužských se za ty roky kolem mě točilo.”

„To je pravda,” uznal Adam. „Bylo jich hodně a radši nechci ani pomyslet na to, kolik z nich tě asi dostalo!”

„Proboha, co si to o mně myslíš?” zhrozila se Eva.

„Trváš na tom, že byl jenom jeden?”

„Na to ti můžu klidně přísahat.”

„Nepřísahej a radši mi řekni, kdo byl ten šťastlivec, co u tebe zabodoval! Až budu vědět, o koho šlo, třeba pak změním názor!”

Eva sklopila hlavu.

„To ti nemůžu říct!”

„Aha, tak ty nemůžeš!” ušklíbl se Adam. „A co si o tom mám asi tak myslet?” rozkřikl se. „Jedině to, že ho máš pořád ráda, a proto ho tak usilovně zapíráš!”

„Ne, to není pravda! Podrazil mě a hnusně zneužil! Pořád mě přesvědčoval, jak mě miluje a přitom…” zajíkla se Eva.

Adam se na ni chvíli nenávistně díval.

„Jestli čekáš, že tě budu litovat, tak toho se ode mě nedočkáš,” řekl tvrdě. „Copak jsi nevěděla, jak moc tě miluju já? Co mi to jenom dalo práce, než jsem pro tebe vymyslel dárek k narozeninám! Abys věděla, zaplatil jsem pro nás dva plavbu po Středozemním moři! Já blbec jsero si myslel, že si tam trochu zavzpomínáme na naši svatební cestu! A ted se na tebe nemůžu ani podívat! Bere mě amok, když si představím, kde všude se tě ten šmejd dotýkal! A z toho co všechno jsi asi ty dělala jemu, se mi dělá přímo zle!”

Došel k baru, nalil si skleničku z první láhve, která byla po ruce, a naráz ji vypil.

„Smiř se s tím, že mezi námi je definitivní konec a ráno koukej nějak přijatelně vysvětlit dětem, proč se rozcházíme,” utrousil přes rameno a rázným krokem zamířil do pracovny.

XII. DUBEN

,,Tak hezky spinkejte, děti,” řekla Eva.

„Zůstaň tu s námi, my se tu sami bojíme,” zaprosila Sabinka.

„Ale prosím tě! Čeho byste se báli?” vymlouvala jí to Eva.

Přesto ale v dětském pokoji zůstala a čekala, až usnou. Nedivila se jim, že mají z cizího a neznámého prostředí strach, i jí samotné z něj bylo úzko. Neviděla totiž okolo sebe jedinou známou věc, ke které by se mohla upnout, protože po stěhování přednostně vybalila jejich oblečení a hračky. V obývacím pokoji pak padla na gauč a dala naplno průchod svému zoufalství. Oplakávala ztracené štěstí a ztracenou Adamovu lásku, ale zároveň naříkala i sama nad sebou. Bylo jí jasné, že dneškem se její život diametrálně změní, teď si bude muset poradit se spoustou věcí, o které se dřív ani v nejmenším nestarala. Už jenom ztráta Andrey pro ni bude hotovou pohromou. Sice předpokládala, že Adam na svých dětech šetřit nebude, ale zároveň tušila, že ona sama s jeho velkorysostí počítat nemůže. Možná ji zhoršená finanční situace dokonce donutí vrátit se do práce. Dřív si to sice přála, ale bez Andreiny a Adamovy pomoci si takový kolotoč povinností vůbec nedovedla představit. Ale nejhorší ze všeho pro ni bylo pomyšlení, že odedneška nebude mít po svém boku nikoho, s kým by si mohla večer popovídat a kdo by s ní sdílel radost nad pokroky obou dětí. Když se dostatečně vyplakala, sedla si k notebooku a chtěla se podívat, co je nového ve světě, aby přišla na jiné myšlenky. Počítač jí však najednou zamrznul.

„Co s tím sakra je?” zaklela.

Chvíli se ho pokoušela rozchodit obvyklými a osvědčenými způsoby, s žádným z nich však tentokrát neuspěla. Nefungující notebook brala jako symbol všech problémů, které ji v budoucnu čekají, a znovu se rozplakala. Když se trochu vzpamatovala, začala přemýšlet, kde by mohla najít pomoc.

Adamovi volat nebudu, ten by si určitě myslel, že ho sem chci přilákat, říkala si. Markovi už teprve ne, ten by si to naopak nejspíš vyložil jako skrytou žádost o schůzku.

Nakonec si vzpomněla na Honzu a s pocitem nesmírné úlevy mu zavolala.

„A tvůj manžel si s tím rady neví?” divil se Honza, když ji vyslechl.

„Není tady,“ odpověděla Eva. „Kdy by ses tu prosím tě mohl zastavit?”

„Nejlíp teď hned,” řekl po chvíli přemýšlení Honza. „Zítra zase učím a přijdu domů pozdě. Ale je už večer, nedostanu od manžela na budku, až se vrátí?”

„Neboj se, to nehrozí,” řekla tiše Eva. „Nadiktuju ti adresu.”

„Tu nepotřebuju, už jsem u vás přece párkrát byl.”

„Jenže já teď bydlím jinde,” odpověděla Eva a nadiktovala mu ulici a číslo domu.

Netrvalo to ani půl hodiny a Honza už zastavoval před domem.

„Vy jste se přestěhovali?” divil se hned ve dveřích.

„Ne,” povzdechla si Eva a vedla ho dál „Rozvádíme se.”

Honza na ni vyvalil oči.

„Vy se rozvádíte?” žasnul. „A proboha proč? Našel si jinou?”

„Ne, to ne,” hlesla Eva.

Honza nevycházel z úžasu, ale když si všiml, jak je celá uplakaná, raději se dál na nic nevyptával.

„Jestli tě to utěší, tak ti můžu říct, že já se rozvádím taky,” řekl.

„Děláš si legraci?” zkoprněla Eva.

„Bohužel ne, už jsem podal žádost.”

„A rozmyslel sis to dobře? Vždyť vy jste se brali docela nedávno!”

„I tak to stačilo,” povzdychl si Honza.

„A nebudeš jednou litovat?”

„Lituju už teď, ale jenom toho, že jsem to neudělal daleko dřív,” odpověděl Honza. „Byl bych si ušetřil spoustu problémů.”

„Jak to?”

Honza potřásl hlavou.

„Byl jsem zabedněnec a vůbec jsem nezjistil, jak moc Gábina touží po lepším životě. Když k nám pak vtrhli exekutoři, málem mě trefil šlak. A když mi řekli, že nasekala dluhy za víc než půl milionu, byl jsem v pokušení ji zabít. A to jsem ještě netušil, že to nejhorší mě teprve čeká.”

„To nejhorší?” opakovala nechápavě Eva. „Co je horšího než dluhy?”

„Udělala na mě podraz. Možná nevíš, že jsme se skoro rok snažili o dítě, teda přesněji řečeno, já jsem se snažil. Hrozně jsem ho chtěl a děsně mě deptalo, že se nám to pořád nedaří. A proč se nám to nedaří, jsem pochopil až v momentě, kdy jí z kabelky vypadla antikoncepce.”

Eva zvedla užasle obočí.

„Brala ji tajně?”

„Jo! Moc dobře věděla, jak moc to dítě chci, a klidně mě celou tu dobu vodila za nos.”

„Hm, to ti teda fakt není co závidět,” řekla Eva.

„Aspoň vidíš, že nejsi sama, kdo má problémy,” řekl smutně Honza. „Takkde máš ten počítač? Radši se podívám na něj, kdykoliv si vzpomenu na Gábinu, otevírá se mi nůž v kapse.”

Zatímco se pokoušel zprovoznit notebook, Eva mu šla uvařit kávu a pak si k němu sedla.

„Jsi borec,” pochválila ho, když počítač zase rozchodil.

„To je jediná radost, co mi zůstala “ řekl Honza sklesle.

„Ale to neříkej,” vymlouvala mu to Eva.

„Bohužel je to tak, jinak mi nevyšlo absolutně nic!” trval na svém Honza. „Nejdřív jsem přišel o Soňu, pak o práci, co mě bavila, a teď ještě navíc o majetek, byt, manželku a taky o všechny iluze.”

„Těžko by nás kdysi napadlo, že takhle špatně dopadneme, viď?” konstatovala Eva. „Tehdy jsme skoro nic neřešili a problémy jsme si nijak nepřipouštěli.”

„To máš pravdu,” souhlasil Honza. „Byla to krásná doba.”

Popíjeli kávu a přitom vzpomínali na časy dávno minulé, kdy spolu chodili a s budoucností si hlavu nijak nelámali.

„Stejně ti ale trochu závidím,” řekla zamyšleně Eva. „Sice tě to všechno pořádně semlelo, ale pořád jsi na tom lip než já. Na rozdíl ode mě se totiž můžeš utěšovat tím, že jsi v tom nevinně. Ale čím se mám utěšovat já, když jsem zklamala Adama, rozbila rodinu a děti připravila o tátu?”

„A co se vlastně mezi vámi stalo?”

„Na to se radši ani neptej,” zamumlala Eva, ale pak přiznala: „Zahnula jsem mu.”

„Teda Evo!” zkoprněl Honza. „Zrovna tohle bych od tebe nikdy nečekal. Měla by ses stydět!”

„Taky že se stydím a jak.”

„Trochu pozdě, nemyslíš? A jak ti na to vlastně přišel?”

„To je dlouhá historie,” mávla rukou Eva.

Když Honza uviděl její utrápený výraz, natáhl ruku a povzbudivě ji pohladil po tváři.

„Nebuď smutná, možná to nakonec dobře dopadne,” utěšoval ji. „Třeba tě chce jenom vytrestat a nakonec ti to odpustí.”

„Neodpustí,” zavrtěla Eva hlavou. „Ty Adama neznáš, prominul by mi snad všechno včetně vraždy, ale nevěru nikdy.”

„Kdybys mě tehdy kvůli němu neopustila, mohlo všechno dopadnout úplně jinak,” řekl zamyšleně Honza.

„Možná,” souhlasila Eva. „Ale to už je teď stejně jedno.”

„A co ten druhý? Nedáš se dohromady s ním?”

„Ne, rozešli jsme se už loni.”

„Takže jsi teď sama?”

„Jo, zůstaly mi jenom děti.”

„Vidíš, ty máš dvě a já nemám ani jedno,” povzdychl si Honza. „Nechceš zkusit navázat na to, co mezi námi bylo?” navrhnul.

Eva zavrtěla hlavou.

„To by určitě nefungovalo,” odpověděla. „Je to už moc dávno a oba jsme se za tu dobu hodně změnili.”

„Asi máš pravdu,” povzdechl si Honza.

„Ale být tebou, zkusila bych se zastavit u Soni,” navrhla znenadání Eva.

„U Soni?” podivil se Honza. „To nemyslíš vážně! Víš, jak by mě hnala? Už tenkrát o mně nechtěla ani slyšet, co by mi asi řekla teď, když mám na krku rozvod, dluhy a exekutory!”

„Těžko říct,” odpověděla Eva. „Ale stejně by to podle mě stálo za pokus. Pokud vím, je pořád sama a ani dítěti by se určitě nijak nebránila. Přece víš, jak obětavě se vždycky starala o Heleniny holky.”

„To vím,” uznal Honza, který si okamžitě vybavil Soňu s oběma neteřemi. „Tak ty si fakt myslíš, že to mám zkusit?” zeptal se po chvíli přemýšlení.

„Určitě, tím přece nemůžeš nic zkazit,” usmála se Eva. „Přinejhorším dostaneš na budku od ní.”

„Toho se nebojím,” usmál se i Honza. „Ale musím si to nejdřív trochu promyslet.”

„Promyslet by sis měl víc věcí.”

„Víc věcí?” zarazil se Honza. „Co tím myslíš?”

„Třeba návrat do školy,” řekla Eva. „Teď se přece můžeš rozhodovat zase jenom sám za sebe, ne? Tak toho koukej využít, a pokud tě tvoje práce nebaví, vykašli se na ni a vrať se zpátky do školy.”

Honzovi zaplály oči nadšením.

„To je fakt!” uznal. „Vytvářet donekonečna výkazy, směrnice a vyhlášky, co stejně nikdo nečte, to není nic pro mě. Jsi zlatá, Evičko, dodala jsi mi aspoň trochu chuti do života.”

„To jsem ráda,” řekla tiše Eva. „Kéž by ji někdo dodal i mně.”

Honza se na ni povzbudivě usmál.

„Budu ti držet palce, aby i tobě osud časem ukázal tu lepší tvář,” řekl. „A kdybys cokoliv potřebovala, stačí zavolat, rád ti pomůžu.”

„Díky za nabídku, ale kromě počítače od tebe nebudu potřebovat nic, všechno ostatní mi zařídí mámin manžel. Umí skoro všechno, ale s počítačem nepřišel nikdy do styku a má z něj přímo panickou hrůzu.”

„Ať se přihlásí ke mně do kurzu,” zasmál se Honza. „Tam skvěle zapadne.”

Dopil kávu a měl se k odchodu.

„Tak ahoj,” loučila se s ním Eva. „A děkuju, že jsi přijel tak rychle.”

„Nemáš zač a drž mi palce, ať na mě Soňa nepošle psa!” odpověděl Honza.

„Nepošle, neboj,” uklidňovala ho Eva. „A dej mi pak vědět.”

Příští dva dny strávila vybalováním svých věcí. Stěhování a následný úklid jí daly tak zabrat, že byla večer ráda, že si konečně v klidu sedla. Bylo už něco po deváté, když ji z podřimování u televize vyrušil domovní zvonek. Nejdřív strnula, ale pak rychle vyskočila a pospíchala zjistit, co se děje, aby nezvaný návštěvník dalším zazvoněním neprobudil děti.

I ve slabém světle pouličního osvětlení poznala, že u vrátek stojí Marek.

„Co tady chceš?” zeptala se zostra.

„Potřebuju s tebou mluvit. Pusť mě prosím tě na chvíli dál.”

„Běž pryč!”

„Evo, prosím tě! Chci ti jenom něco říct, přece tady nebudu halekat na celou ulici.”

Eva dlouho váhala, ale pak přece jenom stiskla bzučák. Jakmile Marek vešel do domu, hned se hrnul dál, ale to Eva nechtěla připustit a zastoupila mu cestu.

„Dál už nechoď, já tě tady nechci.”

„Ale Evičko! Proč jsi na mě taková?” protestoval Marek. „Já jsem ti přišel nabídnout pomoc.”

„Od tebe nic nepotřebuju.”

„Ale to neříkej! To já jsem tě dostal do maléru, je teda mojí morální povinností ti pomoct.”

„Znova ti opakuju, že od tebe nic nechci.”

„Neodříkej se, když nevíš, o jakou pomoc se jedná.”

„Mě to nezajímá, padej odtud!” trvala Eva na svém.

Marek si původně jejich rozhovor představoval docela jinak, když ale

viděl, že pozvání na skleničku se jen tak nedočká, nezbylo mu, než přejít rovnou k věci.

„Chtěl bych si tě vzít, Evičko!” řekl.

Eva se zarazila.

„Ty ses opil, nebo zbláznil?” zeptala se věcně.

„Zbláznil, to přece víš už dávno!” odpověděl Marek a chytil ji za obě ruce. „Už před lety jsem se do tebe zbláznil a teď bych chtěl, abys byla konečně moje se vším všudy!”

„Ale! Co ten obrat? Nejdřív pomsta Adamovi a teď najednou osudová láska?” ušklíbla se Eva.

„Zapomeň už konečně na ty nesmysly, co jsem na tebe tenkrát vychrlil,” prosil Marek. „Přiznávám, že trocha touhy po pomstě v tom byla, ale jenom ze začátku. Pak jsem se do tebe beznadějně zamiloval.”

„Nech si ty lži.”

„To nejsou lži, věř mi,” přesvědčoval ji Marek. „Jenom kývni a já všechno okamžitě rozjedu. Dokonce i Martina už to ví, náš rozvod se sice možná trochu potáhne, ale to nevadí, ty jsi přece taky ještě vdaná. Zatím spolu můžeme bydlet jenom tak, a jakmile budeme oba volní, hned se vezmeme.”

Eva si uvolnila ruce, opřela se o stěnu za sebou a usilovně potřásala hlavou, jako kdyby se pokoušela probudit z nějakého hodně podivného snu.

„Neměl bys místo mě navštívit spíš psychiatra?” zeptala se.

„No dovol! Proč mě takhle urážíš, když ti vyznávám lásku?”

„Protože mám pocit, že ses asi vážně zbláznil. Nenapadlo tě aspoň se mě nejdřív zeptat a teprve pak to říct Martině?”

„To nešlo! Jakmile jsem zjistil, že to ona tě donutila, aby ses Adamovi přiznala, rovnou jsem jí oznámil, že odejdu za tebou, pokud se s tebou Adam rozvede.”

Eva měla neodbytný pocit, že se jí to musí jenom zdát.

„Ty jsi vážně cvok!” konstatovala. „A co ti na to řekla?”

„Naštvala se, jak jinak,” přiznal Marek. „Ze msty mi pak pustila tu nahrávku naší poslední schůzky. A asi jí to pořád připadalo málo, tak mi navrch ještě vítězoslavně oznámila, že se několikrát vyspala s Adamem.”

„Cože?” zkoprněla Eva. „Oni spolu taky něco měli?”

„Uklidni se, to bylo už dávno předtím, než jste se vy dva poznali,” odpověděl Marek. „A kdoví, jestli je to pravda! My jsme si vždycky svoje partnerky respektovali, ty jsi byla jediná výjimka.”

„Škoda, že jsi tu vaši dohodu porušil,” řekla vyčítavě Eva. „Kdybys ji

dodržel, Adam by mě nevyhnal a já bych nepřipravila naše děti o domov a o tátu.“

Marek ji objal.

„Ničeho se neboj, Evičko, já se o vás postarám.”

Eva ho odstrčila.

„Vážně?” zeptala se výsměšně. „Předpokládáš snad, že je Adam tupec a nedojde mu, proč zrovna ty ses tak ochotně ujal jeho rodiny? Nemluvě o tom, že pokud od Martiny odejdeš, dá se předpokládat, že mu to ze vzteku přece jenom řekne.”

Marek se rozpačitě poškrábal na bradě.

„Máš pravdu, tohle jsem si vůbec neuvědomil.”

„Já myslím, že je toho víc, co sis neuvědomil,” konstatovala Eva. „Tak se radši sbal, sklop uši a pokorně se k ní vrať.”

„Ale já už k ní nechci zpátky, já chci žít s tebou!”

„Nevysvětlila jsem ti dost jasně, že to nepřipadá v úvahu?”

Marek se zamyslel.

„A co kdybych tě občas přijel aspoň navštívit?” navrhnul po chvíli. „Vždycky až takhle večer, aby o mně děti nevěděly a nemohly to vysle-pičit Adamovi.”

„Pochopíš už konečně, že u mě jsi definitivně skončil? Zničil jsi mi život, myslíš, že ti to jen tak dokážu odpustit?”

„Ale vždyť já se to právě snažím napravit! Tak proč si nedáš říct!”

„Protože radši zůstanu nadosmrti sama, než abych byla s tebou!”

„Tohle neříkej!” zabědoval Marek. „Copak ty jsi mě neměla aspoň trochu ráda?”

„Měla,” připustila Eva. „Jenže to jsem ještě nevěděla, jak mě vodíš za nos.“

„Ale já jsem tě nevodil za nos!” vymlouval jí to Marek. „Jenom jsem tě prostě strašně moc chtěl!”

„Tak jsi mě měl!” řekla tvrdě Eva. „Vymyslel sis to hezky, ty sis užil a zaplatila jsem za to já.”

„Přece mě nemohlo napadnout, že to takhle dopadne!” řekl zoufale Marek. „Nikdo se neměl nic dozvědět.”

„Jenže teď to vědí úplně všichni a sám dobře víš, jak málo chybí k tomu, aby se Adam dozvěděl celou pravdu. Tak si to radši koukej u Martiny pořádně žehlit, nebo už si rovnou nech vzít míru na rakev.”

Marek svěsil hlavu.

„Nechci, aby se o nás Adam dozvěděl!” zamumlal.

„Máš z něj strach, viď?” zeptala se posměšně Eva. „Je skoro o hlavu větší než ty, určitě by ti pořádně pocuchal fasádu.”

„Strach z něj mám taky,” připustil Marek. „Ale hlavně mám vůči němu výčitky, takovou zradu si ode mě nezasloužil. Jsme kámoši spoustu let a vždycky mi ve všem stoprocentně věřil.”

„Mně taky věřil,” řekla Eva. „A teď už bohužel ví, jak moc se ve mně zklamal. Tak koukej udělat všechno pro to, aby se nedozvěděl, jak strašně se zklamal i v tobě. Jestli zjistí, že se mu jeho milovaná manželka spustila s jeho nejlepším kamarádem, položí ho to už úplně.”

Marek sklopil hlavu a chvíli přemýšlel.

„Asi máš pravdu,” uznal. „Musím se usmířit s Martinou a vymámit z ní tu nahrávku a taky ty naše fotky. Jedině tak budeme mít jistotu, že je někdy v budoucnu nepoužije.”

„Vezmeš ji zase do Karibiku?” zeptala se posměšně Eva. „Jako tenkrát, když ti přišla na Sandru?”

„Ještě nevím, co udělám,” odpověděl Marek. „Po tom, co ti provedla, nemám nej menší chuť si ji jakkoliv udobřovat, ale moje manévrovací možnosti bohužel dost komplikuje fakt, že mě má momentálně v hrsti.”

„Jsem ráda, že si to konečně uvědomuješ. Tak se podle toho chovej a na rozvod definitivně zapomeň,” doporučila mu Eva.

„Asi máš pravdu,” povzdychl si Marek. „Sice bych ji nejradši zabil, ale budu s ní muset zatím zůstat.”

„Fajn! Konečně jsme si všechno vyjasnili, tak teď bud tak laskav a opusť můj dům,” řekla Eva a ukázala rukou na dveře.

„Ne!” vzpouzel se Marek. „Takhle nemůžu odejít!”

„A proč ne?”

„Nejdřív potřebuju tvoje odpuštění! Výčitky svědomí mi nedají spát, kdykoliv si vzpomenu, jak jsem ti zavařil, nejradši bych se neviděl.”

„Já toho v noci taky moc nenaspím,” řekla tiše Eva. „Mně zase zahání spánek vztek na toho, kdo mě připravil o milujícího manžela.”

Marek zoufale zavzdychal, popošel k ní blíž a pevně ji přitiskl k sobě.

„Já přece vím, že za ten náš románek platíš zatraceně draze, ale nemysli si, že já jsem vyváznul úplně bez trestu,” mumlal jí do vlasů. „Ty mi to sice nevěříš, ale já tě vážně moc miluju a ničí mě, že tě nemůžu mít. Místo toho, abych si užíval ráj na zemi s tebou, musím zůstat s ženskou, která už je mi úplně lhostejná, a ještě ke všemu se před ní budu muset přetvařovat. Dovedeš si představit, co to bude za život?”

Oběma rukama sevřel její hlavu a dlouho ji vášnivě líbal. Když ji konečně pustil, pochopila Eva, od čeho má mokré tváře.

„Měj se hezky, Evičko,” řekl a pohladil ji. „Nic hezčího než těch pár chvilek s tebou jsem v životě nezažil, do smrti mám na co vzpomínat.”

Jeho viditelné zoufalství Evu nakonec obměkčilo.

„Už se na tebe nezlobím,” řekla. „I já na to ráda vzpomínám,” dodala s přemáháním.

Marek stiskl rty a rukou si setřel slzy.

„Děkuju,” řekl stručně.

Otočil se a zmizel ve dveřích.

,,Kdes byl?” vybafla na něj Martina, ležící už v posteli. „Jel jsi za ní, viď?”

„Ne!” lhal statečně Marek. „Říkal jsem ti přece, že jdu na bowling.”

Martina mu to sice ani za mák nevěřila, ale raději mlčela. Její plán, o kterém byla přesvědčená, že nevěrného manžela přinutí k návratu do její náruče, totiž nevyšel tak, jak si představovala a teď se bála, že by mohlo být ještě hůř. Žárlivostí posedlý Adam se zachoval jinak, než počítala, a tím, že Evu vyhnal z domu, k ní nevědomky uvolnil cestu Markovi. Obávala se, že osamělé a opuštěné Evě v kolotoči každodenních starostí hrdost dlouho nevydrží a časem by ho přece jenom mohla vzít na milost. Pak by ji mohl navštěvovat podle libosti a k definitivnímu odchodu k ní už by mu bránilo jenom to, že by se tím prozradil Adamovi. A právě v tom byl kámen úrazu, dobře si uvědomovala, že za takových okolností se ocitla v pasti i ona sama. Kdyby totiž splnila svoji výhružku a Adamovi o jejich poměru řekla, sama by tím Markovi odstranila z cesty poslední překážku. Nejspíš by jenom počkal, až pomine zemětřesení, které by Adam určitě rozpoutal, a pak by si mohl definitivně sbalit kufry. A to nechtěla za žádnou cenu připustit, soužití s ním sice nebylo úplně idylické, ale mělo i své nesporné výhody. A těžko mohla předpokládat, že na prahu čtyřicítky a s pár kilogramy navíc by měla šanci sehnat další tak výhodnou partii.

„Tak to je dobře,” usmála se sladce a natáhla k němu ruku. „Tak pojď ke mně, je tady nějaká zima, potřebovala bych trochu zahřát!”

Marek v duchu zoufale zaúpěl a chvíli byl v pokušení někam rychle zmizet. Ale uvědomoval si, že odmítnutím by jenom podpořil její podezření, že teprve před chvílí vylezl z Eviny postele. Při pohledu na manželčino kypré tělo však pochyboval, že bude schopen výkonu, který se od něj očekává.

„Není na to už trochu pozdě?” zkoušel se z toho vyvléknout.

„Ne, ještě není ani jedenáct,” odpověděla Martina.

„A co to, že se do toho dneska tak hrneš?”

„Nažhavila mě jedna knížka.”

„Nemám si ji taky přečíst?” zeptal se Marek, který hledal záchranu, kde se dalo.

„Ty bys chtěl číst knížku?” žasla Martina. „Já myslela, že porno tě baví spíš v televizi!”

„Porno?” podivil se Marek. „Co to proboha čteš?”

Martina zvedla knihu a ukázala mu titulní stránku. Jediný pohled na název a obrázek mu stačil na to, aby si domyslel její obsah.

„Proboha, co je to za brak?”

„Náhodou je docela zajímavá a člověk se ledacos i přiučí,” bránila ji Martina. „O spoustě věcí jsem doteď neměla ani tušení a každou chvíli jsem se červenala až za ušima. Něco z toho ti můžu hned ukázat.”

Předvedla mu patrně jen malý zlomek toho, o čem se dočetla, ale svůj účel to splnilo. Marek s plnou hlavou Evy se sice žádných jiskřivých momentů nedočkal, ale povinná manželská gymnastika Martině naštěstí ke spokojenosti stačila.

„Když narazím na nějakou zajímavou pasáž, vždycky večer ti ji přečtu a pak to můžeme hned vyzkoušet!” navrhla a Marek jen zoufale obrátil oči v sloup.

V neděli večer přivedl Adam obě děti ke dveřím a dlouho se s nimi loučil. Jednoho po druhém vzal do náruče a ještě se s nimi alespoň chvilku mazlil. Když pak děti odběhly do domu, rozpačitě přešlápl.

„Ještě něco chceš?” zeptala se ho Eva.

„Jo!” odpověděl Adam. „Chtěl bych vědět, proč tě vlastně ten tvůj amant tenkrát sbalil!”

Eva uhnula pohledem.

„Na tom přece už teď nezáleží,” odpověděla.

„Ale záleží!” trval na svém Adam. „Říkala jsi, že to pro tebe bylo hrozně ponižující a já bych chtěl vědět proč.”

Eva už si nebyla tak úplně jistá, jaké důvody vlastně u Marka převažovaly. Nechtěla však celou situaci ještě víc komplikovat a zůstala raději u toho, co Adamovi řekla, když se před ním pokoušela obhájit.

„Řekl mi tehdy, že mě sbalil proto, aby se ti pomstil,” odpověděla.

„Mně?” vyvalil na ni oči Adam. „Mně se chtěl pomstít? A za co proboha?”

„To nevím,” zalhala Eva.

„Takže to bylo vlastně kvůli mně?” opakoval Adam, dokonale vyvedený z míry. „Musíš mi říct, kdo to je!” naléhal.

„Ne, to nemůžu,” vrtěla odmítavě hlavou Eva.

„To je tvoje poslední slovo?”

Eva mlčky kývla. Adam se na ni chvíli díval, ale když viděl, že víc z ní už nedostane, otočil se a nasupeně odcházel pryč.

„Tak ahoj,” utrousil přes rameno.

„Ahoj,” odpověděla mu tiše Eva a zavřela za ním dveře.

Adam se vrátil domů, vzal si z baru skleničku a plnou láhev skotské a usadil se na pohovku. Nalil si první skleničku a pomalu popíjel. Už zjistil, že je to ten nejlepší způsob, jak se bránit depresi, která na něj dolehla vždycky po návratu domů. Ještě nedávno si připadal jako v reklamě na šťastnou rodinu a brzy nato dostal takovou ránu palicí, že se ze dne na den jeho každodenní a nejvěrnější společnicí stala láhev něčeho ostřejšího. Už po pár dnech si ověřil, jak spolehlivě mu alkohol pomáhá zahánět pocity marnosti a beznaděje. Bylo mu už čtyřicet a místo toho, aby si obklopený milující rodinou spokojeně užíval výsledků své dlouholeté práce, byl sám jako kůl v plotě a nedařilo se mu vůbec nic. Společnost, kterou dlouhá léta budoval, horko těžko zachraňoval před krachem, jeho tři děti k němu chodily jenom na návštěvu a navíc ho čekal druhý rozvod se ženou, kterou miloval i nenáviděl zároveň.

Kdo sakra je ten zmetek, co zavinil, že se teď rozvádím s nejlepší ženskou, jakou jsem kdy potkal, lámal si hlavu. Od začátku jsem tušil, že ho musím znát, jinak by ho Eva tak tvrdošíjně nezapírala! Dneska se mi to jenom potvrdilo, ale zatraceně, kdo to je, že ho tak usilovně brání, přestože za ten jejich poměr tak tvrdě zaplatila? Možná ho má tak ráda, že mu dokáže odpustit všechno na světě! I to ponížení, co o něm pořád mluví. Co když jenom čeká, až já budu mimo hru a pak se spolu dají dohromady?

„Bože můj!” zasténal nahlas.

To by byl můj konec! Nedokázal bych se dívat na to, jak je šťastná s někým jiným. Čím na ni ten neřád asi zapůsobil, že odhodila všechny zábrany a klidně s ním vlezla do postele?

Chvíli si držel hlavu v dlaních a pak si nalil další skleničku.

Musím na to jinak, říkal si. Komu jsem v životě ublížil a měl by důvod se mi takhle pomstít?

Před jeho vnitřním zrakem začal defilovat zástup mužů, s kterými kdy přišel do styku. Ke svým obchodním partnerům se však vždycky choval korektně a ze zásady žádné podrazy nedělal, mohl tedy směle vylučovat jednoho po druhém. Na chvíli se sice zarazil u miliardáře Davida Šrámka, dobře si pamatoval, jak kdysi o Evu usiloval, nakonec však vyloučil i jeho. Vzpomněl si totiž, že z obavy před trestním stíháním přesídlil už před několika lety kamsi do zámoří, kde si mohl být jistý, že na něj nedosáhne česká justice.

Ne, ne, tudy cesta nevede, říkal si. Tenhle způsob pomsty nevypadá na obchodního konkurenta, takhle by se mstil spíš podvedený manžel!

Ale ať přemýšlel, jak přemýšlel, ani v téhle oblasti na nikoho nepřišel, na rozdíl od prvního manželství byl totiž Evě věrný. Pravda, za ta léta, co spolu žili, si občas na služebních cestách dopřál trochu toho potěšení, ale vždycky to byla jenom zcela náhodná známost, která skončila s prvními ranními paprsky.

Do háje, přece to není Monte Christo, aby se mi mstil za to, že jsem se mu před deseti lety vyspal s manželkou, nadával při třetí skleničce.

Jak už nevěděl kudy kam, vzpomněl si nakonec i na Marka.

Že by to byl Marek? Nesmysl, ten se mi přece nemá za co mstít. Jeho Martiny jsem se nikdy ani nedotknul a pro něj byly moje partnerky taky vždycky tabu. S Evou sice od začátku flirtoval, to je pravda, ale to dělal schválně, protože se bavil tím, jak mě to vytáčí. Někdy spolu tancovali hodně na tělo, to je fakt, ale kdyby spolu opravdu něco měli, drželi by se přece od sebe naopak dál a takhle pitomě by se přede mnou a ostatními nepředváděli.

Při páté skleničce na něj dolehla další vlna osamělosti.

Neměl bych jí to přece jenom odpustit? Kdoví, čím vším jí ten hajzl zblbnul, kdoví, co všechno jí nakukal a co všechno na ni zkoušel! Vždyť vlastně ani nevím, jak dlouho mu odolávala! A se mnou si loni moc legrace neužila, to je fakt. Jak jsem měl pořád plnou hlavu starostí, bezdůvodně jsem se na ni utrhoval a nic jsem jí nikdy nevysvětlil. A že bych se někdy za svoje chování omluvil, to už vůbec ne! A v posteli jsem taky za moc nestál, vždycky jsem se sotva doplazil do ložnice a byl jsem rád, že jsem rád.

Po další skleničce však jeho opilost překročila únosnou míru a jeho nálada se prudce změnila.

Ne a stokrát ne, zatvrdil se. Udělal jsem dobře, že jsem ji vyhnal, už nikdy bych jí nedokázal věřit. Vždycky jsem ji považoval za světici, která za všech okolností odolá všem svodům a ona mě takhle hnusně zklamala. Ať si táhne, kam chce, mrcha jedna proradná, aspoň ze mě nebude už dál dělat blbce!

Skelným pohledem se rozhlédl po opuštěném a zoufale tichém pokoji.

„Proboha, kolikrát se ještě musím oženit, abych nebyl tak sám! Kolik dětí si budu muset ještě pořídit, abych aspoň jedno viděl vyrůstat u sebe doma!” úpěl v opileckém deliriu.

Soňa prošla recepcí podniku, kývla na pracovníka ostrahy a vyšla na ulici. Pohledem na hodinky si zkontrolovala čas a přidala do kroku, aby stihla svůj obvyklý autobus.

„Ahoj, Soňo!” ozval se za ní důvěrně známý hlas.

Překvapeně se ohlédla.

„Ahoj, Honzo!” pozdravila udiveně. „Co taky děláš?”

„Čekám na tebe,” odpověděl.

„Na mě?” podivila se ještě víc. „A proč?”

„Chtěl jsem se tě zeptat, jestli bys se mnou nezašla na kafe.“

Soňa se zatvářila nepřístupně.

„Na kafe si jdi se svojí manželkou,” odpověděla příkře.

„Žádnou nemám,” odpověděl Honza. „Tedy přesněji řečeno už brzo žádnou mít nebudu.”

Soňa se na něj nedůvěřivě podívala.

„Vy se rozvádíte?” zeptala se nevěřícně.

„Jo,” odpověděl Honza stručně.

„To jste to teda vzali dost zkrátka! Brali jste se teprve někdy předloni, ne?”

„Jo, nebyli jsme spolu ani dva roky.”

„A co se stalo, že už jdete od sebe?”

„Pojď se mnou na to kafe a dozvíš se to,” odpověděl Honza.

Soňa zaváhala, svoji minulost v sobě neměla zdaleka uzavřenou a bála se jitřit staré rány. Na druhou stranu ale byla zvědavá.

„Tak jdeme,” řekla a ukázala na kavárnu na protější straně ulice.

„Fajn,” usmál se Honza a vzal ji za ruku.

„Jak jsi mě vůbec našel?” zajímala se Soňa.

„Přes Helenu, ale nic jí prosím tě nevyčítej,” odpověděl Honza. „Dlouho mi o tobě nechtěla nic říct, páčil jsem to z ní celou věčnost.”

Usadili se v kavárně a objednali si. Než je servírka obsloužila, měla Soňa dost jasnou představu o průběhu Honzova krátkého manželství.

„To ti to teda zrovna moc nevyšlo,” konstatovala zamyšleně, zatímco míchala kávu. „Ale proč sis přišel vylít srdce právě mně?”

„Ty nevíš?” odpověděl Honza otázkou a zadíval se jí zpříma do očí. „Potřebuju zjistit, jestli bys byla ochotná ujmout se jednoho životního ztroskotance.”

Soňa sklopila hlavu a rozpačitě se kousla do rtů. Až moc dobře si uvědomovala, že když Honzu poznala, byla životním ztroskotancem ona sama. Po Patrikově tragické smrti si vůbec nedovedla představit, že by se ještě někdy mohla radovat ze života. Honza však dokázal nemožné, svou nekonečnou trpělivostí a obětavou pomocí ji vytáhl z péče psychiatrů a staral se o ni tak pečlivě, až se do něj nakonec zamilovala až po uši. Stačil však jeho drsný pád na lyžích a rázem se všechno změnilo. Při pohledu na jeho kotrmelce se jí vrátily vzpomínky na Patrikovu nešťastnou smrt a uvědomila si, že zrovna tak by mohla přijít i o něj. Takové poznání ji tenkrát tak zdrtilo, že už o něm nechtěla ani slyšet.

Možná jsem tím sama přispěla k tomu, že se vrhnul do manželství s Gábinou, říkala si. Ta ho pak stáhla až na dno a kvůli ní teď potřebuje pomocnou ruku on sám. Nastal snad čas, abych mu splatila svůj dluh? Jenže co když se podobná situace bude opakovat? Potřetí už bych to nepřežila.

„To nejde, Honzo!” zavrtěla odmítavě hlavou.

Honza si povzdychl.

„Vadí ti, že mám dluhy a jdou po mně exekutoři?” zeptal se tiše.

„To ne,“ odpověděla Soňa. „Ale minule jsem se z toho dostávala řadu měsíců a příště už bych to nezvládla.”

„A když se ti zaručím, že se taková věc už nikdy nebude opakovat?”

„To přece nemůžeš vědět dopředu!”

„Ale můžu!” odpověděl Honza a vzal ji za ruku. „Dám si teď zatraceně pozor, abys kvůli mně neuronila už ani jednu jedinou slzičku.”

„Ne, Honzo, já už se bojím,” řekla Soňa a stáhla ruku zpátky. „A nechci strávit zbytek života ve strachu.”

„A když budeš s někým jiným, tak se o něj snad bát nebudeš?” namítl Honza. „Pokud ho budeš mít ráda, tak o něj přece taky budeš mít strach, ne?”

„To vím taky, a právě proto nikoho nehledám,” odpověděla Soňa. „Na samotu už jsem si zvykla a docela mi vyhovuje.”

Honza na ni vrhnul přezíravý pohled.

„Nesmysl!” řekl důrazně. „Tuhle pohádku si vyprávěj kolegyním v práci anebo holubům na střeše, ale ne mně. Na to tě znám moc dobře a vím, že holka jako jsi ty, nemůže žít singl.”

Soňa zčervenala.

„Ale může,” řekla tiše. „Od našeho rozchodu jsem sama a přece víš, kolik už je to let.”

„Dobře, řeknu to teda jinak! Holka jako ty může žít singl, ale rozhodně jí to nevyhovuje a časem jí to začne pořádně lézt na mozek. A to mi nevymluvíš!”

Soňa si uvědomovala, že má Honza pravdu, a v rozpacích sklopila hlavu.

„Řekni mi, máš mě ještě aspoň trochu ráda?” zeptal se Honza a znovu ji vzal za ruku.

„Po těch letech? To si dost fandíš, ne?”

„Zase tak moc ne,” odpověděl Honza. „Mě to totiž taky ještě nepřešlo a ani moje manželství na tom moc nezměnilo.”

„Honzo, pochop konečně, že já se prostě bojím jít do toho znova! Jsi sportovec tělem a duší a k tomu určitá dávka nebezpečí patří. Pořád bych se o tebe musela bát a to nechci.”

„Neblázni, Soňo, nejsem přece horolezec ani nejezdím rallye,” vymlouval jí to Honza. „Chci se teď sice vrátit zpátky do školy, ale co by se mi tam asi tak mohlo stát? Leda snad, že bych se vysílením zřítil z bradel, kdybys mě v noci moc zničila,” řekl a významně na ni mrknul. „Copak už jsi zapomněla, co všechno jsme spolu kdysi vyváděli?”

Soně se okamžitě vybavil největší trapas, který spolu zažili a zčervenala jako pivoňka.

„Ne!” vyprskla. „Na ten den, kdy tě tvoje maminka našla v poutech a s roubíkem v puse do smrti nezapomenu.”

„Máma určitě taky ne,” zasmál se Honza. „Moje nádobíčko sice kdysi vídala dost zblízka, ale když mi vyměňovala pleny, erekci jsem ještě neměl.”

„Mám ji pořád před očima, jak tam chudák zhrouceně sedí nad tou skleničkou,” řehtala se Soňa.

„Dneska už se tomu smějeme, ale tehdy mi do smíchu moc nebylo,” přiznal Honza. „Máma se pak ke mně chovala jako k vyvrheli, ještěže táta měl pro nás pochopení.”

„Já jsem si zase dělala starosti, jestli po tom šoku budeš vůbec fungovat jako chlap!”

„Toho já jsem se nebál,” řekl Honza. „Věděl jsem, že ty bys ho postavila i mrtvole.”

Soňa zrudla.

„Nepřeháněj!” protestovala.

„Vůbec nepřeháním,” řekl Honza. „Zážitky s tebou si uchovávám v paměti jako nejvzácnější poklad. Dlouho jsem pak hledal druhou takovou, ale bohužel jsem nepochodil. Pak už mi bylo skoro jedno, kterou si vezmu.”

„Neplácej hlouposti! Přece by sis nevzal holku, kterou bys neměl rád!”

„Měl jsem ji rád,” připustil Honza, „ale s tím, co jsem cítil k tobě, se to vůbec nedalo srovnat. Nejvíc byl ten rozdíl znát v posteli, připadala mi

jako líná řeka v deltě, kdežto ty jsi horská bystřina, co se řítí střemhlav do údolí.”

Soňa na něj vytřeštila oči.

„Kde jsi tohle proboha sebral?” rozesmála se.

„Nemám tušení,” odpověděl Honza. „Ale když bude nejhůř, vymačkám ze sebe snad i Máchův Máj.”

Pohladil ji po tváři a zadíval se jí do očí.

„Zkusíš to se mnou ještě jednou, Soničko?” zeptal se prosebně. „Slibu - ju ti, že na sebe budu dávat pozor, a až se nám narodí první dítě, uvidíš sama, že máš vedle sebe toho nejzodpovědnějšího člověka na světě.”

Soňa překvapeně zamrkala.

„Nebereš to trochu moc hopem? Ještě ses nestačil ani rozvést a už mluvíš o dítěti se mnou?”

„Tomu se nemůžeš divit,” řekl Honza. „Toužím po něm už od toho momentu, kdy jsem tě loni uviděl s Denisou a Nikolkou,” odpověděl Honza. „Nedovedeš si vůbec představit, jak děsně mi bylo líto, že nejste moje rodina.”

Soňa se na něj zamyšleně dívala. Vstoupit podruhé do stejné řeky se bála, ale samotářského života už měla po krk, to Honza odhadnul dobře. Loni oslavila třicítku a biologické hodiny jí tikaly čím dál hlasitěji. Navíc se jí neskutečně stýskalo po malých neteřích, se kterými Heleně pomáhala od jejich narození a v poslední době je vídala jen sporadicky. Založit si vlastní rodinu s mužem, kterého ani po několika letech nedokázala vymazat z paměti, to byla hodně lákavá představa.

,, Jsi tak krásná, Simonko,” šeptal Adam.

Rozepnul jí podprsenku, nedočkavě hladil její mladé tělo a líbal jí vztyčené bradavky. Simona ho objímala a slastně vzdychala. Zatím měla na muže smůlu, ale teď to vypadalo, že ji konečně potkalo štěstí a má v posteli muže, na kterého tak dlouho čekala. Pravda, není už sice nejmladší, ale pořád vypadá dobře, a jak je vidět, je docela ve formě. Hned poprvé jí to udělal tak, jako ještě nikdo před ním, a jestli je pravda, že se rozvádí, je to přímo terno. Auto, oblečení a ostatní luxusní věci svědčí o tom, že je ve vatě, a jestli k sobě hledá atraktivní protějšek, neškodilo by dát mu nenápadně najevo, že jeho hledání je u konce.

„Adame, miláčku, nepřestávej!” zavzdychala.

Její zavzdychání Adamovi bolestně připomnělo Evu. Zavřel oči, ale moc si tím nepomohl, okamžitě měl před očima Evu jako živou. Honem oči zase otevřel, laskal Simonina ňadra a klín a dychtivě si prohlížel její dokonalé křivky. Byla nejmíň o deset let mladší než Eva a vypadalo to, že nebude žádná puritánka. Ale na zjišťování jejích zkušeností s milostnými radovánkami je zatím čas, ty může podrobněji zkoumat až při druhém kole. Teď se hlavně potřeboval co nejdřív uvolnit. Nejradši by se na ni vrhnul a skóroval co nejrychleji, ale nechtěl před ní vypadat jako sobecký hulvát. Simona naštěstí nepatřila mezi ženy, které svého vrcholu dosahují jen obtížně. Stačilo pár minut a už se neslo místností její tlumené sténání. Pak se mohl konečně starat jenom o sebe, ale konec přišel o dost dřív, než by si přál. Jeho hlasité hekání a blažený výraz ve tváři vyloudily na Simonině tváři spokojený úsměv.

„Jsi skvělá,” pochválil ji a s úlevou se převalil vedle.

„Ty taky,“ zahihňala se. „Až na ten spěch.”

„Promiň, ale moc jsem to potřeboval,” omlouval se. „Málem už jsem zapomněl, jak se to dělá.”

„To by byla škoda,” chichotala se Simona a otočila se k němu. „Potřebuješ asi víc trénovat. Kdypak si to rozdáme příště?”

„Jen co si trochu vydechnu.”

„Ale ne, takhle jsem to nemyslela! Chtěla jsem vědět, kdy se spolu zase sejdeme!”

„To zatím nevím, ještě se domluvíme.”

„Nechceš si o víkendu někam vyrazit?”

Adam zrozpačitěl.

„O víkendu ne, Simonko, to budu mít u sebe děti.”

„Zase? Vždyť jsi je měl už minule, ne?”

„Měl, ale chci si je vzít i teď, moc mi oba chybějí.”

„A já ti chybět nebudu?” zeptala se Simona uraženě.

Adam se k ní naklonil a políbil ji.

„Samozřejmě že budeš, ale my se přece spolu můžeme sejít kdykoliv jindy.”

„Nelíbí se mi, že jim dáváš přednost přede mnou!” zamračila se Simona.

Adam si povzdychl.

„Nedávám jim přednost, jenom se snažím rozdělit svůj čas mezi tebe a svoje děti.”

„Ale já se o tebe nechci dělit, chci tě mít jenom pro sebe.”

„To ale bohužel nejde! Jednou ty děti mám a to, že jsem se rozešel s jejich matkou, na tom nic nemění.”

„Ta byla ale už druhá, viď?” řekla jízlivě Simona. „Nestřídáš ty manželky nějak moc často?”

„Taky z toho nemám žádnou radost, ale prostě mi to ani s jednou z nich nevyšlo,” řekl podrážděně Adam.

„A na čí straně je podle tebe chyba?”

Adam si znovu povzdychl.

„Nechceš toho nechat?” zeptal se prosebně.

„Ne, chci si v tom udělat jasno. Tak proč se rozvádíte?”

„Byla mi nevěrná.”

„Vážně?” žasla Simona a pak se zachichotala. „To si teda dovolila dost! A to je tak nenasytná, nebo jsi ji zanedbával?”

„Na to se mě neptej.”

„A proč ne?”

„Protože na to nechci odpovídat!”

„Aha, takže jsi ji zanedbával!”

„Simono, prosím tě, nech už toho!”

Z jeho podrážděného tónu Simona pochopila, že přestřelila, a zařadila zpátečku.

„Dobře,” ustoupila. „A co takhle strávit víkend ve čtyřech?” navrhla po chvíli. „Předškoláci přece chodí brzo spát, večer je uložíme a noci budeme mít jenom pro sebe.”

„Ne, to ne. Nechci, aby o tobě věděli, připadá mi to moc brzo.”

„Jak brzo? To mám jako počkat, až se milostivě rozhodneš, jestli si mě necháš, nebo co?”

„Simono, znova tě prosím, abys s tím přestala, nechci se o tom ted bavit.”

„A proč ne?”

„Známe se moc krátce a ani my dva zatím nevíme, jak se to mezi námi vyvine. Tak proč zbytečně plést hlavu dětem!”

Mladé a hezké Simoně sebevědomí rozhodně nechybělo, a přestože se jí podstatně starší Adam jevil jako výhodná partie, chtěla mu dát najevo, že i ona zná svou cenu.

„Pokud mě chceš poslat k vodě, tak mi to laskavě řekni rovnou, nerada bych s tebou ztrácela čas.”

„Ale to přece neříkám!” odpověděl Adam.

„No proto!” řekla spokojeně Simona. „Ale pokud to se mnou myslíš vážně, jednou nás stejně budeš muset seznámit. Jenom doufám, že je ta tvoje nebožka nebude proti mně nějak navádět, úplně stačí, že mi je vždycky hodí na krk. Kdyby se na mě ještě k tomu měly koukat skrz prsty, to už by bylo trochu moc.”

Adam beze slova vstal a začal se oblékat.

„Co to děláš?” podivila se Simona.

„Už musím jít,” řekl Adam.

„Já jsem si myslela, že tady zůstaneš do rána!”

„Nemůžu, právě jsem si vzpomněl, že musím ještě něco zařídit.” Dooblékl se, vrátil se k posteli a políbil ji.

„Tak ahoj,” rozloučil se.

„Ahoj,” řekla udiveně. „Zavoláš mi?“

Adam si s odpovědí dával na čas.

„Jo, nějak se ozvu,” odpověděl konečně a rychle pospíchal pryč.

Už se nemohl dočkat, až od ní bude co nejdál.

Marek pečlivě studoval finanční výsledky za první čtvrtletí a s potěšením zjišťoval, že vypadají nad očekávání dobře. Zvedl se a šel za svým společníkem, aby mu alespoň trochu zvednul náladu. Předpokládal, že i jeho zastihne nad analýzou výsledků, Adam však místo toho upřeně zíral na cosi barevného ve své ruce.

„Co to máš?” zeptal se zvědavě.

„Poukaz na plavbu po Středozemním moři,” odpověděl Adam.

„Ty se tam chystáš?” podivil se Marek.

Adam s povzdechem zavrtěl hlavou.

„Už ne,” odpověděl. „Původně to byl dárek pro Evu k jejím narozeninám, ale teď nevím, co s ním.”

V Markovi se sevřelo srdce.

„Já ti poradím,” řekl tiše. „Zapomeň na to, co se stalo a vezmi ji tam.” „Zbláznil ses?” vyletěl Adam. „Za to, co provedla, ji mám ještě odměnit? Nikdy!”

Marek sevřel rty.

„Tak co s tím budeš dělat?”

„To právě nevím,” odpověděl Adam. „Nechceš ho náhodou ty? Mohli byste jet s Martinou místo nás.”

Svou nabídkou Markovi skoro vyrazil dech.

„My dva?”

„A proč ne?” divil se Adam. „Co na mě tak vyjeveně civíš?”

My jsme ti zničili manželství a ty nás za to pošleš na dovolenou, říkal si omráčený Marek.

„Překvapilo mě to,” zamumlal.

„A proč? Jsi přece můj nejlepší kamarád, tak čemu se divíš?”

Marek vyletěl z křesla a zamířil k oknu. Adam se za ním udiveně díval. „Co je ti?”

„Vestoje mi to lip myslí,” odbyl hó Marek a zády k němu se pokoušel zvládnout bouři, která se v něm momentálně odehrávala.

Kdybych si to od něj vzal, musela by mě hanba fackovat od rána do večera. A Martina? Ta si to teprve nezaslouží, leda snad, že bych využil příležitosti a někde ji tam utopil. Ale na to by tam asi bylo zbytečně moc svědků.

„Tak co?” naléhal Adam.

„Ne, díky,” odmítl Marek. „Martina trpí mořskou nemocí a stejně už jsme si něco naplánovali.”

„To je škoda,” řekl Adam zklamaně. „Zkusím se zeptat sestry, jestli by o to neměli se švagrem zájem.”

„A co tam vzít nějakou jinou? Žádná nová není na obzoru?” vyzvídal Marek a pomalu se vracel na své místo.

„Je, ale nevypadá to, že by z toho něco bylo. V posteli je dobrá, ale to je asi tak všechno.”

„Takže na tu plavbu ji s sebou vzít nechceš?”

„Ne,” odpověděl Adam. „Myslela by si, že už je ruka v rukávě, a pak bych se jí nezbavil.”

„A kdy ta loď vůbec vyplouvá?”

„V polovině června,” odpověděl Adam a potřásl hlavou. „Kdybys věděl, s jakou péčí jsem to vybíral! Jen si poslechni ty zastávky! Mallorca, Barcelona, Marseille, Monako, Řím, Neapol! Víš, jaká to bude nádhera?”

„Znova ti říkám, abys tam jel s Evou.”

„To jako myslíš, že si máme po svatební cestě dopřát ještě rozvodovou?” zeptal se ironicky Adam. „Děkuju, nechci, ta mrcha proradná si to nezaslouží.”

„Nenadávej jí,” napomenul ho tiše Marek. „Je tak krásná a pořád tak sexy! Přece víš, kolik mužských se kolem ní vždycky točilo. Jestli podlehla jenom jednomu, zaslouží si spíš uznání.”

„To určitě! Ještě jí za to poděkuju!” vzplanul Adam. „Ale řeknu ti, stejně by mě zajímalo, kdo to byl. Tebe nikdo nenapadá? Nikdy sis nevšimnul, že by se kolem ní motal někdo víc než ostatní?”

„O nikom nevím,” odpověděl Marek.

Adam se na něj zkoumavě podíval.

„Víš, že jsem podezříval dokonce i tebe?” řekl.

Pod jeho upřeným pohledem měl Marek co dělat, aby se neprozradil. Dobře věděl, že nesmí vzbudit ani stín podezření a s vynaložením všech sil se dokonce dokázal zasmát.

„Mě? Proboha proč mě? Teda ne že bych nechtěl, ale Eva o mě bohužel nikdy neměla zájem.”

„To vím a taky se mi nemáš proč mstít, proto jsem tě vyškrtnul,” řekl Adam.

Marek zpozorněl.

„Cože? Mstít? Slyšel jsem dobře?”

„Jo, slyšel. Eva se totiž hájila tím, že ji ten šmejd sbalil proto, aby se mi pomstil.”

Proč já vůl jsem sem dneska chodil, nadával si Marek.

„A za co by se ti kdo měl mstít?” zeptal se, aby Adamovi nezačalo vrtat hlavou, proč se na to neptá.

„To bych taky rád věděl! Ať jsem vzpomínal, jak jsem vzpomínal, na nikoho jsem nepřišel.”

„Třeba tě ještě někdo napadne.”

„Těžko, lámu si s tím hlavu už pár dní,” odpověděl Adam.

„Tak si to nech na doma,” doporučil mu Marek. „Teď bych se rád konečně dostal k tomu, kvůli čemu jsem za tebou vlastně přišel. Už ses díval na ty výsledky za první čtvrtletí?”

„Jo, díval.”

„Vypadají slibně, co říkáš?”

„Taky si myslím.”

Začali pak spolu detailně rozebírat jednotlivé položky a oba se shodli na tom, že to nejhorší má jejich společnost pravděpodobně už za sebou. Jakmile skončili, prchal Marek do své kanceláře tak rychle, jako kdyby časované bombě za jeho zády zbývaly do výbuchu už jenom poslední vteřiny.

Evě nastaly hodně krušné časy. Teprve teď, kdy byla od rána do večera v jednom kole, si plně uvědomovala, v jakém pohodlí si donedávna žila. Každodenní povinnosti zvládala jen s vypětím všech sil, hlavně proto, že byla psychicky úplně na dně, a k jakékoliv práci se musela doslova nutit. Připadala si jako vyvrhel, kterým všichni opovrhují, a svou osamělost nesla velmi těžce. Momentálně s ní nemluvila ani vlastní matka a Adam veškerou komunikaci s ní omezil na esemesky týkající se vyzvednutí dětí. Také ztrátu Andrey pociťovala velmi citelně. Už léta byla zvyklá zabývat se jenom vařením a teď se najednou musela postarat ještě o nákupy, úklid a prádlo. S hrůzou zjišťovala, kolik prádla obě děti dokážou zašpinit a nad žehlením trávila celé večery. Úklid domu jí doslova naháněl husí kůži a vůbec si nedovedla představit, kde na to vezme čas a sílu. Ani obyčejný nákup potravin se většinou neobešel bez problémů. Martínek na něco takového nebyl zvyklý a svou nespokojenost dával obvykle celou dobu hlasitě najevo. S ním ostatně většinou začínaly potíže hned po ránu.

„Ne, ne, já nechci!” bránil se, když se měl obléknout, aby spolu doprovodili Sabinku do školky.

„Musíš, Martínku,” přesvědčovala ho. „Nemůžeš tady zůstat sám.”

„Chci tatínka!” vřískal.

„Tatínek tu není.”

„A proč tu není?”

Bylo to pořád dokola. Eva z toho byla každé ráno celá vynervovaná a ze školky se pokaždé vracela úplně vyřízená. Ani po návratu domů to však nebylo o nic lepší. Martínek byl zvyklý, že se maminka věnuje jenom jemu a nemohl pochopit, že teď na něj najednou nemá tolik času. Neustále si vynucoval její pozornost a ve způsobu, jak toho dosáhnout byl značně vynalézavý. Eva se utěšovala tím, že se to časem zlepší, není přece jediná samoživitelka a ostatní ženy v podobné situaci to taky musejí nějak zvládat, ale momentálně neviděla ani světélko na konci tunelu. O žádné pomocnici však zatím neuvažovala, chtěla počkat, až jak dopadne při majetkovém vyrovnání. S tím Adam kupodivu nepospíchal, zatím platil veškeré náklady spojené s provozem domu, a dokonce jí ani nezablokoval přístup na společný účet. Brala to jako projev jeho důvěry a nechtěla ji zneužívat přehnaným utrácením. Jeho právník ji zatím kontaktoval jen jednou a žádné konkrétní datum dalšího jednání jí ještě neřekl. Zatím tedy vyčkávala a zhoršení své situace přijímala jako zasloužený trest za svoji lehkovážnost. Hůř než ona na tom však byly děti, ty ji nepřestávaly zasypávat neustálými dotazy. Se změněnou situací se odmítaly smířit a obzvlášť večer se tatínka tvrdě dožadovaly.

„Proč za námi nepřijde tatínek?” vyptávala se Sabinka. „Chtěla jsem mu ukázat ten obrázek, co jsem nakreslila ve školce.”

„Ukážeš mu ho v sobotu,” odpověděla jí maminka.

„A proč nemůžu dneska?”

„Protože dneska sem nepřijde.”

„A proč sem nepřijde?”

Protože se zlobí na maminku, odpověděla jí v duchu Eva.

„To nevím, Sabinko,” odpověděla dcerce vyhýbavě.

„Tak já se ho v sobotu zeptám a třeba sem potom přijde,” zadoufala Sabinka a Eva si jen tiše povzdechla.

„Já chci tatínka!” dožadoval se pro změnu při koupání Martínek. „S tím je legrace!”

„Tatínek tu dneska není, vykoupe tě v sobotu.”

„A proč až v sobotu?”

Podobné rozhovory se odehrávaly dnes a denně a Evu doslova ubíjely. Než dala děti spát, byla vždycky úplně vyřízená a nekonečné hromady nevyžehleného prádla pravidelně skrápěla vlastními slzami.

Adam zatím seděl sám ve vzorně uklizeném a nepřirozeně tichém pokoji a pomalu popíjel druhou skleničku.

Mám zajet za Simonou, nebo se radši poohlídnout jinde, přemýšlel.

V posteli je dobrá, to jo, ale jako matku si ji vůbec nedovedu představit, vztah k dětem teda rozhodně nemá. Možná je to tím, že je ještě tak mladá, nebylo by lepší najít si nějakou starší? Jenže ta by mě zase možná brzo tlačila do vlastního dítěte, což mě teda ani trochu neláká. A ať už jí bude, kolik chce, žádná určitě nebude odvázaná ze dvou cizích dětí! Určitě na ně bude žárlit a vyčítat mi čas, co s nimi strávím. A jak se na ni budou tvářit Sabinka a Martínek, to je další otázka. Těžko můžu předpokládat, že si s ní sednou tak jako kdysi Eva s Dominikem.

„Proboha, Dominik!” zaúpěl nahlas.

Na toho jsem úplně zapomněl! Sice sem teď jezdí jenom občas, ale až zjistí, že má další macechu, dá mi to určitě pěkně sežrat. A pokud tu bude předvádět to, co minule, každá ho po dvou dnech vynese v zubech.

Nalil si další skleničku a zoufale si povzdychl.

Tři děti mám a nebydlí se mnou ani jedno! To jejich brebentění mi šlo vždycky tak na nervy… Co bych za něj teď ale dal, to ticho mě přímo drtí.

Nesnesitelné ticho najednou přerušilo zazvonění telefonu.

„Co chceš?” ohlásil se rozmrzele, když na displeji uviděl, že mu volá Renata.

„Stalo se ti něco?” zeptala se Renata, zaskočená jeho nezvyklým ohlášením.

„Ne! Co jsi chtěla?”

„Potřebuju s tebou něco projednat,” odpověděla Renata. „Nebudeš sem mít teď někdy cestu?”

„Ne, v nejbližší době určitě ne. O co jde?”

„O Dominika.”

„O Dominika?” zpozorněl Adam. „Stalo se něco?”

„Jemu nic, neboj, ale já bych potřebovala, aby sis ho příští školní rok vzal k sobě.”

Adam rázem vystřízlivěl.

„Cože? Co tak najednou?”

„V létě se budu stěhovat za prací.”

„Už zase? A proč si ho nevezmeš s sebou?”

„To právě zatím nejde, stěhuju se totiž do Londýna.”

Adam nevěřil svým uším.

„Do Londýna? A co Pavel?”

„Ten zůstává tady. Neumí tak dobře anglicky a taky nechce odjet kvůli Michalovi.”

„A jak dlouho tam budeš?”

„To ještě nevím, klidně se může stát, že tam zůstanu natrvalo.”

Adam polkl.

„A co po mně teda vlastně chceš?”

„Jak jsem říkala, potřebuju, aby sis vzal Domču na rok k sobě. Anglicky se sice už pár let učí, ale na výuku v angličtině by mu to zdaleka nestačilo,” odpověděla Renata. „Mám ale možnost přihlásit ho od září u vás na jednu mezinárodní školu, kde učí rodilí mluvčí. Ředitel mě ujistil, že za ten rok se anglicky naučí tak dobře, že pak bude moct klidně odjet za mnou a pokračovat ve studiu v Londýně.”

Adam se z toho nemohl vzpamatovat.

„A co já? Jak se s ním pak uvidím já?”

„Můžete spolu mluvit přes Skype a občas za tebou taky přiletí. Let trvá sotva dvě hodiny, bude u vás dřív, než když jel autobusem nebo vlakem odtud.”

Adam si pomalu rovnal všechny nové informace v hlavě.

„Takže ses vykašlala na Pavla a zase jsi dala přednost kariéře?”

„Nemůžu za to, že Pavel se mnou nechce jet,“ bránila se Renata. „A tohle je nabídka, která se neodmítá.”

„Jenom abys jednou nelitovala! Kariéra není všechno.”

„To nech na mně, hlavně mi řekni, jestli se o Domču ten rok postaráte. Vím, že máte dvě děti, ale když je Eva doma, měla by to zvládnout. Je mu už skoro patnáct, většinu věcí si zařídí sám, ale dohled potřebuje jako sůl. A na druhou stranu vám může večer třeba pohlídat děti a vy si budete moct vyrazit na večeři nebo někam za kulturou. Tak co ty na to?”

„Já nevím,” vypravil ze sebe konsternovaný Adam.

„A můžeš se prosím tě zeptat Evy, co by tomu říkala?”

„Nemůžu, není doma,” zavrčel Adam.

„Aha, tak mi zavolej, až si to s ní probereš. A všechny od nás pozdravuj,” loučila se Renata.

Omráčený Adam nechal vyklouznout telefon z ruky a třeštil oči na protější křeslo.

To je teda nadělení, říkal si. Proboha, co já budu dělat? Bál jsem se, že neseženu ženskou, která bude ochotná postarat se o víkendech o dva předškoláky, a teď se mi sem ještě ke všemu nastěhuje puberťák? Mám si hledat novou manželku, nebo spíš chůvu? Asi bude nejlepší dát si inzerát: Hledám náhradní matku pro tři děti. Značka: Kvalitní sex odměnou!

Vztekle popadl skleničku a znovu se napil.

Zatracená práce, tohle se mi nemělo stát, ve vlastním domě budu jako v pasti. Budu se bát strávit noc někde jinde, aby toho Dominik hned nevyužil a neuspořádal mejdan, a ani si nebudu moct přivést žádnou ženskou sem. Kdoví, jak dlouho mi bude trvat, než narazím na takovou, která by mi aspoň trošku vyhovovala, a jak bych před Dominikem vypadal, kdyby viděl, jak je střídám!

Držel si hlavu v dlaních a zoufale přemýšlel.

Jedině snad, že bych nějakou našel dřív, než se sem Dominik přestěhuje, jenže za tak krátkou dobu těžko najdu vyhovující partnerku. A když se mi to nepodaří, co si tady pak s Dominikem sám počnu? Vracím se až večer, vyrůstal by tu skoro bez dozoru! Co kdyby začal kouřit, pít anebo fetovat? A kdoví, co by se tu mohlo dít, až bych byl přes noc třeba na služební cestě! Už v Řecku jsem viděl, jak čile se má k světu!

Vzteky bouchl do opěradla křesla.

Renata je ta poslední, komu bych se chtěl svěřovat s tím, co se mi stalo. Rozvedla se se mnou kvůli tomu, že jsem ji podváděl, a až zjistí, že teď Eva zahnula mně, bude se smát ještě v Londýně.

Na uklidnění si nalil další skleničku a pomalu popíjel. Moc mu to však nepomáhalo a propadal čím dál větší malomyslnosti.

„Evo, Evo, co jsi mi to jenom provedla!” zakvílel nahlas. „Kde já teď najdu druhou takovou, jako jsi ty?”

A nemilosrdný osud ho nešetřil. V pátek v poledne mu přišla esemeska od sestry.

Ahoj Adame, můžeš mi prosím tě večer zavolat? Jana

Pokud Jana něco chtěla, obvykle mu volala rovnou. Její nezvyklá prosba ho proto trochu vystrašila a byl z ní celý nesvůj.

„Co se děje, Jani? Snad není něco s mámou!” volal hned, jakmile se vrátil domů.

„Ne, máma je v pořádku,” odpověděla Jana ztrápeným hlasem.

„Tak proč jsi mi nezavolala rovnou?”

„Chtěla jsem, aby u našeho rozhovoru byla i Eva,“ odpověděla Jana.

Adam polkl.

„A proč?”

„Protože se s vámi potřebuju poradit,” odpověděla Jana. „Lucka nám zase dává pořádně zabrat.”

„Ale copak? Přestala jíst nebo stůně po Radkovi?”

„Cpe se jako nezavřená a k Radkovi se vrátit nechce.”

„Tak v čem je problém?”

„Čeká s ním dítě.”

„Cože?” vyjevil se Adam. „A to zjistila až teď?”

„Ne, ví to už někdy od ledna. Nám ale schválně nic neřekla, protože se bála, že ji budeme nutit, aby šla na potrat.”

„To byste přece neudělali!”

„Asi ne, ale já už ani sama nevím, co vlastně chci,” odpověděla Jana a Adam podle hlasu poznal, že nemá daleko do pláče. „Řeknu ti, že nám všem už docházejí síly! Co se nás ta holka v posledních letech natrápila, tomu by nikdo nevěřil.”

„Jen klid, Jani,” uklidňoval ji Adam. „To se nějak vyřeší, uvidíš!”

„Snad, ale jak? To je zatím ve hvězdách!” zoufala si Jana. „Dej mi prosím tě k telefonu Evu, chtěla bych vědět, co si o tom myslí.”

Adam se vyplašil.

„Eva není momentálně doma,” odpověděl.

„Sakra, to je smůla!” zaklela sestra. „A kde je?”

„S kamarádkami na babinci,” plácnul Adam první věc, která ho napadla.

„Aha, tak to ji nebudu rušit. Vyřiď jí, prosím tě, ať mi zavolá, až se vrátí.”

„Já ale nevím, kdy se vrátí, nejspíš dost pozdě.”

Zklamaná Jana chvíli přemýšlela.

„Tak víš co? Na potrat už je stejně pozdě, tak asi nemá cenu řešit to po telefonu. Počkám, až sem přijedete na Svátek matek, a probereme to všichni společně.”

Adam polkl.

„Svátek matek?” opakoval vyděšeně.

„No jistě!” opakovala udiveně Jana. „Bude už za tři neděle! Ty jsi na něj tentokrát zapomněl, vid?”

„Ale nezapomněl, jenom ještě nevím, jestli přijedeme.”

„Proč byste nepřijeli?” zhrozila se Jana. „My s vámi napevno počítáme, a hlavně jak slyšíš, potřebujeme pořádně vyzpovídat Evu!”

„A proč zrovna Evu?”

„Má na tyhle věci nosvysvětila mu Jana. „Minule byla z nás jediná, kdo správně odhadnul, jak to mezi Luckou a Radkem dopadne.”

Adam si tiše povzdechl.

„Já ještě fakt nevím, Jani.”

Jana měla sice svých starostí až nad hlavu, ale evidentní zoufalství v jeho hlase jí přesto neušlo.

„Děje se u vás něco?” zeptala se podezíravě.

„Ne, všechno je v pořádku,” zapíral Adam.

„To jsem ráda,” oddechla si Jana. „Snad aspoň vy si na tu slávu přivezete dobrou náladu.”

Adam se zarazil.

„Slávu? Jakou zase slávu?”

„Přece na Dominikovy narozeniny! My teď sice na slavení moc náladu nemáme, ale Dominik za naše problémy nemůže a patnáct je mu jenom jednou. A taky Evě musíme konečně popřát, když se ta její oslava kvůli nemoci na poslední chvíli zrušila.”

Adamovi bezvládně klesla hlava dozadu.

„Dobře, Jani, budeme s tím počítat,” řekl z posledních sil.

„Vážně ti nic není?”

„Ne, jenom si potřebuju odpočinout, měl jsem toho v práci moc.”

„Tak to už tě radši nebudu zdržovat,” loučila se Jana. „Měj se hezky a všechny od nás pozdravuj.”

„Ahoj.”

Už podruhé v krátké době nechal Adam vyklouznout telefon z bezvládné ruky a vytřeštěně zíral na protější křeslo.

Tohle už je snad spiknutí! Copak se všichni zbláznili, že zrovna teď shánějí Evu? To je pro všechny tak nepostradatelná?

Ať namáhal mozek sebevíc, východisko z pasti, ve které se tak znenadání ocitl, nenacházel. Nebyl si jistý, jestli by se mu podařilo Evu přemluvit, aby s ním jela, ale i kdyby byla ochotná u jeho příbuzných sehrát divadlo, ničemu by to stejně nepomohlo. Museli by přijet bez dětí, protože těm se pusa zavřít nedá a už při vystupování z auta by nejspíš hlásily, že maminka a tatínek už nebydlí spolu. Měl by asi na rovinu přiznat, jak se věci mají, ale do toho se mu nechtělo už vůbec. Moc dobře věděl, že na rozdíl od Renaty, která nikomu z jeho příbuzných k srdci moc nepřirostla, Evu mají všichni rádi. Až se dozvědí, co se stalo, určitě si ho pěkně podají. Rozhodně se nespokojí s vysvětlením, že ji vyhnal, protože mu byla nevěrná, ale budou mu určitě klást spoustu nepříjemných otázek a donekonečna se ho vyptávat, čím vším on sám přispěl k tomu, že něco takového udělala.

„A neměli by nakonec pravdu?” zaúpěl nahlas. „Vždyť jsem ji k tomu možná vážně dohnal já sám! A nikomu z nich nemůže chybět tak moc, jako chybí mně!”

,,Ahoj, Evo!” volala Helena a z jejího hlasu bylo patrné, že nevolá jen z dlouhé chvíle.

„Co se stalo?” polekala se Eva.

„Šárka porodila!”

„Cože, už teď?” vyjevila se Eva. „Vždyť měla termín až někdy v červnu, ne?”

„To měla, ale ta její Terezka asi hodně pospíchala na svět a narodila se o dva měsíce dřív.”

„No nazdar!” zhrozila se Eva. „A jak na tom je?”

„Snad celkem dobře,” odpověděla Helena. „Aspoň doktoři prý tvrdí, že bude v pořádku.”

„Aspoň že tak,” oddechla si Eva. „A co Šárka?”

„Ta je taky oukej.”

„A stihla vůbec dojet do porodnice?”

„Stihla, ale přijela na poslední chvíli. Přišlo prý to na ni včera po obědě, najednou se jí udělalo hrozně zle a vůbec nevěděla, co má dělat. Naštěstí byl doma ten Ondra, co ho vyvdala. Ten se tak vyděsil, že se ani nezdržoval voláním, rovnou ji posadil do auta a uháněl s ní do porodnice. A dobře udělal, tam už to šlo ráz na ráz „To měla teda kliku, že byl doma, sanitka to nemusela stihnout.”

„To jsem si taky říkala,” souhlasila Helena. „Ale on prý je teď doma pořád, připravuje se na státnice. Ale víš, co je na tom nejlepší?”

„To netuším.”

„Byl s ní u porodu.”

Eva nevěřila svým uším.

„Cože? Nevlastní syn? Děláš si legraci?”

„Nedělám! Její manžel neměl šanci to stihnout a Šárka u sebe mermomocí chtěla mít někoho z rodiny.”

Chvíli bylo ticho.

„Ty, Evo!” ozvala se pak váhavě Helena. „Pamatuješ si, jak tenkrát zrudla, když jsme se jí ptaly, kolik let je nastávajícímu tatínkovi?”

„Pamatuju,” hlesla Eva.

„A napadá tě totéž co mě?”

„Fuj!” vyrazila ze sebe procítěně Eva. „Na to nechci ani pomyslet!”

„Takže napadá!” rozesmála se Helena. „To by byl teda gól!”

„To by sice byl, ale nevíme to jistě, takže na to zase rychle zapomeň. Šárka už toho v životě zkusila dost a zaslouží si konečně trochu štěstí a hlavně klidu.”

„Máš pravdu,” uznala Helena. „Obě víme, jak dlouho a jak moc po dítěti toužila, a jestli si k němu pomohla trochu nestandardně, je to jenom její věc.“

„Přesně tak!” řekla Eva. „Nezajedeme se na ně podívat?”

„Radši ne! Terezka je určitě někde v inkubátoru a těžko k ní pustí někoho cizího. Lepší bude, když Šárce jenom zavoláme a sejdeme se s ní, až bude zpátky doma.”

„Dobře, domluveno,” souhlasila Eva. „Ale Heleno, pusu na zámek! Neměla by vědět, že nám to došlo.”

„Jasně, neboj,” odpověděla Helena a pak se zasmála. „Ale zařídila si to šikovně, jen co je pravda, podle podoby určitě nikdo nic nepozná, jablko nepadá daleko od stromu.”

„Už toho nech!” napomenula ji Eva. „Však máme obě taky máslo na hlavě.”

„Já už náhodou nemám!” ohradila se Helena. „Roman se vykašlal na Irenu a vrátil se k nám. Takže ze mě je teď zase vzorná a hlavně věrná manželka.”

„Vážně?” podivila se Eva. „A nebojíš se, že za ní občas zaskočí?”

„Dušoval se, že ne, skoro bych řekla, že ho něčím pořádně naštvala.”

„Když k ní ale nebude chodit, jak se uvidí s tím Tomáškem?”

„To bys neuhodla,” řekla Helena. „Chce si ho vzít do péče.”

„To je od něj docela drzost, ne? Co jsi mu na to řekla?”

„Zatím vyčkávám a čekám, jak to dopadne. Irena totiž dost vzdoruje.”

„To jsou mi věci!” žasla Eva. „A co Lukáš?”

„Radost z toho samozřejmě neměl, ale jelikož se náš poměr mezitím provalil v práci a hrozil mu kvůli tomu vyhazov, nakonec se s tím nějak srovnal.”

„Aspoň že tak,” konstatovala Eva a pak si tiše povzdechla. „Tak vidíš, jak se to všechno najednou otočilo, k tobě se manžel vrátil a ode mě naopak odešel.”

„Co to povídáš?” vylekala se Helena. „Adam že od tebe odešel? A kam proboha?”

„Vlastně nikam, kam by taky šel, když je tam doma,” odpověděla Eva. „Odstěhovat jsme se museli my.”

„Cože? On vás vyhnal z domu?”

„Jo.”

„A co ho to popadlo?” žasla Helena.

„Nic tě nenapadá?”

„Snad ti nepřišel na ten tvůj románek?”

„Bohužel jo,” odpověděla Eva stručně.

Dramatické okolnosti kolem svého přiznání si raději nechtěla vůbec připomínat.

„Kristepane!” lamentovala Helena. „To sis nemohla dát větší pozor? Základ nevěry přece je, že se o ní partner nesmí dozvědět!”

„Myslíš, že to nevím?” zamumlala Eva. „Ale bohužel jsem neměla to štěstí.”

„To je vidět, že jsi začátečnice a neumíš v tom chodit,” mínila Helena. „Nechat se chytit hned při první nevěře, tomu se říká smůla.”

„Povídej mi o tom!”

„A jak to vůbec snášíš?”

„Jak asi? Brečím, kudy chodím, a od rána do večera poslouchám nářek dětí, že chtějí tatínka.”

„To to nedokázal přejít aspoň kvůli nim?”

„Jako bys ho neznala! Copak Othello dokáže tolerovat nevěru? Byla jsem ráda, že mě nezabil.”

„Možná se vyzuří a nakonec zjistí, že bez tebe nedokáže žít,” snažila se ji utěšit Helena.

„To těžko,” řekla Eva. „Hned ten večer se odstěhoval z ložnice a nesměla jsem se ho už ani dotknout.”

„Chudák ublížená, hlavně jestli on má svědomí jako alabastr!”

„To nevím, ale kdykoliv se na mě podívá, jde mi mráz po zádech. Nenávidí mě zřejmě k smrti.”

„A nedáš se teda dohromady s tím druhým?”

„Ne, toho už nechci ani vidět zase já!”

„Vy jste teda trojka,” povzdychla si Helena. „Budu ti držet palce, a kdybys něco potřebovala, dej vědět!”

„Díky, až už nebudu vědět kudy kam, brnknu ti.”

V sobotu ráno byl Adam přesný jako hodinky, v devět hodin už zvonil u Eviných dveří.

„Ahoj,” pozdravil. „Jsou oba připravení?”

„Jo, jenom Martínek se ještě vrátil pro medvídka,” odpověděla sklesle Eva.

Adam kývl hlavou a už se vítal s přicházející Sabinkou.

„Ahoj, tati!” volala jásavě a hned mu skočila do náruče.

„Ahoj, ty moje sluníčko,” řekl dojatě a přitiskl si svou tvář na její.

„Tati, tati,” volal už zdálky Martínek. „Já chci taky pochovat!”

Adam postavil Sabinku na zem a místo ní zvedl Martínka.

„Tak jdeme, děti,” řekl a vzal Sabinku za ruku.

„Ahoj, mami!” pozdravily děti sborově a už se s tatínkem hrnuly ven.

„Ahoj,” řekla Eva tiše a smutně se za nimi dívala. „Dávejte na sebe pozor.”

„Budeme,” ujistila ji Sabinka.

Eva zavřela dveře, ale pak jí to nedalo, přešla k oknu a dívala se za nimi. Adam otevřel zadní dveře auta, nejdřív nechal nastoupit Sabinku a pak posadil do autosedačky Martínka. Zavřel zadní dveře a šel si sednout za volant. Kupodivu se však hned nerozjel, jak Eva předpokládala. Pokoušela se rozeznat, co se v autě asi děje, ale vytušila jenom to, že se o něčem intenzivně dohadují. Docela v ní hrklo, když Adam vystoupil a vracel se zpátky do domu. Hned se rozběhla k vchodovým dveřím a otevřela je dřív, než mohl zazvonit.

„Co se děje?” ptala se. „Něco si zapomněli?”

„Ne,” odpověděl Adam, „ale jedeme do zoo a oba chtějí, abys tam jela s námi.”

Eva užasle polkla.

„S vámi? A to by šlo?” vydechla s nadějí v hlase.

„Proč by to nešlo? Jsi snad pořád jejich máma, ne? Oba mi říkali, že jim vždycky povídáš plno zajímavostí o zvířátkách a že o to nechtějí přijít. Nic víc za tím nehledej.”

Evina naděje zase pohasla, přesto se však snažila najít v Adamových slovech nějaký skrytý význam.

„Minule jsem jim slíbil, že jim dneska splním všechno, co si budou přát,” dodal Adam, když se nemohl dočkat odpovědi. „Chtěli tohle.”

„A tobě by nevadilo, kdybych s vámi jela?” zeptala se a snažila se zachytit jeho pohled.

Vytrvale však uhýbal očima a tentokrát pro změnu nepospíchal s odpovědí on.

„Ne,” odpověděl nakonec. „Aspoň by na mě nebyli v přesile,” dodal a konečně se jí zadíval zpříma do očí.

V Evě se samým nadšením zatajil dech. Mohla by dát krk na to, že jeho oči už nejsou zdaleka tak chladné, jako byly v posledních týdnech.

„A vážně nemám za tím pozváním hledat něco víc?” zeptala se prosebně.

Adam se přímé odpovědi vyhnul.

„Laskavě to přestaň rozebírat a radši si pospěš, nebo dětem dojde trpělivost a pojedou napřed,” doporučil jí.

Eva se podívala na klíčky od auta, které držel v ruce.

„Ty jsi naučil Sabinku spojovat dráty?” usmála se.

Natáhla ruku ke klíčkům a přitom ho letmo pohladila po hřbetu ruky. Adam sledoval pohyb její ruky, ale tentokrát před jejím dotykem neuhnul.

„Ne, to naučím Martínka, až trochu povyroste,” odpověděl a přitom mu zacukaly koutky úst.

„Adame, já…”

„Přestaň konečně řečnit a radši sebou hoď!” nenechal ji domluvit. „Víš, jak nerad na kohokoliv čekám.”

„Vím!” vyhrkla Eva. „Dej mi deset minut.”

Adam se podíval na hodinky.

„Dobře, do půl na tebe počkáme,” řekl. „Ale ani o minutu víc!”

Eva na něj překvapeně vykulila oči a chtěla začít protestovat. Pak si však uvědomila, že by tím zbytečně ztrácela čas, a tryskem vyrazila do patra. Adam se pobaveně díval, jak bere schody po dvou a letí nahoru, div se nepřerazí. Chvíli poslouchal, jak nahoře zběsile pobíhá z místa na místo, pak se otočil, spokojeně si luskl prsty a vracel se zpátky do auta…

Redakce a korektury Radka Klimičková Odpovědná redaktorka Romana Jarolínová Technická redaktorka Jana Bromová Fotografie na obálce Arcangel Images Obálka Klára Šimečkové

Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 8 551. publikaci. Tisk EUROPRINT a.s.

352 stran, první vydání, Praha 2014

ISBN 978-80-204-3464-7

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese: Mladá fronta a.s. - divize Knihy

Mezi Vodami 9,143 00 Praha 4-Modřany e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 276195 na internetu: www.mf.cz,www.kniha.cz

Zlom Daniel Sodoma

V Mladé frontě již vyšlo:

SMLOUVA S ADAMEM

Prvotina české autorky, která zůstává skryta pod pseudonymem, a zároveň první díl trilogie. Je v ní vykreslen rok sexuálního zasvěcování mladé učitelky, jež plná naivity a okouzlení dosud nepoznaným světem postupně podléhá otci svého žáka. Autorka zároveň barvitě vykresluje i rodinné vztahy a milostné příhody jejích dvou kamarádek.

448 stran,

první vydání, Praha 2013, váz. 299 Kč ISBN 978-80-204-2905-6

K objednání na www.kniha.cz se slevou 25 %

SMLOUVA S EVOU

Sotva se Adamovi po prodělaném milostném karambolu podaří Evu přesvědčit, aby mu odpustila, objeví se nečekaná komplikace a jedna krize střídá druhou. Je jejich vzájemné pouto natolik pevné, aby společně překonali všechny překážky? Jakou roli v jejich vztahu sehraje žárlivost? Nenaruší jejich sexuální život Evin strach z dalšího Adamova záchvatu? Nebo Adam tentokrát udrží své emoce pod kontrolou a vše nabere nový směr? Stranou nezůstávají ani osudy Eviných kamarádek. Splní se Šárce její sen o lepším životě? Podaří se Heleně nahlédnout pod pokličku svých problémů? Život není jednoduchý ani v románu, a tak přináší řadu nečekaných zvratů…

360 stran,

první vydání, Praha 2013, váz. 289 Kč ISBN 978-80-204-3143-1

MLADA FRONTA