Dokonalá harmonie

Barbara Wood

(1999)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány pro ženy

Dokonálá Harmonie nás zavádí do světa pokročilé americké techniky a čínské alternativní medicíny.

Charlotta Lee čelí vážné krizi. Po požití bylinných přípravků vyrobených v její biotechnické firmě zemřeli tři lidé. Agenti Úřadu pro potraviny a léčiva zjišťují, že jed byl do výrobků přidán dříve, než opustily továrnu, a přicházejí závod zavřít. Biotechnologická firma Harmonie je rodinný podnik, který obchoduje s bylinnými přípravky, vyrobenými podle receptů Charlottiny singapurské prababičky a určenými k léčení těla i ducha. Původně je prodávala Charlottina babička v ulicích Čínské čtvrti v San Francisku a postupně vybudovala firmu, která zaměstnává stovky lidí. Zpráva, že s výrobky nedovoleně manipuloval někdo uvnitř rodinného podniku, má zničující dopad.

Alarmující je rovněž zjištění, že mezi obětmi existuje spojení: všechny tři patřily k Charlottiným nepřátelům. Měla tedy motiv je zabít a důkazy začínají mluvit proti ní. Kdo by mohl mít zájem zničit firmu i Charlottu osobně? A jak by překonal sofistikovaný bezpečností systém v závodě?

Když kdosi Charlottě na internetu anonymně vyhrožuje dalšími mrtvými a nutí ji do dvanácti hodin uspořádat tiskovou konferenci, kde by se přiznala k vraždám, začíná závod s časem a ona se snaží přijít věci na kloub, než zemřou další nevinní lidé. V pátrání jí pomáhá bývalý milenec, expert v oboru počítačových bezpečnostních systémů. Spolu s ní proniká do hlubin virtuálního světa i do vlastní minulosti. Ona se přitom hodně dozví o vrahovi, o sobě samé i o čínské rodové linii z matčiny strany. Toto poznání navždy změní její život.

Poutavý příběh kulturní identitě, lásce i intrikách okořeněný směsicí špičkové moderní techniky a starobylých čínských tradic.

BARBARA WOODOVÁ

DOKONALÁ

HARMONIE

Copyright © 1998 by Barbara Wood

Translation © Michaela Trubačíková, 1999

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického zhodnocení.

Z anglického originálu PERFECT HARMONY

přeložila Michaela Trubačíková

Redakční úprava Hana Porebská

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Sazba Aleš Porebski

Vydalo nakladatelství ALPRESS, s. r. o., v edici Klokan,

Frýdek-Místek, 1999

Vytiskla Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 80-7218-242-0

Milé přítelkyni Lindě s láskou

(Lucie a Ethel už navždy!)

ČÁST PRVNÍ

.

1

Palm Springs, Kalifornie, 6 hodin večer

Charlottu probudilo z hlubokého spánku řinčení telefonu.

Natáhla se po sluchátku a podívala se na budík vedle postele. Šest hodin. Pár nocí špatně spala, a tak odjela z laboratoře a natáhla se. Ke svému překvapení zjistila, že prospala celé deštivé odpoledne.

Ve sluchátku se ozval Desmondův hlas. Každé jeho slovo jí otřáslo jako výbuch bomby:

„Charlotto, měla bys hned přijet, přibyla další oběť.“

V momentě byla vzhůru. „Už třetí?“ V pokoji byla tma, a tak rozsvítila lampu na nočním stolku. „Je to moc špatné?“

„Stejné jako u předchozích dvou. Zemřela.“

Zavřela oči. Dobrotivý bože. „Už jedu.“

„Charlie, ještě něco. Před vchodem jsou demonstranti.“

Pohlédla na okno, po kterém stékaly proudy deště. „V tomto počasí?“

„Někteří drží transparenty s obrázkem z Chalk Hillu.“ Sevřel se jí žaludek. „To ne, Desmonde,“ zašeptala s úzkostí v hlase.

„Chtěl jsem tě varovat, abys nezažila moc velký šok.“

Zavěsila a rozběhla se do koupelny, jako by chtěla před Desmondovými slovy utéct. Tak oni mají ten obrázek z novin. Z nešťastné příhody ve výzkumné laboratoři v Chalk Hillu. Z případu, který ji stále budí ze spaní jako noční můra.

Když stála pod ledovou sprchou, na níž nastavila nejsilnější proud, snažila se zapudit myšlenky na Chalk Hill a vzpomínala na podivný sen, který ji přepadl během odpoledního spánku. Slyšela v něm babičku, jak jí říká: „V ženské linii pocházíme z rodu osiřelých dcer, které přišly o matku. Ale v našem životě přijde vždycky chvíle, kdy nás matky ze svého nadpozemského světa vedou. I ty, Charlotto, jednou uslyšíš hlas své matky, jako já jsem slyšela tu svou.“

„Ale jak ji poznám?“ ptala se Charlotta ve snu. „Maminka mi umřela, když jsem byla malá. Neznám její hlas.“

„Nemusíš ho znát. Srdce ti napoví.“

„A kdy se to stane?“

„Až přijde čas.“

Nebyl to jen sen. Tato věštecká slova skutečně Charlottina babička pronesla před více než deseti lety. Charlotta na ně nezapomněla, ale matčin hlas se jí ještě neozval.

Rychle vklouzla do bílé hedvábné halenky, bezového vlněného kostýmku a lodiček. Když si spínala dlouhé černé vlasy zlatou sponou, vyhlédla oknem ven a viděla, že se do pouštního údolí snáší soumrak. Z oblohy pokryté zlověstnými černými bouřkovými mraky padal hustý déšť. Na západě obzor v krátkých intervalech osvětlovaly blesky a ozývalo se rachocení hromu. Kdyby žila babička, dovedla by číst znamení. Řekla by: „Mraky jako jeřábi spěchají domů. To je dobré znamení. Čeká nás štěstí.“

Charlotta se nenaučila číst znamení, i když ji tomu babička učila. Snad už je víc Američankou, pomyslela si. Babička však zůstala Číňankou.

Přikryla si oči před oslepujícím světlem dalšího blesku a uvažovala: V Palm Springs svítí slunce tři sta třicet dní v roce. Jak by mohla být bouřka dobrým znamením?

Je to zlé znamení. Během jednoho týdne zemřeli po požití výrobků Harmonie tři lidé. S výrobky musel někdo manipulovat, protože v biotechnologickém závodě Harmonie platí pro kontrolu kvality přísná pravidla. A pokud do výrobků někdo zasáhl, jaký je vztah mezi mrtvými? Nebo byl cílem pouze jeden a další dva jsou náhodné oběti? Že by neznámý útočil na samotnou firmu?

Zapnula rádio a chytila večerní zprávy: povodňová pohotovost v níže položených oblastech… výpadky proudu v Pomoně, na Manhattan Beach a v údolí San Fernando… sesuvy bahna v Malibu…

Vypnula rádio. Samá špatná znamení…

Vtom si vzpomněla na slova své nejlepší přítelkyně: „Víš, co je dobré znamení? Když ti rande naslepo zvýší puls.“

Zastyděla se. Jak může v takové chvíli myslet na vtípky? Naomi by řekla, že je to pud sebezáchovy. Říkává, že humor je pohlazením po duši.

Naomi! Charlotta se podívala na hodinky. Málem zapomněla, Naomi má dnes večer seanci.

Zvedla telefon a spěšně vytočila Naomino číslo. I když spiritismu moc nevěřila, chodila Charlotta na seance své přítelkyně, protože, jak říkala Naomi, její čínské vibrace jsou pro duchy neodolatelným lákadlem. „Působíš na duchy jako magnet,“ tvrdívala se smíchem Naomi.

Na druhém konci linky se ozval záznamník. „Ahoj,“ zazněl vesele Naomin zpěvný hlas. „Dovolali jste se kamarádce. Jsem to já, vaše souvěrkyně v okultismu. Nemůžu momentálně k telefonu, protože jsem právě ve spojení se svými minulými životy. Nemusíte mi nechávat své jméno a číslo. Přitiskněte jednoduše sluchátko k čelu a já se vám ozvu.“

Charlottě se nelíbilo dlouhé pípnutí na konci nahrávky, protože znamenalo, že je kazeta se vzkazy plná. Naomi je velmi populární. „Naomi, to jsem já. K dnešku…“

Přístroj ji přerušil.

Charlotta se rozhodla, že zavolá znovu z auta, a rozběhla se rozlehlým domem do kuchyně, kde hospodyně připravovala večeři. Podala si obrovskou koženou tašku, která jí sloužila jako aktovka i kabelka, hrábla po klíčích od auta a řekla hospodyni: „Musím do závodu, Yolando. Stala se nehoda. Nevím, kdy se vrátím.“

„Pedro by vás měl odvézt,“ navrhovala hospodyně. Pedro byl její manžel a pracoval jako údržbář na Charlottině pouštní usedlosti s pozemky o rozloze třinácti akrů. „Venku je hrozná bouřka.“

„Zvládnu to sama. Nedělej si starosti.“ Sanchezovi sloužili u Charlotty osm let. Přišli s ní ze San Franciska, když se sem přestěhovala továrna na léčiva. Paní Sanchezová s oblibou říkávala pokladní v samoobsluze: „Nemohli jsme nechat seňoritu samotnou. Potřebuje, aby se o ni někdo staral, i když by to nepřiznala.“

„A co bude s večeří?“ ptala se Yolanda a oháněla se nad bublajícími hrnci a kastroly.

„Dám si něco v kantýně,“ řekla Charlotta a zmizela spojovacími dveřmi v garáži.

V kantýně! Pomyslela si Yolanda vylekaně. To musí být opravdu velká nehoda, když je seňoritě jedno, co bude jíst. Yolanda znala nejlíp ze všech zvláštní chutě své paní.

Dnes si slečna Leeová přála salát z lotosových kořínků. Nejedla lotosový salát proto, že by jí chutnal, ale vysvětlila Yolandě, že v čínštině znějí slova „lotosový kořen“ a „každý rok vydělat víc“ skoro stejně. Financím tedy prospívá, pokud člověk jí hodně lotosových kořínků. Yolanda už si zvykla na podivná přání své paní, která se u jídla neřídila chutí, ale tím, jak jméno kterého jídla „zní“. Tak třeba jedla dlouhou rýži, protože její jméno zní jako „dlouhý život“, a vybírala si potraviny, které přinášejí štěstí, a vyhýbala se těm, co nosí smůlu.

Charlotta zmáčkla dálkový ovladač k otevření masivních vrat a v garáži se rozsvítila světla. Vklouzla za volant své korvety, kterou si koupila jako dárek ke třicátým osmým narozeninám, a nastartovala. Natáhla se po telefonu, zmáčkla knoflík a automatická volba vytočila Naomino číslo na univerzitě. Charlotta si všimla, že po příjezdové cestě tečou potoky vody.

Ze zásady do garáže couvala, aby mohla v případě potřeby ihned vyjet. Teď hleděla před sebe a vzpomněla si na zprávy v rádiu: záplavy v níže položených oblastech…

Když se ozval na druhém konci obsazovací tón, který jí potvrdil, že Naomi, spiritistka a současně profesorka parapsychologie, je dosud ve škole, ukončila volbu a přemýšlela o cestě. Jezdí všude v korvetě. Je jejím miláčkem. Dnes však má strach vydat se na pospas živlům v tak malém a nízkém autě.

Vrhla pohled na své druhé auto, obří Chevrolet Suburban, který si pořídila na občasné útěky do hor, když padala pod návalem práce v laboratoři. V momentě se rozhodla. Vyklouzla z korvety, obešla ji a nasedla do chevroletu. Klíče byly zastrčeny za stínítkem; Pedro občas nastartoval motor, aby se nevybila baterie, a auto umyl a vyleštil.

Byl to divný pocit sedět v tak velkém autě. Ani si nevzpomínala, kdy v něm jela naposledy. Otočila klíčkem a motor hned nastartoval, na Pedra je spoleh. S důvěrou uchopila volant, tento tank s mamutími koly ji dostane přes rozbouřené vody, které jí Palm Springs možná postaví do cesty.

Reflektory proměnily déšť v diamantovou clonu, Charlotta zařadila rychlost a Suburban se vydal vpřed.

Náhle se ozvala ohlušující rána. Auto se otřáslo a ve zlomku sekundy se na Charlottu vysypalo přední sklo rozbité na tisíce drobných úlomků. Vykřikla a všechno se ponořilo do tmy.

2

Slyšela z dálky hlasy. „Dios mio!“

„Co se stalo?“

„Seňorito? Pedro, honem!“

Charlotta měla pocit, že se vznáší a vynořuje z temnoty. Pak uviděla bledé obličeje hospodyně a jejího manžela. Oběma se ve tváři zračilo zděšení a strach. Nemohla si vzpomenout, kde je, ale když uslyšela křupot skla pod Pedrovýma nohama a spatřila, jak se po ní třesoucíma rukama natahuje, uvědomila si, že právě chtěla vyjet se svým chevroletem. Potom jí pohled sklouzl na promáčknuté přední sklo a vykřikla.

Z roztříštěného skla trčela garážová vrata.

„Jste v pořádku?“ ptal se starostlivě Pedro a otevřel jí dveře. „Slyšeli jsme strašnou ránu,“ dodal a pokřižoval se.

Charlotta lapala po vzduchu. „Co… co se stalo?“

„Spadla vrata, přímo na kapotu. Je vám něco? Mám zavolat doktora?“

„Ne…“ Sáhla si rukou na čelo a z rukávu se jí začaly sypat skleněné střepiny. Sklopila hlavu a viděla, že je střepinami úplně zasypaná. „Jak se to stalo?“ ptala se a s Pedrovou pomocí se snažila dostat z auta ven. Byla strašně slabá, uvědomila si, že je zřejmě v šoku.

„Nevím,“ odpověděl Pedro a jeho vrásčitá tvář vypadala ustaraně.

„Musím… potřebuju se převléct.“

„Potřebujete doktora!“ protestovala Yolanda a kousala se nervózně do rtu. „Svatá matko boží, to byla rána! Mysleli jsme, že sem udeřil hrom.“

Charlottě se pomalu rozjasňovalo v hlavě a začala zaostřovat. Garážová vrata ležela na kapotě. K čemu je elektronický bezpečnostní systém, který si nechala před pár měsíci namontovat? Něčemu podobnému měl přece zabránit!

Sáhla si třesoucí se rukou na obličej. Je pořezaná? Krvácí? Ruka však zůstala čistá. Nějakým zázrakem ji létající střepiny nezranily.

„Nic mi není,“ řekla, i když se pod ní podlamovala kolena. Údržbář ji objal kolem pasu a odváděl ji pomalu zpět do kuchyně. „Musím se převléct a pak hned do laboratoře.“

„Ne,“ odporovala Yolanda, která z ní ometala skleněné úlomky a přitom horečně odříkávala španělskou modlitbu. „Zapomeňte na šaty, teď potřebujete doktora.“

„Pedro, pokus se ta vrata zvednout. Budu si přece jen muset vzít korvetu.“

„Sedněte si chvilku,“ naléhala Yolanda. „Uvařím vám čaj a zavolám doktora. Vždyť jste bílá jako stěna.“

„Nic mi není,“ řekla, pustila se Pedra a udělala pár kroků. „Vidíte, je mi dobře.“ Byla to lež, ale Charlotta nechtěla, aby se kolem ní točili. A spěchá do laboratoře. Teď už tam jsou jistě reportéři a možná další demonstranti – s tím strašným obrázkem…

Zkusí znovu zavolat Naomi. Pokud něco potřebuje, pak je to Naomi s jejím klidem a ironickým humorem. Má stále obsazeno.

Odložila sluchátko a vyšla posuvnými dveřmi z pracovny ven na terasu. Uviděla velkou pouštní želvu, jak se tam plazí v dešti. Želvu našla před rokem u silnice. Někdo jí ublížil, a tak si ji vzala domů a léčila ji čínskými bylinkami. Čekala, že po uzdravení zmizí v poušti, ale želva zůstala.

Babička jí vyčítala: „Zachraňuješ zvířata, místo abys měla děti.“

Charlotta se jejím výčitkám jen smála. „Mám své dítě, babi. Firma je mé velké dítě.“ Její smích však nebyl upřímný. Brzo jí bude čtyřicet. Promeškala už příležitost mít dítě? Firma u ní byla vždycky na prvním místě. Pořád musela zkoušet něco nového a neustále bojovala s babičkou, aby se jí podařilo novinky prosadit. A tak léta běžela a na rodinu jí jaksi nezbyl čas. A teď ke všemu nová pohroma: někdo otrávil její výrobky.

Rychle si svlékla sako a sukni a vzala si tentokrát černý kostým, ve kterém vypadala nepřístupně a oficiálně. Snad jím zamaskuje své rozrušení. Ještě spolkla dvě tablety, které její firma vyráběla z bylin s přírodními uklidňujícími účinky. Nehoda v garáži jí otřásla, a ona musí působit v laboratoři klidně a kompetentně.

Když procházela atriem, kde pěstovala vzácné bylinky a květiny, ovanul ji závan studeného vzduchu. Otočila se a viděla, že se větrem otevřely skleněné dveře vedoucí do patia.

Rozběhla se mezi vzácnými palmami a křehkými kapradinami zavřít dveře, když vtom jí pod nohama cosi zakřupalo. Podívala se dolů, zvedla ruce k ústům a vykřikla stejně, jak to dělávala v dětství: „Aj jaj!“

Skleněná zvonkohra, která visela v atriu dva roky, ležela rozbitá na zemi.

Sehnula se a dotkla se střepů. Zvonkohru jí daroval Jonathan při jejich posledním setkání před deseti lety. Celé desetiletí udržovaly křehké skleněné kroužky v domě dobré chi a jejich sladkobolný cinkot byl upomínkou na největší životní lásku, kterou ztratila.

Babička měla pro smutnou vzpomínku pochopení. Řekla jí: „Už nikdy nebudeš úplně šťastná, děvenko. V tvém životě je nyní v rovnováze yin a yang.“

Jaká divná filozofie! Schvalovat utrpení jenom proto, že rovnováha a harmonie se považují za důležitější než obyčejná radost.

Chvíli upřeně hleděla na střepy a uvažovala, jestli ještě někdy bude šťastná. Pak seběhla dolů do ložnice, otevřela prádelník a vytáhla hedvábný šátek bohatě protkávaný azurovou modří a lesní zelení. Byl to další dárek od Jonathana, který jí dal poslední večer, kdy jí sdělil tu strašnou novinu. Tehdy cítila, že se jí zhroutil celý život a rozsypal na tisíce kousků stejně jako zvonkohra nebo přední sklo Suburbanu.

Vrátila se do atria, opatrně posbírala skleněné úlomky a zabalila je do šátku. V té chvíli se objevil Pedro se zprávou, že zvedl a zabezpečil garážová vrata.

Charlotta byla na odchodu, ale ve dveřích do kuchyně ji zastavila Yolanda. „Tohle je pro vás,“ řekla a vtiskla jí cosi do dlaně. „Je to moc staré.“ Yolanda pocházela z Chiapasu v Mexiku a v žilách jí kolovala mayská krev. Charlotta rozevřela dlaň a uviděla kousek zeleného jadeitu ve tvaru spícího hada. „Moc starý talisman,“ ubezpečovala ji Yolanda, „a přináší štěstí.“

Charlotta sevřela talisman v dlani a přepadla ji pochybnost, zda ji štěstí neopustilo už navždy.

3

Charlotta zpomalila a zahnula do Joshua Tree Drive, kde se na rozlehlých trávnících lemovaných palmami, s umělými vodopády a jezírkem, rozkládal komplex nízkých budov výzkumných laboratoří biotechnologické firmy Harmonie. Nevelká písmena hlásala: „Harmonie – biotechnologické laboratoře“ a ještě drobnější písmo sdělovalo: „Bylinné přípravky firmy Harmonie.“ Společenská smetánka, která lenošila v luxusních hotelích Palm Springs a proháněla se na místních golfových hřištích, neměla ráda, když jí někdo připomínal existenci nemoci a smrti.

Kordon policistů ve žlutých gumácích stál před vchodem do závodu a bránil davu, aby pronikl dovnitř. Na parkovišti u hlavní budovy Charlotta s překvapením zjistila, že na místo už dorazily zpravodajské štáby. Stály tu přenosové vozy místních i celostátních stanic a CNN.

Než vystoupila z vozu, odříkala tichou modlitbu za další nevinnou oběť. Při pomyšlení, že její firma zabila tři lidi, pocítila svíravou bolest u srdce. Byla ráda, že se takové ostudy a zneuctění nedožila babička.

Pak zahlédla pod deštníky skupinu demonstrantů s transparenty. Desmond se nemýlil, měli tu fotku. Nebylo divu, byla to fotografie uveřejněná před osmi lety v novinách, určitě je tedy veřejně dostupná. Problém je v tom, že obrázek zneužili k překroucení pravdy. „Obvinění bylo staženo,“ chtělo se Charlottě zakřičet, když odvracela zrak od své černobílé podobizny se zvednutýma zakrvavenýma rukama a s tváří pokroucenou vztekem.

Vystoupila z korvety a vítr jí vehnal do očí dešťové kapky. Současně k ní donesl lahodnou vůni jídla z blízké závodní kantýny. I když továrna zaměstnávala hodně Angloameričanů a Hispánců, vařila se převážně jídla čínské kuchyně. Tuto tradici zavedla babička, která věřila, že strava je lék. Dnes se pro noční směnu dusila treska na bylinách dangshen a huangqui, které mají povzbuzovat energii a pomáhat trávení.

Cestou do hlavní budovy pokřikovali na Charlottu reportéři a strkali před ni mikrofony. „Myslíte si, že jde o nehodu, slečno Leeová? Už tři mrtví?!“ Beze slova odpovědi si razila cestu vpřed, když vtom jí zastoupil cestu další novinář.

„Co říkáte obvinění, že vaše firma přimíchává do výrobků živočišné přísady ze zvířat, která patří k ohroženým druhům?“ Vyděšeně na něho pohlédla, pak ho obešla a hledala útočiště v objetí svého bratrance Desmonda. Ten byl ve firmě viceprezidentem pro marketing a kdysi se pokoušel stát Charlottiným milencem. Měla podezření, že se té myšlenky ještě nevzdal.

„Je to jako noční můra,“ řekl a odváděl ji rozlehlou vstupní halou, kterou střežili pracovníci bezpečnostní agentury. „Panebože, vždyť ty jsi bílá jako stěna!“

„Měla jsem nehodu, Desmonde.“ Stručně mu vylíčila příhodu z garáže.

„Do prdele, Charlie! Jsi v pořádku?“

„Byla jsem v šoku, ale už je mi líp.“

„A co zůstalo z korvety?“

„Měla jsem štěstí. Neseděla jsem v korvetě. Na poslední chvíli jsem se rozhodla jet chevroletem. To je na tom všem děsivé: kdybych byla v korvetě, byla bych zraněná nebo po smrti.“

„Do prdele,“ řekl znovu, tentokrát mírněji. „Dnes večer při tobě musel stát anděl strážný.“

„Desmonde, co je to za řeči o živočišných přísadách v našich produktech?“

Charlotta si všimla, že vypadá utrápeně a neupraveně. To bylo u Desmonda nepochopitelné, protože o zevnějšek dbal s pečlivostí hraničící s posedlostí. Pokud je tak rozrušený, že se zapomněl učesat, musí být zprávy ještě horší, než se obávala. „Nevím,“ odpověděl. „Vypadá to, že pár televizních stanic a některé redakce novin dostaly anonymní udání. Úřad pro potraviny a léčiva začal vyšetřovat obvinění, že dáváme do našich čajů tygří penis!“ Když došli k výtahům, Desmond se tak zakabonil, že jeho hezká tvář najednou nevypadala vůbec přitažlivě. „Mám další špatnou zprávu. Ten federální agent, který pracoval na minulých dvou případech…“

„Vím. Johnson.“

„Odvolali ho. Hádej, kdo je tu místo něho.“

Charlotta ani nemusela hádat. Podle Desmondova nešťastného výrazu hned poznala, o koho jde. O agenta Úřadu pro potraviny a léčiva Valeria Knighta, který založil svou kariéru na boji s výrobci bylinných léčiv. To nevěští nic dobrého.

„Jsou tu Adrian a Margo?“

Desmond využil chvilky čekání na výtah, aby se upravil. Vjel si prsty do hnědých vlasů tvarovaných tužidlem, uhladil si černý svetr z ovčí vlny a černé nylonové kalhoty. Nezapomněl ani zkontrolovat, zda zlatý řetízek kolem krku vytváří dokonalou křivku. Černý kožený kabát měl suchý, a tak Charlotta usoudila, že ještě nebyl venku, aby promluvil s novináři. „Matka s otcem jsou už na cestě. Vzali si firemní letadlo.“

Protože stále ještě čekali na výtah, pohlédla Charlotta na svůj obraz v nablýskaných dveřích výtahu. Deštěm zmáčené dlouhé černé vlasy jí těsně přiléhaly k lebce, a nikdo by v ní v tuto chvíli nepoznal hlavní výkonnou ředitelku bohaté farmaceutické firmy. Ve tváři měla napjatý výraz, takže nápadně vystupovaly její asijské rysy, které jindy zdaleka nebyly tak výrazné. Její bledá tvář měla barvu slonové kosti, z níž byla vytesána soška bohyně Kwan Yin, která stála u ní v kanceláři. Probdělé noci posledního týdne jí vryly pod oči tmavé kruhy. „Máš tajnůstkářské oči,“ řekl jí kdysi Jonathan. Za jejím pohledem se skrývala tajemství, která dobře střežila, třeba i to, že Charlotta není její pravé jméno.

Pohled jí sklouzl na Desmondův obraz v lesklém chrómu. Desmond byl pěstěný krasavec s pravidelnými rysy. I on měl svá tajemství. Je to snad pravý důvod, proč nikdy nesundává tmavé brýle, dokonce ani dnes, kdy je tma a leje jak z konve?

„Panebože!“ řekl Desmond a vztekle zmáčkl knoflík výtahu. „Je to neuvěřitelné! Je to ještě horší, než když tě unesli mimozemšťani!“ Hned jak to dořekl, vrhl na ni provinilý pohled. „Promiň. To byl špatný vtip.“

Desmond to však jako vtip nemyslel. Charlotta věděla, že to myslí vážně. Nikdy si nenechal ujít příležitost, aby se zmínil o incidentu, který se stal před čtyřiadvaceti lety.

Došlo k němu, když jí bylo patnáct a Desmondovi čtrnáct. Jednou v létě Charlotta záhadně na tři týdny zmizela a po návratu nikomu nechtěla říct, kde byla. Zvlášť ne Desmondovi, který se jí pořád vyptával: „Zneužil tě můj chlípný děda, jak všichni říkají?“ Když mu nechtěla nic říct, začal na její účet vtipkovat: „To přece nemůže být pravda. Už vím, unesli tě mimozemšťani.“

Je to neuvěřitelné. Po tolika letech a uprostřed současné krize si Desmond pořád láme hlavu tím, kam tehdy v létě zmizela. Neví však, že je velmi blízko pravdě, byla tehdy v jistém smyslu unesena.

Cestou do třetího patra, kde měli oba kanceláře, požádala Desmonda, aby ji informoval o posledním případu.

„Poslední obětí je třicetiletá právnická. Rozvedená, se dvěma dětmi.“

„Svírá se mi z toho srdce, Desmonde. To je strašné.“

„Není to tvá vina, Charlotto.“

„Má se kdo postarat o děti? Mají nějaké příbuzné?“

„Hm, budu to muset teprve zjistit. Zatím jsem se soustředil jenom na naši odpovědnost. Jak se, k čertu, mohly dostat jedovaté látky do kapslí?“

Zamračila se. „O jakých kapslích mluvíš?“

„Aha. Já jsem ti to ještě neřekl. Tentokrát nešlo o tonikum. Byla to ‚Blaženost‘.“

Výtah zastavil, dveře se nehlučně otevřely, ale Charlotta stála, jako by ji někdo zarazil do země. „Cože? ‚Blaženost‘? Chceš tím říct, že tentokrát smrt způsobil jiný výrobek?“

Desmond zachmuřeně přikývl.

„Ach můj bože!“ Když domyslela důsledky, ztratila řeč.

Každý den odesílá Harmonie stovky svých výrobků do tisíců lékáren a speciálních obchodů s produkty zdravé výživy po celých Spojených státech i do zahraničí. Tři oběti užily tři rozdílné výrobky, s kolika dalšími někdo manipuloval? Snad se všemi?

„Ihned stáhni všechny naše produkty z oběhu,“ řekla, když vstupovali do zmatku v recepci, kde vyzváněly telefony a lidé mluvili jeden přes druhého.

K Charlottě se hned nahrnuli lidé se spoustou otázek, ale ona pátrala zrakem po federálním agentu Knightovi. Měl důležitou informaci a ona ji potřebovala získat. Nejdřív však musela promluvit s malou baculatou ženou v mokré pláštěnce. Asijskou tvář měla ovázanou květovaným šátkem a v očích se jí zračil strach. „Vyřiďte svým lidem, že za nimi zítra ráno přijdu, paní Wongová. A řekněte jim, že se nemusí bát. Dostanou zaplaceno a nikoho nepropustím.“

Ale Charlotta věděla, že v ustaraném pohledu paní Wongové visí ještě jedna otázka. Týká se prémií, které slíbila vyplatit.

Mimořádné prémie se dostaly do novinových titulků a dokonce na obálku časopisu Time. Charlottin nápad vycházel z tradic firmy, která považovala vždy zaměstnance za jednu velkou rodinu. Jednalo se vlastně o podíly na hospodářských výsledcích. Když v předchozím roce dosáhly zisky Harmonie rekordních čísel, rozhodla se Charlotta rozdělit zisk nejen mezi členy správní rady, ale také mezi tisícovku zaměstnanců. Zisky byly tak velké, že některé podíly dosáhnou šestimístných čísel. Vedení ostatních firem se Charlottin přístup vůbec nezamlouval, protože podle nich narušoval současný stav v odměňování pracovníků a hrozil sociálním neklidem. Charlotta však všechny výpady odmítala s poukazem na to, že její zaměstnanci jsou loajální a spolehliví a že nemá žádné problémy s fluktuací.

Výplaty podílů měly proběhnout tento víkend. Poslední události však výplatu ohrozily.

Když z ničeho nic zablikala světla, přikázala Charlotta Desmondovi: „Ať údržbáři zkontrolují záložní generátory. Může dojít k výpadku proudu.“

„Už se stalo,“ odpověděl.

Přiběhla k ní sekretářka. „Charlotto, volají z různých místních novin a žádají vaše prohlášení.“

„Pokuste se je odbýt. O tisk se postará Margo. Je už na cestě. Viděla jste pana Sunga?“ ptala se Charlotta po podnikovém právníkovi.

„Před chvilkou jsem ho tu zahlédla.“

„Zkuste ho prosím najít.“ Obrátila se k Desmondovi. „Nejspíš nás čeká soudní spor za zanedbání odpovědnosti výrobce. Chci, aby se na možnou obžalobu pan Sung připravil.“

„Tím se netrap, Charlotto. Určitě se nám podaří dokázat vnější zásah.“

„Nejsem si tím jista, když dostal případ Valerius Knight,“ řekla Charlotta, poté co zahlédla, jak se nad ostatními tyčí vysoká postava příslušníka Úřadu pro potraviny a léčiva. „Ten sleduje vlastní cíle. Chce Harmonii zničit.“

K Charlottě přistoupil hlavní chemik. Byl bledý a nervózně si mnul ruce. „Zamkli mi laboratoř. Nemůžu se dostat dovnitř.“

Položila mu ruku na rameno. „Udělám, co bude v mých silách. Netrapte se. Všechno dobře dopadne.“ Charlotta se obrátila k sekretářce. „Najděte pana Sunga. Musím s ním hned mluvit.“

„Mám na lince čtyři další,“ odpověděla jí mladá žena. „Chce s vámi mluvit firma Viatek a Chang How Imports. Pan Lopez se rozčiluje…“

„Zapište mi vzkazy a řekněte jim, že zavolám, hned jak budu něco vědět.“ Pak řekla Desmondovi: „Nejdřív si promluvím s Knightem a zjistím, co ví.“

„Hodně štěstí,“ zamumlal Desmond a díval se za Charlottou, jak se prodírá přeplněnou recepcí.

Našla agenta ÚPL poblíž skladu, jak si právě zabírá psací stůl a instaluje laptop. Valerius Knight byl vysoký černoch s hustým černým knírem a hladce vyholenou hlavou. Měl hluboký, krásně rezonující hlas a bylo o něm známo, že si vybírá jen takové případy, které mu mohou přinést slávu. Charlottě se v hlavě rozezněl poplašný zvonek, hned jak zjistila, že na případu pracuje Knight.

Rozhodla sejít přímo k věci. „Co mi můžete říct o poslední oběti, pane Knighte?“

„Ale, slečna Leeová,“ řekl a obdařil ji úsměvem. „Je mi líto, že se setkáváme za těchto okolností.“

„Je si váš Úřad jistý, že smrt způsobil produkt naší firmy?“

„Ve všech třech případech nepožily oběti před smrtí nic jiného než vaše preparáty. Budu si muset promluvit se všemi zaměstnanci, kteří s výrobky přišli do styku, od chemického provozu až po šoféra, který je rozvážel.“

Vytáhl balíček mentolových žvýkaček a nabídl jí.

Zavrtěla hlavou. „Proč si myslíte, že k narušení produktů došlo tady?“

Pomalu vybaloval žvýkačku a pečlivě ji zkoumal, jako by mohla být otrávená. Pak řekl: „Mluvili jsme s bratrem poslední oběti. Říkal, že jeho sestra byla velmi opatrná. Byla zvyklá u každého zboží zkontrolovat datum spotřeby i to, jestli nemá porušený obal. No, byla povoláním právnická.“ Usmál se a vložil si do úst žvýkačku. „Kromě toho jsme našli na kuchyňské lince celofánový obal a chyběly jen čtyři kapsle ‚blaženosti‘. To znamená, že právě otevřela nové balení. Kdyby pachatel pozměnil obsah kapslí, až když opustily závod, musel by to být skutečný génius.“

„A co bylo příčinou smrti?“

Knight pomalu pohyboval čelistmi. „U prvního případu srdeční zástava a u druhého srdeční příhoda.“

„A co se stalo v třetím případu?“

„To zatím nebudeme zveřejňovat.“

„Pane Knighte, když nás obviňujete, mám přece právo vědět, na co ta žena zemřela.“

Chvíli váhal. „Krvácení do mozku. Mrtvice. Ale zatím tato informace není určená ke zveřejnění.“

„Dokážu mlčet.“

„To vám rád věřím.“ Usmál se.

„Našel jste nějaké spojení mezi těmi třemi ženami?“

„Na tom právě pracujeme. Cílem útoku může ale být i Harmonie. Vyhrožoval vám někdo v poslední době? Snažil se vás někdo vydírat?“

„Ne,“ odpověděla Charlotta. „O ničem podobném nevím.“

„A co ten…“ Sáhl si do kapsy luxusní tmavé bundy a vytáhl malý zápisník. „Ten Norman Thurwood, kterému jste sebrali továrnu?“

„Nikomu jsme nic nesebrali. Řádně jsme ji koupili.“

„No, slyšel jsem něco jiného. Prý se mu to moc nelíbilo. Mohl by k vám cítit zášť?“

„Pane Knighte, nekoupili jsme od pana Thurwooda Harmonii. Koupili jsme jen tento výzkumný areál a jeho laboratoře. Harmonie je moje firma a od počátku je v držení mé rodiny. Moje preparáty jsou založeny na přírodních prostředcích, které používala má prababička.“

„Ano, znám ty vaše ‚prostředky‘, slečno Leeová.“ Chladně se na ni usmál. „Mohl zabíjet někdo ve firmě?“

„Jsme jako velká rodina, pane Knighte. Většina lidí pro nás pracuje už léta. Naši zaměstnanci jsou velmi loajální a hlavně spolehliví.“

„Myslíte, že jsou natolik loajální, že budou v zájmu svých zaměstnavatelů zatajovat informace nebo lhát?“

Neodpověděla mu na otázku a pokračovala: „Máte už výsledky chemického rozboru? Víte, jestli příčinou smrti byla ve všech případech stejná přísada?“

„Nemáme ještě výsledky, ale čekáme je každou chvíli. Počkejte, právě jsem si vzpomněl. Budeme potřebovat pro srovnání formuli na výrobu ‚Blaženosti‘.“

Charlotta na něj upřela nepřátelský pohled. Žádala o vzorky z prvních otrávených výrobků, aby mohli její chemici udělat nezávislé testy. ÚPL však její žádosti nevyhověl. „Pokusím se pro vás obstarat ten předpis, pane Knighte. Ale možná to bude chvíli trvat.“

Zeširoka se na ni usmál. „Jsem hluboce přesvědčen, slečno Leeová, že vy i vaši kolegové nám budete plně nápomocni při našem pátrání. A že z vaší strany nedojde ke zbytečným průtahům.“

Když se měla k odchodu, řekl ještě: „Dozvěděl jsem se, že jste měli loni tři kontroly z Úřadu pro potraviny a léčiva. Není to trochu zvláštní, slečno Leeová?“

Zadívala se mu do tváře. „Pane Knighte, naše výroba se řídí velmi přísnými předpisy, které v mnohém přesahují požadavky ÚPL. Ze všech dodaných surovin bereme vzorky a před použitím je testujeme. Každá várka se vyrábí podle předpisu a o výrobě vedeme přesné záznamy. Každý krok výrobního postupu měří a kontrolují kvalifikovaní chemici a farmaceuti. Než odejdou výrobky ze závodu, odebíráme z každé várky vzorky a testujeme je. Teprve po schválení výstupní kontrolou se dostávají naše přípravky na pulty lékáren a obchodů. Nejsme žádní pokoutní prodavači.“

„No, tak jsem to nemyslel…“

„Je veřejným tajemstvím, že naše firma si s Úřadem pro potraviny a léčiva zrovna nepadla do oka. Úřad nás nutí provádět klinické testy na zvířatech. My jsme však ze zásady proti experimentům na zvířatech.“

Ušklíbl se. „Ano, velmi dobře znám váš postoj k pokusům se zvířaty.“

Najednou byla ve střehu. Už zase narážka na incident v Chalk Hillu. Přesně toho se bála. Transparenty s novinovou fotografií nevěštily nic dobrého. A ještě kdyby se nějaký posedlý novinář začal šťourat ve věcech, na které je lepší zapomenout…

Vtom nastal jakýsi zmatek poblíž únikového schodiště. Kdosi volal ochranku a do toho křičel Desmond: „Vypadněte s tou zatracenou kamerou!“

Když se situace uklidnila, Knight pokračoval: „Co mi můžete říct o novém preparátu GB4204?“

Pohlédla mu do očí a snažila se vyčíst, kam svou otázkou míří. „A co chcete vědět?“

„Doslechl jsem se, že podobnou formuli předložily nedávno ke schválení další dvě farmaceutické firmy.“

Zvedla obočí. „Chcete tím naznačit, že smrt našich zákazníků může být důsledkem průmyslové sabotáže?“

„Možná se jen někdo snaží narafičit všechno tak, aby to vypadalo jako sabotáž. Řekněme někdo uvnitř Harmonie, aby zdiskreditoval obě konkurenční firmy.“ Pokrčil rameny a rychle dodal: „Ale možná se mýlím.“ Snažil se rozptýlit nepříjemnou atmosféru povzbudivým úsměvem, ale Charlotta ani na vteřinu neuvěřila v jeho upřímnost.

Zkoumavě se na něho zahleděla a porovnávala muže před sebou s jeho pověstí. Říká se o něm, že je mimořádně ctižádostivý individualista, který se neštítí ničeho, pokud to pomůže jeho kariéře. Osobní křižácké tažení vede především proti výrobcům bylinných léčiv. Už se mu podařilo nechat zavřít dvě menší firmy a Charlotta pojala podezření, že likvidace Harmonie by mu mohla posloužit jako odrazový můstek k dalšímu postupu.

„Chcete u nás zastavit provoz?“ zeptala se bez obalu.

„Jen dočasně,“ odpověděl s účastným úsměvem, „jen pokud to bude nutné.“

„A teď mě omluvte, pane Knighte. Mám toho ještě hodně na práci. Moje sekretářka se o vás postará.“

„Jistě,“ řekl. „Jen běžte, vždyť já vám neuteču.“

Zastihla Desmonda, jak se baví s panem Sungem. Desmond byl rozrušený a starý pán se tvářil neústupně. Charlotta si vzala bratrance stranou a řekla mu: „Dej dohromady rozhlasový a televizní spot, ve kterém budeš lidi varovat před našimi výrobky. Ať je nekupují a neužívají ty, které mají doma. A postarej se, ať se všechno stáhne z prodeje.“

„Co uděláme se zaměstnanci?“

„Sestavíme jen pohotovostní pracovní skupinu a ostatní pošleme na placenou dovolenou.“

Zavrtěl hlavou. „To je špatné, Charlotto. Moc špatné.“

„A reportérům venku řekni, že si připravím tiskové prohlášení.“ Položila mu ruku na paži. „Dej mi ještě chvilku času, prosím. Musím se sebrat.“ Ohlédla se po agentu Knightovi, který si právě zapínal laptop, a dodala: „A tamtoho nějak zaměstnej. Jenom mu moc nepomáhej. Nemůžu se zbavit pocitu, že nás přišel zničit. Překroutí všechno tak, aby nás mohl obvinit. Neudělal by to poprvé.“

Když Desmond odešel, obrátila se Charlotta k panu Sungovi, který stál trpělivě stranou a klidným zrakem pozoroval vření okolo.

Panu Sungovi táhlo na osmdesátku a byl hlavním právním zástupcem firmy. Býval také poradcem a blízkým přítelem Charlottiny babičky. On také přivezl domů rakev s babiččiným tělem a byl posledním, kdo ji viděl naživu.

„Charlotto,“ řekl měkkým hlasem, „to je neštěstí.“

„Budu moc potřebovat vaši pomoc.“

Smutně na ni pohlédl. „Slyšíš ten hluk, tu disharmonii? Všude kolem je samé neštěstí.“ Zavrtěl hlavou. „Přináším špatnou zprávu. Rodiny obětí nás zažalovaly.“

Charlotta zasténala. Ještě před šesti dny byla na vrcholu, očekávala, že každým dnem ÚPL schválí její nový lék proti rakovině GB4204. Její sen se tak po dvaceti letech pilné práce splnil! Nyní se všechno sesypalo a rozbilo na kousky stejně jako sklo jejího automobilu a skleněná zvonkohra.

Kdo za tím vším stojí? Cítí někdo vůči jejímu podniku osobní zášť? Je to nespokojený zaměstnanec nebo se jedná o průmyslovou sabotáž? Nebo si vrah prostě vybral jako nástroj zabíjení její výrobky, i když nemá k ní ani k firmě žádný vztah?

Chvilku trvalo, než si všimla, že jí pan Sung něco podává. Hned tu věc poznala. Malá, ozdobně vykládaná krabička ze světlého dřeva ukrývala čínský hlavolam, který kdysi patřil její mamince.

„Léta jsem ji neviděla,“ řekla udiveně. „Přesně si vzpomínám na poličku, kde ji babička mívala.“ Zmateně na něho pohlédla. „Proč mi ji přinášíte právě teď?“

„Myslel jsem si, že ti pomůže v těžké chvíli. Ale nyní mě omluv, musím toho hodně zařídit. Kdybys mě potřebovala, najdeš mě v kanceláři, má milá,“ řekl jí láskyplně.

Dívala se za ním, jak odchází. Před drobným starým pánem všichni s úctou ustupovali a on klidně kráčel přeplněnou recepcí. Pak jemně zatřásla krabičkou. Překvapilo ji, že uvnitř něco je.

Kolem vládl rozruch a zmatek. Desmond se pokoušel uklidnit vedoucí oddělení a kontrolory, Valerius Knight psal cosi na svém laptopu a sekretářky se ani na chvíli neodtrhly od vyzvánějících telefonů. Charlotta nechala chaos za zády a vydala se na konec chodby, kde měla kancelář.

Když za sebou zavřela dvojité dubové dveře, obklopilo ji ticho. Působilo blahodárně. Pohlédla na dvě sošky po stranách dveří: stál tu řecký bůh západní medicíny Aeskulap a čínská bohyně milosrdenství Kwan Yin. Charlotta k nim úpěnlivě vzhlédla a v tiché modlitbě je prosila o pomoc a sílu.

Kromě bohyně Kwan Yin nebylo v Charlottině kanceláři, kde převládala šedá a tmavě fialová barva, nic asijského. Interiér byl typický pro americkou firmu. Charlotta záměrně pěstovala image americké podnikatelky a málokdo by na první pohled poznal, že jí v žilách koluje čtvrtina čínské krve. Také její příjmení Leeová nebylo anglického původu, ale mělo kořeny v jižní Číně. Po babiččině smrti před šesti měsíci se Charlotta stala hlavní výkonnou ředitelkou společnosti a od té doby postupně přenášela těžiště firmy od výroby čínských bylinných přípravků k výzkumu a vývoji západních léčiv. Jejím dílem bylo i přejmenování podniku z Harmonie na Biotechnologický ústav Harmonie.

Na telefonní ústředně na psacím stole svítilo všech deset linek. Přenechá hovory k vyřízení sekretářce. Teď se musí věnovat naléhavějším věcem. Nejdřív by chtěla sehnat Naomi.

Tentokrát se ozval ve škole Naomin záznamník. „Snažím se tě sehnat,“ začala svůj vzkaz. „Nepřijdu dnes večer na seanci. Máme další mrtvou, tentokrát vinou ‚Blaženosti‘. Je tu všechno vzhůru nohama. A doma jsem měla nehodu. Na auto mi spadla garážová vrata, naštěstí jsem neseděla v korvetě, ale v Suburbanu. A ještě něco. Před závodem jsou demonstranti s transparenty. Zase vyhrabali Chalk Hill. Radši ti to říkám teď, aby ses nepolekala, kdyby se to večer objevilo ve zprávách.“ Charlotta tušila, že Naomi neřekla svým nadřízeným na univerzitě o masakru v Chalk Hillu ani o tom, co následovalo. Zejména ne o svém zatčení.

Charlotta zavěsila, šla k baru, pomalu a soustředěně nalila vodu do elektrické konvice a vytáhla šálek a talířek z nejkvalitnějšího kostního porcelánu, oba zdobené symboly štěstí. Tablety na uklidnění nezabraly. Ještě se po nehodě v garáži celá třásla. Pořád se vracela k myšlence, co by se stalo, kdyby seděla v korvetě. Vložila do šálku sáček heřmánkového čaje. Zatímco čekala, než začne voda vřít, snažila se zhluboka dýchat a provedla pár cviků duševní relaxace, aby ovládla pocuchané nervy.

Když se trochu uklidnila, sáhla si na náhrdelník, který jí spočíval těsně pod klíční kostí. Na stříbrném řetízku prokládaném korálky ametystu visel stříbrný přívěsek dynastie Shang a zlatá jantarová slza, které dohromady tvořily medailonek. Před čtyřiadvaceti lety Charlotta dovnitř něco vložila a smáčela to slzami svých patnácti let. Od té doby medailon neotevřela.

Když přišla voda do varu, nalila ji do šálku a začala vdechovat příjemné aroma kouřícího čaje. Vůně čaje vyvolala vzpomínku na babičku a na její četné čajové konvice, používané k různým účelům. Jedna byla určena pro čaj, „který brání nedorozumění“, druhá pro čaj, „přinášející štěstí“, a další zase pro nápoj, „jenž zlepšuje chi“. Kolikrát ji babička plísnila za to, že vaří vodu na čaj jen v jedné konvici a používá čajový sáček připevněný na provázku. To přece nosí smůlu! Když se v supermarketech objevil instantní čaj, odbyla ho babička jako „instantní tretku“.

Když uklízela krabičku sáčkového čaje, všimla si nálepky s varováním: „Pozor – výrobek obsahuje heřmánek, patřící do čeledi ambrosií. Může vyvolat alergickou reakci nebo astmatický záchvat.“ Hned si vzpomněla na agenta Knighta a jeho vyjádření v Noční lince: „Přípravky z léčivých bylin nejsou ničím jiným než šarlatánstvím, které tahá lidem z kapes těžce vydělané peníze. Jsou nebezpečné, protože jejich výrobci nejsou povinni varovat spotřebitele před možnými škodlivými vedlejšími účinky.“

Harmonie je jediným výrobcem ve Spojených státech, který informuje spotřebitele o možných vedlejších účincích, i když to ÚPL dosud od výrobců bylinných preparátů nevyžaduje. Společnost si vždycky zakládala na principech morálky a na etice v podnikání. A má proto velmi dobrou pověst. V rozporu s tvrzením novinářů nepoužívá příměsi živočišného původu a neprovádí testy na zvířatech. A navzdory tlaku vlády je nebude provádět ani v budoucnosti.

Charlotta usrkla čaje, náhle se však zarazila a zamračila.

‚Blaženost‘.

Odložila šálek a podala ze skříňky další krabičku, ‚blaženost‘ je přírodní bylinná směs, která slouží k uklidnění nervového napětí a k obnově rovnováhy mezi yin a yang. Ve směsi převládá zejména bylina dong quai, která se v Číně používá hlavně v ženské medicíně. Kdykoli ji něco rozrušilo, přidala si Charlotta dvě kapsle do čaje nebo džusu.

Poslední nevinná oběť ‚Blaženosti‘ hledala klid, a našla smrt.

Proč?

Znovu v ní narůstal hněv. Zvedla šálek k ústům, ale vtom jí padl pohled na hlavolam od pana Sunga. Uchopila dřevěnou krabičku a opět s ní zatřásla. Určitě je něco uvnitř. A přece by přísahala, že celá léta, co ji babička měla, byla prázdná.

Převracela krabičku v rukách a hledala místo, kde by ji mohla začít otevírat. Najednou si všimla počítače na svém pracovním stole a zamračila se. Monitor byl zapnutý. Byla si však naprosto jistá, že počítač před odchodem z kanceláře vypnula.

Vhodila hlavolam do tašky, šla ke stolu a na obrazovce počítače se objevil její soukromý e-mailový účet. Složka obsahující doručenou poštu byla otevřená, i když se do ní dalo vstoupit jen prostřednictvím chráněného hesla, které znala pouze ona.

Klikla na nabídku Zobrazit.

Objevila se zpráva:

„Zabila jsi ty tři ženy, Charlotto. To ty máš vraždy na svědomí.“

4

Charlotta zírala na zprávu, pak se posadila k počítači, klikla na Příjemce v panelu nástrojů a pak na Zobrazit všechny hlavičky.

Odesilatel: rrabbit@guidenet.com Došlo od: nova.unix.com (root@nova.unix.portal.com) [156.15.1.0.]

Komentář: Tato zpráva NENÍ od odesilatele uvedeného v seznamu

SYSTÉM PORTÁL NERUČÍ ZA OBSAH TÉTO ZPRÁVY

X-PMFLAGS: 2244560

Zamračila se. Co to má znamenat? Co je to za lumpárnu? Kdo zapnul její počítač, vytočil její modem, aby byla „online“, a pak otevřel její e-mailový účet, aby mohl přijímat zprávy?

Právě se natahovala po telefonu, když zazněla výstraha elektronické pošty. Na cestě je další zpráva. Klikla na Novou zprávu a objevil se titul: To jsem znovu já. Odklikla titul a objevila se zpráva: Trošku s tebou žertuju. Tys ty ženy nezabila. Zabil jsem je já. Abys věřila, že je všechno košer, tady máš důkaz: ta poslední umřela na krvácení do mozku. To ví jen federálové a samozřejmě já, vrah.

Charlotta byla v okamžiku na nohou a vyběhla ven do chodby. V recepci byl pořád stejný zmatek. Všechny počítačové terminály sekretářek byly zapnuté a otevřenými dveřmi kanceláře zahlédla i starého pana Sunga, jak upřeně hledí na monitor svého počítače. Bloudila pohledem po recepci a hledala Valena Knighta. Obrazovka jeho laptopu svítila, ale federální agent nebyl nikde v dohledu.

Charlotta se vrátila do kanceláře, klikla na Odpovědět a rychle vyťukala otázku: Kdo jste? Ve spěchu a rozčilení udělala překlep a musela se opravit. Dala příkaz Odeslat a čekala. Za chvíli se na obrazovce objevilo varování:

SUBSYSTÉM ODESLANÁ POŠTA: Vaše zpráva nemohla být odeslána. Nepodařilo se vyhledat jméno příjemce.

Vyťukala další otázku: Co chcete? Odeslala ji, sledovala upřeně obrazovku a kousala se nervózně do rtu.

Zpráva se vrátila jako nedoručitelná.

Vstala. Musí jít o nějakého cvoka. Jakýsi ubožák se pase na cizím neštěstí. Zmíní se o tom Knightovi. Měl by se tím zabývat Knight, protože všechno nasvědčuje tomu, že se ta osoba dostala k utajovaným skutečnostem.

V dalším okamžiku znovu zazněla výstraha a na obrazovce se objevila nová zpráva: To s tvým autem bylo škaredé. Ještěže sis přesedla.

Charlotta jako by vrostla do země.

Zpráva pokračovala: Je na čase, abychom se dali do práce, Charlotto. Uděláš veřejné prohlášení. Přiznáš se, že tvá firma praktikuje neetické postupy, přidává do výrobků živočišné přísady z ohrožených druhů a vědomě podvádí zákazníky. Když neposlechneš, můžeš si přičíst následky. Zemřou další lidé, a budou jich tisíce.

Byla ještě stále v šoku, když se objevil dodatek: Na přípravu prohlášení máš přesně dvanáct hodin.

Upírala pohled na obrazovku a cítila, že jí tuhne krev v žilách. Ještěže sis přesedla. Obvykle jezdívala ve své malé korvetě s křehkou laminátovou karoserií. Kdyby se na poslední chvíli nerozhodla jet chevroletem, jehož karosérie připomínala tank, pak když spadla vrata garáže… Otřásla se. Vzpomněla si na strašný náraz, ohlušující ránu a lavinu skleněných střepin.

Ještěže sis přesedla. Co tím myslí? Že nešlo o náhodu?

Ne. To je obludné. To nemůže být pravda.

Roztřásla se v předtuše čehosi temného a nevyzpytatelného. Stahují se kolem ní síly zla, přímo cítí, jak ji obtáčejí jako neviditelný had, chystající se k útoku.

Musí o všem říct agentům ÚPL, Desmondovi, policii…

Vtom ji cosi napadlo.

Za čínským rukopisem z minulého století byl ukryt sejf. Kombinaci znala jen ona a Desmond. Otevřela jej a vytáhla útlou knihu vázanou v kůži. Na obalu bylo napsáno zlatým písmem: Stříbrný vavřínový věnec, cena za poezii roku 1981. Charlotta knihu celá léta ukrývala a neotevřela ji ani jednou od onoho osudného dne v roce 1981, kdy se zhroutil celý její svět.

Nyní nadzvedla obal a vytřepala navštívenku, která se jako peříčko snesla na koberec. Když ji z ničeho nic před devíti lety objevila v poště, vložila ji do knihy a zamkla. Přinesla krémovou kartičku k psacímu stolu a ve světle lampy četla:

Jonathan Sutherland

Poradce v oboru zabezpečovací technika

Londýn: 71-683-4204

Edinburgh: 31-667-9663

e-mail: TSC@atlas.co.uk

Navštívenka otevřela starou ránu. Trvalo léta, než se jí podařilo přestat na něho každý den myslet, než se dokázala smířit se ztrátou. Svatosvatě si slibovala, že už nikdy nesmí vstoupit do jejího života.

Ale teď ho potřebuje. K nikomu jinému nemá důvěru a nezná žádného stejně schopného odborníka.

Pohlédla na obrazovku. Máš dvanáct hodin… Jonathan je třináct tisíc kilometrů daleko. Nedostane se sem včas. Možná by jí mohl poradit po telefonu, jak vystopovat anonymního pisatele. Nebo by to snad dokázal udělat sám dálkově ze svého počítače.

Natáhla se po telefonu a spočítala časový rozdíl. V Londýně jsou teď dvě hodiny ráno. Na navštívence není telefonní číslo domů. Snad se mu automaticky přepojují hovory.

S bušícím srdcem začala vytáčet číslo. Mluvit s Jonathanem po tolika letech… Bude to moc bolet? A bude on chtít vůbec mluvit s ní?

Na druhé straně linky uslyšela typický dvojitý vyzváněcí tón. Měl naléhavý zvuk. Představovala si Jonathana. Asi spí po boku své ženy.

Vtom ji vyrušilo jemné zaklepání na dveře. Nepřicházíš vhod, Desmonde, pomyslela si. Musíš chvilku počkat.

Ale klepání se ozvalo znovu. „Tak pojď dál, Desmonde,“ zavolala.

Dveře se otevřely a v nich stál Jonathan. Z pláštěnky mu kapala voda a na tváři měl známý úsměv. „Ahoj,“ řekl.

5

Charlottu zaskočila vlna citu, která ji zalila v okamžiku, když ho spatřila. Vynořil se před ní, jako by ho svými myšlenkami přivolala.

Hluboká a vášnivá láska, již k němu cítila a které se tolik let bránila, se vrátila a zasáhla ji silou singapurského monzunu. Když ji oslovil, srdce se jí zastavilo.

Musela se držet, aby se mu nevrhla do náruče. Jakmile uviděla na jeho rtech známý úsměv, vybavil se jí okamžik, kdy se jejich rty setkaly poprvé. Bylo jí patnáct a byli tehdy v jeho skrýši a Jonathan plakal. Utěšovala ho a neobratně ho objala. Přitom se jejich rty dotkly a přitiskly se k sobě. V té chvíli měla Charlotta pocit, že jsou jako dvě svíce, které se k sobě naklánějí, až se jejich plameny spojí a rozhoří se jediným silným a spalujícím plamenem.

Po prvním vášnivém polibku, poté co se od sebe vylekaně odtáhli, Charlotta pocítila, že už jí bude vždycky kus chybět, že bez něho je jí jen půl.

Johnny, jak Jonathanovi říkala, cítil totéž. Neřekl jí to, protože neuměl o svých citech mluvit. Ale mluvily za něho oči. Oba dva v té chvíli věděli, že k sobě patří.

„Měl jsem ti asi zavolat a zeptat se, jestli stojíš o mou pomoc,“ řekl zamyšleně. „Ale bál jsem se, že bys mohla odmítnout. A já bych přijel tak jako tak a bylo by to trapné.“

Už působí vysloveně anglickým dojmem. Jako by na tom záměrně pracoval. Vzpomněla si, jak vzdoroval otcovým pokusům udělat z něho Američana. I když, technicky vzato, vlastně je Američan, aspoň to stojí v jeho rodném listu. Charlotta si vybavila, že když ho poznala, byl srdcem v Evropě. To ji k němu přitahovalo, a asi proto se do něho zamilovala.

„Jak víš, že potřebuji tvou pomoc?“

Zavřel dveře, svlékl si mokrou pláštěnku a řekl: „Sleduju zprávy. Když jsem slyšel o obětech, zavolal jsem pár lidem.“ Kysele se na ni usmál. „Mám ještě v Úřadu pár kamarádů. První dvě oběti otevřely nové balení vašich preparátů a vzaly si první dávku. Předběžná analýza nespotřebovaných léků ukázala, že pozměněný byl obsah celého balení, nejen dávka, kterou užily. Z toho se dá usuzovat, že s výrobky manipuloval někdo tady v závodě. Tak,“ řekl a položil na stůl černou nylonovou brašnu a rozepnul boční kapsu, „náhodou vím, že chemické procesy a výroba jsou tady automatizované a řízené počítači…“

„Pečlivě ses připravil,“ řekla a s obdivem sledovala, jak dokázal vzít ihned situaci do svých rukou a převzít iniciativu.

„Takže musíme najít pachatele nebo aspoň jeho stopu někde ve vašem počítačovém systému. A dobře víš, že jsem přes informační technologie ten nejlepší detektiv na celé planetě…“

„Jsi lepší než celý tým federálních agentů?“

Pohrdlivě se usmál. „Ti břídilové? Co nerozeznají počítač od počitadla? Raděj mi pověz všechno, co víš.“

Setkala se s vyzývavým pohledem jeho očí a uvědomila si, že Jonathan tu není jen proto, aby našel vraha. Přivezl s sebou dvacet šest let jejich historie, jejich společné historie, a ona se začala bát, že se v ní probouzí cosi, co se dere na svobodu jako šelma ven z klece.

Měla chuť říct: „Mám radost, že jsi se mnou.“ Ale místo toho mu sdělila všechna známá fakta o všech třech případech a pověděla mu také o nehodě v garáži a o výhružných dopisech, které přišly elektronickou poštou.

Zamračeně pohlédl na obrazovku. „Kdo věděl o nehodě v garáži?“

„Moje hospodyně a její manžel. Taky jsem o tom řekla Desmondovi. Ale někdo mohl náš rozhovor zaslechnout. Určitě to byla nešťastná náhoda, Jonathane, a ten člověk se mě snaží jen zastrašit.“

„A jaký je smysl veřejného prohlášení, které od tebe žádá?“

Charlotta studovala jeho profil a vzpomněla si na dobu, kdy se styděl, že má velký nos. Ale z toho vyrostl, teď má silné čelisti a výrazné čelo. Připadá jí velmi mužný. Tmavohnědé vlasy má pořád stejně husté a ještě mu nezačaly šedivět, i když už mu táhne na čtyřicet. Zdá se, že sportuje. Má hezkou postavu. „Asi mě chce vydírat,“ odpověděla rychle, aby zaplašila staré touhy. „Takové prohlášení by firmu zničilo. Zřejmě čeká, že mu nabídnu peníze.“

„A o příčině smrti třetí oběti, o krvácení do mozku… jsi si jistá, že o tom nikdo neví?“

„Agent Knight mi řekl, že tuto informaci zatím nezveřejňují. Neřekl to ani Desmondovi. Kdo jiný by to mohl vědět kromě vraha?“

„Existují způsoby, jak se dostat k utajovaným informacím,“ odpověděl Jonathan zamyšleně a upřeně hleděl na monitor. „Desmond je tedy pořád ve firmě?“

„Je členem správní rady,“ odpověděla a vzpomněla si na dobu, kdy ti dva byli sokové a kdy je musela často usmiřovat.

„Je nějaká možnost, jak najít pisatele dopisů?“ zeptala se.

„Ne. Přišly prostřednictvím anonymního re-mailera. Je téměř vyloučené najít cestu zpět k odesilateli.“ Jonathan se rozhlédl po kanceláři. „Kdo se mohl dostat dovnitř a zapnout počítač?“

„Každý, kdo ví, kde jsou klíče.“

„A kdo zná tvé heslo?“

„Nikdo, jen já. A nedá se zjistit, protože jsem ho nikam nenapsala.“

Dívala se, jak se Jonathan rozhlíží po kanceláři, jako by hledal stopy a odpovědi na nevyslovené otázky. Když se zahleděl na otevřený sejf ve zdi, kde ležela kniha básní vázaná v kůži, zdálo se jí, že se mu v očích mihla bolest. Vyděsilo ji to, to přece není možné, byla to přece ona, koho osudová kniha zranila.

Při pohledu, jak si dlouhými štíhlými prsty prohrabuje vlhké vlasy, si vzpomněla na nevinné začátky jejich lásky v dobách, kdy tvořili nerozlučnou dvojici. Skákali spolu z můstku do bazénu, propadali záchvatům neovladatelného smíchu a sdíleli spolu tajemství Jonathanovy skryté svatyně. Tehdy jim bylo třináct, čtrnáct let.

Této bouřlivé noci, kdy oblohu protínají blesky a všude kolem se hemží federální agenti, zatoužila na chvíli vrátit se zpět, sedět znovu pod mostem Golden Gate a počítat lodi připlouvající do zálivu, zatímco jí Jonathan splétá náramek ze stébel trávy. Pohled na jeho drahý oblek a hedvábnou vázanku s perfektním uzlem ji však vrátil zpět do reality. Co čekala? Otrhané džíny a tričko? Takový Jonathan už neexistuje. Úspěšný a zámožný muž, který tu s ní sedí, je pro ni cizinec. Co bylo, to se už nevrátí.

Obrátil se k ní a chtěl jí cosi říct. Ale zarazil se a upřel na ni zamyšlený pohled. Charlotta poznala, že i jeho přepadly vzpomínky.

Natáhl k ní ruku a uchopil přívěsek, který měla zavěšený na řetízku. „Tak ty ho pořád nosíš,“ řekl.

„Ano, na památku.“ Jonathan byl jediný člověk, který věděl, kam zmizela tehdy v létě, když jí bylo patnáct. A taky věděl, co nosí v medailonku.

Pustil přívěsek a řekl: „Biotechnologický ústav Harmonie.“

Věděla, co tím myslí. Po babiččině smrti převzala vedení společnosti a změnila název firmy. „Víš, bylo na čase přizpůsobit se moderní době,“ řekla a znělo to skoro omluvně. „S bylinami nevystačíme. Lidé potřebují i normální léky.“

„Tvá babička nabízela něco, co se nedávalo do lahviček,“ řekl tiše a zasněně. „Jejím nejúčinnějším lékem byl soucit. Věděla, že k vyléčení je potřeba hodně péče a citu.“

„Citem rakovinu nevyléčíš. Chystáme se uvést na trh nový lék proti rakovině. Klinické testy na dobrovolnících prokázaly, že se procento přežití zvýšilo na padesát procent. Jen si to představ – padesát procent nemocných se může zachránit!“

Usmál se na ni. „Vidím, že se naplňuje tvůj dávný sen.“

Zachmuřila se. „Nebo vezme vinou posledních událostí za své.“

Jonathan se znovu zahleděl na monitor s poslední výhružnou zprávou. „Možná o to našemu příteli jde. GB4204 určitě vydělá hodně peněz.“ Vybalil z černé tašky mobilní telefon a zadal číslo.

„Myslíš, že je to dílo konkurence?“

„Kdyby chtěl někdo Harmonii zničit, tak ty tři mrtvé ženy jsou slušný začátek.“

„Žádné ‚kdyby‘,“ řekla. „Já si myslím, že terčem útoku je firma.“

Poslouchal, jak telefon na druhém konci linky vyzvání, a řekl: „Otázkou zůstává, co přesně hodlá náš přítel udělat po uplynutí dvanáctihodinového ultimáta, pokud nesplníš jeho směšný požadavek.“ Pak zvedl ruku a řekl do telefonu: „Thorna prosím. Ano, počkám.“ Přikryl sluchátko rukou a zeptal se Charlotty: „Jak se jmenuje ten agent, který dělá na případu?“

„Valerius Knight.“

„A co už zjistil?“

„Nevím. Moc spolu nekomunikujeme. Nevěřím mu, Jonathane. Vím, že usiluje o povýšení. Sleduje v případu své osobní cíle, a je proto podjatý. Dělá mi to starosti.“

„Komu jsi řekla o výhružných dopisech?“

„Ještě nikomu.“

„Dobrá.“ S rukou stále na telefonu spustil jako kulomet: „Zatím se federálové o váš počítačový systém moc nezajímají. Nanejvýš kontrolují provozní záznamy a soubory s výrobními formulemi. Ale pokud se dovědí o výhrůžkách a pokud elektronická pošta překračuje hranice jednoho státu, stane se z toho rázem federální případ. A pak převezmou vaši počítačovou síť. Systém vypnou a my se do něj už nedostaneme. Jestli náš chlapík pronikl do vaší sítě, potom je počítačový systém jediným pojítkem s ním a jen jeho prostřednictvím ho můžeme chytit. Když převezmou síť federálové, nikdy ho nedostaneme.“

„Takže kromě dvanáctihodinového ultimáta je tu další hrozba!“ Začala pochodovat po místnosti s takovým odhodláním, jako by chtěla projít zdí. Otočila se k němu a zeptala se: „Dokážeš to? Dokážeš ho chytit, když budeš pracovat na vlastní pěst?“

„Víš přece dobře, že nejraděj a nejlíp pracuju sám.“

Když se jí díval do očí, Charlotta si bůhví proč vybavila jeho legrační smích. Připomínal jí zvuk motoru, který startuje za chladného rána. Často si vymýšlela legrácky, jen aby ho rozesmála a mohla se smát s ním. Pak obvykle oba vyli smíchy, popadali se za břicha a Charlottě se zdál najednou svět hezký a už jí nevadily kameny vystřelené z praku, psí lejna a pokřik „šikmooká, šikmooká!“

Ráda by věděla, jestli se tak Jonathan ještě umí smát. Strašně zatoužila slyšet jeho smích a už už chtěla říct: „Slyšel jsi tu o…?“ Ale nic legračního ji nenapadlo.

Zadíval se na ni. „Co je?“

„A co má být?“

„Proč se tak tváříš? Vždycky ti poznám na tváři, když máš něco za rubem.“

To bylo kdysi, chtělo se jí říct. Má tvář se od té doby změnila, už ji neznáš.

Znovu zvedl ruku na znamení, že prosí o klid. „Ano, Roscoe. Tady Jonathan Sutherland. Dobře, díky. Mám k tobě prosbu. Mám tady jeden popis a byl bych rád, kdybys ho projel vaší databází.“

Charlotta začala znovu přecházet po místnosti a Jonathan pokračoval: „Zaměřuje se na farmaceutické firmy, zejména na výrobce bylinných léčiv. Posílá přes anonymní prostředníky výhružné e-maily. Vyzná se v počítačích a možná i ve farmacii a biochemii. Může mít něco společného s biotechnologickým ústavem Harmonie. Ano,“ řekl. „Pracuji na tom privátně. Nechci to zveřejňovat. Prosím? Ano, počkám.“

Zatímco čekal u telefonu, sledoval Jonathan, jak Charlotta přechází sem a tam po prostorné kanceláři. Sjel jí pohledem po zádech dolů a vzpomněl si, jak si vždycky stěžovala, že má široké boky. Ale Jonathanovi se líbila křivka, kterou opisovala černá sukně padající dolů od útlého pasu. Přepadlo ho pokušení přiložit ruce na výrazné boky a cítit, jak se pohupují.

„Ano, Roscoe,“ řekl do telefonu. „Ano, díky. Na tom čísle mě najdeš. Jsem ti zavázán. Ahoj.“

Když vypnul telefon, řekl: „Budu potřebovat všechny technické výkresy – výrobních hal, kanceláří, pozemků. Potřebuju hlavně telefonní rozvody a elektroinstalaci.“ Mluvil rychle, jako by myšlenky byly vždy o krok napřed před slovy. „A taky plán rozmístění modemů a počítačových terminálů. Předpokládám, že síťový server je v hlavní budově.“

„Ano, v tomto patře,“ odpověděla a pomyslela si, že se v něčem vůbec nezměnil. Jonathan býval vždycky netrpělivý. Pokud něco nepostupovalo dost rychle, udělal cokoliv, aby se to pohnulo podle jeho představ. Na následky se neohlížel. Teď cítila znovu jeho netrpělivost a buldočí odhodlanost dostat se věci na kloub, ať to stojí, co to stojí.

Podíval se na hodinky a rychle zasedl k počítači. „Jak máte zabezpečený systém?“

„Máme firewally, hesla, šifry.“

„Hm, veleknězi pseudobezpečnosti.“ Ťukl na pár kláves, pohlédl na obrazovku a mumlal si: „Danubia software. To je dobré.“ Otočil se k ní otázkou: „Povolili jste firmě Danubia dálkový přístup, aby mohla provádět údržbu?“

„Na to se budeš muset zeptat správce systému. Ale už šel domů.“

„Máte v síti modemy, které automaticky reagují na volání a navazují spojení? Těmi totiž vetřelci nejčastěji pronikají do sítě.“

„Ne, máme modemy se zpětným voláním.“

„Dobrá. Náš přítel se nepochybně znovu ozve. Nastražím na něho past. Nakolik můžeš důvěřovat správci systému?“

Když viděl, že váhá, řekl: „Nevadí. Obejdeme se bez něho. Bude to jistější a rychlejší.“

„Jonathane,“ řekla, „jak může vyhrožovat smrtí dalších lidí? My přece stahujeme všechno naše zboží z obchodů. Budeme vysílat varování v rozhlase a v televizi. Jak si může být jistý, že lidé budou přesto dál užívat naše přípravky? A říká dokonce, že jich budou tisíce.“

„Zdá se, že si dokonce myslí,“ odpověděl Jonathan a pohlédl opět na hodinky, „že se mu to podaří utajit nebo akci spustit do dvanácti hodin. Charlotto, potřebuji stanici, kde mě nebude nikdo rušit. Stanici, která je propojená se sítí.“

Zamyslela se. Všude v závodě se to jen hemží federálními agenty a policií. Nikde se nedá…

„Ano,“ náhle si vzpomněla. „Vím o jedné. Ostatní o ní nevědí.“

„Dobře.“ Vstal, vložil mobilní telefon zpět do jedné z kapes černé brašny a zapnul ji na zip. „Nikdo mě neviděl přicházet. Venku je úplný blázinec. Kývl jsem sice na Desmonda, ale ten se na mě ani pořádně nepodíval, jen poznamenal, že už na žádné otázky odpovídat nebude. Určitě mě považoval za nějakého novináře. Měla bys tam zajít a říct Desmondovi, že se musíš na chvíli někam zavřít a pracovat. Myslíš, že by to šlo?“

„Jistě. Počkej chvilku.“ Vyšla ven a hned viděla, že je bratranec v obležení. Všude kolem se tlačili vyděšení zaměstnanci, mezi nimi se prodírali federální agenti a do toho vyzváněly telefony. Zatáhla ho stranou a řekla mu, že projde všechny osobní spisy zaměstnanců a pokusí se zjistit, jestli je v nich něco podezřelého. O výhrůžkách v poště ani o Jonathanovi se nezmínila. „Musíš tu zůstat a snažit se zabránit chaosu, Desmonde.“

Přes skla tmavých brýlí mu neviděla do očí, ale jeho hlas zněl konejšivě. „Neboj, o všechno se postarám.“

Když se vrátila za Jonathanem do kanceláře, řekla: „V pořádku. Můžeme vyklouznout zadem, po požárním schodišti. Pojď.“

6

Vyšli ven z hlavní budovy a vydali se po cestě, z níž se rozbíhaly další k budovám rozsetým v parku. Jonathan kráčel za Charlottou, cestou obcházel kaluže a snažil se krýt ve tmě. Pak přes clonu hustého lijáku uviděl cosi, co ho zaujalo, a zastavil se.

„Co je to tam?“ zeptal se.

„Skleník. Pěstujeme v něm vzácné byliny.“

Zašilhal po spoře osvětleném skleníku, kde se rýsovaly temně zelené obrysy pokroucených kmenů a obrovských listů. „Potřeboval bych dovnitř.“

„Do skleníku? A proč?“

„Můžeš mě tam pustit?“

„Ano.“ Rozběhli se po štěrkové stezce a krčili se, aby je nikdo neviděl. Pak Charlotta vyťukala šestimístný kód a dveře se otevřely. Ihned je ovanul teplý, vlhký vzduch a vůně hlíny. Jonathan se ponořil do zelené džungle, obhlížel pozorně každý strom i rostlinu, až se zastavil u keře obtěžkaného voňavými růžovými květy. „Co je to?“

„Polokřovitá pivoňka. Vyrábíme z nich dezinfekční a močopudné prostředky. Co s ní chceš?“

Setřel si pot z čela a zeptal se: „Bude s ní teď někdo něco dělat?“

„Ne. Kořínky se sklízejí až na podzim.“

K jejímu údivu odložil brašnu na zem, klekl si, rozepnul ji a vytáhl tři kovové součástky v plastovém obalu. S překvapením sledovala, jak odhrabal od kmene hlínu, vložil do vyhloubené jámy kovové součástky a zahrabal je.

Když za sebou Jonathan zametal stopy, Charlottě se najednou z omamných vůní ve skleníku zatočila hlava. Připomněly jí léto a vzpomněla si, jak kdysi dávno Jonathan vždycky začátkem léta odjížděl. A ona mu pokaždé napovídala, co všechno podnikne, až on bude pryč, jako by byla ráda, že se ho zbaví. Nebyla to však pravda, přetvařovala se, aby zakryla bolest. Všechny zábavy, lunapark, projížďky na koni měly jen zakrýt smutek nad tím, že ji opouští, a strach, že se jí tentokrát možná nevrátí. Úsměv a tón hlasu říkaly: ‚Podívej, jak jsem šťastná,‘ ale její srdce naříkalo: ‚Neopouštěj mě, Johnny, bez tebe jsem jako tělo bez duše.‘

A on tam stál, hleděl na ni svýma hlubokýma hnědýma očima a mlčel. Ale ona dobře viděla, jak mu pohnutím pulsuje tepna na vyhublém bledém krku. Za hradbou mlčení se bouřil hluboký cit. Tak se loučívali, ona se strojeným chichotáním a on mlčky a s pohnutím, a oba si v duchu kladli otázku, jestli je osud znovu spojí.

Jak Jonathan uhrabával a uplácával za sebou hlínu, zavadil o keř a k zemi se snesla sprška suchých listů. Charlotta při pohledu na ně začala myslet na porušené sliby. Otec jí zemřel dřív, než se narodila, a matka, když byla ještě malé dítě. Pak viděla umírat strýčka Gideona. „Všichni mě opustili, Johnny,“ naříkala, když jí bylo devatenáct. „Slib, že ty mě nikdy neopustíš.“

Slíbil. A přece ji opustil.

Zvedl se a otřepal z rukou hlínu. Když si všiml jejího tázavého pohledu, řekl: „Je to rozmontovaná pistole. Pro každý případ jsem ji vzal s sebou. Je to ale nezákonné, a tak mě s ní nesmějí chytit. Pojď.“

Jonathan kráčel za Charlottou, a když otevřela těžké dveře a rozsvítila tlumená světla, měl pocit, že se ocitl ve staré Číně. Překročil práh do jiné doby a byl rázem v jiném světě.

„Muzeum byl babiččin nápad,“ řekla tiše a odstoupila od dveří čínského muzea, které stálo v areálu firmy, nedaleko od hlavní budovy.

„Bylo přístupné veřejnosti,“ vysvětlovala Charlotta, „ale po babiččině smrti jsem je zavřela.“

V tlumeném osvětlení vydávaly skleněné vitríny chránící drahocenné relikvie záři jako z jiného světa. Jonathan měl pocit, že se tu všechny ty vzácné předměty octly nějakým zázrakem a že každou chvíli zase zmizí. „To je neuvěřitelné,“ zamumlal.

„To, co vidíš, ukazuje, jak babička lpěla na minulosti. Pořád jsem ji přesvědčovala, že se firma musí pohnout dopředu a vstoupit do jedenadvacátého století, ale marně.“ Charlotta na chvilku odvrátila hlavu. „Teď je mi líto, že jsme se hádaly,“ pronesla tichým hlasem. „Víš, řekla jsem jí, že nemá cenu lpět na minulosti, na ničem, co už je pryč,“ dodala a zpříma na něho pohlédla. „Když umřela, tak mě moc mrzelo, že jsme spolu zrovna nevycházely tak dobře jako dřív.“

Jonathan klouzal zrakem po pozoruhodné sbírce, která představovala historii čínské medicíny. Bylo tu i kus rodinné historie, ve všech těch porcelánových miskách, lakovaných paravánech, košících z bambusu a nefritových soškách. Poznal velkou kamennou sochu čínského chrámového psa, před mnoha lety ji často vídal. Se sochou se pojil příběh, stejně jako s ostatními pozoruhodnými relikviemi.

Když uviděl na stěně mapu sanfranciské Čínské čtvrti, náhle si uvědomil, že do ní patří i kus jeho minulosti, protože jako třináctiletý vstoupil do života Charlotty Leeové a její rodiny a jejich cesty se na dlouhou dobu spojily.

„Stanice je u babičky v kanceláři,“ řekla a vedla ho dovnitř. „Ona ji však nikdy nepoužívala. Nenaučila se ani psát na stroji.“

Procházel za ní po měkkém koberci mezi řadami vitrín plných exotických vzpomínek na zašlou minulost. Zalapal po dechu, když skoro vrazil do vysoké figuríny oblečené do nádherného hedvábného mandarínského roucha. Panák vypadal jako živý. Nemusel ani číst štítek, hned poznal, že zpodobňuje Charlottina prapradědečka, který byl v Singapuru lékařem. Charlotta mu kdysi ukázala jeho obrázek a on si dobře zapamatoval smaragdově zelené hedvábné roucho s černým saténovým kabátkem.

Po příchodu do kanceláře Charlotta řekla: „V den babiččiny smrti jsem to tady zavřela. Všechno zůstalo tak, jak to tu bylo za jejího života.“ Zmáčkla vypínač a upřela na něho jasně zelené oči, které tak dobře znal. „Babička umřela v devadesáti a v té době ještě pořád řídila firmu. Většinu času však trávila tady a oddávala se vzpomínkám.“

Kancelář, osvětlená tlumenými světly, vypadala opuštěně. Bylo cítit, že tu delší dobu nikdo nebyl. Babička zemřela před šesti měsíci, uvažoval Jonathan a přemýšlel, jestli Charlotta dostala kondolenci a květiny, které jí tehdy poslal z Jižní Afriky.

Ukázala na televizor zavěšený na konzole v rohu místnosti. „Nechala jsem ho instalovat,“ řekla a zapnula přístroj, „aby babička nemusela tolik chodit. Ale nepoužívala ho. Ještě v devadesáti docházela osobně do každého oddělení, jak to dělávala celý život.“ Zmáčkla pár tlačítek na ovládacím panelu a na obrazovce se objevilo parkoviště, kde se tyčila mohutná postava agenta Knighta, který s vážnou tváří odpovídal televizním reportérům. Zmáčkla znovu a objevila se plnírna, kde zaměstnanci bezcílně bloumali kolem odstavených strojů.

Přistoupila ke stolu, sejmula z monitoru ochranný obal, zapnula počítač a obrazovka oživla.

Jonathan odložil na stůl černou brašnu. Byla to objemná taška z kůže v kombinaci s nylonem s mnoha zipy a početnými bočními kapsami. Když ji otevřel, uviděla Charlotta úhledně poskládané diskety, koaxiální kabely, krokosvorky, kotouče telefonních a elektrických šňůr, magnetofonové pásky, propojovací kabely, sluchátka, stolní mikrofon, anténu, gumové rukavice a pinzety.

Svlékl si sako a přehodil ho přes opěradlo židle. S rozhodným gestem si vyhrnul rukávy a Charlotta poznala starého Jonathana. Přebírá vedení a ona cítí jako vždycky, že zase bude dobře.

Ale v něčem se přece změnil. Byl pečlivě upravený a vypadal tak svěže, že by nikdo nehádal, že má za sebou dvanáct hodin letu a pak ještě stovku kilometrů za volantem v bouřce. Ptala se sama sebe, jestli si image záměrně pěstuje, aby vzbudil u klientů důvěru. Pracuje v bezpečnostní branži. Tam asi hraje velkou roli, jak vypadá. Musí budit dojem, že je schopný, výkonný a spolehlivý.

Je uhlazený, uvědomila si Charlotta. A jeho přerod začal už před deseti lety. Teď už si ho nedovede představit, jak kouše do jablka. Určitě si je krájí po anglicku na plátky nožem. A jistě si už nenamáčí hranolky do omáčky a nechystá si neforemné sendviče plněné vepřovým a fazolemi. Tušila, co způsobilo tu změnu. Nepřišla sama od sebe. Člověk, který do dvaceti let nevěděl, k čemu jsou ponožky, se z ničeho nic těžko přes noc změnil. Někdo má na něho silný vliv. Celých deset let.

Je to jeho žena, Adéla.

Když nadzvedl víko brašny, Charlotta si všimla, že pod okrajem je páskou připevněný proužek papíru se slovy: „Pokročilá technika a kouzla jedno jsou.“ Arthur C. Clarke. Také jí neušlo, že v jedné z kapes je zastrčené brožované vydání knihy Já, robot od Izáka Asimova. Potěšilo ji to. Jonathan pořád rád čte a baví ho science fiction. Aspoň v něčem se nezměnil. Možná jsou i další věci, které se nezměnily, utěšovala se.

„Musím se seznámit s vaší sítí,“ řekl, „a posoudit, jak je zabezpečená. Jestli se sem náš přítel naboural, musí dobře znát váš vnitřní systém.“

„Naboural! Myslíš, že je to nějaký hacker?“

Zamračil se a současně se usmál. „Ale, ale, copak si nevzpomínáš? Hackeři jsou přece hodní hoši, ne? Za mlada jsme dovedli dva dny nespat a nejíst, jen abychom vyladili program, který jsme nepotřebovali k ničemu, jenom jako důkaz, že líp už vyladit prostě nejde. To média změnila obsah slova hacker, když tak namísto počítačovým nadšencům začala říkat pirátům.“

Jak by mohla zapomenout? Vidí před sebou zarostlého, protispolečenského odboj ruka Jonathana, jak jí jedné deštivé noci před sedmnácti lety říká: „Jdu studovat na Massachusettský technologický institut, Charlie. Tam jsou nejlepší hackeři na světě…“

A ona tehdy myslela jen na jediné: Johnny zůstane v Americe!

„Buď tak hodná a přihlas se.“

Setřásla vzpomínky a vrátila se do přítomnosti. „Můžu ti říct heslo.“

Odstoupil od stolu a odsunul jí židli. „Chci, aby ses zalogovala sama.“

„Ale, Jonathane, ty přece můžeš znát moje heslo.“

„Nechci je znát.“ Obrátil se k počítači zády. „Navaž spojení, prosím.“

„Dobře.“ Sedla si a vyťukala heslo. „Tak, a je to.“ Vstala a uvolnila mu židli. „Díky,“ odpověděl a posadil se.

Charlottu vždycky fascinovalo, jak se Jonathan změní, když zasedne k počítači. Jakmile se dotkne prsty klávesnice a oči se upřou na monitor, mozek mu začne pracovat na vysoké obrátky a dokonale se koncentruje na práci.

„Jaké heslo má tvůj e-mailový účet?“ Za okamžik se na obrazovce objevila nová zpráva. „No, no,“ komentoval Jonathan, „tak ti zase napsal.“

Charlotta nakoukla Jonathanovi přes rameno a četla: Nebylo těžké dostat se k těm třem ženám, Charlotto. A k tobě se dostanu ještě snadněji.

„Oslovuje tě Charlotto,“ řekl Jonathan. „Asi tě zná.“

„Nebo to jen předstírá. Víc by na mě zapůsobilo, kdyby mě oslovil mým pravým jménem.“

Jonathan vytáhl z nářadí kotouč telefonního kabelu, svorky a kleště. „Hned jak mi doneseš výkresy, musím se dostat ke komunikačním rozvodům.“ Mluvil úsečně, a to vždycky znamenalo, že se zlobí. Ale proč? Zlobí ho okolnosti, nebo se zlobí na ni?

Byla to vlastně ona, kdo ho před deseti lety opustil. To ona odešla a nechala ho tam sedět s ohromeným výrazem na tváři.

„Můžeš sehnat ty výkresy?“

„Ano, mám je v kanceláři. Hned jsem zpátky.“

Jonathan ji sledoval, jak prochází muzeem, a neodvrátil pohled, ani když se zastavila u jedné z vitrín. Nedokázal od ní odtrhnout oči.

Byla stále krásná, s rovnými tmavými vlasy svých čínských předků a s živýma zelenýma očima po americkém dědečkovi. Neměla už vlasy sestříhané do mikáda jako kdysi, ale měla je uprostřed rozdělené pěšinkou, shrnuté za ušima a na krku stažené zlatou sponou, takže jí ležely mezi lopatkami jako černá mašle. Byla vyšší než její čínští předkové a hubená jako tyčka. Její postavě by víc slušel hedvábný cheongsam než modré džíny.

Náhle se mu vybavil den, kdy se poprvé setkali. Ta vzpomínka byla uložena v jeho paměti podobně jako zdejší relikvie spočívající v tlumeném světle reflektorů. Seznámili se před šestadvaceti lety v sanfranciské čtvrti Pacific Heights. Jonathan chodíval často kolem tajemného domu s klenutou bránou střeženou dvěma kamennými chrámovými psy, až jednoho dne spatřil za oknem tvář, která ho upřeně pozoruje. Potom ji tam občas zahlédl znovu, tvář s vážnýma očima a s vysokými lícními kostmi.

Jednoho dne už ale nedokázal unést všechen smutek, zdálo se mu, že je těžší než batoh, který nosíval na zádech. A tak si sedl do parku poblíž tajemného domu, složil hlavu na kolena a rozplakal se. Po chvíli ji ucítil vedle sebe, její mlčící stín ho jakoby laskal. Ještě dnes si vybavil pohled jejích zelených očí, když na něho tehdy shlížela. Nepromluvila, ale její oči se tázaly: Co se stalo?

Otřel si rukávem košile nos a ona se posadila vedle něho a ruce, jako dvě půvabná ptačí křídla, si složila do klína. „Je mi smutno po mamince,“ vykoktal, „nechci plakat, ale nedokážu se ovládnout.“

Oční víčka mandlového tvaru sklouzla přes duhovky barvy jadeitu. Chvíli mlčela a pak na něho pohlédla. „Mně taky umřela maminka,“ řekla.

Její slova ho vylekala. Neřekl jí přece, že je matka mrtvá. Ale byla to pravda, zemřela před rokem a otec si ho přivezl sem. A on teď musí žít v této cizí zemi. „Jsem ze Skotska,“ řekl, aniž věděl proč. Hned však pocítil úlevu.

„Dal by sis trochu limonády?“ zeptala se a zvedla se z lavičky.

Tehdy se poprvé ocitl v tajemném, tichém domě, plném exotických pokladů.

Zavedla ho do rozlehlého obývacího pokoje s vyhlídkou na most Golden Gate. „Jmenuji se Charlotta,“ představila se.

„Jonathan,“ odpověděl a pak dodal: „říkají mi Johnny.“

„Líbí se mi tvůj přízvuk,“ řekla.

Teď ji pozoroval v babiččině muzeu a ona právě udělala zvláštní věc. Otevřela jednu skleněnou vitrínu a cosi z ní vytáhla.

Zvedl se od počítače a šel za ní. Nahlédl jí do dlaní a uviděl nádherně vyšívané hedvábné střevíčky.

„Jsou po mé prababičce,“ řekla Charlotta a v tónu jejího hlasu zaznívala posvátná úcta.

„Nosila je, když byla malá?“

„Ne, jako dospělá žena.“ Střevíčky nemohly měřit víc než deset centimetrů.

Charlotta vrátila střevíčky do vitríny, hrábla do tašky, kterou měla přehozenou přes rameno, a vytáhla krabičku s hlavolamem. „Na tu si pamatuju,“ řekl Jonathan.

„Patřila mamince. Před chvilkou mi ji dal pan Sung. Řekl, že mi možná pomůže v těžké chvíli.“ Přiložila ji Jonathanovi k uchu. „Poslechni si. Uvnitř něco je. Ale bývala prázdná. Někdo do ní musel něco dát.“

„Umíš ji otevřít?“

„Už jsem to dlouho nedělala…“ Převracela krabičku v dlaních a v různých bodech na ni tlačila, aby zjistila, kde začít. „Vzpomínám si na první hlavolam od babičky,“ řekla tiše, když se jí podařilo vysunout první díl skládačky. „Vysvětlila mi, že hlavolamy na první pohled klamou. Zdá se, že jsou z jednoho kusu, že nemají žádné víčko a že se nedají otevřít. Předvedla mi, jak se otevírají, jak se trpělivě osahává jedna dřevěná destička po druhé a jak celek závisí na přesném pohybu jednotlivých částí, jak pohyb každé destičky navazuje na pohyb předchozí. Trvalo mi celý týden, než jsem otevřela první krabičku, a byla jednoduchá, dala se otevřít dvanácti tahy. Pohled dovnitř mě však zklamal, protože jsem zjistila, že je prázdná. Měla jsem pocit, že si za vyluštění zasloužím odměnu.“

Zamáčkla destičku a osahávala další. „Babička říkala, že radost přináší, když poklad hledáme, ne když jej dostaneme. A tak mi pořád dávala prázdné krabičky.“

Jonathan poslouchal a současně sledoval její štíhlé prsty, jemně osahávající dřevo při pátrání po pohyblivých částech. Tu vysunula jednu destičku a jinou zase zasunula, její pohyby byly obezřetné, jako by zkoumala zrádné bludiště. Vzpomněl si na okamžik, když mu poprvé ukazovala, jak otevřít hlavolam. Tehdy stáli podobně jako dnes s hlavami blízko u sebe a Jonathan musel bojovat s pokušením, aby ji nepolíbil.

„Věřila, že se naučím těšit z luštění. Nechápala, že mě to bez naděje na odměnu nebaví. A tak jednou o Vánocích, myslím, že mně tehdy bylo sedmnáct nebo osmnáct, jsem zase dostala hlavolam, ale ani jsem se ho nedotkla. Babičku to moc mrzelo. Vždycky měla ohromnou radost, když viděla, že se snažím krabičku otevřít. Ale tehdy jsem najednou na její hru nepřistoupila. Další rok mi dala krabičku se slovy: ‚Není prázdná.‘ Našla jsem uvnitř prsten s perlou. Už to však nebylo ono.“

Poslední destička povolila a víčko se otevřelo. Uvnitř byl kousek papíru.

„Je tam něco napsané. Čínským písmem. Umíš je číst?“ ptal se Jonathan.

Babička ji trpělivě učila číst a psát čínským písmem a předváděla jí taková kouzla, jako třeba že písmena pro „slunce“ a „měsíc“ spolu dohromady vytvoří slovo „zítra.“

„Už jsem dlouho čínštinu nepoužila. Zapomínám.“

„Vzpomínám si, jak legračně ses s babičkou bavila.“

„Legračně? A proč?“

„Ona na tebe mluvila čínsky a tys jí odpovídala anglicky.“

Charlotta svraštila čelo.

„Ty si na to nevzpomínáš?“

„Ne, neuvědomovala jsem si to.“

„Řeknu ti, že to působilo dost zvláštně.“

Opravdu to tak bylo? divila se Charlotta, když studovala čínská písmena napsaná na papírku. Mluvily s babičkou každá jiným jazykem? Nebo je to tak vždycky, že babička a vnučka mluví každá jiným jazykem, i když obě užívají angličtinu?

„Tento znak,“ řekla a ukázala jej Jonathanovi, „zobrazuje hada v domě. Znamená nebezpečí. A tamten má dvě tváře a značí podvod.“

„Myslíš, že tě tak pan Sung varuje, že ve firmě je někdo, kdo tě zrazuje?“

„Někdo ve firmě nebo někdo v domě“ odpověděla a ulpěla pohledem na skleněných vitrínách s rodinnou historií.

„Zvláštní způsob, jak tě varovat. Proč nepřijde přímo a neřekne: ‚Charlotto, myslím, že je mezi námi zrádce.‘?“

„Je to čínský způsob,“ zamumlala.

Jonathan se usmál. O čínských způsobech toho kdysi dost věděl.

„Je toho hodně, co o své rodině nevím,“ řekla a zamračeně klouzala zrakem po vitrínách. „Jsme rod tajnůstkářů. Nejvíc babička. A přece vymyslela toto muzeum, kde vytáhla na světlo rodinnou historii. Je tu ale hodně záhad a náznaků. A tak si říkám…“

„Co?“

„Myslím na člověka, který manipuloval s výrobky a posílá mi výhrůžky. Co když nejde o průmyslovou špionáž? Co když to není nikdo cizí? Když je to někdo blízký, kdo cítí zášť proti mně nebo rodině a chce si vyřídit staré účty?“

„Jsem tu třeba já,“ řekl Jonathan měkkým tónem.

„Vím.“

Jejich oči se na chvíli setkaly. Pak řekla: „Trochu se tady porozhlédnu. Řekla jsem Desmondovi, že projdu osobní spisy zaměstnanců a účty. Neřekla jsem mu však, kde budu. Z babiččiny kanceláře můžeme sledovat areál a dávat pozor, co všichni dělají. Kdyby mě náhodou někdo hledal, můžu se tam z ničeho nic objevit.“

Charlotta se natáhla k vitríně a vytáhla znovu malinké střevíčky. „Víš,“ řekla šeptem a prohlížela si zlatem a stříbrem vyšívané střevíčky, které kdysi skrývaly zmrzačení a bolest, „znala jsem všechny staré rodinné příběhy. Babička mi je vyprávěla. Ale pak jsem je přestala poslouchat a pustila jsem je z hlavy. Teď najednou…“ Nedomluvila a zvedla k Jonathanovi své zelené oči. „Když se dívám na střevíčky, jako bych slyšela babiččin hlas, který mi vypráví o její matce, Mei-ling, která je nosila. Slyšíme opravdu hlasy svých babiček, Johnny? Nebo po nich jenom tolik toužíme, že se nám zdá, že se skutečně ozývají?“

Položil jí ruku na rameno a pevně ji sevřel. Když chtěl promluvit, ticho nečekaně proťal jakýsi zvuk.

„Co je to?“ ptala se Charlotta.

„Výstraha na počítači. Někdo nám volá.“

Běželi zpět do kanceláře k počítači a viděli, že na obrazovce bliká ikona.

„Někdo ví, že jsme tady?“

Jonathan zavrtěl hlavou. „Přesměroval jsem přenos všech přicházejících dat z počítače v tvé kanceláři sem. Je to něco podobného jako přesměrování telefonních hovorů.“ Dvakrát klikl na ikonu a objevil se obrázek. „Máme tady videopřenos.“

Charlotta zatajila dech. „Jonathane, to je pracovna u mě doma.“

Zkoumavě se na ni podíval. „Nepleteš se?“

„Ne. Tamty skleněné posuvné dveře vedou na terasu.“

„Odkud je ten záběr nafilmovaný?“

„Vypadá to, že zřejmě z mého psacího stolu, na kterém stojí počítač.“

„Máš tam zapojenou videokameru?“

„Ne. Nemám žádnou videokameru.“ Vytřeštila oči. „To je Yolanda, má hospodyně!“ Objevila se Hispánka, která s úsměvem sdělovala něco někomu, kdo byl mimo záběr kamery. „Zesil zvuk,“ žádala Charlotta.

„Víc to nejde. Je to němý videozáznam.“

„Nechápu to. Proč někdo filmuje Yolandu? A proč jsou u mě v pracovně?“

„Zdá se, že tvá hospodyně tu osobu zná. Chová se úplně přirozeně.“

„Ale vždyť ji filmuje!“

„Nemusí o kameře vůbec vědět. Myslím, že si neuvědomuje, že ji filmují. Hej, a co je toto?“

Viděli, že se Yolanda natáhla po něčem mimo záběr, a když kamera znovu zabrala její ruku, držela v ní šálek. Usmívala se, přikyvovala a zvedla šálek k ústům.

„Ježíši Kriste,“ zvolal Jonathan.

„Co je to?“ Charlotta viděla, jak hospodyně několikrát usrkla a dál se bavila s osobou mimo záběr. Vypadala naprosto uvolněně a zdálo se, že jí nápoj chutná.

„Panebože,“ zašeptala Charlotta, když si uvědomila, co sledují. „Panebože!“ natáhla se po telefonu a vytočila číslo domů.

Linka byla obsazená.

Zkusila druhou, neveřejnou linku, kterou znalo jen pár nejbližších přátel. I ta však byla obsazená.

Yolandin úsměv se náhle vytratil. Sáhla si na čelo a zdálo se, že se jí udělalo špatně. Šálek jí vypadl z ruky.

„Panebože, ne!“ zvolala Charlotta. „Snaží se ji otrávit. Chtějí Yolandu zabít!“

„Pojďme,“ řekl Jonathan a hrábl po saku. „Budu řídit.“

„Ne, počkej,“ řekla a vyťukala číslo 911. „Jen mě nenechávejte čekat,“ zaklínala se šeptem, když na druhém konci telefon nikdo nebral. V hrůze hleděla na obrazovku. Yolanda se zjevně v bolestech odvracela od kamery a klopýtala ke dveřím. Vrazila do nich a svezla se na podlahu, mimo záběr kamery.

„Ano!“ křičela Charlotta do telefonu. „Tu ženu se někdo pokusil otrávit. Pošlete zdravotníky. Rychle!“ Udala svou adresu a zavěsila. „Pojedu sama, Jonathane,“ řekla a chňapla po kožené tašce. „Charlotto…“

„Jonathane, potřebuji tě tady. Chci, abys chytil toho darebáka, který to má všechno na svědomí.“

Než se zmohl na odpor, byla pryč. Když běžela přes muzeum, srdce jí tlouklo až v krku. Bože, dej, ať dojedu k Yolandě včas, modlila se v duchu a málem vrazila do vitríny, kde odpočívaly malinké střevíčky…

7

1908 – Singapur

Děvčátko začalo křičet ještě předtím, než ucítilo bolest.

Šestiletá dívenka seděla na stoličce s nožkama nataženýma dopředu a bosá chodidla spočívala Mei-ling na klíně. Vedle ní stály její tety a držely jí ruce přitisknuté k tělu. Když holčička uviděla pevné obvazy, dala se do křiku. Opravdová bolest však přišla později, až když Mei-ling uchopila její pravé chodidlo, rychle ohnula čtyři prsty dolů a zpět a tlačila je směrem k nártu, dokud se neozval křupot lámaných kostí. V tom okamžiku dítě roztáhlo doširoka ústa, ale nevyšel z nich ani hlásek.

Holčička oněměla bolestí a roztřásla se, zatímco ji tety držely pevně na stoličce a chlácholily ji, jak je statečná a jaká z ní bude krasavice. Hbité prsty Mei-ling mezitím pevně stahovaly zlomené prsty obvazy do nové polohy. Pouze palec zůstal volný.

Všichni se shodli na tom, že děvčátko má štěstí, že ovazování dělá Mei-ling. Samozřejmě to bolí, protože se musí nejdřív zlomit kosti, ale Mei-ling má zvláštní přírodní masti a elixíry, které tiší bolest i rozčilení. A ona sama má v sobě cosi zvláštního, už pohled na ni uklidňuje.

Mei-ling byla na ostrově pojmem. Všichni znali vzdělanou mladou ženu, která se dotýkala nemocných těl, i když měla ovázané nohy, což znamená, že pocházela ze vznešené rodiny.

Dítě začalo hlasitě naříkat a plameny svící na oltáři bohyně Kwan Yin se třepotaly, jako by jejich prostřednictvím bohyně vyjadřovala svou účast s trpícím dítětem. Venku, za vysokými zdmi, slavili Singapurci svátek zemřelých.

Mei-ling se soustředila na práci jen napolovic. Nešlo jí z hlavy osudové znamení, které se jí vyjevilo před několika dny. Zašla na radu za starou hadačkou, která jí je vyložila takto: „Nadchází svátek duchů a ten přivede do života Mei-ling víc než duše zemřelých. Do tvého života vstoupí cizí ďábel.“

Dodala, že to bude světlovlasý, zelenooký muž, který připluje přes oceán.

„Bude to Angličan, ctihodná matko?“ vyzvídala Mei-ling. Pocházela z aristokratické čínské rodiny, která odvozovala svůj rodokmen od stvoření světa, a její názor na Angličany byl stejný jako u ostatních příslušníků její vrstvy. Byl směsicí tolerance, zvědavosti a netrpělivosti.

Hadačka jí však sdělila, že neznámý bude Američan.

Svátek duchů už začal a ulice Singapuru jsou plné hodujících a oslavujících lidí. Pro zábavu zemřelých se hrají loutková představení a čínská opera. Podle staré tradice se v sedmém lunárním měsíci otevírají brány pekel, aby duše zemřelých mohly vyjít ven a navštívit své potomky. Rodiny pořádají doma hostiny na počest zemřelých přicházejících na návštěvu, a duše mrtvých bez potomků bloumají městem hladové a plné závisti. Pro ně se chystá v ulicích jídlo a zábava. Po celém městě hoří svíce a kadidlo a silná vůně stoupá přes vysokou zeď až k Mei-ling a shromážděným ženám.

Když Mei-ling obvázala děvčátku obě nohy a ono se stále třáslo a bylo v šoku, ukázala mu vlastní ovázanou nožku, drobnou a křehkou, takže vyšívané střevíčky na ní neměřily víc než deset centimetrů.

Když si rodiče odnesli holčičku do domu a jásali nad jejíma novýma nožkama, Mei-ling se pomalu vydala na cestu přeplněnými ulicemi, kde žongléři bavili mrtvé i živé a kde lidé hodovali a nechávali štědrou výslužku také toulavým duchům. S věrnou služkou, která nesla kufřík s léky a nástroji, procházela Mei-ling ulicemi a obírala se myšlenkami na Američana, který má vstoupit do jejího života. Ale kdy a kde? A jak ho pozná? A bude to setkání k dobru, nebo ke zlu? Mělo ji znamení osudu před ním varovat, nebo ji vyzvat, aby mu šla vstříc?

Mei-ling o svém tajemství nikomu neřekla, i když zachovat mlčení bylo velmi těžké. Žila totiž ve velké rodině. V nádherném domě na Peacock Lane, v jedné z bohatých singapurských čtvrtí, bydlela společně s ovdovělým otcem a s početnými příbuznými – s ovdovělými nebo svobodnými tetami, neteřemi a sestřenicemi, které neměly kam jít. Dále společnou domácnost sdíleli oba její bratři se svými manželkami, Zlatou Elegancí a Letním Svítáním, a děti otcovy třetí manželky, která zemřela při porodu, Měsíční Orchidej a Měsíční Kasie. Dům byl plný žen, ale v otcově srdci byla na prvním místě Mei-ling, jejíž jméno mělo význam „krásná inteligence“. Starší ženy, mající syny na ženění, otce často kritizovaly, že na dceři příliš lpí a dává jí moc velkou svobodu, a odsuzovaly ho, že ji ve dvaceti letech ještě neprovdal. Otec Mei-ling byl však k jejich výtkám hluchý a byl pyšný na to, že dal své dceři dobré vzdělání. Naučil ji psát a zaškolil ji tak, že medicínu zvládala stejně dobře jako uznávaný lékař.

Mohla přirozeně ošetřovat pouze ženy. Většinou prováděla ovazování nohou a pomáhala při porodech. Říkalo se o ní, že má jemné a citlivé ruce a že přináší štěstí.

„Pomoc! Pomoc!“

Mei-ling se zastavila uprostřed přeplněné ulice. „Co se děje?“ ptala se služky.

Slyšely jen hudbu, smích a na večerní obloze viděly ohňostroj, sršící záplavou barev.

A pak se ozvalo znovu: „Pomoc!“

„Někdo je v nebezpečí!“ Mei-ling se rozhlížela po ulici plné Číňanů a Malajců ve svátečních šatech. Neviděla mezi nimi žádného cizince, a přece ten člověk volal anglicky.

„Ach bože…“

„Tam,“ ukázala Mei-ling do úzké uličky, „toho člověka přepadli. Honem!“

Cupitavým krokem drobných nožek se rozběhla dolů úzkou uličkou. Stará a zavalitá služka s těžkým lékařským kufříkem funěla za ní. Dostaly se do zadní uličky za řadou obchodů a uviděly na zemi člověka, do něhož kopala parta surovců.

„Aj,“ zvolala služka. „Vraťte se, paní. Noc duchů přináší neštěstí…“

Mei-ling se však tlačila dopředu, volala a rozhazovala rukama. Násilníci si jí nejdřív nevšímali, když ale spatřili ve světle lucerny její hedvábné šaty, drobné nožky a účes stažený hřebeny a ozdobami, poznali bohatou ženu a dali se na útěk. Nocí se neslo jen pleskání bosých chodidel, jak se hnali dolů uličkou.

Mei-ling je nechala běžet. Poklekla ke sténajícímu muži v bílém zakrváceném obleku a poznala, že je v bezvědomí.

„Cizí ďábel, paní,“ šeptala jí služka a dělala ve vzduchu znamení zažehnávající neštěstí.

Mei-ling položila cizinci ruku na čelo. Všimla si, že má světlé vlasy. Když mu nadzvedla víčka, spatřila zelené duhovky.

Předpověď se splnila, muž před ní je její Američan. „Nedotýkejte se ho!“ křičela služka. „Přinese vám neštěstí!“ Mei-ling však byla klidná. Necítila strach, spíš zaujetí. Proto odpověděla: „Je zraněný. Musíme mu pomoct.“

„Přivedu policii.“

Mei-ling služku zadržela se slovy: „Ten muž se mi zjevil ve snu. Museli jsme se setkat.“

„Zavolám policii,“ trvala na svém služka.

Mei-ling se narovnala a rozhlédla se kolem. Bylo tu pusto, hýbaly se tu jen stíny papírových luceren, které tančily ve večerním vánku nad kamennou dlažbou. Ukázala na obchod s hedvábím paní Wah a řekla: „Zajdi za paní Wah a požádej ji, aby poslala nejsilnějšího ze svých synů.“

Služka poslechla ve strachu, aby si nerozhněvala bohy, kdyby vzdorovala jejich proroctví. Šla ale váhavě a ohlížela se přes rameno po své paní, která se znovu shýbala nad zraněným cizincem.

Paní Wah poslala svého největšího syna a ten přenesl cizince do malé ložnice nad obchodem. Neudělala to kvůli cizinci, ale kvůli Mei-ling. Ta jí pomohla minulou zimu z potíží, když jí na dva měsíce vynechala perioda. Pan Wah byl v té době mimo domov, a nemohla mu proto namluvit, že dítě je jeho. Mei-ling jí dala vzácný bylinný přípravek, po kterém se jí cyklus vrátil. Do smrti bude Mei-ling vděčná.

Když cizince uložily a osaměly s ním v pokoji, zeptala se služka znovu: „A teď už zavoláme policii?“

„Mlč,“ okřikla ji Mei-ling a otevřela kufřík. „Ty by sis dovolila vzdorovat proroctví bohů?“

„Možná to právě chtěli, abyste zavolala policii.“

Mei-ling však zavrtěla hlavou a začala zraněnému čistit rány. Policii mohl zavolat kdokoli z kolemjdoucích. Její setkání s cizincem má hlubší důvod. Až se probere, uvidí se.

Když Mei-ling muži opatrně rozepínala košili, začala stará služka kvílivě naříkat. Nesnesla pohled na ponížení své vznešené paní. Vidět dceru z aristokratické singapurské rodiny, jak se zneuctí pohledem na mužské tělo, a dokonce se ho dotýká!

Mei-ling pohlédla na zhmožděné bělochovo tělo. „Co mu to jen udělali,“ šeptala pobouřeně. „Vždyť ho skoro zabili.“ A skrápěla mužovu hruď slzami lítosti.

„Možná si to zasloužil!“ naříkala služka. „Je to třeba špatný člověk, paní. Zloděj, cizoložník nebo ještě něco horšího!“

Mei-ling mu shrnula světlé vlasy z čela, dotkla se jeho zavřených očí a cítila, že nemůže být špatný člověk.

Musí pracovat rychle. Za chvíli ji čekají doma a budou o ni mít starost. Nejdřív vymyla rány zklidňujícím dezinfekčním prostředkem z kořínků bílé pivoňky, a aby zastavila krvácení, zasypala je práškem z mletých sépiových kostí. Pak je ovázala. Změřila mu puls tak, jak ji to naučil otec. Zmáčkla každý ze dvanácti bodů, které vypovídaly o stavu dvanácti životně důležitých orgánů, a její citlivé prsty se dotýkaly cizincova zápěstí, krku i chodidel a sledovaly boj mezi silami yin a yang. Nadzvedla mu víčka, sledovala zornice a pokládala mu ruce na holou kůži, aby zjistila tělesnou teplotu a místa, kde se mu chvěje duše.

Paní Wah přišla nahoru s miskou kouřícího vývaru z anasových semínek pro zraněného cizince a Mei-ling a její služce přinesla rýžové kari s ostře kořeněnými garnáty, mandlové koláčky a zelený čaj. Paní Wah se na nic neptala. Kdyby nebylo léku ze sušených květů safloru od Mei-ling, manžel by ji zabil. Namísto toho odměnil její věrnost štědrými dary, perlami a parfémy.

Mei-ling trápilo, že se cizinec stále neprobouzí. Uvažovala, zda rána na spánku mohla způsobit nenapravitelnou nerovnováhu vzdušných proudů procházejících mu hlavou. Kladla mu ruce na žebra a hmatem hledala vnitřní nerovnováhu. Prohlížela si jeho hezký obličej. Kápla mu na rty několik kapek hřebíčkové silice. Pak ho štípala do tváří, aby se duše vrátila zpět do těla, a poplácávala ho po pažích, aby v něm probudila dosud spící sílu.

Pak už nemohla déle čekat, musela odejít. „Zůstaneš s ním,“ přikázala služce, která se po dobrém jídle uklidnila. Její paní se však jídla ani nedotkla. „Zítra přivedu s sebou hadačku osudů, aby mi poradila, co mám dělat.“

Ve chvíli, kdy stará žena chtěla začít protestovat, se cizinec probudil. Zachvěla se mu víčka, otevřel oči a pokoušel se zaostřit. Zamrkal na Mei-ling. „Jsem… mrtvý?“ zeptal se.

Otec Mei-ling se pohyboval ve dvou světech, čínském i evropském. Pyšnil se tím, že je moderní a že má spoustu přátel a obchodních partnerů v Anglii. V domě na Peacock Lane se často zdržovali hosté ze Západu. Mei-ling se naučila od otce anglicky a při mnoha příležitostech zastávala roli hostitelky. Nemluvila však anglicky příliš často, a tak jí chvíli trvalo, než si přeložila cizincovu otázku a zformulovala odpověď.

„Jste v bezpečí,“ řekla a pohlédla mu přímo do tváře.

„Jste anděl?“

Usmála se. „Jsem Mei-ling. Já a moje služebná jsme vás přinesly do tohoto domu. Jak se jmenujete? A koho máme zavolat, aby si vás odvezl domů?“

Svraštil obočí. „Já… nevím. Nemám vůbec tušení, kdo jsem.“

„Aj jaj“ naříkala služka. „Duch mu ukradl paměť a zabydlel se v jeho těle!“

„Buď zticha!“ okřikla ji Mei-ling čínsky. „Nerozčiluj ho.“ Položila mu ruku na tvář, naklonila se nad něho a pohlédla mu do očí.

Služka se třásla strachy, když viděla, jak její mladá paní odevzdává svou duši tomu cizímu ďáblovi. On na ni hleděl tak upřeně, že si stará žena byla jistá, že jí krade duši. A šeptal jí přitom: „Jste tak krásná.“ I když anglicky nerozuměla, ten tón hlasu znala, byl ve všech jazycích stejný. Této zlověstné noci je postihlo neštěstí. Svědčí o něm pohled, který upírá její paní na cizince. Ten pohled viděla ve svém životě mnohokrát, na tváři svých sester a dcer a kdysi dávno na své vlastní. Mluvil vždy o tomtéž.

Mei-ling se zamilovala.

* * *

Další den se Mei-ling vrátila a přivedla s sebou hadačku. Ta prohlédla spícímu cizinci dlaně. Pak rozbila vejce, a když uvnitř spatřila dvojitý žloutek, vykřikla. Bylo to špatné znamení, které nosí neštěstí. „Má v sobě dva muže, paní. Jeden tě bude milovat, a druhý tě zklame.“

Pak budu milovat toho prvního, rozhodla se Mei-ling. A na druhého myslet nebudu.

* * *

Každý den přicházela tajně do pokoje nad obchodem paní Wah a přinášela s sebou teplé misky s léčivou stravou, kterou sama připravovala. Hovězí na fenyklu pro rovnováhu chi, rýži s lanýži pro snížení nadměrného yang a rybí polévku na krev. Čistila mu rány, natírala je mastmi a měnila obvazy. Na pohmožděnou kůži mu přikládala obklady. Dávala mu pít posilující léky z kořínků ženšenu, z hlízy jam a z lékořice, které pěstovala doma na zahradě.

Pod prostěradlem mu omývala celé tělo a podpírala mu hlavu, aby si mohl sednout a najíst se. Pálila kadidlo bohyni Kwan Yin a pročišťovala vzduch zvláštními modlitbami. Každý den se ho ptala na jméno. A on si na ně stále nevzpomínal.

Ptala se ho na prsten na pravé ruce. Byl to těžký zlatý prsten se dvěma propletenými písmeny „RB“. Jen se mračil a tvrdil, že neví, co znamenají.

Služka všemu přihlížela se stálým strachem. Její paní dělá zakázané věci! Dotýká se nahého muže, který nejenže není její příbuzný, ale není ani Číňan! Kdyby to zjistila rodina, zabili by Mei-ling a ji také. Ale nemůže proti neštěstí nic dělat. Její paní je v zajetí kouzel.

Když mu Mei-ling chtěla nechat vyprat šaty, vytahala nejdřív všechno z kapes. Nenašla sice žádné doklady, ale objevila velký finanční obnos v amerických dolarech a v britských librách. „Nevím, odkud mám ty peníze,“ řekl. Když se ho ptala, zda má zavolat na americké úřady, namítl: „A co když jsem zločinec?“

A tak ho dál schovávali nad obchodem paní Wah a čekali, až se mu vrátí paměť.

* * *

Jednoho rána ho Mei-ling konečně našla zotaveného. Seděl na posteli a usmíval se. Služka se skrčila v koutě a začala odříkávat modlitby a Mei-ling otevřela okenice a vpustila dovnitř hřejivé sluneční paprsky. Pomohla mu s mytím a holením a pak mu postavila na klín podnos se snídaní.

Za celou tu dobu z ní nespustil oči.

Podíval se na snídani a zamračil se. „Takové jídlo teď jím?“

Zvedla tyčinky, ukazovala na jednu misku po druhé a jmenovala: „Polévka s noky, kuře se sezamem, opražené nudle, čerstvý ananas.“

„Bohatá snídaně,“ mumlal a tvářil se nedůvěřivě.

„Protiklady, které nastolí rovnováhu chi.“ Tázavě na ni pohlédl.

„Tento pokrm je ostrý, tento jemný,“ vysvětlovala s úsměvem. „Tohle je hladké a tamto zase křupavé. Vytvářejí harmonii.“

Rozesmál se a zelené oči se mu vesele roztančily. „Pokud byste se neurazila, úplně by mi stačila obyčejná slanina s vejci a černá káva.“

Jeho výslovnost ji zmátla. Nikdy předtím neslyšela mluvit Američana. „Dnes to snězte a zítra vám přinesu vejce.“

Když vzal do ruky kousek křupavého kuřete, jemně ho za ni uchopila a vložila mu do ní tyčinky. Zvedl k ní výmluvný pohled. „Neumím s nimi jíst,“ řekl stydlivě. „Nemohla byste mi sehnat nůž a vidličku?“

„Zítra bude nůž a vidlička,“ odpověděla a sklopila zrak. Uviděla svou malou bledou ručku v jeho opálené tlapě. „A taky černá káva,“ dodala a plaše se usmála.

Přestal se usmívat a pozorně se na ni zahleděl. Ležel tam opřený o polštáře, s prostěradlem přitaženým do pasu a s obnaženou hrudí. Prohlížel si tu mladou Číňanku, která seděla na kraji postele. „Zachránila jste mi život. Proč jste to udělala?“

„To jsem vás měla nechat umřít?“

Přejel pohledem její lékařskou brašnu z černé lakové kůže zdobenou zlatočervenými draky. Byla otevřená a početné kapsy a přihrádky byly naplněné sáčky s bylinkami, lahvičkami a balíčky převázanými provázkem. „Vy jste ošetřovatelka?“

„Otec mě vyškolil ve starobylém lékařském umění,“ řekla skromně.

„Vaše metody mají sílu,“ ušklíbl se. „Když do mě ti lumpi kopali, tak jsem si byl jistý, že umřu.“

Upírala na něho své vážné oči. Když se k ní natáhl a uchopil ji za ruku, nebránila se. „Jste tak krásná,“ řekl.

Mei-ling se poradila s šéfkuchařem známého hotelu, podle jeho pokynů připravila slaninu s vejci a příští ráno ji předložila svému cizinci. Při pohledu na známé jídlo samým nadšením oněměl a všechno na místě spořádal: vejce, slaninu, brambory, toast s máslem i černou kávu. Když Mei-ling viděla prázdné talíře, usmála se. Nebylo třeba slov, mluvily samy za sebe.

Při holení se jí zeptal: „Jak dlouho už tady jsem?“

„Tři týdny.“

Upřel pohled na služku, která seděla v rohu a tvářila se utrápeně. „Tak moc bych vám chtěl říct, co se stalo. Kdo jsem a co dělám v Singapuru.“

A přece už si na něco vzpomínal. Věděl, že je Američan. Vybavil si dokonce, že současný americký prezident se jmenuje Theodor Roosevelt. Zmínil se Mei-ling o San Francisku. Domníval se, že tam žil, protože si pamatoval kabiny lanové dráhy a prodavače květin v ulicích a svou oblíbenou restauraci na Powell Street. Ale na svou identitu, rodinu nebo povolání si ještě nedokázal vzpomenout.

„Když se mi zdají sny, tak se mi vrací paměť,“ řekl. „Jakmile se však probudím, sny zmizí a s nimi i vzpomínky.“

Mei-ling věřila v sílu snů. Vždyť právě sen jí ho poprvé postavil do cesty. „Možná kdybych zůstala s vámi, když budete spát…,“ řekla.

„Nesluší se, abyste se mnou trávila noc.“

„Vy budete spát a já vás budu pozorovat. Až se vám bude něco zdát, probudím vás a vy mi povíte, co jste ve snu viděl.“

„Budu k vám upřímný, Mei-ling. Pokud se mnou zůstanete, nebudu moct spát.“

„Budu úplně potichu.“

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl něžně.

I když nerozuměla slovům, služka stejně poznala, o čem se baví. Četla jim to z očí, z tónu hlasu. A poznala, že katastrofa, které se tolik bojí, se nevyhnutelně blíží.

* * *

Mei-ling s ním zůstala osmou noc osmého měsíce. Rozhodla se tak proto, že osmička je šťastné číslo a dvě osmičky znamenají dvojnásobné štěstí. Poprvé v životě opustila otcovský dům bez doprovodu služky. Když všichni usnuli, vykradla se tiše z domu. „Pomůžu mu přivést zpět zatoulanou paměť,“ vysvětlovala stařeně. „Jeho duše odletěla do mlžných dálek a já mu ji vrátím.“

Ale stará služka dobře věděla, proč Mei-ling odchází, a nemohla dělat nic než stočit se na matraci do klubíčka, schovat hlavu pod pokrývku a tiše naříkat nad neštěstím, které je postihne.

* * *

Singapur se právě nacházel v laskavém objetí mírného monzunu, když se Mei-ling a Američan poprvé milovali.

Mei-ling věděla, že co dělá, se trestá smrtí. Ženě bylo dovoleno mít za život jediného muže, manžela. Pokud se neprovdala, neměla právo na žádného. Na druhé straně muž směl mít podle zákona i podle tradice tolik manželek a konkubín, kolik jich dokázal uživit. Říkalo se, že přece „ke konvici patří víc šálků“.

Mei-ling ležela v objetí hezkého Američana, kterému se díky její láskyplné péči vrátila mužná síla. Prohlížela si spícího cizince, obdivovala jeho krásu a děkovala bohům, že vstoupil do jejího života. V duchu si říkala, že láska je silnější než smrt. Za jediné jeho objetí by ráda položila i život.

Nechala ho spát a vrátila se domů dříve, než vstalo služebnictvo. A pak za ním chodila noc co noc. Učila ho chodit a sama musela překonávat bolest, když s ním přecházela drobnými krůčky na svých deformovaných nohou po místnosti. Vyprávěla mu, co se děje venku, a on jí pak vždycky vytáhl z vlasů sponky a hřebeny, laskal její dlouhé vlasy a říkal jí, jak moc ji miluje.

Za dne nenápadně zjišťovala, zda někdo nepátrá po zmizelém Američanovi. A v noci, když mu ležela po boku, sledovala, jak se ve spánku převrací, a poslouchala, jak ze sna říká neznámá slova a jména. Zkusila ho probudit, ale nikdy si na sen nepamatoval. Když se ho zeptala, kdo je Fiona, jejíž jméno ve spánku vyslovil, odpověděl, že nemá nejmenší ponětí.

„Možná bych tě měla zavést k anglickému lékaři,“ navrhovala jednoho slunného odpoledne, kdy se sluneční paprsky prodíraly okenicemi do pokoje. „Paměť se ti dlouho nevrací. Rodina si o tebe už jistě dělá starosti. Musíš se vrátit domů.“

On ji ale vzal za ruce a řekl hlasem plným vášně: „U tebe jsem doma, Mei-ling. Ty jsi moje rodina. Chci se s tebou oženit.“

„Ale co když už jsi ženatý?“

„Necítím se tak. Myslíš, že bych to nepoznal?“ A pokračoval velmi něžně: „Jako ženatý muž se cítím jedině tehdy, když jsem s tebou.“

Sklopila oči. „Nemůžu si tě vzít. Musím se provdat za Číňana.“

„Patříme k sobě, Mei-ling.“ Stáhl si z prstu zlatý prsten s iniciálami RB a vzal ji za ruku. „Tímto prstenem si tě beru za ženu.“ A navlékl jí jej na prst. „Jsme svoji, drahoušku. Před Bohem i ve svých srdcích jsme muž a žena.“

* * *

A potom Mei-ling udělala osudovou chybu.

Jednou večer měli v domě na Peacock Lane vznešenou společnost. Angličtí hosté nadšeně obdivovali nádherný dům a krásné zahrady. Když podávala čaj s mandlovými koláčky, zeptala se Mei-ling jednoho z přítomných, který byl specialistou na duševní poruchy, zdaje možné ztratit částečně paměť. Ten jí začal vysvětlovat, jak složitý je lidský mozek a jak málo je známo o duševních procesech. Rozhovor neunikl otci Mei-ling, jenž oba zamyšleně pozoroval. Nevadilo mu, že Mei-ling oslovila cizince, naopak, vždycky ji vedl k tomu, aby byla zvídavá a šla za poznáním. Neměl námitky ani proti tématu rozhovoru, jeho samotného záhady lidského mozku vždycky fascinovaly. Ale způsob, jakým se na jeho dceru Angličan díval, mu otevřel oči a on si musel přiznat pravdu, kterou nechtěl vidět: jeho krásná mladá dcera už nesmí zůstat déle svobodná.

* * *

Z vesnice předků na jihu Cíny přijely tetičky, aby si prohlédly budoucí nevěstu. I když jim s úsměvem nalévala čaj a předstírala, že ji jejich návštěva těší, Mei-ling se už rozhodla. Půjde za svou láskou a zneuctí rodinu.

Další den si tiše sbalila nejnutnější věci a lékařskou brašnu. Řekla švagrové, že ji volají k porodu na druhou stranu ostrova.

A opustila dům, kde se narodila a vyrostla. Obrátila se zády ke své rodině i kultuře a spěchala do obchodu s hedvábím u přístavu.

Když tam přišla, Američan už tam nebyl.

Nechal jí dopis: „Nejdražší Mei-ling, odpusť. Čekal jsem na tebe, pokud jsem mohl. Ale slunce už zapadá, a ty tu ještě nejsi. Vrátila se mi paměť a já musím odjet. Vzal jsem si peníze, protože si potřebuji koupit lístek na loď. Uklidňuje mě vědomí, že zůstaneš u otce, než za tebou přijedu zpátky. Vrátím se, má drahá, a vezmu si tě. Ale nejdřív musím něco zařídit…“

Běžela k oknu a vyhlédla ven. Kudy se má dát? Kde ho má hledat v přeplněných ulicích? Zasténala a vyplašila holuby sedící pod okapem. Je to trest za to, že uvrhla rodinu do hanby?

Pohlédla na prsten na ruce. Není to snubní prsten. A ztratila i manžela. Se slzami v očích četla dopis znovu, až došla k podpisu: Richard.

Potom si položila ruku na břicho, protože tam jsem byla já. Z matčina vyprávění znám celý příběh, a proto mohu vyprávět o tajných myšlenkách a citech lidí i o událostech, které se odehrály tak dávno. Richard nechal Mei-ling kromě dopisu a prstenu ještě dárek: mne, dceru. Narodila jsem se osm měsíců po jeho odjezdu a matka mně dala jméno Dokonalá Harmonie. Toto jméno mi mělo zajistit zdraví a dlouhý život.

Tak začala historie naší rodiny.

8

Palm Springs, Kalifornie, 7 hodin večer

Charlotta přes hustý déšť zahlédla blikající červená světla. Zdravotníci už jsou na místě. „Díkybohu,“ řekla Valeriu Knightovi, sedícímu za volantem. „Musíme se modlit, aby už nebylo pozdě.“

Když viděla Yolandu vypít nápoj a zhroutit se na podlahu, vyběhla na parkoviště, kde vrazila do agenta Knighta. Řekla mu, co se stalo hospodyni, a on pokynul dvěma svým mužům a nabídl jí, že ji odveze domů. Přijala, protože byla zoufalá a měla obavy, zda se s korvetou dostane přes všechny zaplavené křižovatky.

Knight projel tepanou kovovou bránou, a když se dostali na konec dlouhé příjezdové cesty, Charlotta nečekala, až zastaví, a vyskočila. Hnala se nahoru po kamenných schodech a volala: „Yolando!“ Ve dveřích zaslechla hlasy z kuchyně.

Když tam však doběhla, zůstala zaraženě stát na prahu. Rozčilená Yolanda mávala vařečkou a vysvětlovala dvěma zmateným zdravotníkům, že si museli splést dům.

„Yolando, ty jsi v pořádku?“ ptala se Charlotta udiveně.

„Slečno, Leeová, proč sem přijeli?“

Charlotta položila Yolandě ruku na rameno, jako by se chtěla přesvědčit, že se jí to jen nezdá. „Jsi opravdu v pořádku?“ ptala se znovu.

„Je mi dobře, seňorito. A co by mi mělo být?“

V té chvíli vstoupil do kuchyně agent Knight a zdravotníci při pohledu na něho o krok couvli. „Paní,“ obrátil se k Yolandě, „slečna Leeová říkala, že jste v nebezpečí. Že prý jste něco vypila a pak se zhroutila na podlahu.“

Yolanda vykulila oči a dívala se z jednoho na druhého. Pak upřela pohled na Knighta a odpověděla: „Nerozumím vám, seňore. Nic jsem nepila.“

„Ale přece,“ spustila Charlotta, „byla jsi u mě v pracovně a s někým jsi se bavila. Pak ti někdo podal šálek a ty ses napila.“

Hospodyně na ni jen zírala.

Charlotta vyběhla z kuchyně a zamířila do pracovny. Všechno tam bylo jako při jejím odchodu. Nikdo jí k počítači nepřipojil videokameru.

Po chvíli se tam objevil Knight. „Slečno Leeová, zmínila jste se, že jste dostala e-mailem zprávu, že vaši hospodyni chce někdo otrávit. A tvrdíte, že jste potom všechno viděla. Můžete mi vysvětlit jak?“

Váhala s odpovědí. Nemá ke Knightovi důvěru. Kdyby mu teď řekla pravdu, nemohla by před ním utajit Jonathana. A navíc si ani není úplně jistá tím, co viděla.

Založila si ruce v pase a snažila se uklidnit. Měla srdce až v krku a celá se chvěla. Toto už byl druhý šok v posledních dvou hodinách. Přestože nebydlela daleko od závodu, cesta domů se jí zdála nekonečná. Umírala strachy, že najde hospodyni mrtvou.

„Dostala jsem anonymní varování elektronickou poštou,“ odpověděla po delším váhání. „Anonym mi sděloval, že se Yolandu chystá někdo otrávit.“

„Ale vy jste tvrdila, že jste na vlastní oči viděla, jak se to stalo. Myslela jste tím, že jste měla vidění?“ naléhal a koutky úst mu pohrával úsměv. „Myslela jste to jen obrazně?“

Snažila se vzít rozum do hrsti a nenechat se zlomit jeho vyzývavým pohledem. Pevně mu pohlédla do očí. „Vyděsil mě ten e-mail. Uvěřila jsem, že jde hospodyni o život. Asi jsem se stala obětí nejapného žertu.“

„No,“ řekl blahosklonně, „nedivím se, že jste trochu hysterická, když někdo tak škaredě útočí na vaši firmu. Pošlu své muže, aby se tu trošku porozhlédli a zjistili, jestli tu není něco podezřelého.“

A co tak asi? Myši na půdě? chtělo se jí odpovědět. „Děkuji,“ řekla však nahlas a vracela se do kuchyně.

Když procházela galerií, kde byla vystavena její umělecká sbírka, pocítila, že se jí podlamují kolena. Musela se zastavit a opřít se o stěnu. Hleděla na stíny před sebou a zaposlouchala se do zvuků, které ji obklopovaly. Doléhaly k ní hlasy z kuchyně a z dáli zvuk hromu. Pak se ozvaly starožitné hodiny, odbíjející celou. Vtom ji přepadl neodbytný pocit, že s domem je něco v nepořádku.

Rozlehlá vila s výhledem na Palm Springs o obytné ploše téměř tisíc metrů čtverečních byla postavena ve stylu amerického jihozápadu. Ke stavbě byly použity tradiční nepálené cihly, štuková omítka a dřevěné trámy. Dlažba a vnitřní obklady byly z ručně malovaných glazovaných dlaždic a interiér byl vyzdoben dřevěnými sochami vyjících kojotů v životní velikosti. I když dům nenesl ani stopu Orientu a nebyl tu jediný čínský předmět, Charlotta přece jen před nastěhováním najala geomantika, aby prošel všechny místnosti a zkontroloval, zda je v nich správné feng shui, které přináší obyvatelům čínských příbytků zdraví, štěstí a prosperitu. Ve vnitřním uspořádání našel odborník zásadní chyby. Tak například Charlottina postel stála přímo pod stropním trámem, který nad ní procházel horizontálně, a tak by nepochybně „rozřízl její život na dvě půlky“ a byl by zdrojem bolestí a nemocí. Proto postel přenesli do šťastnější polohy. Záchod pro hosty byl naproti vchodu, což věštilo, že dobré chi vstupující do domu spláchne voda ze splachovače. Závada se odstranila tak, že pod toaletní mísu se umístilo malé zrcadlo, které odklání chi od odpadu. Jezírko v zahradě se zase stáčelo pryč od domu a jeho tvar vypadal jako šipka, která údajně nosí smůlu. Ta směřovala přímo do obývacího pokoje. Proto byl jeho tvar změněn tak, že se stáčí směrem k budově, a tak ji chrání.

A skutečně. Charlotta byla celé dva roky zdravá a v domě se cítila šťastná. Nyní se to však změnilo. Dnes večer je cosi v nepořádku. A rozhodně nejde o výplod zjitřené fantazie.

Když se vrátila zpět do kuchyně, viděla, že zdravotníci už odjeli. Yolanda nespouštěla oči z agenta Knighta, který stál v otevřených dveřích a vyhlížel ven do deště.

„Yolando,“ oslovila tichým hlasem hospodyni, „byla bych ráda, kdybyste dnes s Pedrem přespali někde jinde.“

Hospodyně na ni vrhla pohled, jako by jí dělala nemravné návrhy.

„Hrozí vám tu nebezpečí,“ vysvětlovala Charlotta. „Kdosi chtěl, abych uvěřila, že ti ublížil, a příště to možná doopravdy udělá. Jeďte do hotelu Camino Real. Zavolám tam a nechám vám připravit pokoj.“

„To ne, seňorito! Já ani Pedro vás neopustíme, když máte těžkosti.“

„Trvám na tom, Yolando. Prosím. Mám dost problémů v laboratoři, nemůžu si ještě dělat starosti o tebe. Potřebuji mít jistotu, že jsi v bezpečí.“

Yolanda se zatvářila uraženě a přeložila si ruce přes bujné poprsí. V očích se jí ale mihl strach. „Ráno můžeme odejít k sestře,“ řekla po chvíli.

„Ne. Chci, abyste odešli hned. Uzamkneme spolu dům. A pak i hlavní bránu. Rychle, Yolando. Nemáme moc času.“

Vtom Charlotta zpozorovala, jak ke Knightovi přistoupil další agent, cosi mu podával a potichu mu něco říkal. Potom Knight přišel do kuchyně. „Slečno Leeová,“ oslovil ji a v ruce držel jakýsi předmět, „proč jste mi nepověděla o nehodě v garáži? Prý vám spadlé dveře pořádně poškodily auto.“

„A proč jsem vám o tom měla říct?“

„Máte nějaké vysvětlení, z jakého důvodu dveře spadly?“

„Ne. Vlastně to mělo být vyloučené. Kolem se tu potuluje spousta divokých zvířat, kojoti, někdy i pumy. Jednou jsem při zavírání garážových dveří nešťastnou náhodou zabila rysa. Proto jsem si do nich nechala namontovat bezpečnostní zařízení.“

„Tohle?“

Podívala se na zelenou plastovou krabičku v jeho dlani a hned ji poznala. „Ano. Vysílá svazek červených paprsků, které se pohybují těsně nad zemí. Pokud při spouštění dveří něco přeruší dráhu paprsku, ať je to auto, zvíře nebo člověk, dveře se zastaví. Ale zařízení funguje jen tehdy, když jsou dveře v pohybu, pane Knighte. Nemůže je uvést do pohybu. A tehdy dveře nebyly v chodu. A najednou spadly.“

„A vzpomenete si, ve které chvíli spadly?“

Chvíli se zamyslela. „Právě když jsem začala vyjíždět s chevroletem.“

„Slečno Leeová, vaše auto přeťalo dráhu paprsku, a proto dveře spadly.“

„Ale jak je to možné?“

„Z prostého důvodu. Vaše zabezpečovací zařízení někdo přeprogramoval.“

„Cože? Víte to jistě?“

Ukázal na měděné drátky obalené červenou a zelenou izolací. „Někdo je přehodil. Podle škrábanců na spojovacích šroubcích vidíte, že se to muselo stát nedávno.“

Oněměla údivem. Zírala nejdřív na krabičku a pak na Knighta.

„Tak to je,“ řekl a tvářil se vážně. „Dveře nespadly nešťastnou náhodou. Někdo je na vás narafičil úmyslně.“

9

„Promiň, Charlotto,“ omlouval se Jonathan, když za sebou zamkla vchod do muzea a objevila se znovu v babiččině kanceláři, „než jsem si uvědomil, že je to video a ne živý přenos, už jsi byla pryč.“

„Knight se na mě díval, jako bych se zbláznila,“ odpověděla a odhodila koženou tašku a pláštěnku.

„Pojď se podívat. Nahrál jsem to.“

Charlotta upřeně sledovala scénu na obrazovce. „Je to má hospodyně a nepochybně i moje pracovna. Ale vyptávala jsem se Yolandy a ona popírá, že by si od někoho vzala něco k pití. A rozhodně nespadla a neztratila vědomí. To by si přece pamatovala.“

„Možná se to stalo před delší dobou a ona na to zapomněla.“

„Chceš říct, že se někdo vkradl ke mně do domu, dal Yolandě napít a nafilmoval to?“

„Třeba se tam nemusel vkrádat. Mohlo se to stát, když jsi byla doma. Pořádala jsi poslední dobou hodně večírků?“

Zatahala se za pravý ušní lalůček. „Jednou u mě byla větší společnost. Po babiččině smrti mi Naomi – to je moje nejlepší kamarádka – vyčítala, že nedržím správný smutek, a trvala na tom, abych uspořádala shivah.“

„Co je to?“

„Něco jako pohřební hostina, jenže židovská.“

„A bylo tam hodně lidí, jídla a pití?“

„Ano. Babička měla hodně přátel. A taky jsme měli spoustu jídla a pití. Tak ty si myslíš, že tehdy mohl někdo filmovat?“

„Všechno tomu nasvědčuje. Zejména chování tvé hospodyně. Určitě znala člověka, se kterým se ve filmu bavila, a vůbec se jí nezdálo divné, že je u tebe v pracovně.“

„Tak proč si nepamatuje, že spadla a ztratila vědomí?“

„Podívej se na tohle.“ Přehrával záběr po záběru, až na jednom zastavil. „Vidíš tady? Jak se Yolanda otáčí?“

Charlotta se prudce nadechla. „Padající žena nebyla Yolanda!“

„Správně. Tento oddíl byl nafilmovaný jinde a sem ho někdo přidal. Je to šikovně sestříhané, ale při důkladnější prohlídce to neobstojí.“

Charlotta se narovnala. „Jaký to má všechno smysl? Chtějí mě zastrašit?“

„Možná. Nebo tě chtějí zdiskreditovat v očích agenta Knighta. Chtějí, aby si myslel, že jsi hysterická ženská.“

„Už mi řekl, že jsem hysterka. Bože, to je jako noční můra!“ Odvrátila se, ale pak se zarazila a otočila se zpět. „Stalo se ještě něco.“

Zvedl k ní oči.

„Agent Knight tvrdí, že se někdo vrtal v mých vratech do garáže.“

„Cože!“

Pověděla mu o přeprogramování a třesoucím se hlasem dodala: „Kdybych byla v korvetě, už bych byla mrtvá. Takže pokud to někdo udělal úmyslně… Knight si mě cestou zpátky pěkně podával. Prý jestli vím, kdo to mohl udělat. Jestli mám nějaké nepřátele. A proč prý jsem si myslela, že chce Yolandu někdo otrávit.“

„Cos mu na to řekla?“

„Že nevím. Já totiž opravdu nevím.“

„Jednu věc víme jistě,“ prohlásil Jonathan zachmuřeně. „Nejedná se o žádnou náhodu. Tři mrtvé ženy, video s Yolandou, garážová vrata. Všechno je součástí pečlivého plánu. A už vůbec nepochybuji, že míří na tebe. Jeho terčem jsi ty.“

„Ale proč?“ zvolala. „Co ten maniak ode mě chce? Přece nemůže doopravdy jít o směšné tiskové prohlášení, které si na mně vynucuje.“

Jonathan zamyšleně zavrtěl hlavou. „Souhlasím s tebou. Jde mu o něco jiného. Jeho ultimátum tě má jen zastrašit, abys byla slabá a lehce zranitelná, až on se odhodlá k poslednímu tahu.“

„A k čemu byl incident s garážovými vraty a video?“

„Chce ti ukázat, že se kdykoli může dostat do tvé blízkosti.“

Jeho slova visela ve vzduchu jako černý mrak a oba mlčky zvažovali nový vývoj událostí. Nebezpečí rostlo a s ním i to, co bylo v sázce.

Prudce se zvedl a natáhl se po saku.

„Kam jdeš?“

„Pro pistoli. Chci, abys ji měla u sebe.“

„To ne.“

„Ksakru, Charlotto…“

„Znáš přece můj vztah ke zbraním.“

„Potom musíš odtud odjet někam do bezpečí.“

„To nemyslíš vážně. Teď nemůžu odjet.“

„Tady jsi v nebezpečí.“ Začal se soukat do rukávu. „Já tu zůstanu a budu pokračovat v práci. Jestli mě nikdo nenajde, chytím toho darebáka a…“

„Já nikam neodjedu. Budu se bránit.“

Stála tam bledá a ruce se jí třásly, ale s pevně vysunutou bradou a s odhodlaným pohledem v očích. Byla sice vyděšená, ale neztrácela rozvahu a chtěla bojovat.

Pozoruhodná žena, pomyslel si Jonathan.

Svlékl sako a přehodil je přes židli. „Dobrá. Sice se mi to nelíbí, ale nemůžu tě odvézt pryč násilím.“ Po chvíli si na něco vzpomněl. „Počkej, když jsi tu nebyla, zvonil telefon. Nechtěl jsem ho brát, a tak ti někdo nechal zprávu na záznamníku.“

„Než jsem odjela z domu, přesměrovala jsem si všechny telefonní hovory ze soukromé linky sem. Nechtěla jsem riskovat, že by telefony brala sekretářka a případně další lidé.“

Zmáčkla tlačítko na záznamníku a ozval se Naomin zpěvavý hlas. „Charlie, našla jsem tvůj vzkaz. Musím tě vidět. Poslyš, jsi v nebezpečí. Vyložila jsem ti taroky, pro jistotu třikrát, a je to jasné jako facka. Šašek představuje důvěřivost a nevědomost. To jsi ty, Charlie. Pak se objevuje Kouzelník, symbol manipulace a zrady. To on otrávil tvé léky. Nenech se však zmást. Může to být i žena.“

Charlotta s Jonathanem na sebe pohlédli.

„Je tu ale něco, čemu nerozumím,“ pokračovala Naomi. „Pořád se vrací srdcová karta, která znamená lásku, a dokonce erotickou lásku! Jsi v ohrožení ze všech stran. Panebože,“ sténala, „a taky jsem viděla kousek večerních zpráv. Ukazovali demonstranty před Harmonií. Mělas pravdu, na transparentech měli nalepenou tu fotku z novin. Všechno se vrací jako mor. Zdržela jsem se na univerzitě, ale jak to půjde, hned přijdu za tebou do kanceláře. Jen se stavím doma pro tyčinky. Vydrž, děvče. Všechno zase bude dobré.“

Jonathan na Charlottu nechápavě pohlédl. „Jaké tyčinky?“

„Jsou to vlastně stonky jedné rostliny, ze kterých čte varování a rady.“ Jonathan se zatvářil skepticky. „Víš, Naomi se zabývá parapsychologií. Seznámily jsme se při incidentu v Chalk Hillu před osmi lety.“ Podívala se na něho a podle jeho mlčení usoudila, že o nepříjemné epizodě v Chalk Hillu slyšel. „Tehdy nás k sobě připoutali želízky. Od té doby jsme kamarádky.“

„Zdá se, že Naomi je zajímavá žena.“

„Je Židovka a je moc citlivá. Pomáhá lidem. Jenom díky ní jsem kolikrát nepřišla o rozum. Když jsem pracovala v laboratoři osmdesát hodin týdně, tak si vždycky našla způsob, jak mě donutit, abych na chvilku vysadila. Jednou mě doslova unesla. Byla jsem u ní na večeři a po jídle jsem usnula. Když jsem se probudila, zjistila jsem, že jsem v horském srubu zapadaném sněhem. Dala mi něco do vína, a když jsem usnula, tak mě odtáhla do auta a vyvezla do hor. Čtyři dny jsme si dávaly do nosu, pouštěly si filmy a lenošily. Babičku z mého zmizení málem ranila mrtvice. Ale když jsem se vrátila do laboratoře, cítila jsem se jako nový člověk, svěží a plná energie.“

Po krátké pauze pokračovala: „A má velký smysl pro humor. Když jsem ji viděla poprvé, tak se právě s někým přela, jestli jsou psi chytřejší než kočky. A tehdy Naomi křičela: ‚Viděl jste někdy osm koček táhnout ve sněhu sáně?‘“ Jonathan se tiše zasmál.

Charlotta mu pohlédla do očí. „Tak ty víš o masakru v Chalk Hillu?“ Přikývl.

„A víš, že jsem nebyla odsouzená? 2e žalobu proti mně stáhli?“

„Ano, Charlotto, jistěže o tom vím.“

„Ale teď to zase proti mně vytáhli. Celou tu noční můru vypustili na světlo, aby zničili mě i můj podnik. A uškodí to Naomi a dalším nevinným lidem. Panebože, proč k tomu jen došlo?“

Natáhl k ní ruku a pohladil ji po rameni. Ona se však ihned odtáhla. „Určitě tu někde zůstalo po babičce trochu čaje.“ Začala otevírat skříňky v kuchyňce, která patřila ke kanceláři. Když vysunula jednu zásuvku, zarazila se. Sáhla dovnitř a vytáhla jakousi starou knížku. Rozevřela ji a vtom z ní vypadla fotografie. Také velmi stará…

„Co se to k čertu zase děje?“

Charlotta s Jonathanem se obrátili k televizní obrazovce, která snímala parkoviště bičované deštěm. „Proč ještě policie nic neudělala?“ hlaholil Adrian Barclay, když se vynořil z dlouhé bílé limuzíny a schovával se pod deštník, který mu úslužně držel jeho šofér. Jakmile se v zadních dvířcích limuzíny objevila dlouhá, pěkně formovaná noha, opustil šofér Adriana a běžel s deštníkem naproti štíhlé, opálené ženě.

Jonathan tiše hvízdl. „Vidím, že se Margo udržuje ve formě.“

A Charlotta, která ještě držela v chvějící se ruce fotografii, si při pohledu na přicházející pár pomyslela: teď teprve začnou skutečné potíže.

10

Když se Barclayovi ocitli mimo kameru, stiskl Jonathan pár tlačítek a dostal je znovu do záběru, právě když vcházeli vstupní halou do hlavní budovy. Oba byli oblečení do bílých kalhot a košil pastelových barev. Byli opálení a působili svěže, vlastně vypadali přesně na to, čím byli: bohatými příslušníky společenské smetánky, kteří chodí na golf s vysloužilými americkými prezidenty. Adrian, malý a podsaditý muž s litinově šedými vlasy, tiskl k uchu mobilní telefon, zatímco jeho žena, vysoká blondýna s vlasy sčesanými dozadu a s kůží na obličeji vypjatou po kosmetické operaci, štěkala příkazy na členy ochranky u hlavního vchodu.

„Vědí o bezpečnostních kamerách a o tomto soukromém televizním okruhu?“ ptal se Jonathan a zmáčkl na televizoru další tlačítko. V záběru kamery se objevila recepce ve třetím poschodí.

„Určitě jsem se jim o systému zmínila, ale nevím, jestli mě vůbec poslouchali. Nezajímaly je věci, které se týkaly babičky. Neměli ji zrovna v lásce.“

Jonathan přikývl. „Vzpomínám si na jejich zvláštní vztah.“ Zesílil hlasitost. Dveře výtahu se otevřely a z nich vystoupili Barclayovi. „Pamatuji si, jaké to bylo před pětadvaceti lety. Dost bizarní.“

„A ještě horší to bylo,“ řekla Charlotta šeptem, jako by ji mohli lidé na obrazovce slyšet, „když pan Sung přečetl babiččinu závěť.“

„Kde je k čertu Charlotta?“ štěkal Adrian na Desmonda, který jim přišel k výtahu naproti.

Charlotta sledovala bratrance, stále ještě v černém koženém kabátě a v černých kalhotách, jak si rychle sundává tmavé brýle, za nimiž se měl ve zvyku skrývat. „Říkala, že musí projít osobní záznamy zaměstnanců…“

Adrian ho však neposlouchal a hnal se dál. Charlottě bylo najednou bratrance líto. Adrian byl sice Desmondův otec, ale zacházel se synem hůř než se svým šoférem. Na rozdíl od manžela vystupovala Margo vůči synovi láskyplně. Políbila ho na tvář a uhladila mu černé vlasy. Tentokrát se však Desmond tvářil, že ho obtěžuje.

Náhle se objevila sekretářka Margo, drobná ženuška, která musela cupitat za svou velitelkou, rázující dlouhými kroky po hale. Cestou štěkala Margo na lidi kolem příkazy: „Zavolejte firmě Shaeffer a Shaeffer. Použijte neveřejnou linku. A vzkažte Tomu Shaefferovi, že chci, aby to vyřídil on osobně. Potom zavolejte soudce Batchelora a řekněte mu, že se jedná o soukromou záležitost. Pak zavolejte k Afroditě a zjistěte, jestli je volná Simona. Pokud ne, ať pošlou Jasona nebo Nikki. A přineste mi něco z jídelny. Jenom ne ty čínské krámy. Obyčejný salát s citrónovou šťávou, černý čaj a nějaké čerstvé ovoce. Najděte Charlottu. Řekněte jí, že s ní potřebuji hned mluvit.“

Jonathan už seděl zase u počítače a vytahoval z černé brašny nářadí. „Margo si tě dovolí předvolat k sobě do kanceláře? Copak neví, že jsi výkonná ředitelka společnosti?“

Charlotta zamumlala: „Pořád je mi záhadou, proč se babička dala dohromady s tou rodinou, hlavně potom, co jí udělali.“

Jonathan na chvilku přerušil práci a zadíval se na Charlottin profil. S pevnými čelistmi a chvějícím se horním rtem se hodně podobá babičce. Je zvláštní, že si to uvědomuje až nyní. Krása je u nich v rodině dědičná, pomyslel si. Pak si vzpomněl na kytici, kterou poslal babičce na hrob. Zpráva o smrti Dokonalé Harmonie, a zejména o způsobu, jakým zemřela, ho tak rozrušila, že musel bojovat s nutkáním sednout do prvního letadla a letět na pohřeb. Pracoval však v té době na tajném vládním úkolu v Johannesburgu a nemohl odjet. Proto poslal aspoň květiny a telegram. Charlotta se však o nich vůbec nezmínila.

Adrian s telefonem stále u ucha zmizel v chodbě a Charlotta s Jonathanem sledovali Margo, jak míří přímo k agentu Knightovi. Jakmile ji Knight spatřil, vstal a upravil si vázanku a manžety. Margo vložila obě ruce do jeho a srdečně se na něho usmívala. Jonathan se zeptal: „Ona ho zná?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla Charlotta. „To je zvláštní.“

Jonathan se vrátil ke své brašně a vytáhl kameru, rukavice a černý kožený váček na zip. „Říkalas, že Knightovi nevěříš. Proč?“

„Myslím, že není nestranný vyšetřovatel,“ řekla a sledovala dvojici na obrazovce. Knight se tyčil nad Margo a důvěrně k ní skláněl hladce oholenou tvář, která se v záři stropních světel leskla jako vyleštěné ebenové dřevo. „Před dvěma lety měla jedna žena v Kansas City vážné zdravotní potíže po použití pleťového krému s příměsí rtuti. Knight šel ostře po výrobci. I když se prokázalo, že na daném případu nemá žádnou vinu, protože se přiznal ženin bývalý milenec, že jí do krému rtuť přimíchal, Knight firmu zničil. On se považuje za šerifa, soudce i kata v jedné osobě. Napřed vynese rozsudek a pak teprve zahajuje výslech. Moc ráda bych věděla, o čem právě s Margo hovoří.“

„Brzy se to dozvíme,“ prohlásil rezolutně Jonathan. „Charlotto, chtěl bych, abys svolala schůzi.“

Obrátila se k němu. Viděla, že si kožený váček připnul k pásku. „Teď hned? A nač?“

„Potřebuji se k nim dostat do kanceláří a nechci riskovat, že by mě zahlédli. Sice jsem se s Barclayovými léta neviděl, ale mohli by mě poznat.“

„Chceš, abych pozvala všechny?“

„Kromě sekretářek. Ty mě neznají.“

„Ale když tě některý z nich přistihne v kanceláři, budou chtít vědět, co tam děláš.“

Sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl kožený obal. Otevřel jej a ukázal jí průkaz a odznak. „Suvenýr z dob, kdy jsem pracoval pro Národní bezpečnostní úřad,“ řekl s úsměvem.

Zarazila se. Jonathanův úsměv vypadal kysele. Vzpomněla si na poslední setkání před deseti lety v San Francisku, kdy jí řekl, že „končí se špionážní hrou“. Tehdy ji překvapilo, že pracoval ve špionáži, a ještě víc ji mátlo, že odešel a neřekl jí proč. Nedal jí však čas, aby se mohla vyptávat, protože právě tehdy ji ohromil zprávou, která zničila jejich vztah. „Dobrá,“ řekla nyní a odložila starou fotku, kterou pořád ještě držela v ruce, „zkusím vymyslet pár věcí, které bych jim mohla říct.“

„Vem si tohle,“ řekl a natáhl k ní ruku.

Uviděla v jeho dlani jakýsi malý kovový knoflík. „Na co to je?“

„Pomocí toho spolu budeme komunikovat. Vlož si to do ucha – je to malá vysílačka. Jedná se o otevřené spojení, takže uslyším všechno, co budeš říkat. Neuslyším ale ostatní, protože přenáší pouze hlas nositele.“ Vložil si do ucha podobný knoflík a zašeptal: „Slyšíš mě?“

Charlotta na něho vyděšeně pohlédla. Měla pocit, že Jonathanův hlas vychází z její vlastní hlavy. „Ano. Slyším tě výborně. Co chceš udělat?“

„Namontuju do všech důležitých kanceláří odposlouchávací zařízení, abychom věděli, co se děje.“ Natáhl se k ní, rozepnul jí zlatou sponu a spustil jí vlasy přes uši. „Pro všechny případy to zakryjeme,“ řekl.

Charlotta sebou skoro cukla. Jeho dotek ji elektrizoval.

Když odcházeli, všiml si Jonathan fotografie, kterou odložila. Už ji kdysi viděl. Byla na ní Charlottina babička jako školačka v Singapuru. Hezké copaté děvčátko ve školní uniformě se na ní plaše usmívalo do objektivu. Pod obrázkem bylo napsáno čínsky a anglicky: Dokonalá Harmonie, 10 let, 1918. Škola misie sv. Anežky.

Když se zastavili ve dveřích a rozhlíželi se kolem, jestli je náhodou někdo nevidí, vzpomněl si Jonathan na první setkání s babičkou. Bylo jim tenkrát třináct a znal se s Charlottou jen pár týdnů. Představila ho jako svého „kamaráda ze Skotska“.

„Aj jaj, ty jsi z takové dálky,“ řekla tehdy babička, „a tvá rodina je tak daleko,“ promlouvala tichým, smutným hlasem, jako by hned vycítila jeho bolest a rozuměla mu. Charlotta mu řekla, že babička má továrnu na léky. „Jmenuje se stejně jako babička, Dokonalá Harmonie.“ Podle soucitu, který zazníval z jejího hlasu, by Jonathana nepřekvapilo, kdyby měla lék na stesk po domově.

A svým způsobem mu takový lék nabízela, třebaže si to třináctiletý Johnny neuvědomoval. Pozvala ho, aby u nich zůstal na večeři, a toho večera Jonathan poprvé okusil čínskou kuchyni i čínskou účast s bližním.

Babička o něho jevila zájem a vyptávala se ho s takovým citem, s jakým před něho kladla kouřící misky s knedlíčky a nudlemi. Dávkovala svou zvědavost po stejných troškách, jako nalévala zelený čaj do malinkých šálků. Jemně sondovala a ptala se po jeho rodině a stejně jemně zkoušela kousky smažených garnátů a nakládala mu na talíř největší a nejchutnější kousky. A tak se krmil babiččinou stravou, jejíž složení mělo vyvolávat harmonii a rovnováhu, a aniž si to uvědomoval, zapomínal na smutek a trápení.

Ten den mu také Charlotta řekla své pravé jméno, to které měla na rodném listu. Jonathanovi se moc líbilo, ale aby nezranil její city, souhlasil s ní, že Charlotta je o mnoho hezčí.

Charlotta s Jonathanem proběhli deštěm do hlavní budovy a vyšli nahoru po únikovém schodišti. Ve třetím patře nakoukli do recepce, kde zahlédli jen Margo.

Pohled na Margo Jonathana udivil, vůbec nevypadala na svůj věk. Na hladké tváři se jí podepsal drahý plastický chirurg. Jonathan odhadoval, že jí už táhne na sedmdesát. Vzpomněl si na pověsti o jejím nenasytném sexuálním apetitu. Rád by věděl, jestli je to pořád pravda. Jestlipak si ještě pamatuje na jeden jarní den, bylo mu tehdy devatenáct, kdy se koupal u Charlotty v bazénu? Charlotta odběhla pro limonádu a paní Barclayová, která byla skoro o třicet let starší než on, se objevila ve svůdných růžových bikinách. Skočila elegantní šipku a za chvíli připlula k mělkému konci bazénu, kde seděl na schůdcích. Vrhla se na něho přímo jako torpédo, takže se tak tak stačil vyškrábat z bazénu.

Charlottě neřekl, co se stalo. Když vyšla z domu s podnosem, paní Barclayová už ležela na lehátku a klidně si zapalovala cigaretu. Jonathana ještě polévalo horko při vzpomínce na její nenasytná ústa útočící na jeho genitálie.

Setřásl vzpomínku a obrátil se k Charlottě. „Počkám tu, dokud je všechny neodvedeš do zasedací místnosti. Dáš mi znamení tak, že jednoho z nich požádáš, aby zavřel dveře. Já se pak dám do práce. Potřebuji přibližně deset minut. Nepouštěj je ven dřív, než ti dám znamení, že je čistý vzduch.“

Ucítila, jak jí sevřel paži. Pohlédla mu do očí a uviděla v nich známý pohled, v němž se zračilo zaujetí a odvaha. „Ano,“ zašeptala a vzpomněla si na rozbité zvonečky zabalené v modrozeleném šátku. Jonathan se k ní vrátil, třebaže si myslela, že už ho nikdy neuvidí.

11

Když se Charlotta blížila k Margo, ovanula ji známá vůně parfému Tuscany od Estée Lauder. Dobře věděla, že Margo nepoužívá kosmetiku jejich firmy. Koupelnu doma i v kancelářském apartmá měla přecpanou přípravky slavných světových značek, jako by tím demonstrovala pohrdání výrobky společnosti, kterou by však přesto ráda vlastnila.

Margo se otočila a podle tvrdé linie kolem očí Charlotta poznala, že je pořádně vzteklá. Na tváři jí však pohrával úsměv. Margo byla mistryní přetvářky, proto zastávala ve firmě funkci viceprezidentky pro styk s veřejností.

Když Margo při pohledu na Charlottu sklopila oči, ta věděla hned, kam se dívá. Prohlížela si medailonek dynastie Shang. Charlotta jej nosila zřídka, jen v ty dny, kdy potřebovala hodně duševní síly. Charlotta dobře věděla, jak je Margo zvědavá. Tak třeba ji podobně jako Desmonda stále trápí záhada, kam Charlotta tehdy před léty jednoho léta zmizela.

Zeptala se na to však pouze jednou.

Charlotta nikdy nezapomene, jak ji jedenkrát překvapila pozváním na oběd. Bylo jí tehdy patnáct. Margo si jí nikdy předtím nevšímala, a tak se cítila polichocená a netušila, že se za pozváním skrývá jistý záměr. Během oběda však Margo zavedla šikovně řeč na její třítýdenní nepřítomnost.

„Charlotto, drahoušku, kam jste to se strýčkem odjeli?“

Tehdy ještě Charlotta neznala význam ošklivého slova incest, které se v souvislosti s její cestou šeptalo. Teprve po několika letech jí Desmond prozradil, že si všichni v rodině myslí, že mezi ní a jeho dědečkem k něčemu došlo. Stejně mu neřekla, co chtěl vědět, a neprozradila nic Margo ani tetě Olivii. Svěřila se jedině Jonathanovi.

„Drahoušku,“ oslovila ji teď Margo a sehnula se k ní, jako by ji chtěla políbit na tvář. „Je strašné, co se stalo! Právě jsme si s Adriánem říkali, že je toho na tebe moc. Doufám, že nám dovolíš, abychom ti pomohli. V takové hrozné krizi by bylo rozumné, kdybys nám dočasně předala svou zodpovědnost. Jsme přece jen zkušenější.“

„Neboj se, poradím si, Margo.“ Charlotta si vzpomněla, jak Margo zuřila, když zdědila nejvyšší pozici ve firmě. Myslela si totiž, že babička svěří vedení jí nebo Adriánovi.

„Ale drahoušku, a co všichni ti demonstranti venku s těmi ošklivými obrázky? To chceš opravdu prožívat všechno znovu?“

I když se tvářila starostlivě a soucitně, Charlotta do ní dobře viděla.

„Margo, svolávám schůzi.“

„Schůzi? A kdy?“

„Okamžitě. Potřebuji tebe, Adriana, Desmonda a pana Sunga. Přijďte do zasedačky.“

Margo si unaveně povzdechla. „A nemohlo by to počkat, drahoušku?“

„Ne. Vyřídíš to prosím Adriánovi?“

Než se Margo zmohla na další protest, vyrazila Charlotta sehnat ostatní. Ve společenské místnosti zastihla agenta Knighta, jak si právě dává z automatu kávu. Pozvala ho na schůzi a podle jeho reakce poznala, že by tam šel tak jak tak.

Když konečně všichni zasedli k dlouhému, naleštěnému stolu v zasedací místnosti, Charlotta si odkašlala, zkontrolovala vysílačku v uchu a řekla: „Desmonde, zavřel bys prosím dveře?“

Oslovila přítomné a v duchu se modlila, aby Jonathan pracoval rychle a aby ho nikdo nevyrušil. V myšlenkách se vrátila k fotografii babičky jako školačky v Singapuru. Ráda by věděla, jestli si Jonathan ještě pamatuje, jak ho poprvé přivedla domů a představila babičce. Zůstal tehdy na večeři a spořádal všechny dobroty s takovou chutí, jako by týden nejedl. A babička se ho tak šikovně vyptávala, že se rozpovídal o sobě. A tak Charlotta poprvé slyšela jeho příběh, který se jí zdál smutný a romantický.

Třebaže se narodil v Americe, vyrůstal Jonathan ve Skotsku, ve východní části Vysočiny, v malé vesničce na sever od Dundee. Jeho otec byl bohatý americký obchodník, který se vydal do Skotska pátrat po svých předcích. Strávil tam překrásné léto a poznal dívku stejného příjmení, do níž se zamiloval. A tak se Robert a Marie Sutherlandovi vzali. Po líbánkách v malebném Inverness Marie otěhotněla. Potom si Robert nevěstu odvezl do Ameriky. Tam ji čekal domov v luxusní manhattanské střešní nástavbě, obchodní večeře a představení v opeře. Marie si na nový život nezvykla. Když bylo dítěti půl roku, oznámila manželovi, že se chce vrátit domů. Nebránil jí, protože cit, který jim zamotal hlavu uprostřed vřesu, mezi newyorskými mrakodrapy vyprchal.

Rozvod proběhl v klidu a Marie si směla odvézt chlapce s sebou. Jonathan vídal otce jen o prázdninách, kdy ho otec brával s sebou na dva týdny do San Franciska, Honolulu nebo Chicaga. Cestovali letadlem v doprovodu služebnictva a tělesných strážců. Před návratem domů mu otec nakoupil plno zbytečných a drahých dárků a posadil ho do letadla, které ho odvezlo zpět do Skotska. Když mu bylo dvanáct, poprvé odmítl strávit s otcem Vánoce. Robert Sutherland ho nenutil. Ve třinácti mu však maminka náhle onemocněla a zemřela na vrozenou srdeční vadu. Otec se syna ujal a přivezl ho „domů“ do San Franciska. Tam ho zapsal do drahé školy v Pacific Heights a věřil, že z něj vychovají „správného“ Američana. Tehdy ho Charlotta našla plačícího v parku. Svěřil se jí, že neví, kam patří. Utěšovala ho tím, že ona sama to také neví. Je Číňanka nebo Američanka?

Charlotta si představila Jonathana, jak vypadal dnes, když se u ní nenadále objevil. Šedivý oblek elegantního střihu s vestičkou a s ručně obšívanými dírkami hovořil dost výmluvně o vytříbeném vkusu a zámožnosti svého majitele. A znovu se vrátila ve vzpomínkách do dětství a vybavila si, jak je Jonathanův táta brával občas na večeři. Chodívali do nejdražších restaurací, lemujících sanfranciský záliv.

Nad vejci s kaviárem, vybranými jídly francouzské kuchyně a flambovanými dezerty se Robert Sutherland pokoušel křečovitě udržovat konverzaci se dvěma dětmi, s nimiž si nevěděl rady. A tak třeba začal chválou starobylé čínské kultury a skončil přednáškou o plavbě Marka Pola. Jindy zase podnikl exkurs do světa literatury a tvrdil, že Charlotta je slavné jméno, a vzpomněl na Charlottu Brontëovou.

Když se Robert Sutherland vypravil hledat své kořeny do Skotska, bylo mu čtyřicet. Tehdy už byl milionář, ale k obrovskému majetku se dopracoval sám. Neměl čas najít si ženu, a tak byl ještě ve čtyřiceti starým mládencem. Své kořeny sice nenašel, ve Skotsku však zasel novou setbu. Charlottu udivovalo, jak je teď Jonathan otci podobný. Nezbyla ani stopa po dlouhovlasém protispolečenském rebelovi. Nyní dokonce se státní mocí spolupracuje a pomáhá jim honit mezinárodní hackery.

Bude ti letos čtyřicet, Johnny. Pomyslela si. Copak s tebou udělá syndrom přivíraných dveří? Do čí náruče tě dožene?

Když zpozorovala na tvářích svých posluchačů netrpělivost, uvědomila si, že poznali, že se jen snaží získat čas. Všechno, co jim říkala, už totiž věděli. Pohlédla na nástěnné hodiny. Stačí Jonathanovi na instalaci štěnic opravdu jen deset minut? A nač si bral s sebou kameru?

„Tak tedy,“ řekla, „musíme začít jednat. Desmonde, kontaktuj všechny naše obchodní zástupce a požádej je, aby osobně navštívili každého distributora ve svém rajonu. Ať se jich zeptají, jestli si všimli něčeho podezřelého, jestli si třeba nějaký zákazník stěžoval na naše výrobky…“

„Charlotto,“ odpověděl Desmond zamračeně, „to je práce pro ÚPL, ne pro nás.“

„Chtěla bych provést nezávislý průzkum, Desmonde. Třeba si někdo všiml nějakého podezřelého zákazníka.“

Pak se obrátila k Margo a chvilku počkala, zda se neozve Jonathanův hlas. Vysílačka mlčela, tak řekla: „Margo, hned ráno uspořádáme tiskovou konferenci. Chci, abys pozvala co nejvíc novinářů.“

Margo mlčela. Od Charlotty, která je o třicet let mladší, si přece nenechá rozkazovat. Od doby, kdy se Charlotta stala výkonnou ředitelkou společnosti, ji Margo tiše bojkotovala.

Charlotta se znovu podívala na hodiny. Všimla si, že agent Knight také sleduje hodiny. A Jonathan se stále neozývá.

Desmond se zvedl. „Kdybys mě teď omluvila…“

„Adrianě, dohlédni, aby se prémie zaměstnancům vyplatily podle plánu. Zabráníme tak panice.“

Pospěš si, Jonathane, šeptala si v duchu, když se dívala za odcházejícím Desmondem.

„Desmonde, ještě jsme neskončili. Adrianě, musíš se snažit přesvědčit zaměstnance i soukromé investory, že Harmonie je zdravá společnost a že máme situaci pod kontrolou.“

Adrian zamumlal cosi o tom, že musí vyřídit pár naléhavých telefonů, a zvedl se. Margo ho následovala.

Charlotta horečně přemýšlela, jak je zadržet. „Myslela jsem, že budete mít zájem o přísun informací…“

Desmond s rukou na klice ji přerušil: „Právě teď mám zájem jen o přísun tlustého krvavého steaku namočeného v kečupu.“

Knight se odlepil od stěny a prohlásil: „V tom případě se k vám rád přidám.“

Desmond prudkým pohybem otevřel dveře a Charlotta měla srdce až v krku.

Vtom jí v uchu zazněl známý hlas: Hej, kde trčíš? Já už jsem na cestě do „Číny“.

12

Charlotta vzala ze své kanceláře výkresy, a hned jak se vrátila do muzea, rozvinula je, rozložila na stole a jejich konce zatížila sešívačkou a hrníčky na kávu. Ještě se celá třásla vzteky a stěžovala si Jonathanovi: „Měls vidět, jak se ke mně chovali! To by si k babičce nikdy nedovolili, aby jí odešli ze schůze.“

„Nic si z nich nedělej, má milá,“ brumlal Jonathan a přitom zamyšleně studoval projektovou dokumentaci. Ťukal prstem na jedno místo na výkresu. „Tady to je. Nebude snadné se k tomu dostat.“

Poznala, že ukazuje na uskupení komunikačních rozvodů.

„Budu se tam muset dostat, ale nejdřív…“ Šel ke stolu, kde měl připravený svůj laptop, a připojil k němu malou černou krabičku se zeleným digitálním displejem. „Je to přijímač k vysílačkám, které jsem namontoval v kancelářích. Když jej napojíme na televizor bezpečnostního okruhu, budeme moct poslouchat, o čem se baví. A tohle tady,“ dodal s úsměvem a ukázal jí malý přístroj, z něhož na jednom konci vycházel kabel, „jsem si nadělil letos na Ježíška. Sleduj,“ řekl vítězoslavně a zapojil kabel do zdířky na zadní straně laptopu. Ukázal prstem na obrazovku televizoru, kde se objevil Valerius Knight, jak si právě sedá k počítači a začíná psát. Z Jonathanova laptopu se ihned ozvalo ťukání kláves a na obrazovce se začala objevovat písmena.

V Charlottině pohledu se zračil údiv.

Jonathan ji obdařil sebevědomým úsměvem. „Sám jsem si vytvořil software. Připojil jsem Knightovi k laptopu vysílačku. Tento přijímač zachycuje signál a přivádí jej do mého počítače. Tam můj vlastní program přetransformuje úhozy kláves na písmena.“

„Johnny, a tys měl s sebou i kameru. Na co?“

„To se ti určitě bude líbit.“ Vytáhl z váčku na opasku kameru velikosti dlaně. „Software už jsem nainstaloval,“ řekl a zastrčil ji do zásuvky. Za chvilku se na obrazovce objevily černobílé fotografie nahé blondýny ve svůdných pózách.

„Co to má být?“ ptala se Charlotta.

„Tím se, milá Charlotto, bavil Desmond, než jsi ho zavolala na schůzi. Když jsem nainstaloval štěnice, tak jsem ještě nafilmoval všechny aktivní monitory. Teď se můžeme podívat, kdo se čím na počítači právě zabýval.“

Charlotta si všimla jeho vítězného a současně pobaveného výrazu a připomněla si znovu mladého Johnnyho, jak jí vášnivě sděluje: „Víš, Charlie, mají tam nejlepší hackery na světě a já se chci stát jedním z nich.“

Tehdy na jaře roku 1980 mluvil o laboratoři počítačové techniky na Massachusettském technologickém institutu. Zatímco Jonathan pěl chválu na Institut, třiadvacetiletá Charlotta otáčela v rukou šálkem chladnoucí kávy, nevnímala liják, smáčející bostonskou ulici za oknem kavárny, a dokázala myslet jen na jediné: Johnny se vrací do Ameriky!

O čtyři roky dříve, když oba ukončili střední školují Johnny sdělil, že ho otec posílá studovat na univerzitu do Cambridge v Anglii. Robert Sutherland se léta pokoušel udělat ze syna Američana, a přesto se rozhodl, že bude studovat matematiku v Anglii. „Víš, táta otevírá novou kancelář v Londýně,“ vysvětloval jí tehdy Jonathan otráveně. „Moc se mi tam nechce, ale bojím se, že by se tam cítil osamělý.“

„Jen jeď s ním, Johnny,“ přesvědčovala ho, i když cítila bolest. „Najdeme nějaký způsob, abychom se mohli vídat.“ A tak odjel do Cambridge, a přestože si psali a telefonovali, osobně se setkali jen dvakrát za čtyři roky. Když jí napsal dopis, aby za ním přijela do Bostonu, vůbec netušila, co má v plánu. Předpokládala, že chce ještě postgraduálně studovat v Anglii.

Místo toho jí řekl, že si vybral Massachusettský technologický institut. Už je nebude dělit oceán!

Když ho teď pozorovala, jak obratně a rychle pracuje se všemi těmi dráty, klávesnicemi a nástroji a jak přebíhá od babiččina počítače ke svému, uslyšela v duchu znovu jeho mladistvý hlas, plný zápalu a nadšení.

„Jsou to prvotřídní hackeři, Charlie! Setkal jsem se s jedním chlapíkem a ten tvrdil, že neexistuje systém, do kterého by se nedostal. Seděli jsme v hospodě a on mluvil tak klidně, jako kdyby se se mnou bavil o fotbalu! Má celý seznam firem, kam se naboural: Teradyne, Fermilab, Union Carbide. Do prdele, to přece není možný! A pak mně ještě řekl, že odjel do východního Berlína a prodal individuální účty těch firem i s hesly. Kasal se, že za heslo a login Laboratoří proudových pohonů v Pasadeně dostal víc než sto tisíc německých marek.“

V té chvíli Charlottu přepadl strach. „Johnny, ty přece nebudeš dělat takové věci, že ne?“

„Netrap se, lásko.“ Zhluboka se napil piva. „To přece nemůžu riskovat, ne?“

Johnny se už dvakrát dostal do konfliktu se zákonem. Jedenkrát pronikl do systému University College v Londýně a náhodou našel bránu ke spojení, které ho překvapivě dovedlo k utajované vojenské databázi armádního skladu v americkém Annistonu. Tehdy se mu podařilo vyváznout, protože trval na tom, že šlo o náhodu. A také mu pomohlo otcovo jméno. Podruhé ho zatkli, když vnikl do soukromého systému elektronické pošty konkurenční univerzity v Oxfordu. Vybral si jednoho zvlášť neoblíbeného profesora, zachytával jeho elektronickou poštu, měnil texty zpráv a přesměrovával je. V podvržených dopisech nabízel štědré příspěvky Amnesty International. Když si je přišli zástupci Amnesty vybrat, vyděšený profesor byl v takových rozpacích, že jim peníze skutečně dal.

A potom se tak styděl, že se musel nechat vyprovokovat, aby poskytl příspěvek na dobročinné účely, že nechal celou záležitost plavat.

Charlotta tehdy pochybovala, že se Johnny znovu o něco podobného nepokusí. Nedokázal se prostě ovládnout. Pokud byl někde počítač a systém, do něhož se nedalo dostat, Johnny se do něj pustil hlava nehlava a nepřestal, dokud nad ním nezvítězil.

Charlotta si vybavila ještě něco z toho dne. Vzpomněla si na federálního agenta, který seděl u vedlejšího stolku v kavárně.

Tehdy zašeptala Johnnymu: „Nevím, jestli se mi to jen zdá, ale dala bych na to krk, že ten chlapík vedle nás poslouchá.“

„Nemýlíš se, lásko. Patří k FBI. Mají obavy, že jim kradu státní tajemství.“

„Cože?“

„Klid, lásko, moje krádeže nikomu neublíží. Naopak, dělám jim dobrou službu.“ V očích mu radostně jiskřilo. „Elektronický vesmír roste, Charlie, a je plný zejících děr. Moje vtípky upozorňují ty pacholky na slabiny v jejich systémech. Vlastně by mně měli poděkovat.“ Zasmál se a vytřel zbytkem housky po hamburgeru talíř. „Už za mnou přišel jeden Rus a nabízel mi dost peněz za americký software. Pěkně jsem s ním vyběhl.“

Pak k ní zvedl zrak a zahleděl se jí do očí. Mozkem jí proběhl elektrický výboj. „Víš, pro Massachusettský institut jsem se rozhodl hlavně kvůli tobě. Chci ti být nablízku.“

Byl to osudový den, uvědomovala si nyní Charlotta. Seděli v zakouřené kavárně u poškrábaného stolu, a přece to byl nejkrásnější den, který spolu prožili. Překonal všechna krásná společná jara a podzimy v San Francisku i noci, kdy se spolu milovali. Ta jediná chvíle, kdy se Johnny otevřel a obnažil své city, byla vrcholem jejich vztahu.

Ale pak se všechno rozpadlo a už se to nedá spravit.

„A je to,“ řekl Jonathan a zvedl se od počítače. Začal si rychle rozepínat knoflíky u vesty. „Zkontroloval jsem ochranu tvého systému a jsem velmi spokojený. Vnitřní telefonní systém není napojený na vaši počítačovou síť a nepoužíváte nedostatečné ochranné prvky, které vám dodali spolu se softwarem. K citlivým materiálům se nedá dostat z každé stanice, přístup není ani z babiččina počítače. Ten, kdo vám instaloval ochranný systém, odvedl opravdu perfektní práci. Sám bych to neudělal líp.“

Pečlivě složil vestu a pověsil ji přes opěradlo židle, kde už viselo sako. Natáhl se do brašny a vytáhl cosi černého. Když to roztřepal, ukázalo se, že je to nylonová bunda. „Prošel jsem přihlašovací hesla zaměstnanců. Náš vyděrač neposílá své vzkazy ze závodu, leda by měl někde ukrytý modem. Zkontroloval jsem formule uložené v databázi se záložními protokoly. Všechno se zdá být v pořádku, nenašel jsem tam nic pozměněného. Pokud tedy vůbec došlo k manipulaci tady v závodě, muselo se to stát až v další fázi výrobního procesu.“

Pozorovala, jak se souká do černé bundy, a přitom ji napadaly stovky otázek. Co dělal všechny ty dny celých deset let? Co snídal? Má ještě pořád rád čajové koláčky s džemem? A které filmy za tu dobu viděl? Kde jen začít? Nahlas však řekla: „Kam jdeš?“

„Musím na komunikační rozvod připojit měřič elektromagnetických impulsů.“ Sáhl do brašny a vytáhl rukavice, baterku a kleště. „Připojí se na okruh a sbírá různé typy signálů vycházejících ven – v našem případě úhozy kláves v jistém pásmovém spektru. Pokud bude někdo tajně pracovat na internetu, tak se o tom dovíme.“

Povzbudivě se na ni usmál, ale pohled jeho očí zůstal vážný. Jestlipak se mu v hlavě také rojí otázky?

„Vidím, že ses rozhodl všude nastražit pasti.“

„Ano, další na řadě je sýr,“ mrkl na ni. „Prosím tě, zamkni za mnou.“

Náhle se ozval výstražný signál elektronické pošty.

Mám jednu otázku, Charlotto: ve večerních zprávách neřekli, kolik kapslí Blaženosti oběť požila. Ale určitě víc než dvě, ne? Po dvou by jí bylo jen špatně. Smrtelnou dávku představují až tři nebo čtyři. 2e mám pravdu?

Jonathan na ni pohlédl. „Je to tak?“

„Agent Knight tvrdil, že v lahvičce chyběly čtyři kapsle.“

„A jaká je doporučená dávka?“

„Dvě kapsle.“

„Myslíš, že ji nechtěl zabít? Že jenom chtěl, aby se jí udělalo špatně?“

„Možná, nevím. Na bylinné přípravky se nevztahují federální směrnice, a tak si lidé často myslí, že je možné zdvojnásobit nebo ztrojnásobit doporučenou dávku. Věří, že čím víc přípravku si vezmou, tím lepší budou výsledky.“

Jonathanův pohled ztvrdl. „Náš přítel to ví a přesně s tím počítal. A to znamená, že nepolíčil na konkrétní osobu, ale na náhodnou oběť. A jak jsem tušil, jde po tobě.“ Zmlkl a upřel na ni smutný pohled. „Charlotto, poslechni mě a odjed někam do bezpečí.“

„Kdybychom jenom věděli, jak změnil složení přípravků!“

Jonathan ji odměnil pohledem, v němž se mísilo rozladění s obdivem. „To je další krok,“ odpověděl, protože poznal, že nemá cenu ji dál přesvědčovat. „Až se vrátím, provedeš mě po továrně a ukážeš mi laboratoře.“

„Proč?“

„Povím ti to, až se vrátím.“

„Dobrá. Pokusím se vyčíhnout okamžik, kdy tě nikdo neuvidí. Jak znám Margo, ta už je zavřená v koupelně, kde se koupe, šminkuje a češe, než předstoupí před další lidi. A taky žádala sekretářku, aby zavolala k Afroditě a nechala jí poslat masérku. Adrian určitě vyřizuje pět telefonátů současně, takže zbývá jen Desmond a ten má plné ruce práce. Snad se nám podaří nepozorovaně dostat do laboratoří.“

Jonathan si připínal k opasku role červeného a modrého drátu a řekl jí: „Mezitím se pokus najít společného jmenovatele pro všechny tři produkty, které někdo pozměnil. Je to jejich chemický základ, den balení, rozvážel je jeden náklaďák? Může to být cokoli. Najdeš záznamy tohoto typu v databázi?“

„Všechno, co se v Harmonii děje, je uloženo v počítačovém systému.“

„Už víš, co ty ženy zabilo?“

„Agent Knight slíbil, že mi dá vědět, hned jak budou hotové rozbory. Ale moc mu nevěřím.“

„A ty nemáš žádné vzorky z těch várek?“

„ÚPL je všechny zabavil. Pokoušela jsem se dokonce najít produkt z nešťastné várky v obchodě, ale neuspěla jsem. Dodáváme po celých Státech – a do celého světa.“

„Vždyť já vím,“ odpověděl Jonathan a vybavila se mu bolestná vzpomínka stará dva roky. Tehdy byl služebně v Paříži. Věděl, že Harmonie dodává své výrobky do celého světa, že vydává vlastní katalog a že provozuje řetězec malých a drahých obchodů. Na takovou záplavu Charlottiných výrobků, jakou viděl v Paříži, však nebyl připraven. Připomínaly mu ji na každém kroku.

„Dobře,“ řekl a vydal se ke dveřím. „Máme o něco míň než jedenáct hodin času.“ Pak se najednou zastavil, otočil se, přistoupil k ní a zahleděl se jí do zelených očí. Zpozoroval, že se jí rozšířily zornice, a cítil, že se zachvěla. Náhle věděl, že po něm touží stejně jako on po ní. „Charlotto,“ promluvil a z jeho hlasu zaznívala vášeň, „je mi líto, že jsem se k tobě vrátil takhle, že se muselo stát neštěstí, aby nás svedlo dohromady. Ale přísahám ti při všem, co je mi drahé, že s tebou zůstanu, dokud se všechno nevysvětlí. Neopustím tě, dokud nebudeš v bezpečí.“

Pozoroval její mírně rozevřené, vlhké rty, růžové jako květy pivoňky, pod kterou si před chvílí ukryl zbraň. Vybavila se mu touha políbit ji, kterou tak intenzivně pociťoval kdysi jako chlapec. Měl k tomu dostatek příležitostí, a někdy měl dokonce pocit, že i ona touží po jeho polibku. Když se honili v parku a on ji konečně chytil, obvykle se zatočila, zvedla k němu hlavu a její rty jako by ho vybízely, aby udělal první krok. V patnácti k němu nesebral odvahu, ale o rok později se to stalo. Tehdy se rozplakal a ona ho objala a utěšovala. Když se k němu přitiskla a on ucítil její vláčné tělo a na tváři její teplý dech, neodolal.

Náhle jím projela nečekaná vlna touhy, takže od ní odstoupil, protřel si hřbetem raky oči a snažil se vymanit z jejího kouzla. „Za chvilku jsem zpátky,“ řekl a zmizel.

Dívala se za ním, a když za Jonathanem zaklaply dveře, stála na místě jako omámená.

Před dvěma hodinami měla pocit, že je sama ve světě, který se hroutí. A teď tu má Johnnyho. Neptal se. Prostě přijel.

Když v muzeu osaměla, obklopilo ji ticho, a to jí připomnělo jiné ticho, to které často vládlo ve velkém domě vonícím leštěnkou a čistotou, kde trávila své dětství. Vzpomněla si najeden den, kdy se vpodvečer vrátila ze školy a doma ji vítala jen služebná. Na kuchyňském stole našla vzkaz od babičky. Omlouvala se jí, že není doma, protože právě došla zásilka vzácných bylin a ona ji musí osobně převzít. Z přístavu se ozývaly mlhové sirény a v domě panovalo hluboké ticho. Charlottu přepadl smutek. Kuchařce se jí zželelo, a tak jí připravila k večeři oblíbené jídlo. Pocit osamělosti a lítosti však stáhl Charlottě hrdlo a ona se zamilované pochoutky ani nedotkla.

Pokud si pozvala na návštěvu spolužačky, málokterá přišla podruhé. Dům jim připadal cizí a babička ve svém cheongsamu a s čínským účesem staženým hřebeny a sponkami jim připadala jako zjevení. Z nočních filmů v televizi věděly o Číně své. Jedna dívka se nevinně Charlotty zeptala: „Kouří tvá babička opium?“

Charlottě se nepodařilo vytvořit most mezi světem amerických kamarádek a čínským světem, na němž babička tolik lpěla. Jedinou výjimkou byl Johnny. Lehce se přizpůsobil odlišnému prostředí, snad proto, že se sám od dětství pohyboval mezi dvěma světadíly.

A díky Johnnymu se přestala cítit osamělá. Johnny byl rošťák a pořád vymýšlel nějaké lumpárny. Tak třeba trávili den tím, že počítali, kolikrát se jim podaří svézt se po San Francisku zadarmo. Když se blížil průvodčí, vyskočili z jedné kabinky lanové dráhy a naskočili do další. Jindy se bavili tak, že telefonovali zadarmo třeba do Káhiry nebo do Athén s pomocí píšťalky, která se přibalovala do krabic kukuřičných vloček pro děti. Píšťalka měla výšku tónu 2600 megahertzů. Přesně tentýž tón aktivoval voliče dálkových hovorů americké telekomunikační společnosti.

Johnnyho zásluhou bylo nejen to, že se přestala cítit osamělá, ale život pro ni dostal nový smysl, byl plný nečekaných dobrodružství a radostí.

A teď je tu Johnny zpět a s ním se vrátila stará vášeň. Umírá zvědavostí, jak žil celých deset let od posledního setkání. Ptát se ho však nebude. Ví dobře, že zase odjede, že se vrátí do svého světa, ke své práci a ke své ženě.

Vzpomínky jsou bolestné, nyní ale není čas na smutek. Musí být silná, aby nemyslela na incident s garážovými vraty a na Knightovy spekulace, že ji někdo chtěl zabít. Otočila se k vitrínám s památnými předměty a uvažovala, zda někde mezi rodinnými relikviemi není skrytá stopa vedoucí k osobě, která si vyřizuje účty s ní a s její firmou. Přistoupila k osvětlené vitríně, kde u porcelánové sošky ležela kartička s nápisem: „Bohyně Kwan Yin, cca 1924. Singapur.“

Babička jí kdysi vyprávěla příběh spojený se soškou, ale po letech si na něj nemohla vzpomenout.

Otáčela zamyšleně křehkou figurínou v prstech a vtom se upamatovala. Na zvláštní osud bohyně, kterou se neodvážil odnést ani lupič…

13

Singapur, 1924

Dívaly jsme se, jak do přístavu připlouvá poslední loď, a sledovaly jsme pasažéry, scházející po můstku dolů. Prošli mezi baráky, v nichž tehdy seděli celníci, a vmísili se do davu. Matka mi tehdy řekla: „Dnes jsme v přístavu naposled, Harmonie. Už sem nebudu chodit.“

Matka chodila do přístavu celých sedmnáct let.

Po mém narození mě nosila na rukou a vyhlížela každou loď v naději, že se jí vrátí milovaný Richard. Přece jí to slíbil. A proto nikdy neztratila víru v jeho návrat.

Jakmile jsem se naučila chodit, brávala mě za ruku a vodila do přístavu, kde jsem pozorovala lodě s obrovskými plachtami a vysokými stožáry, parníky s kouřícími komíny a naslouchala houkání lodních sirén. V přístavišti už jsme měly své místo, a tak nás po čase znali rybáři i dělníci z doků. Jako dvojice majáků jsme upíraly oči k obzoru a sledovaly nákladní lodě, zaoceánské parníky, soukromé jachty, válečné lodi, remorkéry a džunky, brázdící vodní hladinu. Brávaly jsme si s sebou skromné jídlo, jako rýžovou kaši a rybí hlavy, a zkoumaly obličej každého pasažéra, který se vylodil. Prohlížely jsme si i tváře těch, kteří zůstali na palubě, pokud loď pokračovala v plavbě do dalšího přístavu.

Matka se vyptávala kolemjdoucích, jestli se nesetkali na cestě do Singapuru s Američanem Richardem. Ptala se po něm na celnici, u pasové kontroly i u náčelníka přístavní správy. Každý jí vlídně odpověděl, ale Richarda nikdo neznal. Ona se však nevzdávala.

Na rikšu jsme neměly peníze, a tak jsme chodily do přístavu pěšky. Matka si své zmrzačené nohy dlouhou chůzí a stáním ničila víc a víc. Už skoro vůbec nemohla chodit a musela se o mě opírat jako o hůl. Večer jsem jí vždycky nohy přebalila, odstranila zahnívající kůži a okoupala je v hojivých a sladce vonících olejích.

A pár týdnů po mých šestnáctých narozeninách jsme přišly do přístavu naposledy, protože maminka už neměla sílu podnikat takové cesty.

Tehdy mi řekla: „Ve snu se mi zjevila bohyně a sdělila mi, že brzy umřu. Je čas, dceruško, abys odjela ze Singapuru a začala nový život.“

Tušila jsem, že přijde den, kdy mi něco takového poví. Věděla jsem, že je mi osudem souzeno opustit místo, kde jsem přišla na svět. Přesto jsem se bránila.

Vysvětlila mi, že mě v Singapuru nečeká žádná budoucnost. Po její smrti nebudu ničím víc než nemanželskou dcerou ženy, kterou společnost odvrhla. Nikdy tu ze mě nic nebude, sdělovala mi matka hlasem plným smutku.

Dobře jsem znala hanlivé pojmenování pro potomky smíšených eurasijských párů – stengah. Bylo to malajské slovo a znamenalo „malá whisky“, vlastně jen „půlka“, a tedy nejníže postavená společenská kasta.

V Singapuru je to stejné jako v Číně, vysvětlovala dál matka. Už to, že jsem se narodila jako děvče, je samo o sobě neštěstí. „V Americe to bude jiné,“ řekla mi. „Tam se chudý farmářský synek může stát králem. A i nemanželská dcera si může získat respekt.“

Něco takového jsem si nedokázala představit.

Od maličká si mě nikdo nevšímal, jako bych byla neviditelná. Moje matka byla vyděděncem a já nemanželskou dcerou, kterou zplodil cizinec. Nikam jsme nepatřily, neměly jsme rodinu, příbuzné, předky. Nepřijala by nás mezi sebe žádná kasta. Patřily jsme k nejnižší společenské vrstvě a byly jsme jen o něco výš než žebráci a malomocní.

Nakonec se matka obrátila zády k přístavu a prohlásila: „Teď půjdeme domů a začneme se připravovat.“

Bydlely jsme v Malajské ulici, přezdívané „Krvavá ulička“. Mezi otevřenými stánky, střelnicemi a nevěstinci se dařilo zločinu. Také však byla srdcem lidové zábavy. Čínská divadla byla nacpaná pouličními prodavači a povozníky, na ulici se hrála pantomima a Indové předváděli za zvuku píšťal cvičené kobry.

Bydlely jsme v malém pokojíku nad jedním z místních bordelů. Společně jsme vyráběly léčivé přípravky a prodávaly jsme je. Matka mi svěřila tajemství přípravy posilujícího prostředku Zlatý lotos, který dostal jméno po básnířce, která žila v jedenáctém století. Ta podle pověsti získala předpis na výrobu zázračného léku od vodního ducha. Pila jej každý den a dožila se sto dvaceti let. Bylo jí přes šedesát, když porodila poslední ze svých dětí. Tonikum bylo bylinnou směsí ze vzácných bylin, sklízených jen v jistých fázích Měsíce a jen v některých ročních obdobích. Působilo blahodárně na reprodukční systém, srdce, játra, vlasy a duševní stav. Jen díky prodeji malých lahviček zázračného léku jsme měly střechu nad hlavou a neumíraly jsme hlady.

Hlavními maminčinými zákaznicemi byly prostitutky, přicházející si pro antikoncepční krémy, čaje vyvolávající menstruaci, talismany proti chorobám námořníků, afrodisiaka pro sebe i pro své zákazníky a pro posilující prostředky. Matka jim také hádala budoucnost, zjišťovala, zda jsou těhotné, a dokázala jim nejen radit, ale také je trpělivě poslouchat.

Měla však i další pacienty. Protože přestala být dcerou vznešeného šlechtice, nemusela se již omezovat jen na obvazování nohou a asistenci při porodech. Léčila také obchodníky a jejich manželky, rybáře, dělníky z doků, kováře, zastavárníky, prodavače opia, převozníky, zedníky, výrobce pletených košíků, stejně jako žebráky, tuláky a zloděje. Občas matku navštěvovaly i „bílé dámy“ z vyšších kruhů, hledající stejnou pomoc jako nejopovrhovanější prostitutky.

Jakmile se stala společenským vyděděncem, odhodila matka všechna pravidla, která dosud svazovala její život. Navzdory tradici našich předků mi nezmrzačila nohy. V době, kdy mi bylo šestnáct, už bylo ovazování nohou zakázáno zákonem, a tak v singapurských ulicích belhaly droboučkými krůčky podobně jako matka jen starší ženy. Když se mě maminka při chůzi držela kolem ramen, vždy mi to připadalo, jako by se brodila potokem po viklavých kamenech.

Posílala mě do křesťanské misionářské školy, kde jsem se naučila angličtině a západním způsobům. Večer jsem se vracívala do pokojíku nad nevěstincem a doma jsem pak mluvila na maminku anglicky a předváděla jí, jak se pije čaj s mlékem. Ona mi odpovídala čínsky a na oplátku mě vyučovala feng shui. Ve škole mě anglické učitelky při kopané vedly k dravosti a doma mě maminka vychovávala k ženské skromnosti a jemnosti. Ve dne jsem se cpala zmrzlinou a večeřela jsem jen tradiční čínská jídla, v neděli jsem se modlila ke Kristu a ve všední dny ke Kwan Yin. Slavila jsem jak Vánoce, tak Svátek duchů. Uměla jsem po čínsku klopit zrak i po americku zvedat bradu.

Nejvíc času maminka věnovala tomu, aby mi předala své znalosti tradiční čínské medicíny. Naučila mě pečlivě zaznamenávat do sešitu předpisy na různé léky, jak čínskými písmeny, tak anglicky.

Také mi vysvětlovala význam rovnováhy mezi yin a yang. „Yin je ženského rodu,“ řekla, „je tmavé, vlhké a jeho symbolem je voda a měsíc. Yang je ve své podstatě mužské, jasné, horké a symbolizuje je oheň a slunce.“ Tehdy jsem namítla, že yang je silnější než yin. Matka na to řekla: „Viděla jsi někdy, že by oheň uhasil vodu? Po nějakém čase voda vymele i nejtvrdší skálu. Tak které z nich je silnější?“

Při naší poslední návštěvě přístavu matka prohlásila: „Naučila jsi se všechno, co potřebuješ. Teď půjdeš do světa.“

Vrátily jsme se do Malajské ulice a zastavily se u stánku, kde matka za tvrdě ušetřené peníze koupila dvě misky rýže s garnáty na kari. Jedly jsme ve stoje a pozorovaly dělníky z doků, posedávající na kraji chodníku, jak si do hladových úst cpou nudle a knedlíčky. Pro nás dvě to byla hotová hostina, protože podobný luxus jsme si mohly dovolit jen výjimečně. Maminka se v jídle jen povrtala a stěžovala si, že nám prodavač dal příliš velké porce. A tak přesypala zbytek svého jídla do mé misky a nechala mi celého velkého garnáta a nejšťavnatější rýži. „Potřebuješ sílu na dlouhou cestu, Harmonie,“ řekla mi.

Když jsem dojedla vzácnou lahůdku, majitelka stánku mi podala velký papájový plod se slovy: „Vezmi si. Zadarmo. Dárek pro tebe. Aj jaj.“ Pak se žena obrátila k matce: „Tvé léky jsou zázrak! Moje děti už nekašlou a v noci spí. Pojď se podívat!“

Ukázala na kolébku pro dvojčata. Byla prázdná, protože obě její děti zemřely při chřipkové epidemii před dvaceti lety. Sousedům a zákazníkům jí bylo líto, a proto s ní hráli její hru a nevnucovali jí pravdu. I maminka jí jednou týdně přinášela lék pro děti.

Vydaly jsme se domů, ale cestou se maminka o mě pevně opřela a zanaříkala: „Aj jaj, nemůžu dál, bolest nohou je nesnesitelná.“

Zavedla jsem ji do stínu, aby se mohla opřít o zeď.

Stály jsme a dívaly se na kolemjdoucí. Číňanky nakupovaly, Malajky se smály, Arabové se loudali a Angličané pospíchali. Pak se před námi zastavil důstojně vyhlížející pán.

I když byl Číňan, byl oblečen v elegantním bílém obleku anglického střihu a na hlavě měl stejný klobouk, jaký v misii nosíval důstojný pán Peterson, aby si chránil bílou pleť před slunečními paprsky. Pán s moudrým pohledem za kulatými brýlemi na nás upřel oči, sáhl do kapsy a vytáhl peníz.

S hanbou jsem si uvědomila, že nás pokládá za žebrácky.

Když se však podíval na matku, zarazil se. Chvíli na ni upřeně a hleděl a pak s pohledem, kterému jsem nerozuměla, minci schoval a šel dál.

„Proč nám ty peníze nedal?“ ptala jsem se, přestože jsem věděla, že by je matka nepřijala.

„Aby mě neponížil,“ odpověděla a dívala se stále za ním, dokud jeho vysoká postava nezmizela v davu. „Když se dcera šlechtice stane žebráckou, je to horší než smrt.“

„Ale proč se před námi zastavil?“

„Poznal, že je mi čest dražší než peníze.“

„Ale jak to mohl poznat?“

„Protože ten pán, Harmonie, je tvůj dědeček a… můj otec.“

Tehdy jsem se dozvěděla celý matčin smutný příběh. Vyprávěla mi ho, když jsme se pomalu šouraly zpět do našeho pokojíku.

Když se před sedmnácti lety Mei-ling vrátila do pokoje nad obchodem paní Wah a zjistila, že její Američan zmizel a jí v útrobách zanechal svůj plod, mohla se vrátit domů a prosit otce o odpuštění. Snad by ho byla obměkčila a on by ji někde na čas ukryl. Potom mohla žít dál ve svém rodném domě a čekat na svého Američana. Mei-ling se však rozhodla, že otci takovou hanbu nezpůsobí.

Místo toho raději předstírala smrt.

Poslala do domu na Peacock Lane služebnou se zprávou, že se utopila v zálivu, když skočila do vody ve snaze zachránit tonoucí dítě. Nechala podplatit přístavní dělníky a kulie, aby dosvědčili, že viděli na vlastní oči její hrdinský čin. Služebná jí později vyprávěla, že otec velmi truchlil a vystrojil jí slavný pohřeb, třebaže její tělo se nikdy nepodařilo vylovit. Mei-ling bylo líto, že mu způsobila takovou bolest, ale věděla, že pravda by ho bolela ještě víc.

Tehdy jsem pochopila význam pohledu, který starý pán na matku upíral. Nejdřív se v něm zračil neurčitý zmatek, pak úlek, a nakonec obdiv. Když totiž uviděl mě a všiml si mých rysů, musel pochopit, co se stalo a jak se matka obětovala, aby zachránila čest rodiny.

Když jsme se vrátily domů, čekal tam na nás jeden pán, kterého jsem znala ze školy. Přinesl balíček od velebného pána Petersona. Byly tam pro mě dokumenty potřebné k cestě do Ameriky, všechny s úředním razítkem amerického konzula v Singapuru. Měla jsem i opravdový rodný list, na němž bylo uvedeno, že můj otec je americký občan. Matka se totiž od důstojného pána dozvěděla, že podle amerického zákona jsou všechny děti Američanů, ať se narodily kdekoli na světě, občany Spojených států. Když jsem se zadívala na oddací list mezi Mei-ling a Richardem, matka mi řekla: „Tvůj otec a já jsme se stali manželi, Harmonie. Zaslíbili jsme se jeden druhému ve svých srdcích. Důstojný pán je hodný člověk a chápe mou zoufalou situaci. S těmito doklady, které jsem sháněla léta a které mě stály mnoho úsluh i peněz, se ti otevře brána Zlaté hory.“

Zlatá hora… Tak se tu říkalo Americe.

Při bližší prohlídce dokumentů maminka začala lamentovat: „Aj jaj, udělali tady chybu. Změnili ti rok narození.“

Pohlédla jsem na papír a viděla, že se nemýlí. Narodila jsem se v roce 1908, rodný list však uváděl jako rok mého narození 1906.

„Ty jsi Drak, a oni z tebe udělali Tygra! To je zlé znamení! Tvoje životní cesta bude plná zmatků, budeš se zmítat sem a tam. Drak je šťastné znamení a dostane hodného manžela. Tygru chybí opatrnost a trpělivost a zůstane sám.“ Smutně zavrtěla hlavou. „Co se dá dělat. Na vybavení nových papírů nemáme čas. Pamatuj si, že jsi o dva roky starší. Nikdy to nesmíš zapomenout.“

Když sluneční světlo pronikající škvírami v okenicích nadobro zmizelo a vzhůru stoupal kouř od kamen, na nichž kdosi připravoval večeři, pocítila jsem znovu hlad. „Přines bohyni, Harmonie,“ poručila matka. Vzala jsem sošku a také nůž, protože jsem se chystala rozdělit papájový plod, který mi dala matka mrtvých dvojčat.

Matka mě naučila, už když jsem byla malá, jak se modlit k bohyni milosrdenství Kwan Yin a jak pálit tyčinky kadidla, aby jeho kouř donesl mé modlitby do nebe. Tento večer jsme se však nemodlily. Matka si ode mě vzala porcelánovou sošku a řekla: „Povím ti tajemství.“

Maminka rozdávala svá tajemství stejně jako důstojný pán Peterson cukroví. Natahovala jsem uši stejně jako ruce po cukroví.

„Bohyně nás dobře ochránila, Harmonie. Když tvůj otec odjel, nenechal mi nic, jen svůj prsten. Do domu tvého dědečka jsem se vrátit nemohla. Co jsem měla dělat? Byla jsem zoufalá. Ale asi týden po otcově odjezdu mě v pokojíku u paní Wah vyhledal člověk z Londýnské banky na Orchard Road. Chtěl, abych prokázala svou totožnost, a pak mi předal obálku. Byly v ní dva dopisy. První byl zalepený a byla to zpráva od tvého otce. Psal ve spěchu, protože mu za chvíli odplouvala loď. Založil mi bankovní účet. Prý tajně, a že mi důvody vysvětlí, až se vrátí. Psal, že účet je můj a že si s ním můžu dělat, co chci. Druhý dopis bylo sdělení od ředitele banky o čísle účtu a uložené sumě. Bylo to hodně peněz.

Ještě ten samý den jsem zašla do banky, tobě bylo tehdy jen šest týdnů, vybrala jsem všechny papírové peníze a vyměnila je za jiné, které nikdy neshoří. Podívej.“ Převrátila sošku a ukázala mi v podstavci otvor zalepený voskem. „Otevři ji,“ požádala mě.

Poslechla jsem a vysypala se sprška zelených kamenů.

„Smaragdy,“ řekla matka, „nejlepší kvalita.“

Tak jsem se dozvěděla, že jsme vlastně bohaté a že jsme si léta mohly slušně žít. Matka mi však vysvětlila, že kameny jsou mým dědictvím a že mi mají zajistit slušnou budoucnost. „Vezmi si je,“ řekla, „jeď do Ameriky a najdi otce.“

Zírala jsem na překrásné drahokamy a obdivovala matčinu prozíravost. Mnohokrát nás v našem pokojíku vykradli, ale žádného zloděje nenapadlo odnést prostou sošku bohyně.

14

Palm Springs, Kalifornie, 8 hodin večer

Bereš mě vážně, Charlotto? Chystáš si prohlášení pro tisk, nebo ztrácíš čas a snažíš se mě najít? Vzdej to. Nikdy mě nenajdeš. Zveřejni čas tiskové konference, Charlotto. Jinak ti budu muset názorně předvést svou moc.

Charlotta ťukla na klávesu a zavřela okno s další výhrůžkou. Podívala se na hodinky. Kde vězí Jonathan?

Přistoupila k televizoru, zmáčkla tlačítko a objevily se záběry kamer bezpečnostního systému. Jeden po druhém se střídaly záběry kanceláří, výrobních hal, chodníků v areálu, parkovišť, laboratoří a skladů. Uviděla Adriana Barclaye, jak rázuje se dvěma mobilními telefony u uší, a Margo, jak vpouští do kanceláře ženu s velkou taškou a skládacím masážním stolem. Na dalším záběru se objevil v expedičním prostoru Desmond, který právě cosi ukazoval agentu Knightovi. Ti dva už jsou tam půl hodiny. Přemýšlela, co tam Knighta tolik zaujalo. V nákladovém prostoru není bohužel odposlouchávací zařízení.

Pohlédla směrem ke vstupním dveřím. Co mohlo Jonathana zdržet? Už je to víc než půl hodiny, co odešel zapojit měřič elektromagnetických impulsů. Měl by být zpátky.

Minutu od minuty v ní rostla nervozita. Stále se v myšlenkách vracela k incidentu v garáži. Opravdu někdo něco udělal s vraty? Je si Knight stoprocentně jistý, že nešlo o nehodu? Otřásla se. Pokud to byl skutečně něčí záměr, pak se o to ta osoba pokusí znovu. A ona vůbec netuší, odkud může očekávat úder!

Zmáčkla tlačítko a na obrazovce se objevil boční vchod do kancelářské budovy. Uviděla postavu vyběhnout ven do deště. Poznala ho – byl to pan Sung. Kampak tolik spěchá? A vypadá rozčileně. To u něho nebývá často.

Znovu pohlédla ke dveřím. Teď je vhodný okamžik. Ví, co všichni dělají, a mohla by nyní provést Jonathana po laboratořích a zpracovatelských dílnách. Ale neví, kde se zdržel.

Zahleděla se na dva počítače na babiččině psacím stole. Připadaly jí jako krčící se podivná zvířata. Na jednom byl záběr obrazovky, kterou Jonathan nafilmoval jako poslední. Patřila Margo a byl na ní otevřený e-mailový účet. Chystala se právě poslat někomu mail? Na druhé obrazovce prohlížel vyhledávací program podnikovou databázi, software byl Jonathanovým dílem a patřil do skupiny UI, umělé inteligence, protože se za chodu učil podobně jako člověk.

Pracuje program dost rychle? ptala se v duchu a snažila se ovládnout chvění. Jak si může být Jonathan tak jistý, že se mu podaří toho maniaka chytit? Možná by měli říct o výhrůžkách v poště agentu Knightovi. Ne, hned tu myšlenku zavrhla. Musí dál tajně pátrat sami. Tým ÚPL ještě ve vyšetřování vůbec nepokročil. Kdyby se ji člověk, který na ni nastražil vrata v garáži, pokusil zabít, určitě by se postaral, aby mu federální agenti nestáli v cestě.

Náhle se rozletěly vstupní dveře a v nich se zjevil Jonathan. Setřásal ze sebe kapky deště a oznamoval: „Hotovo. Když se někdo pokusí přihlásit na internet, okamžitě o tom budeme vědět. Tak co, neozval se náš anonym?“

Všimla si, že se mu vlhkem zkroutily vlasy. Vybavila si, jaké to bylo, když mu kdysi dávno projížděla prsty v kudrnách. Teď již má na to právo jiná žena. „Před chvilkou se zase ozval, ale vypnula jsem to. Nemohla jsem se na to dívat. Jonathane, je vhodná doba zajít do laboratoří.“

„Dobrá,“ odpověděl a sbalil si nářadí. Zapnul zip a přehodil si černou brašnu přes rameno. „Pamatuj si, že nás nesmějí chytit. V závodě probíhá oficiální vyšetřování a mohli by nás obvinit z jeho maření nebo z pokusu pozměnit důkazy.“

Charlotta dobře věděla, o čem mluví. Rozhodně nehodlala riskovat další zatčení. Už jednou ji uvěznili a vzpomínka na přeplněné vězení, lhostejné policisty a ponižující osobní prohlídku byla stále živá. Nikdy nezapomene na dotek studeného kovu na zápěstí, když jí nasadili želízka a vedli ji jako zvíře na porážku. Zatýkající důstojník jí ani nedovolil, aby si smyla z rukou krev. Na její žádost se zatvářil rozzlobeně, jako kdyby tak chtěla odstranit důkaz svého hrozného činu. Pokoušela se mu všechno vysvětlit, ale on ji vůbec neposlouchal. Nikdo nepochopil. Kromě Naomi. Baculatá a šišlavá zrzka Naomi Morgensternová, která žila se dvěma kočkami a běžně rozprávěla s dušemi mrtvých, byla jediným člověkem, který pochopil, proč Charlotta udělala to, co udělala.

15

Když se blížili ke dveřím, zarachotil v dálce hrom a po chvilce se budova zachvěla. Jonathan pootevřel dveře a vyhlédl škvírou ven. Byla tma, jen lampy na chodnících osvěcovaly provazy padajícího deště. Hrom zaburácel znovu, tentokrát blíž a hlasitěji. Jonathan se ohlédl směrem ke kanceláři a zeptal se: „Má počítač náhradní zdroj proudu?“

„Ano, všechny naše přístroje jsou napojeny na záložní zdroj. Myslím, že by měl stačit na dvě hodiny provozu.“

„Nevím, jestli by to stačilo, kdyby došlo k výpadku. Jsi připravená?“

Vyběhli do deště a pak utíkali zastřešenými průchody a rozhlíželi se, jestli není někdo venku. Ale chodníky a stezky byly opuštěné, bylo vidět, že se na nich v neutichajícím lijáku začínají tvořit kaluže, a bylo slyšet proudy bublající vody, stékající do kanálů. „Tudy,“ řekla Charlotta a vedla Jonathana ke vchodu do hlavní budovy. Sehnuli se a podlezli pod žlutou policejní páskou, která měla bránit vstupu do objektu.

Razili si cestu tichou chodbou, až se dostali do vstupního prostoru hlavní laboratoře. Tam na sebe nasoukali bílou kombinézu, na boty si natáhli papírové obaly a na hlavu nasadili čepice. „Pro každý případ si vezmi tohle,“ řekla Charlotta Jonathanovi a podala mu bílou chirurgickou roušku. „Kdyby se tu nečekaně někdo objevil, přikryj si tím tvář.“

Prošli skleněnými dveřmi s nápisem „Nezaměstnaným vstup zakázán“ a Charlotta, která šla první, se zastavila a naslouchala. Zdálo se, že v laboratoři nikdo není. Šla tedy dál a Jonathan ji následoval. Procházeli kolem chromových laboratorních stolů, lednic, inkubátorů a sterilizátorů. Když Jonathan viděl všechny hmotové spektrometry, osciloskopy, elektronické mikroskopy a další nejmodernější přístroje, nešetřil chválou a poznamenal: „Kde jsou ty časy, kdy babička a další Číňanky seděly u dlouhých dřevěných stolů a ručně přebíraly bobulky?“

Zastavil se u pracovního stolu plného zkumavek, baněk, Petriho misek a zvedl průhledný plastový sáček se zelenými lístky. „Co je to?“

„Náš poslední úspěch,“ vysvětlovala Charlotta a přitom se opatrně rozhlížela kolem. „Třezalka. Léta ji přidáváme do přípravků k zevnímu použití, na popáleniny a řezné rány. Třezalka však také obsahuje chemické barvivo hypericin, které působí antidepresivně. Když jsem se dočetla v Britském lékařském časopisu, že farmaceutické společnosti zkoumají její využití při výrobě léků proti depresím, hned jsem pochopila, že na trhu bude velká poptávka po podobném přírodním preparátu. A tak jsme loni přišli s novým výrobkem, třezalkou k vnitřnímu použití proti úzkosti, napětí a nespavosti. Nový přípravek měl ohromný ohlas, větší, než jsme čekali. Nestačili jsme pokrývat všechny objednávky. Továrna pracovala na tři směny, abychom stačili tak velké poptávce.“

„To je dobře,“ řekl tiše starý, známý hlas a v Johnnyho pohledu se zračilo uznání.

„Svůj podíl na úspěchu má taky Desmond. Připravil skvělou reklamní kampaň.“

„Vsadím se, že úspěch z něho udělal ještě nesnesitelnějšího nafoukance, než je normálně. Víš, pozoroval jsem ho v záběru bezpečnostní kamery. Myslím, že se vůbec nezměnil.“

„Desmond nemůže za to, jaký je,“ řekla Charlotta a zarazila se. Ozval se jakýsi zvuk. „Pst. Co je to?“

Jonathan chvíli poslouchal. „Myslím jen hřmění,“ řekl. Pohlédl na její ruku na své paži a přes papírový rukáv kombinézy cítil jemný stisk jejích prstů. Viděl, že očima stále pátrá po laboratoři. „Pořád ještě bráníš chudáčka Desmonda?“ ptal se, ale odpovědi se nedočkal.

Šli dál, až došli k prosklené místnosti, do níž vedlo několik dveří s varovnými nápisy. „Co je tam?“ ptal se Jonathan.

„Je to jedna z komor s přísně řízenými podmínkami. Místo s velmi vysokým stupněm utajení.“

„Je sem omezený přístup?“

„Značně. Kromě osobního identifikačního štítku a vstupního kódu jsme zavedli biometrickou identifikaci.“

Jonathan se naklonil nad bezpečnostní panel. „Zobrazování tváře infračerveným zářením. Skvělé. Tady probíhal vývoj GB4204?“

„Ano, a jsou tu i další preparáty v různých fázích výzkumu a vývoje.“

Přikývl. „Utopili jste tu hodně peněz, ale současně je tu příslib velkých zisků.“

„Přizvali jsme i soukromé investory.“

Překvapeně na ni pohlédl. „Vy jste investovali do výzkumu i cizí peníze?“

„Ano, potřebovali jsme kapitál.“

„A kdo sháněl peníze na investice?“

„Adrian.“

„Takže je tu víc hmotně zainteresován, než jsem si myslel.“

„Ty podezříváš Barclayovy?“

„Charlie, těm lidem nevěřím od začátku. Vzpomínám si, jak Adrian jednou vtrhl k babičce a žádal od ní vysvětlení, proč má k čertu na výplatní listině zaměstnance, kteří už nepracují.“

„Ano, přesně si to pamatuju. Adrian chtěl snížit stav zaměstnanců, ale babička nechtěla propustit žádného ze svých lidí. Někteří u ní byli přes třicet let… Počkej! Slyšels to?“

Oba uslyšeli venku na chodbě kroky.

„Tudy! Rychle!“ řekla Charlotta a vedla Jonathana ke kovovým dveřím s nápisem „Zákaz vstupu“. Zvedla závoru a vysvětlovala: „Tudy se dostaneme do výrobních hal.“

Tiše za sebou zavřeli a ocitli se ve spoře osvětleném průchodu. „Co mě tehdy dožralo, byl způsob, jak Adrian k babičce vrazil, bez ohlášení, jako by mu patřil její dům. Mě tehdy skoro shodil na zem, jak se hnal dovnitř. No, bylo mně tehdy jen třináct…“

„Z toho si nic nedělej, líp se nechoval ani k vlastnímu synovi.“

„Ano, a vychoval z toho chudáka svou vlastní kopii.“ Jonathan byl přesvědčen, že se za uplynulých dvacet let Desmond vůbec nezměnil a že svou aroganci vystavuje se stejnou vyzývavostí, s jakou nosí kožený kabát a tmavé brýle. Možná jenom podvědomě napodobuje svého adoptivního otce, připouštěl Jonathan, koneckonců Desmondova DNA je velkou neznámou. Charlottin bratranec na něho působil jako uměle vytvořená bytost, jako jakýsi Frankenstein, poskládaný z kousků jiných bytostí z časopisů a filmů.

Jonathan se se svým názorem Charlottě nesvěřil, protože tušil, že by se Desmonda zastávala. Vlastně měl chuť se jí zeptat jen na jedinou věc: „Je do tebe Desmond pořád zamilovaný? Stali se z vás milenci?“ Nebylo žádným tajemstvím, že Desmond není Charlottin vlastní bratranec, vědělo se, že není ani Barclay. Jonathana napadlo, že se Adrian možná chová k Desmondovi neurvale proto, že je němou výčitkou jeho selhání, toho že nedokázal zplodit potomka.

Došli k dalším dveřím. Charlotta se před nimi zastavila a poslouchala. „Tady máme přijímací prostory pro návštěvy. Někdy k nám přicházejí na prohlídku skupiny zájemců nebo naši soukromí investoři.“ Strčila do dveří a nakoukla dovnitř. „Čistý vzduch,“ řekla.

Prostory pro hosty byly výkladní skříní biotechnologické firmy Harmonie. Ve skleněných vitrínách byly vystaveny nejrůznější lahvičky, krabičky, elixíry, povzbuzující prostředky, medicíny a tabletky. Jonathan prohlásil: „Kdysi jsi tady z toho měla legraci.“

„Ani ne tak legraci, ale zdálo se mi to zbytečné a strašně staromódní,“ odpověděla. Když došli k dalším dveřím, vytáhla z kapsy magnetickou kartu, a než ji vsunula do otvoru, zastavila se a řekla: „Panebože, jak jsem byla tehdy drzá! Vzpomínám si, jak jsem se vrátila z letního tábora se zánětem močového měchýře. To mi bylo jedenáct. Doktor v táboře mi dal antibiotika, ale babička mě začala nalívat hořkými čaji, aby obnovila mé chi. Vzdorovala jsem a řekla jsem jí, že vím od doktora, že mou nemoc způsobily bakterie. A ona mi tehdy odpověděla: ‚Možná, Charlotto, ale v tvém těle není něco v rovnováze. A proto se můžou bakterie množit.‘.“

Jonathan se na ni usmál. „Víš, co si myslím? Že teď tomu všemu věříš.“

„Ano. Máš pravdu. Zdraví Číňané dožívající se vysokého věku jsou důkazem síly tradiční čínské medicíny. Babička je jedním z nich. Umřela v jedenadevadesáti nešťastnou náhodou. Bylo jí přes devadesát, ale hádal bys jí o dvacet míň. Každý den ještě docházela do závodu, stejně jako před šedesáti lety. Znala většinu zaměstnanců jménem, znala i jejich rodiny. Proto nepoužívala monitorovací systém, který jsem jí nechala instalovat.“

„Víš,“ řekl Jonathan a sledoval Charlottu, jak přikládá ucho ke dveřím, „ani nevím, jak babička zemřela. Četl jsem sice nekrolog, ale neuváděl žádné podrobnosti.“

„Byla to nehoda. Hledala v Karibiku vzácnou africkou bylinu, kterou tam údajně s sebou přinesli otroci. Měla mít zázračné léčebné účinky. Vypravila se na jeden z ostrovů a převrhla se s ní loďka. Pan Sung byl na výpravě s ní a přivezl její tělo domů. Na pohřbu byly stovky lidí…“

A spousta květin, pomyslel si Jonathan. Tolik, že se nedalo všem poděkovat. Ale co telegram? Nemohla odpovědět aspoň na něj?

„Slyšel jsi, že mi babička odkázala všechny akcie firmy? Očekávalo se, že je rozdělí rovnoměrně a jednomu z nás odkáže kontrolní balík. A přece je odkázala všechny mně.“

„A jak to přijali ostatní?“

„Hned při čtení poslední vůle jsem myslela, že Adriana raní mrtvice. A Margo mě sjela vražedným pohledem.“

Charlotta vsunula magnetickou kartu do otvoru v zámku. „Tady se kontrolují různé výrobní parametry. Kontrolní systémy pracují na bázi mikroprocesorů. Než jsme je instalovali, mohlo při kontrole dojít k lidskému selhání. Nyní je to vyloučeno. Agent Knight nechal všechny budovy vyklidit a uzavřít, ještě předtím, než jsem se sem dostala.“

Ale budova nebyla prázdná, a to je pořádně vylekalo. Jonathan si rychle přiložil na obličej roušku.

Pan Sung se lekl a prudce se otočil. „Charlotto,“ oslovil ji a v jeho hlase zazníval zmatek. Za okamžik se však uklidnil. „Potřeboval jsem se dostat k nějakým informacím a za dveřmi mé kanceláře pořád kroužil agent Knight. Bál jsem se, že by mohl číst z monitoru mého počítače.“

„A dostal jste se k tomu, co jste potřeboval?“

„Ano, Charlotto, dostal,“ řekl s něhou v hlase. Zadíval se na roušku na tváři jejího společníka.

„Kontroluji zabezpečení podniku. Měla jsem obavy o izolační laboratoř.“

„Potřebuješ, aby tě někdo chránil,“ řekl s úklonou a odcházel.

„Pane Sungu,“ volala za ním. „Ano?“

„Proč jste mi dal ten hlavolam?“

„Patřil tvé mamince. A teď patří tobě.“

„Ale…“ A byl pryč.

Jakmile za ním zaklaply dveře, obrátila se k Jonathanovi: „Lže! Knight nestál za dveřmi jeho kanceláře! Když jsem ho viděla odcházet z hlavní budovy, Knight se bavil s Desmondem v expedici.“

Pohlédla znovu na zavřené dveře a vybavil se jí dopis, který vystavoval pan Sung ve své kanceláři. V osvětleném rámečku se skvěl dokument z roku 1918, adresovaný otci pana Sunga a chválící jeho vlastenectví. V dalším rámečku byl zažloutlý novinový výstřižek z téhož roku, informující o tom, jak jeden přistěhovalec v San Francisku pokřtil své dítě na počest amerického prezidenta. Novorozený chlapec tak dostal jméno Woodrow Sung. „Ty mu věříš?“

„Víš, byl babiččiným nejlepším přítelem a od nepaměti naším poradcem. Ano, věřím mu. A přece…“

„Co se ti nezdá?“

„Nevím. Mám jenom takový divný pocit. Loni jsem odjela do Evropy se zájezdem pro výrobce léků…“ Zavrtěla hlavou. „Nebylo to nic konkrétního, ale po návratu jsem cítila, že se pan Sung ke mně chová jaksi divně. Znám ho od maličká, a proto bych dala krk na to, že se jeho vztah ke mně tehdy změnil.“

„K lepšímu, nebo k horšímu?“

„To nedokážu posoudit. Jenom se chová jinak.“

Jonathan se podíval na hodinky. „Měli bychom jít.“

Prošli nevelkou kanceláří a přistoupili k velkému skleněnému panelu nad výrobní a balicí halou. Dole pod sebou viděli obrovské ocelové nádrže, kovové trubky, dopravní pásy a vysokozdvižné vozíky. Podlahy a stěny svítily čistotou. Hala byla tichá a opuštěná, i když byla rozsvícená všechna světla a lahvičky byly připravené k plnění.

Jonathan si odložil brašnu na stůl a zeptal se: „Do jaké míry je výroba automatizovaná?“

„Jednoúčelový počítačový panel pročítá databázi a řídí práci strojů.“

Jonathan rozepnul brašnu a vytahoval z ní diskety. „A kdo ho ovládá?“

„Zkušený technik. Přijde k počítači, zaloguje se a přečte si denní objednávku. Pak spustí výrobu, řekněme dvou set lahviček Zlatého lotosu. Nejdřív on nebo jeho asistent sejde dolů ke strojům, opatřeným panely s citlivými tlačítky. Vyťuká číslo dané várky, tak jak bylo uvedeno v objednávce, a to se potom automaticky tiskne na všechny etikety. Potom spustí hlavní spínač. Dopravníky a točny se dají do pohybu a do lahviček začne proudit z nádrží nad nimi příslušný výrobek, v našem případě víno Zlatý lotos. Nakonec proběhne automaticky zátkování a lepení etiket. Pak se lahvičky dopraví do expedice, kde se ručně balí do krabic.“

„Předpokládám, že na trase jsou kontrolní stanoviště.“

„Ano, první lahvička série odchází do laboratoře na spektrometrickou analýzu, která zaznamená molekulární strukturu látky, Ta se srovná s hlavní databází, a pokud se objeví jakákoli anomálie, výroba se zastaví a celá várka se stáhne.“

„A zaznamenávají se výsledky analýzy?“

„Každý krok výrobního procesu se zaznamenává a kontroluje. Určitě chápeš, že by bylo v této fázi obtížné s výrobkem nějak manipulovat. Dopravníky se pohybují dost rychle a na lahvičky se nedá dosáhnout. I kdyby se k nim někdo dostal tak blízko, že by se mu podařilo do nich něco přisypat, určitě by si ho všimli ostatní a hrozilo by, že mu stroj rozmačká prsty.“

„Mohla bys mi to na chvilku pustit?“

Chvilku se zamyslela a upřela pohled na rozmanité stroje a nekonečné dopravní pásy. „Možná bych mohla pustit tohle,“ řekla a ukázala na mechanickou montážní linku nedaleko velína. Na rozdíl od ostatního zařízení byla poměrně malá a Charlotta věděla, že má tichý chod. „Je to náš poslední přírůstek – počítačem řízené dávkování ampulí. Vlastně plní a uzavírá ampulky.“

„Nevěděl jsem, že v Harmonii vyrábíte přípravky, které se aplikují injekčně.“

„Ale my je nevyrábíme. Do ampulek dáváme růžový olej. Patří k našim tradičním výrobkům. Víš, na rozdíl od jiných výrobců jsme nepřešli na syntetické náhražky éterických olejů. Problémem ovšem je, že se rychle odpařují. Abychom zabránili ztrátám, museli jsme hledat takový způsob balení, který zpomalí odpařování.“

„Tedy uzavřené ampule.“

„Podívej.“ Charlotta přistoupila k panelu opatřenému světelnými kontrolkami, knoflíky, měřidly a páčkami. Otočením knoflíku nastartovala motor a zmáčknutím tlačítka uvedla linku do chodu. Paže robota oživla a při úkonu o třech krocích hladce klouzala v drážce. Nejdřív velké jehly vstříkly do ampulek olej, potom plameny zahřály a roztavily sklo v horní části ampulí, a nakonec se objevily kovové štípačky, slepily horké sklo a odštíply vršky.

„Už je mi to jasné,“ komentoval Jonathan. „Kdyby se někdo pokusil k látce dostat, tak by ho to popíchalo, popálilo nebo by mu to useklo prst.“

Charlotta vypnula vypínač a robot se zastavil.

Jonathan si prohlížel zavěšené ocelové nádržky. „A co předchází plnění? Předpokládám, že noční směna čistí stroje a připravuje všechno na ráno.“

„Každé ráno se čistí všechny nádrže a přívodní trubky. Co zbude v nádržkách a trubkách, se zaznamená a slouží k vykrytí dalších objednávek stejného výrobku.“

Jonathan se posadil, nastartoval počítač a zapnul monitor. „Kdo se stará o další objednávky? Technik?“

„Ne, na to máme jiného člověka.“

„A sledujete a zaznamenáváte dodávky všeho materiálu? A jak a kolik ho bylo použito?“

„Do poslední kapky. Pro Zlatý lotos například objednáváme od zdravotnické distribuční společnosti valeriánové kapky.

Řekněme, že dojde sto litrů. Nalejí se do nádrží a smíchají s bylinnými směsmi. Spočítáme, kolik se naplnilo do lahví a kolik se vylilo, a dojdeme k číslu sto litrů. Od té doby, co jsme tu měli před pár lety krádeže, provádíme dvojí kontrolu. Evidujeme opravdu každou kapku.“

Když jim nad hlavami zarachotil hrom a v hale zablikala světla, Jonathan řekl: „Raděj ty soubory zkopíruju, dokud máme proud. Můžeš se prosím tě zalogovat?“ Vstal a pouštěl ji k počítači.

Charlotta použila svůj identifikační kód a heslo a dostala se k výrobním protokolům. Pak uvolnila židli u počítače Jonathanovi. Ten do ní rychle vklouzl a hvízdl. „Máte toho ve výrobě hodně! Blaženost, Deset tisíc yang, a co je tohle?“

„Balzám Krásná inteligence.“

Vložil do počítače disketu, vyťukal příkaz a začal natahovat data. „Hlídej. Kdyby nás tu chytili, tak bychom se pěkně zapotili, abychom jim vysvětlili, co tu děláme.“

Jonathan pohlédl na hodinky a přitom mu zrak padl na tabulku s výrobním deníkem, visící vedle počítače: Formule 8, Osm božských bylin. Vzpomněl si, jak mu Charlotta kdysi dávno nad vydatnou krmí v čajovně v Čínské čtvrti vysvětlovala, že osmička je pro Číňany nejšťastnější číslo. Vyprávěla mu, že Číňané milují homonyma, a on se teď musel sám sobě zasmát při vzpomínce, jak se jí tehdy zeptal, co že je homonymum za jídlo. Charlotta vyprskla smíchy, až se po nich ostatní hosté pohoršené otáčeli. Tehdy mu vysvětlila, že homonyma nejsou k jídlu, ale jsou to podobně znějící slova. A že když nějaké slovo zní podobně jako jiné, šťastné slovo, stává se také symbolem štěstí.

„To je pěkně potrhlé,“ dobíral si ji tehdy.

„V kantonském nářečí se osm řekne baat a v mandarínské čínštině pa. Podobně zní faat, což znamená bohatství. Takže, pokud máš v adrese nebo v telefonním čísle osmičku, přinese ti štěstí. A když se setkají osmičky dvě, je to štěstí dvojnásobné, protože znamená bohatství a ještě jednou bohatství. Chápeš?“

„Ty už nejsi Číňanka,“ řekl nahlas, aniž si to uvědomil.

Charlotta na něho překvapeně pohlédla. „Cože?“

Zavrtěl hlavou. „Nic. Jen jsem se zamyslel.“

„Vždyť já jsem nikdy nebyla Číňanka.“

„Ale byla. Jen si vzpomeň na doby, kdy jsme se spolu kamarádili. Tehdy jsi nezapřela Číňanku. Když jsem tě vzal k nám domů a k sobě do pokoje, přinutila jsi mě přestěhovat postel, aby nebyla v „zóně smrti“. A trvala jsi na tom, že musím zakrýt televizní obrazovku černou látkou, aby mi ve spánku nerušila duši.“

Přecházela po místnosti, hlídala dveře a monitor bezpečnostního okruhu. „Byl to babiččin vliv. Z toho už jsem vyrostla,“ odpověděla.

„Teď už jsi tedy stoprocentní Američanka,“ řekl s lehkou ironií v hlase.

Ulpěl na ní pohledem o chvilku déle a pak se odvrátil. Vzpomínky se na něho přímo valily. Něco takového nečekal. Když se dozvěděl o třetí oběti v souvislosti s Charlottinou firmou, nerozmýšlel se ani chvilku. Sbalil si výbavu, kterou měl vždycky připravenou pro krizové situace, a oznámil hospodyni a sekretářce, že na pár dní odjíždí. Své ženě Adéle zavolal až z letadla a řekl jí totéž. Nepouštěl se do žádných podrobností. Vzala zprávu na vědomí stejně klidně jako hospodyně a sekretářka. Adéla si už zvykla na Jonathanovy náhlé odjezdy za supertajnými úkoly. „Dej mi vědět, kdy se vrátíš,“ bylo jediné, co mu řekla.

Za letu promýšlel, co všechno ví o farmaceutických firmách a požadavcích na ochranu jejich dat. Načrtl si modelový profil zabezpečení počítačového systému pro případ, že by se Harmonii někdo do systému naboural. Celou dobu se však bránil myšlenkám na Charlottu a bojoval se vzpomínkami, které se nebezpečně vkrádaly do úvah o průmyslové špionáži a šifrovacích algoritmech. Musel se úporně soustředit na monitor svého laptopu, aby odolal vzpomínkám na Charlottu. A když si konečně před dvěma hodinami pohlédli do očí, podařilo se mu zůstat za hradbou. Je tu služebně. Nebyl sice na práci najatý a nedostane za ni zaplaceno, ale stejně v celé záležitosti není nic osobního kromě toho, že byli kdysi s Charlottou přátelé.

Najednou mu v uších zazněl hlásek šestnáctileté dívenky: „Babička se táák móóc zlobí!“ Charlottin hlas zněl tak živě, jako by opravdu promluvila. Málem přelud okřikl, aby ho nechal na pokoji. Včas se zarazil, ale vzpomínka mu zcela opanovala mysl. Uslyšel sám sebe, jak se pubertálním hlasem s přízvukem skotského horala ptá: „Co se děje?“

„Ale, nová směrová čísla! Babička právě zjistila, že San Francisco má číslo 415.“

Tehdy byli v jejím tajném útočišti, kde se často schovávali před světem. Poprvé ho tam zavedla ve třinácti, když se jí zastal proti posměškům místních chlapců, kteří na ni pokřikovali: „Činky, činky, Číňanka!“ Když po ní začali střílet z praků kameny a psí lejna, Charlottě se po tvářích kutálely slzy, ale kráčela ulicí důstojně dál se zdviženou bradou. Jonathan se rozzuřil a vrhl se na všechny tři naráz. Dva z nich zřezal a třetí raději utekl. Sám utržil šrám nad obočím a Charlotta ho odvedla k sobě domů, stejně jako před časem, kdy ho hostila limonádou a chlácholila, že také nemá mámu. V kuchyni mu umyla ránu a pak ho odvedla na místo, kam chodívala jen ona sama.

O tři roky později, v roce 1973, tam byli tedy znovu a Charlotta mu vysvětlovala, proč se babička rozčiluje kvůli číslu 415. Čtyřka je v Číně považována za nešťastné číslo, protože zní podobně jako slovo smrt. Číňané raději čtyřku vůbec nepoužívají. A tak babička píše stížnost kongresmanům, senátorům a prezidentu Nixonovi.

Zatímco mluvila, Jonathan seděl mlčky a pozoroval, jak si jí vítr pohrává s vlasy a jak jí sluneční paprsky ozařují jemnou pleť. Charlottiným oblíbeným místem a tajným útočištěm byla malá zahrádka na střeše babiččiny vily. Byla osázená květinami a keři a do zahradního koupadla, které Charlotta pečlivě plnila vodou, se slétali osvěžit ptáci. Byl odtamtud krásný výhled na město, záliv a most Golden Gate.

Johnny zavedl Charlottu na oplátku do své tajné svatyně. Byla jediným člověkem, který tam kdy vstoupil, a nikdy nezapomene na výraz šoku na třináctileté tvářičce, když ji tam vzal poprvé.

Stejný úžas a šok se jí na tváři zračil o šestnáct let později, když se viděli naposledy. Přijel za ní do San Franciska v naději, že dá dohromady vztah, který se tak nešťastně rozpadl před šesti lety, právě když měl za sebou první rok na Massachusettském technologickém institutu. Ve smolném roce jedenaosmdesátém, když už spřádal plány, že se vezmou, mu řekla z ničeho nic do telefonu, že „potřebuje svobodu“. Zhroutil se mu celý svět, když zjistil, že ho nechce a přeje si jít vlastní cestou. A tak se po šesti letech odhodlal vydat za ní do San Franciska, aby zjistil, jestli si to náhodou nerozmyslela a nechtěla by s ním přece jen žít.

Ale ona mu ze schůzky jednoduše utekla a on zůstal sám. „Jonathane?“

Zamrkal a italská restaurace, kde spolu posledně seděli, stejně jako Charlottin šokovaný obličej zmizely. Charlotta ho sledovala podmračeným pohledem a zeptala se netrpělivě, jako by musela otázku opakovat: „Jak pokračuje natahování dat?“

„Informace se přenášejí svým vlastním tempem, to neurychlíš,“ řekl staženým hrdlem. Nedokázal setřást smutné vzpomínky. Tehdy při poslední schůzce se za ní skoro rozběhl a škemral: „Řekni mi, ať si ji neberu, Charlie. Pověz mi, že mě chceš, že si mám vzít tebe.“

„Proboha!“ zvolala náhle Charlotta a ukazovala na obrazovku bezpečnostního televizního okruhu. Do sousední laboratoře vstoupila postava. „Agent Knight! A jde sem!“

Jonathan obratem vypnul monitor a vyskočil od počítače.

„Sem,“ ukazovala Charlotta a táhla ho do kamrlíku nacpaného košťaty, mopy a kbelíky.

„Modli se, ať Knight neuslyší, že je počítač v chodu,“ pošeptal jí Jonathan, jakmile zmizeli za dveřmi úklidové komory.

Škvírou ve dveřích sledovali Knighta. Z pláštěnky mu kapala voda a holá hlava se mu leskla. Upřel pohled na temný monitor počítače.

Charlottě se rozbušilo srdce. Počítač stojí pod deskou stolu. Uslyší jeho hukot?

Jonathan rovněž úzkostlivě sledoval Knighta, ale myšlenkami byl u Charlotty. Stála těsně vedle něho, takže se ho téměř dotýkala, a on vdechoval jemnou, delikátní vůni šamponu a tělového mléka z firemní kolekce Petrklíče.

„Jonathane!“ sykla náhle a ukazovala na místo, kde u stolku s počítačem stála jeho černá brašna s výbavou.

„Panebože,“ zašeptal. Kdyby se byl soustředil na práci, nemohl by udělat takovou základní chybu.

„Jestli si jí všimne…“

Oba zadrželi dech a Charlota se přitiskla k Jonathanovi. Objal ji kolem pasu a pozorovali Knighta, jak přejíždí pohledem velín, pracovní stoly, monitory, řídicí panely. Když se blížil k prosklené stěně, aby zkontroloval výrobní halu, skoro zakopl o Jonathanovu brašnu.

Charlotta se snažila uklidnit. Je přece majitelkou podniku, má právo tu být a má rovněž právo najmout si nezávislého konzultanta. Proč se tedy cítí jako zločinec? Může za to Knight. Nevěří mu, hlavně potom co ho přistihla v přátelském hovoru s Margo.

Cítila Jonathanovu paži ovinutou kolem pasu a teplo jeho těla pronikalo papírovou kombinézou i látkou její blůzky a sukně. Měla chuť se o něho opřít a položit mu hlavu na rameno. Neudělala to však. Už jednou potřebovala, aby ji podepřel, a on ji nechal padnout.

Natočila k němu hlavu a on se k ní ve stejném okamžiku skoro instinktivně sklonil, takže jejich tváře od sebe dělily pouhé centimetry. Najednou naplnil komoru vír spalující vášně a žhavých vzpomínek. Jonathanova paže ji stiskla v pase a ona zatajila dech. V tom okamžiku zapomněli na Valeria Knighta, počítač, brašnu, továrnu, na celý svět – a jako elektrizováni na okamžik splynuli.

Naklonil se k ní a ona zvedla rty.

Vtom uslyšeli, že se venkovní dveře s klapnutím zavřely. Náhle procitli a odtrhli se od sebe.

„Už je pryč,“ prohlásil Jonathan a vracel se k počítači. Zatímco vytahoval disketu a vypínal počítač, snažila se Charlotta vzpamatovat. Musela něco říct, aby zapudila starou vášeň a vrátila je oba do reality. „Máš za sebou dlouhý let. Jistě jsi unavený a máš hlad.“

Pohlédl na ni. Otevřel ústa, chvíli váhal a pak řekl: „Není to tak zlé. Ale trochu silné kávy by neškodilo.“

„Zajdu do jídelny. Je tam ještě plno. Lidé večeřejí, než se vydají v bouřce domů. Dnes večer mají polévku z uzeného lososa.“ Slabě se na něho usmála. „Zlepšuje nervovou činnost.“

Pohlédl jí do očí a najednou před sebou viděl Charlottu jako za starých časů. Zase mu připomínala babičku.

16

Běželi deštěm zpět do muzea, a protože nedaleko zahlédli policistu ve žluté pláštěnce, museli se na chvíli schovat v temném vchodu.

Po návratu se Jonathan opět usadil u počítače a Charlotta upřela pohled na jeho široká ramena a tmavé vlasy zkroucené do prstýnků padajících přes límec košile. Z jeho těla vyzařovala energie a sálala do místnosti. Charlotta se najednou přistihla, že vzpomíná na muže, které během let vystřídala. Na profesionálního sportovce, který byl sice skvělý v posteli, ale byl to prvotřídní manipulátor, nebo na reklamního agenta, který se nedokázal čestně přít. Vždycky jí řekl svoje stanovisko, a nenechal ji odpovědět. Pokaždé ji hned políbil se slovy: „Nehádejme se, miláčku.“ Pak měla jednoho moderátora, který vyznával rovnoprávnost žen natolik, že zůstal sedět v autě, když měnila propíchnutou pneumatiku. Jeden účetní zase vždycky při placení v restauraci vytáhl kalkulačku a spočítal si spropitné na halíř přesně. Měli své dobré stránky, protože Charlotta si většinou vybírala muže jemné, laskavé a tolerantní, ale měli i své chyby, stejně jako ona. Byla netrpělivá, posedlá svou prací a tajnůstkářka, která si ode všech udržovala odstup. A vinou těchto svých vlastností všechny muže po čase ztratila. Nikdo nebyl dost vytrvalý, aby se ji pokusil změnit a proniknout za její hradbu. Jejím prokletím bylo, že měla ve zvyku srovnávat každého muže, s nímž se seznámila, s Jonathanem.

Věděla, že Jonathan není nejlepším mužem na světě, ale nedokázala se vymanit z jeho moci. Už jeho pouhá přítomnost ji přiváděla k blaženosti.

A teď jí přiletěl na pomoc a ani se neptal, jestli ho potřebuje.

Odvrátila se a prošla dveřmi do muzea. Když pracoval Jonathan na komunikačních rozvodech, provedla malý rodinný výzkum. Dříve nevěděla, že babiččini rodiče nebyli sezdáni. Nebo že babička a její matka žily v Singapuru v opovržení. A že se pradědeček nikdy do Singapuru nevrátil. Babička odjela do Ameriky sama v šestnácti letech. Jela hledat otce. Našla ho? Jaké to asi bylo pro takové děvčátko v cizí zemi?

Z myšlenek ji vyrušil Jonathanův hlas. „Co je to? Bliká kontrolka na telefonním záznamníku.“

„Nevšimla jsem si,“ odpověděla Charlotta a zmáčkla tlačítko přehrávání. „Hovor musel přijít, když jsme byli ve výrobě.“

Do místnosti vtrhl Naomin hlas nabitý energií. „Charlie, ztvrdla jsem na univerzitě. Ta zatracená bouřka povalila strom před výjezdem z parkoviště. Už ho odklízejí, a hned jak se dostanu ven, přijedu za tebou. Ale, Charlie, stala se hrozná věc! Před chvilkou jsem procházela učitelskou sborovnou a v televizi vysílali zprávy. Byly celé o tobě!“

„Ach ne,“ zasténala Charlotta.

Špatná zpráva však nekončila. „Neukazují jenom tu hnusnou fotku,“ pokračovala Naomi napjatým hlasem, „vysílali i úryvek z toho zatraceného rozhovoru!“

Charlottě se zastavilo srdce. Interview vysílané televizí poté, co ji propustili po událostech v Chalk Hillu z vězení, poškodilo její pověst mnohem víc než fotografie se zakrvácenýma rukama. I když jí reportérka zaručila objektivitu, sestříhali rozhovor takovým způsobem, že z něho vyšla jako praštěná sadistka.

„Charlie,“ pokračovala Naomi rozrušeně, „musíš se připravit na pořádný šok. Víš, dlouho jsme spolu o Chalk Hillu nemluvily, obě jsme se snažily zapomenout. Proto mně hned nedošlo spojení mezi Chalk Hillem a tragédií z minulého týdne.“

Jonathan se tvářil nechápavě. „O jakém spojení to mluví?“

Charlotta jen bezradně rozhodila rukama, protože také netušila, kam Naomi míří.

„Dnes rozhovor nevysílali jen tak pro legraci! Nějakej chytrák vyčenichal souvislost a zahrabal v archivech. Charlie, ta ježibaba, která s tebou dělala rozhovor a předvedla tě jako druhou Lukrecii Borgiovou, byla první obětí. Víš to vůbec? Ježíši Kriste, Charlie! To ona umřela po použití balzámu od vás!“

17

San Francisco, Kalifornie, rok 1924

V Americe jsme přistáli na Andělském ostrově. Ovládali jej však ďáblové. Tady jsem poprvé slyšela o zákonu odepírajícím Číňanům vstup do země. Já jsem ale patřila k těm šťastnějším. Můj otec byl totiž Američan. Ještě před rokem mohly manželky a děti čínských přistěhovalců přijet za svými manžely. V roce 1924 byl však schválen nový zákon o přistěhovalcích, který zakázal rodinám imigrantů legálně žijících v Americe vstup do země. A tak vrátili zpět do Číny mnoho žen a dětí, které se mnou podnikly dlouhou cestu. Jedna mladá žena si oblékla svatební šaty a oběsila se, protože její ženich dostal povolení vstupu, a ji odmítli.

Drželi nás v dřevěných barácích, odkud jsme přes zamřížovaná okna viděli San Francisco. Byli jsme ve dne v noci pod zámkem a ženy čmáraly po zdech nápisy plné úzkosti a smutku. Vůbec jsem nechápala, proč jsme ve vězení. Měli jsme v pořádku doklady a toužili jsme jen po jediném dostat se co nejdřív do města za vodou.

Čekala jsem na ostrově dvaačtyřicet dní. Každý den odcházela některá z žen, s nimiž jsem se spřátelila. Pár z nich se vrátilo zpět a povídaly nám o výslechu, jiné jsme už nikdy neviděly. Nevím, jestli je pustili do města, nebo je vrátili do Číny. Když jsem se dostala konečně k výslechu, chtěli znát otcovo jméno, jeho povolání a adresu. Řekla jsem jim smyšlené údaje, které mi připravila matka spolu s důstojným pánem Petersonem.

Samozřejmě že moji věznitelé účetního Richarda Smitha z Powell Street nenašli. Vysvětlila jsem jim, že tatínek odjel ze Singapuru před šestnácti lety a že jsme s ním ztratily kontakt. Vymýšlela jsem si, že se asi přestěhoval, a tak mě nakonec pustili. Moje doklady měly totiž razítko amerického konzula v Singapuru. Takovému odznaku úřední moci nedokázali vzdorovat ani ďáblové z Andělského ostrova.

Konečně jsem vstoupila do města, kde žil můj otec, a musím se přiznat, že jsem se z toho radovala. Trochu se stydím, protože v té době už byla moje matka jistě mrtvá, a já jsem ji nepohřbila ani za ni nedržela smutek. Domluvila jsem se s důstojným pánem Petersonem, že pohřeb zařídí. Nechala jsem mu peníze, aby najal nejlepší smuteční hosty ve městě a aby mohl část peněz při pohřbu spálit k usmíření duchů. Když jsem odplouvala, matka ještě žila, ale ve tváři již měla stín smrti.

Myslela jsem na ni při plavbě Tichým oceánem. Na přeplněné lodi se ženy horečně učily odříkávat zpaměti údaje, na které se jich budou dotazovat při výslechu, a potom zahazovaly listy papíru s poznámkami do moře, aby je u nich nenašli imigrační úředníci. A já jsem každý den hleděla na obzor a uvažovala, jestli už má opuštěná maminka zemřela. Loď mířila k východu a já jsem se ohlížela na západ a myslela na maminku, na náš společný život a na to, co všechno mě naučila. Když jsem však vstoupila na americkou půdu, obrátila jsem oči k východu a myslela už jen na budoucnost.

Od důstojného pána jsem věděla, že si mám hledat ubytování v Čínské čtvrti, protože jinde Číňany do nájmu neberou. Pokud jsem byla ještě v Singapuru, nepřikládala jsem jeho slovům žádnou váhu. Věřila jsem, že v Americe je rovnoprávnost a že budu moct bydlet kdekoliv.

Ale stejně jsem si hledala pokoj v Čínské čtvrti. Trochu jsem se totiž bála neznámých lidí. Při hledání střechy nad hlavou jsem vzpomínala na naše bydlení v Singapuru. Tam jsme s matkou vlastně nikdy neměly opravdový domov. Maminka mi často vyprávěla o velkém domě na Peacock Lane, kde vyrostla a kde žilo několik generací naší rodiny. Toužila jsem po takovém domě. Možná až najdu otce, utěšovala jsem se, bude chtít, abych bydlela s ním. Představovala jsem si obrovský dům na jednom ze sanfranciských kopců s vyhlídkou na moře. A já v něm budu šťastně žít až do smrti.

Dozvěděla jsem se, že Čínskou čtvrť zničil před osmnácti lety po velkém zemětřesení požár. Byla vystavěna znovu, ale stavitelé měli trochu zkreslenou představu o čínské architektuře. Zato lidé byli praví! Namačkáni v několika obytných blocích žili přistěhovalci z Kantonu a z Pekingu a ze všech možných provincií, mluvící těmi nejrozmanitějšími nářečími. S údivem jsem hleděla na obchody, kde ve výkladech visely pečené kachny a kde zákazníky lákaly bedny plné cibule, baklažánů a pomerančů. Čajovny a pouliční stánky nabízely sezamové koláčky, noky vařené v páře a housky plněné kuřecím masem. Vůně a zvuky kolem mi připomínaly domov. Představovala jsem si Ameriku jako cizí, neznámou zemi, a měla jsem strach, že se mi bude stýskat. Ale na chodníku jsem potkávala lidi, kteří se dívali a usmívali stejně jako já. Byli jsme ze všech koutů Asie a Američané nám přezdívali „nebešťané“ nebo v horším případě „žluté nebezpečí“. Tvořili jsme jednu velkou rodinu se společnou kulturou, náboženstvím i kuchyní.

Hned jsem cítila, že tu budu šťastná.

Procházela jsem ulicemi s kufříkem od důstojného pána v jedné ruce a s lékárničkou z černé lakové kůže po mamince v druhé a četla si všechny vývěsní tabule, které nabízely pokoj k pronájmu. Nápisy byly v čínštině, i když názvy ulic byly anglické. Studovala jsem čísla domů a vybírala šťastná čísla. Našla jsem dům na Grant Street číslo osmdesát devět. Ta adresa mi musí přinést štěstí.

Domácí byla paní Po, jíž patřila Šťastná prádelna. Měla zlaté přední zuby a mluvila dialektem, kterému jsem nerozuměla. Proto se mě zeptala anglicky: „Ty sama? Nemít rodina?“

Ukázala jsem jí své doklady a ona si mě zkoumavě prohlížela. „Nevypadáš na osmnáct.“ Zavrtěla hlavou. „Samotné děvče, to není dobré. Budou za tebou chodit muži a já mít špatné jméno.“

Já jsem si však moc přála bydlet právě tam. Volný byt ve třetím poschodí byl obrácen do ulice. Viděla jsem, jak do otevřeného okna svítí ranní slunce. To je dobré pro chi. A červená barva dveří do ulice bude odhánět smůlu. Proto jsem domácí nabídla dvojnásobné nájemné. Hned změnila tón, vzala mi kufr a mumlala, že vypadám jako slušné děvče. „Ale žádní muži,“ varovala mne, když jsme vcházely do bytu. „V Čínské čtvrti moc kurev, nechtít je však v domě.“

Jakmile jsem se ubytovala, změnila jsem si číslo na dveřích bytu na osmičku. Brzy jsem si všimla, že totéž udělali další tři nájemníci. Přece nemůžeme všichni bydlet v osmičce! A tak jsem si dala na dveře číslo dvě, které označuje hojnost.

Byl to pěkný byteček s kuchyňkou a koupelnou. Úplně mi stačil. Brzy jsem si jej vylepšila záclonami a koberečkem. Koupila jsem si květiny a akvárium s rybičkami, protože voda přináší bohatství. Odtáhla jsem postel od okna, aby všechny mé naděje nevylétly oknem na ulici. Hlavou jsem ji otočila k východu, odkud přichází štěstí, a nohama k západu, abych nepropásla svůj osud. Lampu jsem si postavila po levé straně postele, aby se mi po ránu jako první zahřála levá srdeční komora. A pod postel jsem postavila kastrol s vodou, aby se v ní utopily zlé sny.

Většinu času jsem chtěla trávit v kuchyni. Přes den vařením a v noci přípravou léků z bylin. Nejdřív jsem vyčistila plynový sporák, protože ucpané hořáky blokují rodinné finance. Pak jsem si všimla, že vedle sporáku je dřez, a tak jsou vedle sebe dva protichůdné elementy, oheň, který je yang, a voda yin. Problém jsem vyřešila tak, že jsem mezi dřez a sporák postavila dřevěnou přepážku. Koupila jsem si dvě čajové konvice, jednu na ranní čaj „pro štěstí“ a druhou na večerní čaj „pro dobré sny“. Nakonec jsem zavěsila do otevřeného okna zvonečky z broušeného skla, aby udržovaly proudění dobrého chi.

Ve srovnání s ubohou místnůstkou nad bordelem v Malajské ulici jsem nyní žila v paláci. Najala jsem si slušný byt proto, abych sem beze studu mohla přivést otce.

Prodala jsem jeden ze svých smaragdů a koupila jsem si nové šaty – tchajwanský hedvábný ručně vyšívaný cheongsam – a moderní boty a k nim koženou kabelku. Chtěla jsem při setkání s otcem vypadat co nejlépe.

A pak jsem se ho vydala hledat.

* * *

Musí mě k němu dovést jeho prsten. Jak jinak bych ho našla v tak velikém městě?

Prsten byl nepochybně zhotovený na zakázku. Proplétané iniciály RB byly na první pohled dílem umělce. A tak jsem se rozhodla ptát u zlatníků, jestli si někdo náhodou vzpomene, že někdy takový jedinečný prsten vyráběl.

Na lodi jsem se naučila nosit u sebe všechny cennosti, a tak jsem měla otcův prsten zavěšený na dlouhém řetízku okolo krku a ukrytý pod šaty. Jak jsem chodila od jednoho zlatníka ke druhému, vždycky jsem skromně vytáhla řetízek a ukázala prsten. Z krku jsem ho však nikdy nesundala.

Nejdřív jsem obešla Čínskou čtvrť a přitom se seznámila se svými sousedy. Obchodníci si mě oblíbili, protože jsem nikdy nesmlouvala a nepřepočítávala vrácené drobné. A kupovala jsem jen kvalitní věci. Paní Po říkávala sousedům: „Moc hodné děvče. Ze Singapuru, z nóbl rodiny. Mám jenom slušné nájemníky.“

Když žádný ze zlatníků v Čínské čtvrti prsten nepoznal, vydala jsem se dál a jezdila kabinkami lanové dráhy, až se mi z toho točila hlava. Cítila jsem, že na mě lidé udiveně zírají, jako by nikdy předtím neviděli Číňanku. Když jsem zašla do restaurace na oběd a tam mi odmítli místo u stolu, přestože neměli obsazeno, vzpomněla jsem si na radu důstojného pána Petersona, abych se držela v Čínské čtvrti. Čím víc jsem se vzdalovala svému světu, tím nepřátelštější byl ten druhý.

Kdekoli jsem narazila na policistu, slyšela jsem jedno a to samé: „Zmiz odtud.“ Nebo mě zastavili, vyslýchali a kontrolovali mi doklady. Podezírali mě, že jsem prostitutka. A tak jsem poznala, co je to rasová nenávist. Zjistila jsem, že Číňané jsou jedinou rasou, které byl zakázán vstup do Spojených států. Nesměli jsme vlastnit majetek, vdávat se a ženit za bílé a léčit se v jejich nemocnicích. A když Číňan zabloudil do bílé čtvrti a tam ho zbili nebo oloupili, policista mu řekl jen: „A proč jsi sem lezl?“ Pokoušela jsem se jim vysvětlit, že jsem Američanka. Prohlíželi si však můj cheongsam a bylo na nich znát, že mě považují za zkaženou Číňanku, jak ji znali z amerických filmů.

Já jsem se přesto nevzdávala. Prsten představoval jediné spojení s otcem. Neznala jsem jeho příjmení ani co dělá nebo kde žije. Prsten mě k němu dovede, a proto musím bloudit městem mezi lidmi, kteří mě mezi sebou nechtějí.

Konečně po mnoha neúspěšných dnech se na mě usmálo štěstí. Byla jsem hladová, unavená a nohy jsem měla od dlouhé chůze samý puchýř. Vešla jsem do zlatnictví Sadler a synové na Market Street a ze zlatníkova výrazu jsem hned vyčetla, že prsten poznal.

„Dovolte, abych se na prsten podíval zblízka,“ řekl a natahoval se po něm.

Já jsem se však odtáhla. „Prosím vás,“ žádala jsem ho, „potřebovala bych znát jméno, které označují ty iniciály.“

„Neznám je,“ odpověděl a uhnul pohledem. „Potřeboval bych se poradit s kolegy.“

Řekla jsem mu, že přijdu znovu, a v rozrušení jsem si představovala, že dá možná vědět mému otci a že se tam s ním příště setkám.

Další den jsem si oblékla své nejkrásnější hedvábné šaty levandulové barvy, vyčesala si vlasy a stáhla je drahými hřebeny ze slonoviny. Opatrně jsem se blížila ke zlatnictví a srdce mi tlouklo až v krku.

Jak mám otce pozdravit? A jak mu mám říkat? Bude mít radost, že mě vidí, a budu mu připomínat mámu? Najednou mě přepadly pochybnosti. Nevrátil se do Singapuru. Znamená to, že zapomněl na ženu, která mu zachránila život? Vrátila se mu paměť. Zapomněl pak na to, co prožil v Singapuru? Bude se divit, kdo jsem?

Než jsem vstoupila do obchodu, nahlédla jsem dovnitř výkladní skříní. Otec nepřišel. Uviděla jsem ale hezkého mladého muže se světlovlasou dívkou přibližně mého věku. Mladík mohl být o něco starší než já. Ležérně se opíral o pult, bavil se s klenotníkem a smál se. Zaslechla jsem jeho sytý hlas a pozorovala jeho výrazný profil. Byl krásný jako filmový herec. Pak, jako by cítil můj pohled, se náhle prudce otočil a naše oči se setkaly.

Tento okamžik poznamenal celý můj další život. Viděla jsem hodně filmů a divadelních her, kde se hrdina a hrdinka do sebe zamilovali na první pohled. A mamince se to stalo doopravdy. Ale v té chvíli jsem ještě nechápala význam toho okamžiku, kdy jsem se přes sklo výkladu zahleděla do jiskrných očí hezkého mladíka.

Dodala jsem si odvahy a vešla dovnitř. Snad pro mě zlatník má nějakou zprávu.

Zdálo se, že mladému muži zamrzl úsměv na tváři. Upřeně mě pozoroval. Snažila jsem se dívat jinam než na něho, ale nedokázala jsem to. Ve dveřích jsem chvilku zůstala stát jako očarovaná. Obchod byl plný blyštivého zlata, stříbra a skla, třpytícího se ve světle broušených lustrů. Já jsem však nic z toho nevnímala a viděla jen pronikavý pohled dvou očí barvy ranní mlhy a úsměv, který chtěl říct cosi víc.

„To je ona! To je ta zlodějka!“

Viděla jsem, že klenotník ukazuje na mě, a náhle se ze dveří vzadu vynořil strážník. Chtěla jsem se dát na útěk, ale zastavila mě slova hezkého mladíka: „Počkejte! Jenom si promluvíme. Já věřím, že jste otcův prsten někde našla.“

„Pane Barclay i, jsou to všichni zloději, celá ta čínská pakáž,“ křičel klenotník.

Celou cestu domů jsem utíkala, jednou ulicí, druhou, k lanovce, z lanovky, až jsem se ocitla mezi svými, mezi lidmi v modrých vycpaných kabátcích a hedvábných černých kalhotech, mezi lidmi, kteří čtou čínské noviny vylepené po zdech a dávají si kachnu nebo se hádají o váhu melounu. Tady jsem byla doma mezi svými. Sem za mnou strážník nešel.

V hlavě jsem měla zmatek. Zlatník oslovoval mladého muže „pane Barclayi“. A mluvil o prstenu jeho otce. To znamená, že mladík je můj nevlastní bratr. Z otcova dopisu matce jsem věděla, že už byl jednou ženatý. Tak to stálo v dopise podepsaném Richardem, v němž matce sliboval, že se k ní vrátí.

Proč se nevrátil? Přemluvila ho jeho první žena, aby zapomněl na čínskou milenku?

Stoupala jsem po schodech do bytu s těžkým srdcem. Jak můžu najít otce, když na mě za každým rohem číhá policista?

Dveře do bytu byly otevřené. Nejdřív jsem si myslela, že přišla na návštěvu paní Po, ale za chvíli jsem si všimla, že je v pokoji nepořádek a rozházený nábytek.

Navštívili mě lupiči.

Odnesli si lékárničku po mamince. Matrace byla rozřezaná a zmizely z ní všechny dolary, které jsem si tam ukryla. Střepy z akvária a mrtvé rybičky ležely na podlaze. Nejstrašnější byl pro mě v té chvíli pohled na bílý písek z akvária, rozsypaný po podlaze.

Pohlédla jsem na skromnou sošku bohyně Kwan Yin, o níž maminka tvrdila, že ji žádný zloděj neukradne. Měla pravdu. Zůstala na místě. Já jsem jí ale odlehčila od maminčiných smaragdů a ukryla jsem je na jiném místě.

Říkala jsem si: může být bezpečnější skrýš než písek na dně akvária?

Byla bych se s chutí dala do pláče. Ztratila jsem hodně, ale ironií osudu také hodně získala. Dostala jsem dary, které mi nikdo nemůže ukrást.

Tím prvním je jméno mého otce. Vím, že se jmenuje Barclay. Teď už ho jistě najdu.

Tím druhým je zrození lásky. Lásky nemístné a zbytečné, protože mužem, do něhož jsem se zamilovala, je můj bratr.

18

Palm Springs, Kalifornie, 9 hodin večer

Zůstaň na příjmu, Charlotto. Mám pro tebe malé překvapení. Vydrž chvilku. Nesmíš si je nechat ujít.

„Charlotto,“ volal Jonathan, „máme další zprávu.“

Charlotta vrátila prsten Richarda Barclaye do vitríny a spěchala do kanceláře, kde se na ni z obrazovky počítače šklebila další zpráva.

„O jaké překvapení může jít? Nevíš?“ ptal se Jonathan.

Charlottě se sevřel žaludek. Od Naomina telefonátu, z něhož se dozvěděla o totožnosti první oběti, měla nervy napjaté jako špagáty. Je jen otázkou času, kdy to vyšťourá Valerius Knight. A možná už o všem ví a začne ji vyslýchat ohledně dalších dvou obětí.

I Jonathan se jí už ptal, jestli je zná.

Ale Charlotta si byla jistá, že nikdy o dalších dvou ženách neslyšela. Jejich jména jí nic neříkala, a navíc ani jedna z nich nežila v Kalifornii. Modlila se, aby kromě reportérky neměla se žádnou z obětí cokoli společného. Už tak to vypadalo dost špatně: televizní reportérka poškodila její pověst a tato skutečnost mohla být dostatečným motivem k vraždě.

V posledním řádku e-mailu stálo: „Aby ses zatím nenudila, posílám ti něco pro pobavení.“ A na obrazovce se otevřel soubor ze složky dokumentů.

„Co to má k čertu znamenat?“ řekla Charlotta a naklonila se k obrazovce. Tam se právě objevil seznam čísel. Začala jej projíždět odshora dolů a vytřeštila oči údivem. „Číslo mého bankovního účtu! A moje bankovní karta American Express! Číslo mého sociálního pojištění a můj PLN!“

Jonathan už ťukal na klávesnici, stahoval záhlaví zprávy a studoval přenosovou cestu.

„Napadá tě, co s tím může udělat? Chce mi vybílit účty nebo mě dostat do problémů na daňovém úřadu?“

Jonathan zkopíroval adresu re-mailera, vložil ji do nové zprávy a adresoval ji správci e-mailového serveru. Napsal mu: Pisatel přiloženého nás obtěžuje a zastrašuje. Můžete nám sdělit, odkud zpráva přichází? S podobnou žádostí už se obrátil na předchozí re-mailery, ale bezvýsledně.

Potom zkontroloval přijímač měřiče elektromagnetických impulsů. Nic. Vysílačka, kterou připojil ke Knightovu laptopu, rovněž mlčela. „No dobrá, i ticho má pro nás informační hodnotu,“ řekl a vzal do ruky rozmontovaný mobilní telefon, kterým se zabýval před příchodem elektronické pošty. „Dostaneme ho, Charlotto, neboj,“ řekl a zaklapl pouzdro mobilu. Zatočil se v židli a zapnul telefon do zásuvky svého laptopu. „Sleduj,“ vybídl ji a na obrazovce počítače naskočila mapa.

Charlotta se nad ním sklonila a pramenem dlouhých vlasů se mu otřela o krk. „Co je to?“

„Toto zařízení nám umožní kontrolovat všechny telefonní hovory z podniku. Podívej.“ Vytočil na mobilu číslo a po obrazovce začaly okamžitě běhat modré linky se jmény a adresami všech ústředen a telefonních uzlů. „Bohužel to funguje pouze jednosměrně pro hovory ven, ale pokud tu má náš anonym komplice, chytíme ho, jakmile použije telefon.“

„Je to beznadějné. Ty tady buduješ složitou síť a líčíš všelijaké pasti, a stejně nám uniká.“

„Při hře na kočku a myš, má drahá, vítězí ten, kdo má víc trpělivosti. To jsem se naučil, když jsem pracoval pro tajné služby.“

Charlotta se prudce otočila, hrábla po pláštěnce a vyrazila ke dveřím. „Promluvím si s agentem Knightem. Musím vědět, co vypátral. Jestli ví o mém spojení s reportérkou a jestli má zprávu z laboratoře o posledním případu.“

„V databázi jsou tisíce výrobních protokolů,“ řekl Jonathan a poklepal prstem na monitor. „Nebudeme mít čas zkontrolovat všechny. Potřebujeme najít společného jmenovatele. Něco, od čeho bychom se odpíchli. Musíme zjistit přísadu, která zabíjela.“

„Pokusím se to vypáčit z Knighta.“

„Jen se nenech zatknout,“ zažertoval a ona na něho vyděšeně pohlédla. Jak jen může žertovat o hrůze z Chalk Hillu? Vtom si ale uvědomila, že on měl na mysli něco úplně jiného, starou historku, na kterou už skoro zapomněla. Jednou je oba dva zatkli a vsadili do vězení.

Všimla si, že se v jeho pohledu zračí očekávání, jako by se jí na něco ptal a chtěl, aby začala ona. Nevěděla však jak.

„Buď opatrná,“ řekl nakonec a odvrátil se od ní.

„Vrátím se včas, abych nepřišla o překvapení našeho anonyma,“ řekla měkce a zmizela.

Když slyšel zaklapnout venkovní dveře, vstal od počítače a přešel k televizi. Zmáčkl několik tlačítek a kamera zabrala krytý vstup do hlavní budovy. Zprvu nebylo vidět nic jen liják, ale po chvíli se v pravém rohu obrazovky objevila v dešti spěchající postava. Dlouhé černé vlasy jí splývaly mezi lopatkami a zezadu vypadala jako děvčátko.

„Vsadila bych se, že mě babička nemá ráda,“ řekla mu kdysi svým zpěvavým hlasem, kterým podvědomě babičku napodobovala. Charlotta v šestnácti pracovala tvrdě na tom, aby z ní byla Američanka, ale babiččin vliv byl příliš silný. „Když jsem byla malá, tak mě pořád strašila. Tak mi třeba vyprávěla o vzteklém děvčátku, které dupalo nožkou tak silně, až se zem otevřela, a ona se propadla a zem se nad ní zavřela. Potom jsem se v noci budila hrůzou.“

„Babička jen chtěla, abys byla hodná,“ uklidňoval ji Jonathan a zapojoval jakousi součástku do elektrického obvodu, který měl na desce na klíně. Seděl na zemi se zkříženýma nohama a všude kolem bylo rozházené nářadí a sešity Amatérského elektrotechnika. Charlotta seděla v punčocháčích a veliké mikině s nápisem Greenpeace na jeho posteli a rukama si objímala kolena přitažená k hrudi. Když jim bylo třináct a vzal ji sem poprvé, vůbec si nevšímal toho, že mu Charlotta sedí na posteli. Ale v šestnácti nedokázal myslet nanic jiného. A soustředění na práci jenom předstíral. Myslel jenom na Charlottu a na to, jak rád ji líbá. A uvažoval, jestli někdy sebere odvahu, aby udělal další krok.

„Babička mi říkávala, že vlastně nejsem holčička, ale že jsem se narodila jako kačena, kterou oškubali, upekli a pověsili na trhu ve Stocktonu. Nestála jsem však za nic a nikdo si mě nechtěl koupit. A tak mě ona vyměnila za meloun a vychovala jako člověka. Představ si, že mně mohla něco takového říkat! Jako bych nestála za nic!“

Natáhl se po kleštičkách a soustředěně sledoval jemnou práci svých rukou. „Myslím, že se mýlíš. Babička tě má ráda nade všecko na světě. A nepřeje si, aby jí tě někdo ukradl.“

Charlotta se na něho kysele usmála. „A jakpak to víš?“

„Protože čínské babičky nemají monopol na odhánění zlých duchů.“

Zadívala se na vynález, se kterým si tak soustředěně hrál. „Co to děláš?“

„Počítač.“

„A na čem bude ten počítač pracovat?“

„Na různých způsobech, jak odhánět zlé duchy,“ řekl s vážnou tváří.

Nedokázal jí povědět, jak moc jí závidí milující babičku. Jeho vlastní ve Skotsku byla stejná.

Ale on už není ve Skotsku, teď je v Americe. A táta neví, co je láska, nedokáže si představit, co syn potřebuje. Jonathan mu vlastně ani nedával vinu. Zahrnoval ho vším, po čem zatoužil, jeho dílna a výbava jsou toho jasným důkazem. Když se objevily první ruční kalkulačky a málokdo si je mohl dovolit, malý Jonathan jich dostal hned několik na hraní.

„Jednoho dne, Charlie,“ řekl a pohodil svými dlouhými vlasy „jednoho dne bude v každé rodině osobní počítač.“

Zasmála se. „U nás určitě nebude. Babička nechce ani dálkový ovladač k televizoru, protože přístroj, který dokáže změnit televizní kanály, dokáže podle ní změnit v člověku jeho chi. Nemá důvěru ani k elektrickým hodinám.“

Charlotta se natáhla na posteli a hrábla do velké tašky, kterou nosila všude s sebou. Vytáhla tyčinku Snickers, rozbalila ji, rozlomila a podala Jonathanovi větší díl. Pak se svezla k němu na podlahu, žvýkala burské oříšky s karamelem a sledovala ho při práci. Seděla tak blízko, že se mu zapotily dlaně. Také ke své hrůze zjistil, že má pořádnou erekci.

Charlotta tak na něho působila už dost dlouho.

A pořád ještě působí.

19

Charlotta našla Knighta u jeho improvizované stanice. Kromě laptopu už tu měl i tiskárnu a dva telefony. Pomyslela na to, jak by se mu asi líbilo, kdyby věděl, že ho sleduje bývalý tajný agent NBÚ.

Knight si vysvlékl sako a povolil si vázanku. Na kolenou měl rozprostřený ubrousek, způsobně ukusoval placku plněnou sýrem a za každým soustem si úzkostlivě otíral ubrouskem knír. Charlottě se zdálo, že to s dobrými způsoby trochu přehání.

Všimla si, že má přes rameno pouzdro s pistolí.

„Ale, slečno Leeová, tak tady jste!“ řekl s nápadnou srdečností, odložil placku a otřel si ruce. „Už jsem vás chtěl začít hledat.“ Odtrhl z tiskárny list papíru a podal jí ho. „Výsledky rozboru. Příčinou je efedrin.“

„Efedrin,“ opakovala po něm a ze strojku v jejím uchu zazněl Jonathanův hlas: „Efedrin. Mám to.“

Charlotta pročítala zprávu a Knight jí řekl: „Známe výrobní formule Deseti tisíc yang a balzámu Krásná inteligence, žádná z nich však neobsahuje efedrin. Je Blaženost stejný případ?“

„Ano,“ odpověděla zamračeně. „Blaženost neobsahuje žádný efedrin.“

„Ale ve firmě efedrin používáte, ne?“

Tyčil se nad ní a ona k němu vzhlédla. „Pár našich výrobků obsahuje efedrin. Používá se při onemocnění dýchacích cest a taky jako povzbuzující prostředek.“

„No moc by mě zajímalo, jak se dostal do všech tří přípravků. A navíc v přesných dávkách. To nešlo udělat ve spěchu. Něco takového se asi nedalo provést mimo továrnu, nemyslíte?“

Vrátila se k výsledkům rozboru. Každá kapsle Blaženosti obsahovala přesně stejnou dávku efedrinu. Všechny vzorky Krásné inteligence obsahovaly tutéž příměs efedrinu. U tonika Yang byl důkaz trochu složitější, protože se jedná o tekutinu. Zpráva nicméně uváděla, že lahvička byla nová a na hrdle zůstal zbytek originální pečeti.

Agent Knight má pravdu. Musel to udělat někdo v závodě. Jonathan se nemýlí. Klíč k záhadě bude ve výrobních protokolech.

Agent Knight usrkl kávy, elegantním pohybem odložil šálek a pokračoval: „Buď se jedná o hrubou nedbalost, nebo to někdo provedl záměrně. A já bych se vsadil, že ten člověk dobře věděl, co dělá.“ Zmlkl a otřel si ubrouskem ústa. „Stejně je mi ale divné… tonikum Deset tisíc yang je určeno mužům, a přece se stala obětí žena. Víte proč?“

„Zjistili jsme, že v malých dávkách napomáhá růstu a obnově vlasů. Proto je v některých případech užívají také ženy.“

„A kdyby se žena předávkovala, mohla by si ublížit?“

„Ne.“

Zamyslel se nad její odpovědí. „A co ten balzám? Nezdá se vám to divné?“

„Co máte na mysli?“

„No, Blaženost a Yang se užívají vnitřně. Balzám je k zevnímu použití.“

Charlottu už napadlo totéž a zdálo se jí divné, že někdo pozměnil zrovna balzám. V případě tonika a přídavku do čaje to mělo smysl, protože vnitřní použití bylo zárukou úspěchu. Ale přidání efedrinu do masti k zevnímu použití mohlo mít nějaký výsledek pouze v tom případě, že by byla aplikována na otevřenou ránu a efedrin by se tak dostal do krevního oběhu. „Ta mrtvá žena měla na nohou vředy a potírala si je balzámem,“ mumlala zamyšleně Charlotta. „Myslíte, že mohla být cílem útoku?“ Zkoumala Knightovu tvář. Pokud měl podezření, že cílem byla skutečně televizní reportérka, a věděl o jejím spojení s Charlottou, rozhodně to na sobě nedával znát.

„Samozřejmě vyšetřujeme i tuto možnost. Kdyby se to ale prokázalo, pak by muselo existovat nějaké spojení mezi ní a dalšími dvěma ženami, nemyslíte?“

Je mezi nimi skutečně nějaké spojení? A mají nějaký vztah k ní? Charlottě přeběhl po zádech mráz. „Takže považujete za pravděpodobnější, že cílem je moje firma a ty ženy jsou jen náhodné oběti?“ řekla s nuceným klidem.

„Vaše firma nebo vy osobně,“ odpověděl.

Zvedla zprávu obsahující výsledky analýzy. „Smím si ji nechat?“

„Samozřejmě. V klidu se na ni podívejte, a pokud vás něco napadne, dejte mi vědět.“

Poděkovala mu a chystala se k odchodu.

Posadil se ke stolu, rozprostřel si na klín ubrousek a vrátil se ke své placce. Právě se chystal do ní zakousnout, ale vtom se zarazil. „A kde vás najdu, kdybych vás potřeboval?“

Nevraživě na něho pohlédla. „Jdu do jídelny, pane Knighte. Vy si mě určitě najdete.“

Obdařil ji zdvořilým úsměvem. „O tom nepochybujte.“

Charlotta se zastavila a cítila, jak v ní roste vztek. „Pane Knighte, řeknete mi jméno svého nadřízeného?“

„A smím se zeptat, k čemu je potřebujete?“

„Mám pocit, že jste vůči mé firmě podjatý. Jsem přesvědčena, že nejednáte ve veřejném zájmu, ale že máte své vlastní pohnutky.“

Jeho pohled potemněl. „V tom se slečno Leeová nemýlíte. Mám skutečně osobní zájem na tom, abych chránil sebe a veřejnost před šarlatány, jako jste vy.“

Ovládla svůj hněv a pokračovala smířlivěji: „Vím, co se stalo vašemu synovi, pane Knighte, a je mi to moc líto…“

Zarazil ji zvednutím své mohutné tlapy. „Mého syna si vzal k sobě Náš Pán. A na tomto místě mi ho nepřipomínejte.“

Chtěla cosi říct, ale pak si to rozmyslela, přikývla a odešla.

Knight se za ní díval, jak mizí na konci chodby, a všechno v něm vřelo. Můj syn! Co ona ví o mém synovi, chtělo se mu křičet. Co ona může vědět o tom, jaké to je, když člověku doktoři řeknou, že nemůžou nic dělat, protože se u vašeho šestiletého dítěte z ničeho nic objevila vzácná forma rakoviny?

Valerius Knight zavřel oči a bojoval se vzpomínkami, které ho pronásledují dnem i nocí: myslel na dlouhé cesty na kliniku v Mexiku, na výlet do Švédska a pak na „zázračné kúry“ na Tchajwanu a v Pekingu, na to, jak zavrhl Boha a hledal spásu v přírodě.

Bylinky! Udělaly z jeho bohabojné manželky pohanku uctívající zázračnou moc bylin! Falešná naděje, kterou vzbudily, byla horší než žádná, protože oloupila duši o pravou víru a odvedla člověka od Boha.

Té noci, co chlapec zemřel, se Valeriovi nepodařilo vyprostit mrtvé chlapcovo tělo z matčina sevření. V zoufalství pobíhal po domě v Santa Monice jako lev kleci a prohrabával všechny police, zásuvky a skříňky a vyhazoval všechny ďábelské pilulky, lístky a kořínky. Shrabal je všechny na jednu hromadu a spálil na ohništi na zahradě. Zatímco skrápěl oheň slzami, přivolaní zdravotníci domlouvali jeho ženě, aby jim vydala synkovo mrtvé tělo.

Jeho manželka už cestu zpět k Bohu nenašla. Falešná víra v pohanské elixíry ji připravila o duši. Jestli mám osobní zájem na tomto případu? chtělo se mu křičet. To si pište, že mám! Za každou ďáblovu baštu, kterou zničím, mi můj chlapec zažehne na nebesích novou svíčku.

20

S toxikologickou zprávou zastrčenou za páskem sukně spěchala Charlotta do své kanceláře. Na stole našla šálek studeného čaje, který nestačila vypít. Natáhla se po krabičce čaje, strčila ji do kapsy pláštěnky a vyšla ven.

Nedala se přímo k výtahům, ale podnikla obchůzku kolem kanceláří vedení. Přes zavřené dveře zaslechla z kanceláře Margo tlumenou hudbu a tichý hovor. Pak uslyšela Adriánův hlas, jak ujišťuje nějakého investora, že nemusí mít strach o své peníze, že o ně určitě nepřijde. Dveře do kanceláře pana Sunga byly otevřené, ale starý právník tam nebyl. Dveře na konci chodby byly rovněž otevřené. Desmond měl zhasnuto, a tak usoudila, že někam odešel.

Vtom se ze tmy ozval jeho hlas a pořádně ji vyděsil. „Zatracená práce, nemyslíš?“

Snažila se zaostřit ve tmě a zahlédla postavu sedící v manažerském křesle. „Spíš nebo co?“

„Houby. Myslím na to, jak rád bych se ožral.“ Desmond nesnášel alkohol. Vzpomněla si na Silvestra, kdy vypil víc šampaňského a pak si jí s těžkým jazykem stěžoval: „Bečky chce ode mě odejít. Věřila bys tomu? Ještě mi není pětatřicet a už mám na krku třetí rozvod.“

„Já se jí nedivím,“ odpověděla mu Charlotta. „Když se k ní tak chováš. Proč jsi takový, Desmonde? Proč se ke všem ženám po čase chováš tak ošklivě?“

„Má drahá sestřenko, přece si nemůžu vážit někoho, kdo se do mě zamiluje!“

I ve tmě viděla Charlotta všechny trofeje zdobící Desmondovu kancelář. Bratranec byl posedlý po úspěchu, úspěch na něho působil jako droga a také jako afrodisiakum. Vždycky se pro něco nadchl, a jakmile nasbíral dostatek medailí, diplomů a pohárů, vrhl se na něco jiného. Měl tu ceny z tenisu, šermu, automobilových závodů i z korejského kickboxu. Kdyby to šlo, pořídil by si skleněnou vitrínu, kde by vystavoval všechny ženy, které měl. Sbíral je stejně jako trofeje, a když je dostal, ztratil o ně zájem.

„Víš, co si myslím?“ ozvala se ze tmy jen stěží viditelná postava v černém oblečení. „Myslím, že jsme prokletí, Charlie. A že nás stihl trest.“

Zahleděla se na něho. Desmond měl i ve tmě nasazené sluneční brýle, jako by se tak bránil před zlými silami. „A za co, prosím tě?“

Otočil hlavu na stranu. Tušila, že se na ni upřely oči za tmavými skly. „Však ty dobře víš, Charlie,“ řekl. „Moc dobře to víš.“

21

Charlotta, poháněná větrem a deštěm, doběhla do muzea, zamkla za sebou a s teplými miskami v náruči spěchala do kanceláře.

„Ozval se už náš anonym? Poslal nám své překvapení?“ ptala se udýchaně a odkládala misky na kuchyňskou linku.

„Ještě ne. Možná to byla jen planá hrozba.“

„Zjistil jsi něco ohledně efedrinu?“

„Prohledávání pokračuje,“ odpověděl a vyťukával cosi na klávesnici svého laptopu. Pak uslyšela volací tón modemu a překvapeně na něho pohlédla. „Napojuješ se na internet?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, telefonuju.“ Podíval se na hodinky. „Mám pro tebe špatnou zprávu, Charlie. Když jsi byla pryč, zachytil jsem zprávu od Knighta. Žádal o vyslání krizového týmu. Budeš jim muset předat počítačovou síť.“

„Kolik nám zbývá času?“

„Těžko říct. Pokud Knight volal Washington, pak tu jeho muži nebudou dřív než zítra ráno. Ale jestli volal Los Angeles…“

Na monitoru Jonathanova laptopu se objevila tvář plešatějícího muže s brýlemi v tenkých kovových obroučkách. Tvářil se nešťastně. „Roscoe,“ oslovil ho Jonathan. „Potřeboval bych informace o krizovém týmu ÚPL. Můžeš mi o nich něco říct?“

„Bohužel, Johne. Máme tu problém. Někdo se v Daytonu v Ohiu naboural do brány MCI.“

„Ježíši Kriste!“

„A ten parchant zablokoval dvacet pět procent elektronické pošty do Evropy.“

Jonathan chvíli přemýšlel. „Vypadá to na Jaguáry.“

„Taky nás hned napadla jejich parta. Promiň, že pro tebe nemám ten profil, Johne. Neměl jsem čas projet to u nás v počítačích. Je to tady jako v blázinci.“

„A je Pogo pořád ještě ve vězení?“

„To víš, že jsme ho prověřili jako prvního. Ten rošťák leští hajzlíky ve věznici se zvýšenou ostrahou. Ale neboj, dostaneme je,“ řekl Roscoe s unaveným úsměvem. „Vždycky jsme je chytili.“

„Hodně štěstí,“ popřál mu Jonathan a ukončil hovor. Pak se natáhl po mobilním telefonu.

Charlotta nazvedla víčka misek. „Doufám, že máš pořád rád restované krevety a noky s vepřovým.“

„Není čas na jídlo, má drahá. Hned jak se tu objeví Knightovi agenti, je se vším konec. Do sítě se pak nedostaneme.“ Vyťukal číslo na mobilu, přiložil si jej k uchu a začal psát cosi na klávesnici laptopu.

Sledovala ho. Jako za starých časů. Jonathan je plný energie a dělá několik věcí současně. „Ale musíš něco jíst.“

Usmál se na ni. „Mluvíš jako babička.“

„Na tom nevidím nic špatného. Copak se tvá babička nestarala, abys měl vždycky dost jídla? A nenutila tě, abys jedl polévku?“

„Mě do jídla ani nutit nemusela,“ odpověděl s úsměvem. „Prosím agenta speciálního útvaru Varnera,“ řekl do telefonu.

„Vzpomínám si, že když ses vracíval po prázdninách ze Skotska, nemluvil jsi o ničem jiném než o senzačním haggisu a skotských koláčcích.“

Přikryl rukou mikrofon a škádlil ji: „Ale mluvil jsem i o jiných věcech, jen si vzpomeň.“

„Jo, o lovu pstruhů a horských túrách! Míval jsi prázdniny samé dobrodružství, a já jsem musela trčet doma a učit se chovat jako správná mladá čínská dáma.“

„Dokud jsem se nevrátil já v kostkovaném kiltu a úplně tě nezkazil.“

„Ani jednou ses mi v sukni neukázal,“ odpověděla a odvrátila se. Věděl vůbec, jak bolestné pro ni bylo odloučení? Pochopil skutečně, co se stalo toho léta, když jí bylo patnáct? Když odjel a nechal ji samotnou a bezbrannou?

Zatímco se Jonathan bavil s agentem Varnerem, Charlotta přesypala kouřící rýži do modré porcelánové misky. Když zavěsil, podala mu jídlo. „Uzená treska by asi byla lepší, ale nic jiného neměli.“

„Ani slovo o krizovém týmu ÚPL,“ řekl a zamračeně hleděl na telefon.

Charlotta podávala lahvičku se sójovou omáčkou, když si všimla, že se v záběru bezpečnostní kamery objevil pan Sung. Bavil se v recepci s Adriánem, který rozrušeně gestikuloval a rozhazoval rukama. „Zajímalo by mě, co dělal ve výrobě,“ zamumlala. Jonathan na ni pohlédl. „Kdo? Pan Sung?“

„Ano. Nikdy nebýval tajnůstkář.“

„Ale říkala jsi, že se po tvém návratu z Evropy změnil.“

„Víš, myslela jsem si napřed, že se mi to třeba jen zdá. Teď však vidím, že se chová jinak, než jak ho znám…“ Charlotta otevřela jednu zásuvku, podívala se dovnitř a otevřela další.

„Charlotto, vím, že byli s babičkou dobří přátelé. Myslíš, že mezi nimi bylo něco víc?“

Otočila se k němu a zvedla obočí. „Myslíš, jestli byli milenci? To bych neřekla. Babička byla o deset let starší.“ A kromě toho, pomyslela si Charlotta, ženy v mé rodině nemají v lásce štěstí. Prababičce se její hezký Američan nikdy nevrátil, babička se zamilovala do nevlastního bratra, moje matka ovdověla před mým narozením a já jsem se beznadějně zamilovala do chlapce, který jen prošel mým životem.

„Nejsou tu vidličky,“ řekla, když nahlédla do poslední zásuvky. „Zvládneš to?“ zeptala se Jonathana a podávala mu hůlky.

„Měl bych,“ odpověděl a při vzpomínce pocítil bolestnou nostalgii. „Měl jsem tu nejlepší učitelku.“

Charlotta si všimla, že Jonathan přistupuje k jídlu tak vybraně, jako by večeřel s královnou. Bylo to v ostrém kontrastu s tím, jak si ho pamatovala z chlapeckých let, kdy spolu trávili dlouhé hodiny ve velkém domě na Jackson Street. Charlotta byla ohromená, když poprvé vstoupila ze staromódního světa své babičky, která měla hlubokou nedůvěru k technice, do domu Sutherlandových, plného nejmodernější elektroniky. Ve třinácti ji šokovalo, že se všude povalují celofánové obaly od pečiva, láhve od Coca Coly a ztvrdlé dílky pizzy. A náhle si vybavila den, kdy ji Jonathan zavolal, aby okamžitě přišla. Oběma jim táhlo na osmnáct, měli před sebou konec střední školy a nejasnou budoucnost. Charlotta se rozběhla za Johnnym, a když ji služebná vpustila dovnitř, hnala se přímo do suterénu, kde měl své doupě. Všude se povalovala rozmontovaná rádia a hi-fi věže, součástky do televizorů, dráty a elektronické součástky. Jonathan tu měl postel, elektrický vařič, malou ledničku a barevný televizor, který měl stažený zvuk a který nikdy nevypínal. Charlotta si vzpomněla, že na obrazovce se tehdy často objevovaly tři tváře. Jednalo se o Haldemana, Erlichmana a Mitchella, kteří byli právě odsouzeni do vězení za spoluúčast v aféře Watergate. Toho dne tam našla zjevně rozrušeného Jonathana s neučesanými dlouhými vlasy padajícími mu na ramena, který vypadal, jako by spal v džínsách a v tričku. „Podívej, Charlie,“ vychrlil na ni, chytil ji za ruku a táhl ji k ponku.

Celý zářil. „To, co vidíš, je první počítač na světě na bázi mikroprocesorů. Podívej! Program ve dvojkovém kódu tam vložíš tak, že cvakneš tady na ty vypínače vpředu. Sleduj…“

„A proč tam blikají ta světýlka?“

„Program běží! Program, který jsem tam vložil já! Dvě stě padesát šest bytů paměti, Charlie! Jen si to představ! Víš, co to znamená?“

Viděla jeho pyšný úsměv a zdál se jí ve svém nadšení krásný. A tehdy si vzpomněla, že mu zatajila jednu věc, která souvisela s oslavou jejích patnáctých narozenin. Když zvala na oslavu své kamarádky a kamarády, řekli, že přijdou, jen když nepozve toho protivného Jonathana Sutherlanda. Tak jim odpověděla, aby nechodili, a slavila jen s Jonathanem. Vozili se lanovkou, trhali květiny v parku Golden Gate a v Ross Alley hltali noky plněné masem vařené v páře a zajídali je vaječnými omeletami.

Stal se z něho uhlazený stolovník, pomyslela si nyní. Je to stejný člověk, který kdysi tvrdil, že jídlo musí být totální zážitek, a proto se musí jíst celým tělem? Býval velmi výstřední, tak například jedl špagety nebo smažená vejce rukama. Ještě před deseti lety mu místo talířku stačila ruka, když si chtěl namazat rohlík máslem. Ale tehdy už se jeho způsoby začaly měnit. Charlottu napadlo, jestli se změnil i při milování. Jonathan nemíval žádné zábrany a i sex pro něho býval totálním zážitkem celého těla. A tak si kladla otázku, jestli je nyní i při milování méně divoký.

Jonathan odložil misku a sedl si k většímu počítači, kde probíhalo prohledávání databáze. „Charlotto, máš někde skleničku toho balzámu? Krásné inteligence?“

„Někde by tu měla být.“ Otevřela jednu zásuvku a vytáhla skleničku Krásné inteligence, lahvičku vína Zlatý lotos, balíček Blaženosti a krabičku čaje.

Jonathan odšrouboval víčko a elegantním, kultivovaným gestem přičichl k balzámu. Charlotta si jeho gesta všimla a ptala se sama sebe, v čem se ještě změnil za deset let vzájemného odcizení. Najednou cítila potřebu přerušit ticho, a tak se zeptala: „Jak se vede otci, Johnny?“

„Dobře. Žijí teď na Havaji.“

„Žijí?“

„Ano. Ještě o tom nevíš. Oženil se.“

„Děláš si legraci.“

„Taky mě to překvapilo.“ Sáhl do kapsy a vytáhl náprsní tašku. Podal jí barevnou fotografii, na které stála pod palmou usmívající se dvojice.

„To je přece slečna O’Rourkeová!“

„Ano. Přesně tak. Oddaná tátova sekretářka.“

„Dobře se na ni pamatuju. Bývala u vás doma častěji než táta. Co se stalo? To se do sebe najednou po tolika letech zamilovali?“

„No, u otce to bylo nečekané. Vyprávěl mi, že jednou je dovezla limuzína jako obvykle na letiště, on měl letět bůhvíkam firemním letadlem, a jak bylo jeho zvykem posledních dvacet let, svěřil všechno doma své zdatné sekretářce. Slečna 0’Rourkeová mu podala stejně jako jindy aktovku a náhle promluvila svou zpěvavou irskou výslovností: ‚Pane Sutherlande, až se vrátíte, tak od vás odejdu. Sloužila jsem vám věrně dvacet let a byla jsem vám vždycky k dispozici. Stačilo jen kývnout. Obětovala jsem vám svůj život. Ale léta mi přibývají a je na čase, abych začala žít vlastní život.‘ A na to se podle otcových slov před pilotem a před šoférem rozplakala a vzlykala a vzlykala, takže otce nenapadlo nic jiného než ji vzít do náručí a utěšovat ji.“

„To si nedovedu představit!“

„A víš, co mi ještě řekl? Že si nikdy dřív nevšiml, jaké má krásné zrzavé vlasy.“ Jonathan zasunul fotku zpět do náprsní tašky. „Týden na to se vzali a od té doby spolu trávíme Vánoce a táta mě poplácává po zádech a konečně se ke mně chová jako táta k synovi.“

Charlotta si nedokázala představit Roberta Sutherlanda, jak někoho utěšuje. Byla by ho ráda viděla.

Proti své vůli se zatoulala ve vzpomínkách ke dni, který byl začátkem jejich odcizení a vlastně „doby ledové“ ve vztahu s Jonathanem. Tehdy se sešli v San Francisku v italské restauraci. Protože spolu posledních šest let velmi málo komunikovali, byli oba ve střehu. Stála mezi nimi jedna sbírka veršů – Stříbrný vavřínový věnec za poezii pro rok 1981. Před šesti lety ji Jonathan poslal Charlottě a zlomil jí tak srdce. Proč jí najednou napsal a požádal ji o schůzku? Přece se v básni psalo „musíme jít každý svou vlastní cestou“. A verš byl Určen jí, která si myslela, že ji miluje a že si ji chce vzít. Změnil snad názor? Chtěl by, aby se vrátila do jeho života?

Sešli se v Římské zahradě na Polk Street, kde červeno-bílé kostkované ubrusy a svíčky vytvářely přátelskou a neutrální atmosféru, vhodnou pro dvojici někdejších milenců, ze kterých se časem stali téměř cizí lidé. Jonathanův zevnějšek ji ohromil. Když ho viděla naposledy v osmdesátém v Bostonu, byl to dlouhovlasý mladík v otrhaném tričku a vybledlých džínách. Muž, který se zvedl od stolu, když vešla do restaurace, by mohl být manekýnem pro Brooks Brothers. Jistěže věděla ze skromné korespondence, že ukončil studium na Massachusettském technologickém institutu a začal pracovat jako „počítačový expert“ pro vládu. To ho práce v kanceláři tolik změnila?

Sedli si a bavili se o počasí, o knihách a filmech a probrali jídelní lístek. Jen pomalu se dostávali k osobnějším věcem: hovořili o Charlottině práci v biochemickém výzkumu v babiččině firmě a o Jonathanových cestách mezi Londýnem, kde bydlel, a Spojenými státy, pro které pracoval. Byl to však nervózní rozhovor přerušovaný odkašláváním a pauzami, kdy oba začali mluvit společně a pak zase zmlkli a dávali si navzájem přednost.

Objednali si salát a nudle s omáčkou ze škeblí a místní Chianti. Charlottě neušlo, že Jonathan už pozná vidličku na salát. Také přivoněl k nabízenému vínu a ochutnal je, dřív než je nechal nalít.

Během jídla ji překvapil dárkem. Ona mu nepřinesla nic. Když uviděla krásný hedvábný šátek a zvonečky z broušeného skla, začala doufat, že ji přijel požádat, aby se k němu vrátila.

Najednou se cítila lehká jako pírko a úplně ji přešla chuť k jídlu. Takový překrásný dárek! A Jonathan se pomalu uvolnil a zdálo se jí, že se vrátili zpět do starých časů. Vznášela se na vlně vzpomínek na společně prožitá léta mládí jako na kouzelném koberci a znovu v ní vzplanula láska a naděje. „Ještě pořád pracuješ pro vládu? Nevzpomínám si, jestli pro FBI nebo CIA?“

„Pro Národní bezpečnostní úřad. Chráníme vládní komunikační sítě.“

Johnnyho skotský akcent už dávno zmizel. Ještě když studoval na institutu, měl silný anglický přízvuk, který si přinesl ze studií v Cambridgi. Teď však je jeho výslovnost měkčí a američtější. Asi ji ovlivnilo jeho současné zaměstnání. Charlotta si v té chvíli uvědomila, že Johnny se stále pohybuje mezi dvěma světy. Zdalipak se rozhodne pro jeden z nich natrvalo?

„Jak jsi prosím tě získal takovou práci?“ To je Johnnymu podobné, pomyslela si spokojeně. Jemu by nestačila obyčejná práce v kanceláři!

„Jednoduše. Naverbovali mě.“ Zasmál se. „Vlastně mě zavřeli, ještě s několika dalšími. Pár mých kámošů sbalili za to, že dělali falzifikáty diplomů a vysvědčení. Byli jsme parta prvotřídních hackerů, a tak jsme mohli lehce prodat doktorát našeho institutu za padesát tisíc dolarů.“

„Johnny, tys to taky dělal?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, to by mě nebavilo. Já jsem šel po Správě federálního letectva. Vymyslel jsem způsob, jak se nabourat do jejich systému, a pronikl jsem až na kontrolní věž letiště J. F. Kennedyho.“

„A co se stalo?“ Opřela si hlavu o lokty a naklonila se k němu.

„Nic jsem jim nenarušil, i když jsem mohl. Jen jsem se chvilku díval. Viděl jsem třeba ostré odbočení tryskáče společnosti TWA, který se dostal do letové dráhy brazilského dopravního letadla. Zdá se, že je z věže varují na poslední chvilku.“

„A tebe chytili, kdyžs čmuchal?“

„Ne. Vůbec o mně nevěděli. Napsal jsem Správě letectva anonymní dopis, kde jsem je upozornil na bezpečnostní díry v jejich systémech řízení letového provozu.“ Zatvářil se rozpačitě. „Na dopisním papíru ale zůstaly moje otisky prstů.“

„A proto ti nabídli práci?“

„Dostal jsem na vybranou: buď pracovat pro ně, nebo jít do vězení.“

Charlottě to všechno připadalo velice vzrušující. Začala věřit, že zapomenou na báseň a na rozchod před šesti lety. Obejdou město a všechna svá oblíbená místa a skončí u ní v bytě, kde se budou báječně milovat.

„Takže ty jsi vlastně špion. Máš v San Francisku práci? Slyšela jsem, že Silicon Valley je prolezlé agenty KGB.“

Jonathan otáčel v ruce skleničkou a Chianti jiskřilo jako bohatě broušený rubín. „No, není žádným tajemstvím, že sovětský konzulát tady v San Francisku pašuje do Ruska americkou techniku. Mají dokonce na střeše antény a další zařízení ke sledování a snaží se odposlouchávat tajné telefonní hovory ze Silicon Valley. Jejich agenti zakládají fingované firmy, nechají si dodat nejmodernější počítače a pak všechno zabalí a jedou domů. A náš hardware jede s nimi.“ Zavrtěl hlavou. „Je to fakt smutné. Jejich kradený software je sbírkou našich operačních systémů a kompilátorů, které si převedli do azbuky.“ Zvedl k ní oči. „Charlie, já už nepracuju pro Národní bezpečnostní úřad. Odešel jsem od nich. Zakládám vlastní firmu.“

Zmlkl. Vypadalo to, že bude pokračovat, a tak čekala. „Slyšela jsi o Amsterodamské osmičce?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Bohužel, v poslední době nejsem vůbec v obraze. Rozšiřuji výzkum, hledám chemiky do nových laboratoří, modernizuji vybavení. Nedostanu se vůbec k novinám.“

„No,“ začal a do tváře se mu vkradl stín. Z jeho podmračeného pohledu četla, že ho něco trápí. Když od ní odvrátil oči a s předstíraným zájmem sledoval chodce za oknem, měla chuť ho chytit za ruku, protože cítila, že je něčím hluboce rozrušený.

„Co se stalo?“ zeptala se jemně.

Zadíval se na ni a Charlotta poznala, že cosi zvažuje a nemůže se rozhodnout. Nakonec zavrtěl hlavou. „Co máš z toho. Je to dlouhá a smutná historie. Nebudeme si jí kazit naše setkání. Ale Amsterodamská osmička byla důvodem mé rezignace. Způsobila, že už jsem neměl žaludek na to, abych dál pracoval pro tajné služby.“

„A proto jsi mě dnes pozval, abys mi řekl, že už nepracuješ pro NBÚ?“ zeptala se, i když byla přesvědčena, že tomu tak není. Tušila, že je za jeho pozváním něco víc, a rozčilením se jí rozbušilo srdce.

Jonathan sklopil oči a upřeně hleděl na skleničku se slanými tyčinkami, která stála před ním na stole. Pak řekl tak vážně, až se Charlotta lekla: „Charlotto, musím ti něco říct.“

Zatajila dech a čekala. „Budu se ženit.“ Podívala se na něho.

Pokračoval. „Seznámil jsem se s ní před rokem…“

Náhle měla pocit, jako by jí před očima vybuchla bomba. Zmizela restaurace se svými barevnými ubrusy a slanými tyčinkami na stolech.

Jonathan na ni upíral pohled plný očekávání.

Zírala na něho a snažila se jeho oznámení strávit.

Když jí konečně došel jeho plný význam, chtělo se jí křičet: Tak ty si tedy představuješ vlastní cestu životem? A jak se opovažuješ oženit se s jinou ženou? Jsme spřízněné duše, Johnny, siamská dvojčata srostlá srdcem! Přece jsme si jednou slíbili, že buď budeme žít spolu, nebo každý sám!

Kde se vzala třetí osoba?

Měla chuť vychrstnout mu víno do tváře.

„Jmenuje se Adéla,“ začal znovu Jonathan.

Charlotta se zvedla a se slovy „blahopřeju“ se měla k odchodu.

„Charlie,“ řekl Jonathan prosebným hlasem. „Díky za oběd.“ Shrábla krabičku se šátkem a zvonečky a vyběhla do oslepujícího slunečního jasu na ulici. Od té doby ho neviděla.

Teď ho sledovala, jak bere mobilní telefon, vytáčí číslo a hlasem plným sebedůvěry a autority žádá dalšího agenta zvláštního útvaru. V tu chvíli si pomyslela: Johnny, říkal jsi, že jsi četl o babiččině smrti. To jsem ti nestála za to, abys mi napsal nebo aspoň poslal telegram? Nebo jsi byl uražený, že jsem od tebe tehdy před deseti lety utekla?

Dotkla se medailonku dynastie Shang, pomyslela na jeho moc i na to, co je uvnitř. Byla to jen náhoda, že si ho dnes připnula na krk? Nenosila jej už hezkých pár měsíců.

Nejde o náhodu. Je to znamení…

Otřela si důkladně ruce do ubrousku, jako by chtěla současně setřít bolestnou vzpomínku, a pak vyšla do muzea. Zahleděla se na repliku starého obchodu s léčivými bylinami, jaké bývaly kdysi v Čínské čtvrti. Byl tu prodejní pult a police, váhy a ruční počitadlo a všemožné přísady, které se přidávaly do léčivých směsí: kořínky, sušené listy, rákos, kvítky a další materiál, jako pytle kůry, koření, rýže a sklenice naplněné sušenými štíry, hady a brouky. Bylo tu velké množství balzámů, elixírů, léků a regeneračních prostředků. A na horní polici trůnila obrovská spící perská kočka.

Během prohlídky starodávného obchodu se ozval signál elektronické pošty. Obrátila se do kanceláře. „Co se děje?“

„Ježíši, další video.“

Čekala, že uvidí znovu záběry ze svého domu, ale na obrazovce se objevil obrázek ulice v obytné čtvrti. „Můj bože,“ sténala Charlotta.

„Co je?“

„Je to dům, kde bydlí Naomi. Filmují z chodníku naproti!“ Chytila ho za ruku. „Poznáš, jestli je to záznam nebo přímý přenos?“

„Počkej chvilku.“ Sedl si k počítači, aby zjistil, odkud vysílání přichází. Na obrazovce se mezitím objevilo auto, které Charlotta ihned poznala. Patřilo Naomi.

„Do háje!“ klel tiše Jonathan, když se v okně DOSu objevila adresa poskytovatele internetu. „Může to sem být přesměrováno odevšad.“

„Ale je to živě?“

„To se nedá poznat.“

Dívali se, jak Naomi vystupuje z auta, přehazuje si přes hlavu šál a běží po cestičce k domu s růžovou štukovou omítkou, obklopenému stromkovými kapradinami a azalkami.

„Něco se stane, Jonathane. Tentokrát doopravdy.“ Zvedla telefon. „Musím ji varovat.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Byli jsme s Naomi ráno na kávě. Než šla do práce. Měla na sobě stejné šaty.“ Jonathan uchopil mobilní telefon. „Jaké číslo má policie?“

„Nejlepší bude, když vytočíš 911.“

„A co když je to další planý poplach? Už jsi je dnes jednou zalarmovala.“

Jejich oči se setkaly. „Volej ústřednu a žádej policejní oddělení v Palm Springs.“

Charlotta se tak třásla, že vytočila špatné číslo. Když je točila podruhé, dívala se se zatajeným dechem, jak se Naomi před domem zastavila a hrabala se v peněžence. Vytáhla svazek klíčů.

Jonathan čekal, až ho spojí s policií, a Charlotta uslyšela na druhém konci linky obsazovací tón. Oba sledovali Naomi, jak odemyká a sahá na kliku.

„To není možné,“ říkal Jonathan. „Mají tam záznam. Prý abych čekal, že jsem v pořadí.“

Dveře do domu se otevřely, a právě když chtěla Naomi vejít, vystřelilo cosi malého černého z domu a hnalo se to po cestičce pryč. Naomi se otočila a začala volat.

„Panebože, snad je to zase jen video, které mi má nahnat strach,“ řekla Charlotta a třesoucí se rukou točila Naomino číslo.

Na policejní stanici konečně někdo zvedl telefon. „Dobrý den, chtěl bych ohlásit…,“ začal Jonathan.

„Už to tam zvoní!“ volala Charlotta.

V dalším okamžiku uviděli na obrazovce záblesk jasného světla. Skla oken vylétla do vzduchu a ze dveří vyšlehly plameny. A k noční obloze vytryskl ohnivý gejzír.

22

San Francisco, Kalifornie, 1925

Myslel si zloděj, že mi vzal všechno?

Odnesl si smaragdy, dolarové bankovky, perlový náhrdelník a náušnice z nefritu. Ale nechal mi v kuchyni jídlo, bylinky, vosky a oleje, které jsem potřebovala k přípravě léků, lahvičku maminčina posilujícího vína, skleničku jejího jedinečného balzámu a dvě čajové konvičky. Myslel si ten hlupák, že smaragdy mají větší cenu než léky?

Při návštěvě ve zlatnictví jsem měla u sebe všechny doklady pro případ, že bych musela prokázat svou totožnost. A tak jsem sice byla bez haléře, ale zůstaly mi doklady, fotografie z misijní školy a otcův dopis mamince.

Řekla jsem o vloupání paní Po. Zajímalo ji jen, jestli budu moct i dál platit nájem. Myslela jsem, že vloupání ohlásí. Ona mi však řekla, že není komu.

Zloděj mi nechal ještě hedvábné šaty, drahé boty a kabelky. Prodala jsem je a nakoupila další bylinky, minerály, směsi, pařák, cedník, hrnce, váhy, procezovací plátěnko, brus, sklenice, papír a provázek. Hloupý zloděj mi nechal to nejcennější – maminčin sešit s recepty.

Budu podle nich vyrábět léky a prodávat je lidem v Čínské čtvrti.

Abych ušetřila, přestěhovala jsem se do menšího bytu o poschodí níž. Neměla jsem kuchyň, jen jeden pokoj s elektrickým vařičem. Byl tu také dřez, a tak jsem měla vše potřebné k práci. Paní Po mi znovu připomínala, že nebude trpět mužské návštěvy. Zřejmě se domnívala, že všechny dívky, které bydlí samy, jsou prostitutky.

* * *

Začala jsem pátrat po otci.

Nejdřív jsem musela zjistit, jak se píše jeho příjmení. Zlatník je totiž jenom vyslovil. Je to Barklay, Barklie nebo Barclay? Jak jen to zjistit? Do zlatnictví jsem se vrátit nemohla a na policii jsem se také nemohla zeptat. Otec se mi zdál stejně nedosažitelný jako vzdálené hvězdy a měsíc.

A podobně to bylo s láskou, která se mi zrodila v srdci toho dne, kdy jsem vstoupila do zlatnictví.

V týdnech a měsících následujících po osudovém setkání jsem nedokázala zapomenout na pohled šedých očí a úsměv, jimž mě obdařil, když jsem vcházela do obchodu. Díval se na mě tak, jako by i jeho zasáhl blesk. Má zakázaná láska k němu rostla a děsila mě. Vždyť byl mým bratrem. Každý večer jsem usínala a představovala si jeho hezkou tvář. Snění mi však přetrhl hlas klenotníka, který křičel: „To je ona, pane Barclayi. Zlodějka, která ukradla prsten vašeho otce.“

Oni si tedy mysleli, že jsem zlodějka. Musela jsem proto najít jiný způsob, jak se dostat k otci.

V domě paní Po bydlel další nájemník, mladý muž s měkkým hlasem, pan Lee. Byl umělec a živil se malbou čínských obrázků, které prodával turistům. Když mě vyloupili, nabídl mi pomoc. Peníze jsem si však od něho nevzala. Po přestěhování do menšího bytu mi znovu svým nesmělým způsobem nabízel pomoc. Ale znovu jsem jeho dar odmítla. Jednoho večera, když jsem stoupala po schodech nahoru ke svému bytu s těžkým košem plným léků, které jsem se pokoušela prodat v Čínské čtvrti, mě potkal pan Lee a pomohl mi s košem. Pak mě pozval na čaj a vyprávěl mi o sobě. Přijel z Havaje a věřil, že se mu podaří dostat do Kalifornie i rodinu. Já jsem mu zase pověděla o sobě a o tom, že v San Francisku někoho hledám.

Od něho jsem se dozvěděla, že všichni majitelé telefonů jsou uvedeni v telefonním seznamu. Pan Lee měl ve svém studiu ve Stocktonu telefon, a měl proto i seznam. Půjčil mi ho a já jsem s rozrušením četla jména. Nenašla jsem žádné Barklaye ani Barklie, zato jsem našla několik Barclayů!

Richard mezi nimi nebyl, a tak jsem si zapsala všechny adresy v naději, že snad narazím na nějaké příbuzné a ti budou o otci vědět. Dodala jsem si odvahy a znovu vyšla z Čínské čtvrti.

První dům, který jsem navštívila, byla luxusní vila na kopci s výhledem na záliv. Měla arkýřová okna a sloupoví a kolem se rozprostíraly udržované trávníky a okrasná zahrada. Tak nějak jsem si představovala dům svého otce.

Stála jsem na chodníku před vilou a nakukovala přes tepaný kovový plot, když vtom ke mně přistoupil strážník a ptal se mě, co tam dělám. Nemohla jsem mu říct pravdu. Copak by mi věřil? Tak jsem mu pověděla, že si jen prohlížím krásný dům. Osopil se na mě, ať zmizím.

Jezdila jsem po městě tramvajemi i lanovkou, ale hlavně chodila kilometry a kilometry pěšky. Zabloudila jsem do neznámých čtvrtí, kde na mne lidé vrhali podezíravé pohledy. Stále jsem se však vracela k vile na kopci, protože ve mně sílila jistota, že patří otci.

Jednoho dne jsem postávala na rohu a uvažovala, jak se dostat ke dveřím, když jsem si všimla, že z garáže za domem vyjíždí automobil. Sjížděl pomalu po příjezdové cestě na silnici, kde na chvilku zastavil. Zahlédla jsem řidiče.

Byl to mladý muž ze zlatnictví. Ten, který mě připravil o srdce. Můj bratr.

Tak jsem se nemýlila! Dům patří mému otci. Je jedním z největších sanfranciských boháčů!

Nemohla jsem si dovolit přiblížit se k nádhernému domu, ale našla jsem jiný způsob, jak dát otci o sobě vědět. Pan Lee byl tak laskavý, že mi dovolil použít svůj telefon. Vysvětlil mi, co musím udělat a jak požádat ústřednu o spojení čísla uvedeného v seznamu.

Když se mi poprvé ozval na druhém konci ženský hlas, oněměla jsem. Žena řekla: „Dům Barclayových. Kdo je to, prosím?“ Dostala jsem strach a zavěsila.

Zašla jsem za panem Lee znovu další den a zkusila to podruhé. Ozval se mi stejný ženský hlas. Nesebrala jsem odvahu, abych promluvila.

Při třetím telefonátu se ozval jiný ženský hlas a řekl: „Nejste to děvče, co ukradlo manželův prsten?“ Hlas byl chladný a tvrdý. Položila jsem sluchátko.

Pan Lee mi poradil, abych zkusila zavolat v jinou denní dobu, kdy nebudou doma jen ženy. Zašla jsem za ním do obchodu tedy večer a tentokrát se v telefonu ozval mužský hlas. „Gideon Barclay,“ představil se.

Mlčela jsem.

„Haló! Kdo je tam?“ Chvíli se neozýval a pak řekl mírně: „Jste ta dívka ze zlatnictví?“

Chtěla jsem odpovědět, otevřela jsem ústa, ale ztratila jsem hlas. Nemohla jsem se zbavit vzpomínek na policisty, kteří mě ponižovali, na domácí paní a služebné, které na mě hleděly s opovržením, a na všechnu nenávist, s níž jsem se v tomto velkém městě setkala. Položila jsem si ruku na prsa a ucítila otcův prsten. Dodával mi sílu, protože byl jediným poutem mezi mnou a jím. Oni mi ho však vezmou!

„Dozvěděla jste se něco?“ ptal se pan Lee, když jsem beze slova zavěsila.

Ano, přece jsem se něco dozvěděla. Můj bratr se jmenuje Gideon.

* * *

Napsala jsem důstojnému pánu Petersonovi, že jsem v bezpečí a že jsem našla otcovu rodinu. Ptala jsem se ho, kdy zemřela maminka a jestli měla důstojný pohřeb. Začal mě pronásledovat strach, že maminka ještě nezemřela a že je sama a nemocná. Proč jsem ji jenom opouštěla?

Dopis se vrátil zpět neotevřený se sdělením dam z misijní školy: pan Peterson byl přeložen do čínského vnitrozemí. Tak jsem se nedozvěděla, jestli matka zemřela, nebo někde žije a trpí bolestmi a je osamělá.

Mé léky nešly na odbyt.

Každý den jsem vycházela ven s proutěným košem plným léků a vyvolávala: „Zdraví na prodej! Dlouhověkost za pětadvacet centů! Čaj pro štěstí jen za deset centů!“

Brzy jsem zjistila, že maminčiny přípravky místní Číňané znají. Vyráběli si je sami doma, tak proč by za ně platili?

Také jsem zjistila, že lidé nekoupí něco, co neznají. Byli zvyklí kupovat známou značku. Obchody v Čínské čtvrti byly plné červeno-zlatých krabiček firmy Červený drak. Všichni si tu kupovali léky a čaje od Červeného draka. Chyběla poptávka po něčem novém.

Po čase jsem si musela shánět práci, abych si vydělala na živobytí. Žehlila jsem v prádelně paní Po, zametala v čajovně pana China a nosila lidem těžké nákupy. Za vydělané peníze jsem nakupovala další suroviny na své přípravky, se kterými jsem se dřela denně dlouho do noci. Vkládala jsem do nich však takovou víru, že jsem byla přesvědčená, že těžké časy nepotrvají dlouho.

Když už jsem si nemohla dovolit platit pokoj nad prádelnou, přestěhovala jsem se do kamrlíku bez okna v suterénu. Byl tak malý, že na délku jsem udělala šest kratičkých kroků a na šířku pět. A tak jsem klesala stále níž. Mí starší sousedé v suterénu mi řekli, že hlouběji už klesnout nejde, protože níž už čeká jen hrob.

Přesto jsem nepřestávala doufat.

* * *

Stále jsem ještě měla elektrický vařič a suroviny na přípravu léků. Byla jsem na tom špatně, ale nešla jsem ke kostelu žebrat.

Matka mě učila, že lepší než miska žebráka je rakev. V Čínské čtvrti sice byly charitativní spolky, ale patřily různým klanům. Některé si založili přistěhovalci z Hongkongu a Šanghaje, jiné lidé z Kantonu a Pekingu. Přistěhovalci z různých čínských provincií si zakládali své společnosti a starali se o krajany, kteří se ocitli v nouzi. Ale já jsem byla ze Singapuru, a k tomu jen poloviční Číňanka, takže jsem byla i v Čínské čtvrti černou ovcí.

Když už jsem neměla peníze na jídlo, pomohl mi kuchař z restaurace Wong Lo. Dával mi zbytky: kuřecí kosti s chrupavkami, rybí kůže, odkrájené stonky ze zeleniny, slupky z cibule a košťály ze zelí. Já jsem si z nich každý večer vařila polévku.

Lidé v ulicích byli i dál hluší k mému vyvolávání. Tak mě napadlo, jestli by se mou první zákaznicí nemohla stát paní Po. Měla ruce rozpraskané od bělidel z prádelny. Kdyby se mi ji podařilo přesvědčit, určitě by byla s mým přípravkem spokojená a mohla by mě doporučit svým známým. A tak jsem jí jednoho dne podala malou sklenici matčina balzámu. Ptala se mě, jak se jmenuje. Tajně jsem mu říkala lék, který vyléčil rány Američana, jenž nevěděl, kdo je. Odpověděla jsem jí, že mast nemá žádné jméno.

„A na co je?“ Balzám tišil bolest, když už maminka nemohla na svých zčernalých „zlatých liliích“ vůbec chodit. „Léčí nemoci kůže,“ řekla jsem jí.

„A co dalšího?“

„Už nic.“

„Pchá! To mám utrácet za lék na jedinou nemoc?“

Ukázala mi skleničku Božské masti od Červeného draka. „Přečtěte si,“ nabádala mě a ukazovala mi vinětu. A já jsem nevěřila vlastním očím, co všechno mast údajně léčí – od bolavého krku až po hemoroidy.

„Vždycky ale nezabírat,“ dodala. „Manžela moc bolívat hlava. Já mu říkat: vem víc masti, vem celou sklenici, pak bolest odejít.“

Nabídla jsem jí lahvičku posilujícího vína. „Zkuste na bolesti tohle.“

„Hm, to mám lepší.“ Sáhla pod pult a vytáhla hezkou červenou lahvičku se zlatým písmem. Trochu jsem ochutnala. Když uviděla můj kyselý obličej, řekla: „Hořká léčit nejlíp. Když vy to neznát, vaše medicína nebýt dobrá.“

Začínala jsem si zoufat. Paní Po byla jednou z tisíců obyvatel Čínské čtvrti. A těm jsem chtěla prodávat své léky. Pokud nepřesvědčím ji, jak přesvědčím tisíce dalších?

A tak jsem utratila těžce nastřádané peníze za přípravky Červeného draka a zkoušela je na sobě. Zjistila jsem, že všechny čaje mají hořkou chuť, masti nepříjemně páchnou a byliny mají špatnou kvalitu. Vypadalo to, že lidé je kupují jen proto, že je kupují ostatní. Všimla jsem si také, že každý přípravek Červeného draka léčí víc neduhů. Číňané jsou šetrní a praktičtí, proto se u nich největší oblibě těší léky, které slibují léčbu největšího počtu nemocí. Proč kupovat šest různých léků, když existuje jeden lék na šest různých nemocí?

Sedla jsem si na podlahu a začala jsem srovnávat. Nejdřív jsem kolem sebe rozložila své podomácku vyrobené přípravky. Měla jsem dvanáct léků na dvanáct neduhů. Pak jsem před sebe postavila mast Červeného draka, která „zvyšuje vitalitu, vyhání červy, zklidňuje divokou povahu, zahání trudnomyslnost a rozpouští bradavice“. Vedle jsem položila krabičku čaje od Červeného draka, který „zahání mrzutost, pomáhá od bolesti zubů, upravuje nepravidelnou menstruaci a doplňuje chybějící yin“.

Uvažovala jsem, jak může jeden přípravek sloužit tolika účelům. Na obalech nebylo uvedené složení. Na tom však nezáleželo. Číňan si pomyslí: všechno v jedné lahvičce. To je výhodná koupě.

Začala jsem přemýšlet o matčině balzámu, který paní Po odmítla. Je vyroben podle jednoduchého receptu a obsahuje mentol, vosk, eukalypt, vazelínu a kafr. Má výborné účinky na zhmožděnou nebo poraněnou kůži. Bylo by možné přimíchat další přísady, aby mast pomáhala i při dalších potížích?

Vymýšlela jsem postup a mezitím drhla podlahy v čajovně a hrnce v restauraci, až jsem si rozedřela ruce do krve. Roznášela jsem zboží obchodníkům, až mě únavou bolely klouby. Za vydělané peníze jsem nakoupila nové přísady a přimíchala je do balzámu: mandlový olej k výživě kůže a rozemleté cikády proti kožním alergiím, okvětní lístky chryzantém k léčení abscesů a kořínky kudzu proti bolestem svalů, rebarboru proti otokům a síran vápenatý proti potničkám. Pracovala jsem noc co noc a snažila se najít co nejlepší poměr mezi jednotlivými přísadami. Kdybych něčeho dala příliš velké množství, mohla by mít mast toxické účinky. Příliš malé množství by zase nezaručovalo dobré léčebné účinky. Koupila jsem si budík, abych si mohla zdřímnout, než se mi přísady povaří. Když zazvonil, tak jsem scedila vývar, přidala vodu a vařila dál. A zase jsem chvilku spala.

Když už jsem si nemohla dovolit kupovat byliny, musela jsem si je odpracovat v obchodní společnosti pana Huanga. Nastupovala jsem o půlnoci, kdy přicházela zásilka bylin z Číny, a pracovala jsem celou noc. Třídila jsem byliny, vybírala z nich nečistoty a odtrhávala jejich nepotřebné části. Pak jsem pečlivě oddělila květy, stonky a kořínky, omyla je a usušila. Každé ráno přišel pan Huang na kontrolu a za práci mi dal vždycky trochu suroviny.

Většina nových bylin skončila v maminčině balzámu. Ale jak budou všechny dohromady působit? A jak bych si to mohla ověřit?

Potřebovala jsem sehnat nějakého pacienta. Paní Po mi odmítla svěřit své rozpraskané ruce, její manžel raději dál trpěl migrénami, pan Huang zdvořile odmítl léčbu svého ekzému a pan Lee byl zdravý.

Nakonec mi nezbylo než mast vyzkoušet na sobě.

Úmyslně jsem se popálila. Spala jsem bez polštáře, aby mě bolelo za krkem. Šla jsem k vodě a nechala se pokousat od komárů. Potírala jsem se mastí a pozorovala, která látka má žádaný účinek a která ne. Podle toho jsem zvyšovala dávky některých příměsí a snižovala dávky jiných. Po dlouhé době experimentů moje mast hojila popáleniny, zklidňovala svědění a zmírňovala bolest. Doufala jsem, že jsem konečně vytvořila dokonalý lék.

Pak mě přišla paní Po vyhodit z mého pokojíku. Prý má někoho, kdo může platit. Prosila jsem ji, aby mi dala chvíli času, že mám nový lék, který určitě prodám. „Dva dny,“ řekla mi a výhružně zvedla dva prsty s prasklinami na kůži.

* * *

Nikdy předtím jsem nepoznala tak strašný hlad.

Ani v nejhorších dobách v Singapuru, kdy matka neměla žádné pacienty ani víno na prodej a kdy neměla peníze, aby mohla nakoupit suroviny a vyrobit nové víno. Ani tehdy jsem netrpěla tak hrozným hladem jako tenkrát v Čínské čtvrti.

Když jsem procházela po Grant Street se svým košem a vyvolávala, odvracela jsem oči od výkladů plných Pekingských kachen a dušených ryb. Dýchala jsem ústy, aby mě nedráždily vůně restovaných krevet a křupavých kuřat nadívaných rýží. Sbíhaly se mi sliny, když jsem viděla dítě, jak se zakusuje do šťavnaté dužiny čerstvého vodního melounu, a trpěla jsem při pohledu na starou paní, která si sypala do pusy slunečnicová semínka a způsobně vyplivovala slupky. Nesnesla jsem pohled na muže stojícího u stánku a ládujícího se horkými nudlemi.

Nesmím myslet na jídlo…

Nakonec jsem se musela na rohu a zastavit a odložit koš. Zdál se mi příliš těžký a začala se mi točit hlava. Vtom mi náhle kdosi položil ruku na rameno. Vykřikla jsem.

Obrátila jsem se a zahleděla se do šedých očí, které mě celý rok pronásledovaly.

„Počkejte,“ řekl Gideon Barclay. „Neutíkejte. Neublížím vám.“

Nemohla jsem utéct, ani kdybych chtěla, protože jsem měla pocit, že mě začaroval a já jsem vrostla do země. Měl na sobě hezký modrý blazer a bílé kalhoty, a když si sundal klobouk a sluneční paprsky mu dopadly na vlasy, zasvítily kaštanově zlatou barvou.

„Hledám vás od našeho setkání ve zlatnictví. Byla jste to vy, kdo k nám telefonoval?“ Přikývla jsem. „A proč?“

„Hledám svého otce.“

„Aha. Tak mi řekněte jeho jméno a já se zeptám služebnictva, hned jak se vrátím domů. I když nevím, my totiž nezaměstnáváme Číňany…“

Vytvářeli jsme ostrůvek v mohutném proudu lidí, který se valil okolo nás. „Můj otec se jmenuje Richard Barclay,“ řekla jsem.

Gideon na mě zíral. „O čem to mluvíte?“

„Můj otec je Richard Barclay. Prsten je důkazem.“

„Ano, zlatník prsten opravdu poznal. Otec jej dostal od maminky, nechala mu jej vyrobit na zakázku. Ale jak se k vám dostal? Otec jej měl na prstu, když zemřel.“

„Zemřel? Richard Barclay je mrtvý?“

„Zemřel před sedmnácti lety na moři. Cestou zpět ze Singapuru…“

„Aj jaj,“ zvolala jsem a Gideon mě musel podepřít a odvést stranou. „Mrtvý!“ volala jsem čínsky. „A tolik let. Můj táta je mrtvý!“

Zavedl mě do vchodu mezi dvěma obchody. Vedlo odtud schodiště ke kancelářím a k bytům v patře. Byla tam tma a ticho. Místo, kde jsem se mohla vyplakat.

Když jsem si po chvíli utírala oči, Gideon se mě zeptal: „Co to má všechno znamenat?“

Vyprávěla jsem mu svůj příběh, a když jsem skončila, kroutil udiveně hlavou. „Nějakou dobu jsme neměli od otce žádné zprávy. Odjel na obchodní cestu do Singapuru a několik týdnů se nám neozval. Pak z ničeho nic přišel matce telegram, že se vrací lodí do San Franciska. Jeho loď se však za bouře v Tichém oceánu potopila a všichni cestující i členové posádky zahynuli.

Mysleli jsme, že měl tehdy prsten u sebe. Vy ale říkáte, že jej daroval vaší matce?“

Podívala jsem se Gideonovi do tváře a poznala, že mi nevěří. Pořád si myslí, že jsem prsten ukradla. A zavolá na mě strážníka. Měla jsem sice důkaz, otcův dopis matce. Ale bylo to psaní, které nebylo určeno cizím očím. Slíbila jsem mamince, že jej ukážu jen Richardovi, aby uvěřil, že jsem jeho dcera. Nesmí jej vidět ani jeho syn, i když by mi po jeho přečtení uvěřil.

Měla jsem však další důvod, proč jsem nechtěla Gideonovi dopis ukázat. Otcovo vyznání určené mé matce by ho zranilo a způsobilo by mu bolest. A to jsem nechtěla.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se jemně.

Řekla jsem mu své jméno.

„Dokonalá Harmonie,“ opakoval, „jméno pro dokonale krásnou dívku.“ Pak mě pozval na zmrzlinu. Tvářila jsem se zmateně.

„Vsadím se, že jste nikdy tak báječnou zmrzlinu nejedla. Zmrzlinový pohár s oříšky a se šlehačkou, polévaný horkou čokoládou a zdobený třešinkou. Ve vedlejším bloku je drugstor.“

Když zvedl ze země můj koš a přehodil si jej přes rameno, pořádně mě vyděsil. Aj jaj, muž, který nese ženino břemeno! Všichni se po nás ohlíželi, ale mému bratrovi to nevadilo.

Zeptala jsem se ho, k čemu ta zmrzlina je, a on mi odpověděl, že k jídlu. Ptala jsem se dál: „Ale co léčí? Nadbytek yang?“

„Nic neléčí. Ale chutná.“

„Tak proč tedy jdeme do drugstóru?“

Dojala ho moje neznalost. Nevěděla jsem tehdy, že americký drugstór neprodává jen léky, ale také cukrovinky a cigarety. Zasmál se a zavěsil se do mě. Nejdřív jsem se lekla, ale pak jsem si uvědomila, že je můj bratr a že se mě tedy smí dotýkat. Ale jeho dotek mne zneklidňoval. Přes dlouhý rukáv svetru jsem cítila jeho horké prsty. Mírně mě tiskl, a to mi dělalo dobře a současně jsem se trochu bála. Sladila jsem s ním svůj krok, ale srdce mi bilo jako na poplach.

Drugstór vypadal úplně jinak než čínské obchody. Místnost byla velká a měla vysoký strop a všechny léky byly pod sklem nebo v policích za pultem. Nikde jsem neviděla sudy ani pytle s bylinami, žádné váhy ani tabulky znázorňující meridianové zóny na lidském těle. Všechno tu svítilo úzkostlivou čistotou.

Přistoupila jsem blíž k pultu a začala jsem si prohlížet léky pod sklem. Zatímco jsem se podivovala nad západní medicínou, Gideon řekl, že si koupí něco na škrábání v krku.

Přebíral krabičky pastilek s různými příchutěmi a já jsem si četla jména na lécích. Když jsem je vyslovila, měla velmi nepříjemný zvuk. Možná škaredé jméno vyžene zlou nemoc.

Gideon si vybral krabičku pastilek, zaplatil a vedl mě k jednomu ze stolků, které stály okolo výdejního pultu v bufetu. Cítila jsem, že se na mě upírají pohledy hostů, ale Gideon si toho buď nevšiml, nebo mu to bylo jedno. Žila jsem v San Francisku dost dlouho, abych těm pohledům rozuměla. Říkaly: „Hanba, běloch s Číňankou.“

Gideon mi odsunul židli, posadil se, stáhl můj koš z ramene a odložil jej na zem. Seděli jsme u malého stolku s mramorovou deskou na kovových nožkách. Židle nebyly zvlášť pohodlné. Asi se nepočítalo s tím, že se tu zdržíme dlouho. Měli jsme zřejmě sníst zmrzlinu a uvolnit místo dalším zákazníkům.

Pohlédl na můj koš. „Jak jdou obchody?“

„Mám štěstí,“ lhala jsem a popotahovala jsem roztřepené manžety u svetru.

Prohlížel si mé uboze vyhlížející zboží: lahvičky bez vinět, balíčky zabalené v hnědém papíru převázané provázkem a mast ve skleničkách od marmelád různých tvarů i velikostí. Usmál se a popichoval: „Potřebovala byste dobrého reklamního agenta.“

Nerozuměla jsem, co mi to říká, ale řekl to tak legračně, že jsem se zasmála. Hned jsem si však přikryla ústa rukou.

„Máte moc hezký úsměv, Harmonie. Neschovávejte ho.“

Pak jsem si všimla, že si prohlíží mé šaty. Hedvábí bylo na mnoha místech prodřené, zapínání vyspravené nitěmi různých barev, límec otřepený. Svetr měl na loktech díry. „Jste velmi bledá,“ řekl. „Máte co jíst?“

„Mám víc než potřebuju,“ odpověděla jsem, i když jsem už den neměla v ústech ani sousto. „Ještě vyhazuju zbytky.“

Zamával na vrchního. „Jen počkejte, až tu ochutnáte čokoládovou polevu. Přidávají do ní rozinky, je senzační.“

Najednou mi začalo kručet v žaludku a já jsem si jej v rozpacích zakryla rukou. Gideon se zasmál. Pak mu pohled sklouzl na moji ruku a smích mu zmizel ze rtů. Ke své hrůze jsem zjistila, že se mi vyhrnul rukáv a odkryl obvaz na zápěstí.

„Vy jste se zranila?“

„To nic není.“

Natáhl se ke mně. „Ukažte.“

Podala jsem mu ruku a srdce se mi rozbušilo. Cítila jsem, že se červenám. Když se naše prsty dotkly, rozlila se mi celým tělem horkost. Je můj bratr, opakovala jsem si. Máme stejného otce. Odhrnul mi rukáv, a když si všiml čerstvých jizev po popáleninách a pokousání hmyzem, zamračeně se zeptal: „Co jste to prováděla?“

Vyprávěla jsem mu o tom, jak jsem zkoušela novou mast.

„Panebože,“ zvolal, „vy experimentujete sama na sobě?“

„A na kom jiném bych měla experimentovat?“

„A jen kvůli hloupé masti?“

Zadívala jsem se Gideonovi do očí a najednou jsem pocítila neovladatelnou touhu se vším se mu svěřit. „V Čínské čtvrti je plno léků. Lidé je tam běžně nakupují denně. Vybírají si takové, které slibují vyléčit co nejvíc potíží. Jenže ty sliby jsou falešné. Nemají účinky uváděné na etiketách. Lidé utrácejí peníze za krámy. Přinesou je domů a ony jim nepomůžou. Léky podle maminčiných receptů pomáhají, ale jak mám o tom přesvědčit lidi v Čínské čtvrti, když jsou zvyklí na léky od Červeného draka? Jsem tam nová, a k tomu jen děvče.“

Zarazila jsem se. Byl sice můj bratr, ale neznali jsme se dlouho, a navíc byl muž. Nebyla jsem zvyklá vést dlouhé řeči s cizími muži. Proto jsem řekla skromněji: „Chtěla bych vyrobit lék, který by si mohl dovolit každý. A aby s ním byli lidé spokojení.“

„Tomu říkám ctižádost!“ Podíval se na obvaz a znovu se zamračil. „Ale musí být i jiný způsob než experimentovat sama na sobě. Jak vám něco takového může vaše rodina dovolit?“

„Nemám žádnou rodinu.“

Zděšeně na mne pohlédl. „Proboha, chcete říct, že žijete sama? Vždyť vám nemůže být víc než… Kolik je vám let?“

Měla jsem mu říct pravdu, že je mi sedmnáct, nebo si o dva roky přidat, jak jsem to měla uvedené v dokladech?

Než jsem stačila odpovědět, řekl: „Promiňte. Nebylo ode mne taktní, že jsem se vás na to ptal.“ Odmlčel se a dlouho si mě upřeně prohlížel, nejdřív s vážným a později s udiveným pohledem ve tváři. A když se na mě konečně usmál, usmála jsem se i já, jako bychom spolu uzavřeli tichou dohodu. Připomnělo mi to, co mi máma říkávala o tátovi: „Domlouvali jsme se spolu očima.“

Tehdy jsem nechápala, co mi to říká, dnes, kdy se mé oči vpíjely do Gideonových, jsem pochopila.

„Mohl byste mi vyprávět o otci?“ zeptala jsem se. „Nepoznala jsem ho.“

„Já jsem ho také moc neznal. Bylo mi pět, když odjel do Singapuru.“

Chtěla jsem vědět ještě něco. „Tehdy ve zlatnictví…“

„Myslíte toho strážníka? Já jsem o něm opravdu nevěděl.“

„Bylo tam s vámi děvče… blondýnka, moc hezká.“

„Ano, Olivie.“

„Je vaše sestra?“ Že bych měla nevlastní sestru s bílou pletí a se zlatými vlasy?

„Ne, naše rodiny se přátelí. Znám se s Olivií, no, počkejte… Přišla na oslavu mých třináctých narozenin. Je o šest let mladší. No, řekl bych, že ji znám deset let. Tehdy byl mezi námi dost velký věkový rozdíl, ale dnes už jej tolik nepociťujeme. Stali se z nás dobří přátelé.“

Jenom přátelé? měla jsem chuť se zeptat.

„Směl bych se podívat na otcův prsten?“

Když si všiml, že přece jen váhám, řekl: „Nebojte se, nevezmu vám ho.“

Sáhla jsem si pod šaty a vytáhla řetízek. Gideon se sklonil a prsten si prohlížel. „Patřil otci. Pamatuju se na něj.“

Rychle jsem se odtáhla a schovala šperk pod šaty. Gideon na mě vrhl divný pohled. „Promiňte, vy se zrovna netopíte v penězích, vlastně je zřejmé, že trpíte nouzí.“

Jeho slova mě zabolela, ale on si to asi neuvědomoval. Mluvil s americkou přímostí, která je nám, Číňanům, cizí.

„Mohla byste prsten výhodně prodat.“

Pohoršeně jsem na něho pohlédla. „Vy byste prodal jedinou věc, která vám zbyla po otci?“ zeptala jsem se ho.

Pak jsem v jeho očích zahlédla cosi – jako by našel odpověď na otázku, která ho trápila. V tom okamžiku jsem pochopila, že Gideon Barclay mě sleduje, protože si myslí, že jsem zlodějka. Původně mě pozval na zmrzlinu jen proto, aby mě připravil o prsten. V této chvíli však svůj úmysl změnil. Vycítila jsem, že mi uvěřil.

„Vy jste asi opravdu dcerou mého otce,“ řekl a z jeho hlasu byl cítit údiv.

„Proč jste mi předtím nevěřil?“

„Promiňte mi mou upřímnost, ale vypadáte, že už jste se dlouho pořádně nenajedla, a vaše šaty taky pamatují lepší časy. A vaše léky,“ ukázal na můj koš, „zdá se, že obchody zrovna moc nejdou. Mám pravdu?“

„Nežádám víc, než mám,“ odpověděla jsem a myslela jsem na maminku, jak by se chovala v tak ponižující situaci.

Naklonil se ke mně, chytil mě za ruku a do očí se mu vrátil úsměv. „Kdybyste prsten ukradla, už byste ho dávno prodala. Zdá se, že pro vás znamená víc než život. A proto věřím, že mi říkáte pravdu.“

Najednou mi bylo nádherně. Můj bratr a syn Richarda Barclaye mě přijal.

„Musíte jít se mnou domů,“ sděloval mi rozrušeně. „A budete u nás bydlet.“

Na okamžik mě zaplavila vlna štěstí a radosti. Ano, ano, chtělo se mi křičet. Půjdu a budu s vámi žít v otcově domě!

Ale v dalším okamžiku jsem si vzpomněla na chladný a tvrdý ženský hlas v telefonu. Jak jsem měla říct Gideonovi, že jeho matka těžko přijme pod svou střechu dceru manželovy čínské konkubíny?

Když si všiml mého zmateného a ustrašeného pohledu, uklidňoval mě: „Je dost času, můžete se v klidu rozmyslet.“

„Máte nějaký tátův obrázek?“ zeptala jsem se ho.

„Vlastně ano.“ Sáhl do kapsy a vytáhl peněženku. Přehraboval se fotografiemi a já jsem si všimla jedné se zlatovlasou dívkou. Poznala jsem Olivii. Říkal, že jsou jenom kamarádi, ale nosil by u sebe fotku kamarádky?

„Tady je,“ řekl, naklonil se ke mně a ukazoval mi fotografii. „Jsme na ní my tři na pláži.“

Sehnula jsem se s posvátnou úctou nad obrázek. Otec měl na hlavě klobouk, který mu stínil obličej. Gideon byl malinký, mohl mít tak dva roky. Nejvíc na mě zapůsobil obličej ženy na snímku. Nesmála se a z jejích očí jsem četla, že svého manžela nikomu nedá, ani mé matce ani mně.

Gideon se na mě zkoumavě zahleděl a pak řekl: „Nechte si prsten, Harmonie. Já si pro matku vymyslím nějakou historku. Budu tvrdit, že jsem vás vůbec nenašel.“ A pak začal vytahovat z peněženky dolarové bankovky.

„Aj jaj,“ vykřikla jsem. Nepřijmu milodar, ani od bratra ne.

Gideon se mě snažil přesvědčit a strkal mi peníze do ruky. Oněměla jsem hanbou. Když si toho všiml, zmlkl a znovu se na mě zahleděl. Schoval peníze a řekl tichým hlasem: „Ještě nikdy jsem nepotkal člověka jako vy. Jestli jste po mamince, tak se tátovi nedivím…“ Zrudl a rychle se narovnal.

„Co je s obsluhou?“ Zamával na číšníka. „Mám už hroznou chuť na pohár – konečně jde.“ Pak se ke mně otočil a krásně se na mě usmál. Cítila jsem, jak krutě si se mnou osud hraje: nechá mě poznat lásku a hned mi ji zakazuje. „Dokonalá Harmonie,“ řekl zamyšleně, „jak se jmenovala vaše matka?“

„Mei-ling, to znamená Krásná Inteligence.“

„Vy Číňané máte moc hezká jména. Když jsem byl naposledy v Hongkongu, víte, jsem inženýr, stavěl jsem tam most,“ zarazil se a trochu se začervenal. „Vlastně ještě studuji.“

„Co dělá inženýr?“

„Staví silnice, mosty a přehrady. Jezdím tam, kam mě posílají velké firmy, nejčastěji do jihovýchodní Asie. Těží tam cín, mají tam gumovníkové plantáže a podobně. No, a v Hongkongu jsem jednou večeřel v restauraci, která se jmenovala ‚Pagoda na hoře, která uletěla‘. Američani by ji nazvali obyčejně, U Harryho.‘“

Konečně přišel k našemu stolu číšník a z jeho tváře jsem pochopila, že něco není v pořádku. V drugstóru bylo jen pár hostů, a jemu trvalo tak dlouho, než k nám přišel. A i teď se blížil dost neochotně. Věděla jsem proč a tušila jsem, že to ví i Gideon.

Obrátil se na číšníka: „Rádi bychom si objednali.“ Když neodpovídal, Gideon se ho zeptal: „Máte nějaký problém?“

Číšník se podíval na mě a odkašlal si.

„Pokud se vyskytl nějaký problém, rád bych se o něm dověděl,“ pokračoval Gideon s úsměvem. Všimla jsem si však, že za zdvořilou maskou narůstá hněv.

„Vedení podniku vydalo jistá pravidla, pane,“ promluvil číšník. „Je mi líto…“

„Přineste nám dva zmrzlinové poháry s čokoládou a dvě chlazené limonády,“ řekl Gideon klidně.

Číšník si odkašlal a začal znovu: „Poslyšte, pane, nechceme tu žádné scény…“

„A žádné nebudou, pokud donesete, co jsme si objednali: dvakrát zmrzlinový pohár a dvě limonády.“

Ozvala jsem se: „Gideone, prosím vás, já ten pohár nechci.“

On se však zlobil. „Harmonie, jde o princip. Ti darebáci si něco takového dovolí jenom proto, že se nikdo neozve.“

Když číšník pokrčil rameny a odcházel, Gideon se rozběhl za ním. Zadržela jsem ho však. „Je správné, že bratr hájí sestřinu čest, ale já sem nepatřím.“

Než mi stačil odpovědět, chytila jsem koš a utekla. Gideon za mnou volal, abych se vrátila. Slyšela jsem ho ještě venku na ulici. Já jsem ale před restaurací Wong Lo vběhla za nákladní auto a proběhla květinářstvím paní Wu na druhou stranu. Když jsem se vmísila do davu na ulici, Gideonův hlas jsem už neslyšela.

* * *

Té noci jsem přísahala, že zapomenu na svého bratra i zakázanou lásku k němu. Nebudu myslet na nic jiného jen na vylepšení svého nového léku. Budu si trápit mozek recepty a předpisy, povedu v patrnosti šťastná data a fáze měsíce, budu se učit zpaměti správné dávky a teploty. Ve dne budu do úmoru pracovat a v noci únavou usnu. A nebudu na něho myslet, i když vím, že mě vzpomínky na něho už nikdy neopustí.

Další den ráno jsem dostala od soucitného kuchaře z restaurace na snídani rýžové koláčky a čaj. Pak jsem vyšla do ulic se svým novým přípravkem, kterému jsem začala říkat Všelék. Můj balzám už nyní působil na celou řadu potíží. Hojil rozpraskanou kůži, popáleniny, bodnutí, kousnutí, uklidňoval žaludeční potíže a působil při bolestech hlavy, svalů a kloubů. A přece jej stále nikdo nekupoval. Sečetla jsem jeho účinky. Měl o dva víc než Tygří balzám. A přesto všichni v Čínské čtvrti kupovali Tygří balzám. Proč ne raději můj?

Musela jsem přiznat, že jsem na dně. Byla jsem bez peněz, bez jídla, došly mi suroviny. Bytná mě vyhazovala z pokoje. Proč mě postihlo takové neštěstí? Přivolal je pan Peterson, když mi změnil datum narození a udělal z draka tygra?

Ležela jsem na podlaze a plakala. Viděla jsem maminku, jak na mě shlíží z nebes a stydí se, že jsem klesla tak hluboko.

V zoufalství jsem prosila o milost bohyni Kwan Yin. Zapálila jsem svíčky a vonné tyčinky a poklekla před porcelánovou soškou, která se mnou podnikla dlouhou cestu až ze Singapuru. Skláněla jsem čelo k zemi a horečně odříkávala modlitby, až jsem se nevědomky přestala modlit k bohyni a začala vysílat modlitby ke své matce.

Odpusť mi, prosila jsem matku. Nechtěla jsem tě opustit. Nepřála jsem si, abys umřela v osamění. Neměla jsem odjíždět. Otce už tu nemám. A nemám ani matku!

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře. „Jste tam?“ křičela paní Po. „Otevřete!“ Nechtěla jsem ji však vidět. Stejně jsem se musela další ráno vystěhovat.

„Chow ma! Poběhlice jedna! Kurva!“

A pak dupala po schodech nahoru.

Téměř jsem padala hlady a omdlévala únavou, ale pokračovala jsem v modlitbách. Najednou jsem měla lehkou hlavu a přepadl mě pocit, že mi ústy a ušima odlétá duše. Zvonilo mi v uších, a když jsem zavřela oči, měla jsem vidění. A pak jsem uslyšela matčin hlas: „Poslouchej, dceruško. Ale ne ušima. Poslouchej duší, poslouchej srdcem, tam najdeš odpověď.“

Vyděšeně jsem zalapala po dechu a rozhlédla se po svém nuzném pokojíku. Je tu se mnou? Kde je její duch? Nahlas jsem se zeptala: „Jakou odpověď, mami?“

„Naslouchej všemi smysly, naslouchej pamětí…“

Nastražila jsem uši. Ozývaly se však jen zvuky z prádelny, nazlobený hlas paní Po, výkřiky a provoz z ulice a odněkud z dálky jazzová hudba. Co mám poslouchat?

Rozplakala jsem se, protože jsem nevěděla, co bych měla slyšet.

„Poslouchej všemi smysly, které potěší…“

Tak jsem se pokusila naslouchat všemi smysly a po chvíli se mi zdálo, že voda bublající v trubkách ve zdi má stejný zvuk jako zurčící lesní potůček. A vlhký, zatuchlý puch mého suterénního pokoje mi najednou připadal jako vůně čerstvé zeminy. Vonné tyčinky ze santalového dřeva mi připomínaly vůni letního lesa. A pak jsem neobyčejně jasně uslyšela Gideonův hlas, jak říká: „Vy Číňané máte hezká jména.“

A pak se mi v mysli promítl obraz, jak Gideon vybírá v drugstóru pastilky proti kašli. Tam jsem si jedné věci nevšimla, ale nyní mě osvítilo poznání: Gideon probral celou sadu pastilek a vybral si lék v nejhezčí krabičce a s nejpěknějším jménem!

Vzpomněla jsem si, jak jsem si prohlížela léky vystavené pod sklem pultu a divila se jejich nepěkným názvům. A v té chvíli jsem si uvědomila, že měly zažloutlé obaly a byly zaprášené. To znamená, že ležely ve vitríně dlouhou dobu, protože je nikdo nekupoval! Byly tam však i některé s libozvučnými jmény, jako mýdlo značky Slonovinová kost nebo Květy Kašmíru. Ale ty ležely nahoře na pultě a vypadaly čerstvé. Nemohly tam být dlouho, a tedy se dobře prodávaly!

Poprosila jsem bohyni o prominutí, vyskočila jsem na nohy a rozběhla se ke svým lékům. Vybrala jsem všechen balzám ze sklenic do hrnce na vařiči. Přidala jsem špetku růžového oleje a po chvíli se místností nesla božská vůně, která přerazila vůni kafru a včelího vosku. Pak jsem vylisovala pár bílých bobulí z keře Symphoricarpos occidentalis a jejich šťávu přidala do balzámu. A z bílé masti se stala světle růžová! Zatímco směs chladla, uvažovala jsem o sklenicích od džemu, do nichž jsem plnila mast. Všechny byly použité, vytahala jsem je totiž z popelnic.

Jak bych mohla dát voňavou, oku lahodící mast do tolik ošklivého obalu? Rozhlížela jsem se po pokoji. Vtom mi padl zrak na keramickou ručně malovanou lahvičku, kterou mi dal pan Lee k narozeninám. Maloval je pro turisty. Tehdy mi řekl, že mu jedna zbyla. Ale já jsem dobře věděla, že pro mě schoval tu nejkrásnější. Vymaloval na ní květiny a ptáky. Moc se mi líbila a zařekla jsem se, že ji nikdy neprodám. Taková lahvička by byla ideální nádobou na novou mast.

A pak už jsem musela jen vymyslet jméno. Něco čínského a hezkého, jak říkal Gideon.

Nebylo třeba dlouho přemýšlet. Dám nové masti jméno po mamince, na její počest. Balzám Krásná inteligence. Rozhodla jsem se uctít její památku, protože už jsem si byla jistá, že zemřela. Jak bych jinak mohla slyšet její hlas?

Naplnila jsem keramickou lahvičku voňavou mastí. Někdo zaklepal na dveře a já jsem sebou trhla leknutím. Podle zvuků z ulice už bylo ráno. Vůbec jsem nespala, a přece jsem se cítila svěží a v dobré náladě.

Za dveřmi stála paní Po se zlobným výrazem na tváři. „Dnes se vystěhujete!“ křičela. „Ten muž přijít několikrát! Já ho poslat pryč! Vy taky zmizte! My tady netrpět kurvy. Zmizet!“

Podala jsem jí lahvičku s mastí. „To je pro vás.“

Podezíravě si ji prohlížela.

„Otevřete to, prosím.“

Nadzvedla uzávěr a nahlédla dovnitř. Zvedla lahvičku k nosu a na tváři se jí rozhostil spokojený výraz. „Na co být dobrý?“

„Natřete si tím bolavá místa, zanícenou kůži, hmyzí bodnutí, popáleniny, rozpraskanou kůži.“

„Tak? Co jiné?“

„Vdechujete při rýmě, kašli, když máte sucho v krku nebo když vás bolí hlava.“

Roztáhla ústa do širokého úsměvu.

„Masírujte mastí žaludek pro lepší zažívání a podbřišek, aby se zvýšila ženská ohnivost a plodnost. A můžete namasírovat pupík i manželovi. Bude pak vášnivější.“

Paní Po se od srdce zasmála a ukázala všechny zlaté zuby. „Začnu s panem Po!“ řehtala se a plácala se po stehnech. „Zbavit ho bolesti hlavy a naučit stát na povel!“ Pohlédla na lahvičku. „Hm. Za kolik?“

O ceně jsem dosud neuvažovala. Kdybych nasadila moc vysoko, nekoupila by. Kdybych chtěla moc málo, myslela by si, že jí prodávám bezcennou tretku. A co lahvička? Kolik bych měla žádat za umělecký kousek z rukou pana Lee? „Dvacet pět centů.“

Sešpulila rty.

„A lahvičku si můžete nechat.“

Zasvítily jí oči. „Ty slušné děvče. Já vždycky tě mít ráda.“

Najednou jsem měla lehkou hlavu, nevím jestli z hladu nebo z radosti, a napadaly mě další věci. Rozhodla jsem se pojmenovat všechny své léčebné prostředky. Tak povzbuzující víno dostalo jméno podle básnířky, která je vynalezla, Zlatý lotos. A směs bylinek s uklidňujícími účinky Blaženost, protože právě tu nemocným přináší. A měla jsem v plánu prodávat sousedům a lidem na ulici a vydělat si zase peníze a najít ztracenou sebeúctu. Teprve pak zavolám Gideonovi a povím mu, že by sestru potěšila jeho návštěva…

„Ty slušné děvče. Dobrá. Ten muž smět za tebou přijít.“

„Jaký muž?“ Pak jsem si vzpomněla, že už cosi blábolila o muži, kterého poslala pryč.

„Aj jaj, já zapomenout. To tu pro tebe nechat.“ Zalovila v kapse a vytáhla obálku. „Večer tě hledat. Já mu říct ty nebýt doma.“

Zahlédla jsem na obálce iniciály GB. „Ale já jsem přece byla doma.“

Pokrčila rameny. „Nepřála jsem si, aby ty bavit zákazníky u mě ve sklepě.“

„Měl jsem ďábelskou práci, než jsem zjistil, kde bydlíte,“ psal mi Gideon. „Šťastná prádelna. Podle jména příjemné místo.“ Představovala jsem si, jak se usmíval, když psal tyto řádky. Pak mi ale sděloval, že podepsal smlouvu na práci v cizině. Všemu jsem nerozuměla. Pochopila jsem však, že jeho loď odplouvá toho rána o osmé a že bude pryč celý rok. Žádal mě, abych se s ním přišla do přístavu rozloučit. A pak ještě napsal, že dobře ví, že od něho nechci vzít peníze, ale že taky moc dobře ví, že je potřebuji. A v obálce jsem našla tisíc dolarů v hotovosti. Celé jmění!

Když je zahlédla paní Po, vylezly jí oči z důlků. „Aj jaj, štěstí přijít k mé nejmilejší nájemnici!“

Na závěr mi Gideon ještě připsal toto: „Došlo k nedorozumění. Mluvila jste o sobě jako o mé sestře, Harmonie. Já ale nejsem váš bratr. Moje matka byla vdova, když se s ní Richard Barclay oženil. A já jsem tehdy byl miminko. Nejsme příbuzní. Přijďte mě prosím vyprovodit. Stále na vás myslím.“

Rozběhla jsem se po schodech, na které dopadal kužel slunečních paprsků z ulice. Zarazila jsem se. „Paní Po, kolik je prosím hodin?“

Zvedla mi před oči hodinky. Bylo chvíli po poledni.

Gideonova loď už vyplula na širé moře.

23

Palm Springs, Kalifornie, 10 hodin večer

Cítila na sobě jeho pohled.

Ještě dřív, než se odvrátila od vitríny se starými miskami a hrnci, které se používaly při přípravě léků, a pohlédla přes spoře osvětlené muzeum ke dveřím, v nichž stál zamyšleně se založenýma rukama, cítila na sobě Jonathanův pohled.

Snažila se z jeho pohledu vyčíst, na co myslí, jako už tolikrát předtím. Často mu z očí vyčetla, co cítí, protože Jonathan neuměl o svých citech mluvit. I tehdy, když se rozhodl s ní rozejít, jí nedokázal něco tak závažného říct do očí nebo aspoň po telefonu či v dopise. Vybral si k tomu sbírku básní z roku 1981, kam na titulní stranu připsal: „Přesně to cítím. Strana 97.“ Nechal za sebe mluvit báseň kohosi cizího. Nyní se jí však nedařilo mu z tmavých očí vyčíst nic. Dělila je příliš velká vzdálenost, nejen v prostoru, ale také v čase.

„Jak je ti?“ zeptal se.

„Dobře,“ přikývla prkenně. Byla ještě celá otupělá po šoku, který zažila při pohledu na Naomin hořící dům.

Jakmile spatřili na obrazovce oheň, vyběhli do deště, naskočili do Jonathanova vypůjčeného auta a odjeli, aniž si jich někdo všiml. Cesta bouří k Naominu domu v Indián Wells byla utrpením. Charlotta se celou dobu modlila, aby scéna, kterou viděli na obrazovce, byla jen dalším filmem.

Její naděje se však rozplynuly, když uviděla k nebi stoupající kouř, hasičské stříkačky chrlící vodu a majáčky blikající na cisternách hasičů. Navzdory dešti se tu shromáždily davy čumilů a Charlottě trvalo velmi dlouho, než přesvědčila hlídkujícího strážníka, že hořící dům patří její nejlepší přítelkyni. Teprve pak ji pustil blíž.

Dům už jenom doutnal a Charlotta zoufale hledala Naomi. Všimla si, že dům byl požárem poškozený, ale nebyl úplně zničený. Lidé kolem hovořili o tom, že majitelka má vlastně štěstí, že prší.

Charlotta si vydechla úlevou, když našla svou kamarádku sedící zabalenou v dece v otevřených zadních dveřích sanitky. Naomi měla na tváři omráčený výraz a kolem hlavy obvaz.

Vypadalo to, že Charlottu nepoznává. Nepodívala se ani na Jonathana, který šel nejdřív za Charlottou, ale pak se od ní znenadání oddělil a vklouzl do davu přihlížejících.

„Naomi!“ volala Charlotta. „Díkybohu, že se ti nic nestalo!“ Všimla si, že její přítelkyně drží v náruči promáčenou a třesoucí se kočku Julii. Posadila se vedle ní a objala ji. „Jak je ti? Starají se o tebe?“

„Ahoj, Charlie, nic mi není,“ odpověděla Naomi a shrnula si pramen rudých vlasů z obličeje. „Jenom mě bolí hlava. Něco bouchlo a mě to shodilo na zem. Pořezala jsem si čelo. Viděla jsi dům?“

„Ano. Panebože, Naomi, mně je to tak líto.“

„A to jsem si právě nechala vyčistit koberce.“

Charlotta na Naomi zpytavě pohlédla, jestli není v šoku nebo nemá otřes mozku. Ale když se jí podívala do oříškových očí, ve kterých se třpytily slzy, poznala, že se jen pokusila o vtip. Dělávala to často, když ji postihlo něco zlého.

Charlottě se sevřelo srdce. Dobrák Naomi, která v životě neublížila žádnému živému tvoru, teď chová na klíně vyděšenou kočku a dívá se, jak muži v holínkách dupou po domě, který tolik miluje. Charlottu ničil pohled na Naominu zranitelnost, ona přece byla vždycky silná, valkýra z pouště, která zavelela k útoku oné osudné noci v Chalk Hillu před osmi lety.

Charlottě se sevřelo hrdlo. Je to moje vina. Všechno jsem způsobila já.

„Vyběhla ven,“ řekla Naomi a hladila kočku po hlavě. „Když jsem otevřela dveře, Julie z nich vystřelila. Běžela jsem za ní. Kdybych byla šla dovnitř…“ Hlasitě polkla. „Rodeo je mrtvý. Byl to jen starý slepý kocour, ale nezasloužil si, aby shořel jako briketa.“

„Chceš, abych zavolala Mikeovi?“

Naomi si přejela rukou od sazí po čele. Když se dotkla obvazu, zamrkala. „Někdo už mu volal. Měl by tu být každou chvilku.“

„Můžeš bydlet u něho?“

„Jistě. U něho přece nehoří.“

Přiblížil se k nim jeden z hasičů s obličejem černým od kouře. „Našli jsme příčinu požáru, slečno Morgensternová. Hořet začalo v kuchyni. Byl puštěný plyn.“

Naomi pohlédla na Charlottu a svraštila obočí. „Já jsem nenechala puštěný plyn. Vůbec jsem ráno sporák nepouštěla. Byly jsme přece spolu na kávě, že, Charlotto?“

Přiřítilo se BMW a se skřípěním brzd zastavilo. Vyskočil z něj řidič a hrnul se k Naomi. „Dorazila kavalerie,“ zamumlala Naomi s nervózním úsměvem.

Obtloustlý muž s dlouhým koňským ohonem a s kulatými brýlemi v kovových obroučkách si razil cestu k Naomi. „Dobrotivý bože, Naomi! Co se tady děje?“

„Miku,“ oslovila Charlotta Naomina snoubence. „Vezmi ji domů a nespouštěj z ní oči. Dohlídni na ni.“

„Jistě. Ježíši Kriste, Charlotto!“

„Byla to nešťastná náhoda,“ řekla Charlotta klidně ve snaze nevzbudit v této chvíli žádné podezření. Znala Naomi a věděla, že by mohla provést něco nerozvážného, kdyby tušila, že požár založil někdo úmyslně. Za smrt svého kocoura by chtěla hlavu žháře. „Hasiči všechno důkladně vyšetří. Teď je však Naomi v šoku a potřebuje tvou péči.“

„Ano, spolehni se. Ježíši!“

Vrátil se Jonathan a vzal Charlottu stranou. „Vidíš to suché místo u chodníku?“ ptal se tichým hlasem a ukazoval na suchý obdélník na silnici. „Myslím si, že tam stálo auto a že z něj filmovali. Vsadil bych se, že ten darebák tu ještě před chvilkou očumoval.“

Charlotta dala Jonathanovi za pravdu. Dívala se, jak suché místo pomalu smáčí déšť. „A myslíš, že ho nikdo neviděl?“

„V takovém zmatku, když je tu tolik lidí? Nakoukl jsem do každého zaparkovaného auta. Nikde jsem nenašel videokameru.“ A potom řekl něco, co jí úplně vzalo dech. „Poslyš, říkají, že požár způsobil puštěný plyn v kuchyni. Nevědí ale, co plyn zapálilo. Já to vím.“

„A co to bylo?“

„Vytočilas Naomino číslo, a jakmile zazvonil telefon, dům vyletěl do vzduchu.“

„Cože?“

„Starý žhářský trik. Namontuješ roznětku k telefonu, a když zazvoní, přeskočí jiskra.“

„Ale jak mohl vědět, že zazvoní telefon?“

„Počítal s tím, že ji budeš chtít varovat.“

„Ale pak bych ji zabila já! Jonathane, kdyby ta kočka nevyběhla ven…“

„Asi ji vyděsil zápach plynu a v panice vystřelila ven.“ Podívali se na sebe a představovali si, co by spatřili, kdyby Julie nevyběhla z domu.

„Musíme to oznámit policii.“

„Ne. Když zjistí, že máš něco společného s explozí, odvedou si tě k výslechu. A ten může trvat i několik hodin. Mezitím bude mít náš přítel volné ruce a bude pokračovat v díle zkázy. Musíme ho najít, Charlotto.“

Jonathan pohlédl na Charlottu a zjistil, že je ve střehu. Sledoval její pohled a uviděl, že se k nim blíží žena s mikrofonem a kameraman.

„Miku,“ řekla Charlotta naléhavým hlasem. „Odveď odtud Naomi. Nesmí nás vidět spolu…“

„Vím, Chalk HUL…,“ odpověděl zachmuřeně a chytil Naomi za ruku.

„Kdyby reportérka zjistila, že je Naomi má nejlepší kamarádka, a kdyby si ji spojila s Chalk Hillem…“

Mike už zvedal omámenou Naomi na nohy. „Neboj, postarám se o ni.“

„Později se vám ozvu.“

Charlotta s Jonathanem se vyhnuli obloukem reportérce, nasedli do auta a uháněli zpět. Před závodem Jonathan zhasl světla a zaparkoval po tmě, aby si jich nevšiml některý z federálních agentů.

Teď se k ní blížil. Vcházel do muzea, kde už několik minut stála a unikala z nesnesitelné přítomnosti do minulosti. Vzal ji za ruce. Byly jak kusy ledu.

„Chci, abys odjel, Jonathane.“

Usmál se. „To nepůjde.“

„Útočí na lidi, kteří jsou mi nablízku. Můžeš být přece další na řadě.“

„Podívej, nikdo o mně neví. Budeme mou přítomnost dál tajit a trochu pohneme, abychom ho brzy našli.“ Pohlédl na její jemné, bledé ručky. Během čtyř hodin přežila vražedný útok v garáži, přihlížela fingované vraždě své hospodyně a skoro přišla při požáru o nejlepší přítelkyni. V žádném případě ji teď neopustí.

„Chci s ní mluvit,“ hlaholil čísi hlas. „Potřebuji s ní mluvit, a hned!“ Jonathan se otočil.

„To je agent Knight,“ řekla Charlotta a odtáhla ruce. Vrátili se do kanceláře.

Viděli na obrazovce Knighta a slyšeli, jak říká: „Najděte ji prosím a oznamte jí, že si s ní přeji mluvit.“ Stál v recepci s rukama v bok a výhružně vystrkoval bradu. Mluvil s Desmondem.

Nervózní a rozčilený Desmond mu odpovídal: „Pane Knighte, už jsem vám říkal, že nemám ponětí, kde by sestřenka mohla být.“

„Nuže,“ řekl Knight, „v kanceláři není a sekretářka už odešla. Takže se nejspíš vypařila, ne?“

„Budu tam muset jít,“ řekla Charlotta a natáhla se po pláštěnce.

Jonathan ji chytil za ruku. „Cítíš se na to? Klidně ho chvilku nech dusit se ve vlastní šťávě.“

„Není čas párat se s mými nervy. Máme hodně práce.“ Pohlédla na počítač, kde se pomalu přes obrazovku natahovala přerušovaná podélná čára, která signalizovala, kolik výrobních protokolů už bylo prohledáno. V malém okně nahoře přeskakovalo číslo udávající počet nalezených odkazů ke klíčovému slovu.

Už dřív ji Jonathan informoval, co zjistil. „Efedrin se přidává do třinácti výrobků. Shodou okolností do všech, které se hodně prodávají. Tak jej třeba obsahuje Zlatý lotos, kterého se po Blaženosti prodá nejvíc. Víš, kolik se Zlatého lotosu vyrobí ročně? Bude trvat dost dlouho, než najdeme várku, kde chybí.“

Jonathan se domníval, že si efedrin někdo „vypůjčil“ z výrobku, který jej má správně obsahovat, a nějak jej připsal do formulí k výrobě Blaženosti, Deset tisíc yang a Krásné inteligence. Bylo tedy potřeba najít várky, z nichž byl vypůjčen, a srovnat jejich výrobní protokoly s výrobními protokoly pozměněných výrobků. Pak chtěl zkontrolovat dokumentaci o uživatelích a zjistit, kdo měl v dané dny přístup k výrobní databázi. I když biotechnologická firma Harmonie zaměstnávala skoro tisícovku lidí, nemělo by být obtížné vybrat ty, kteří mohli a uměli pozměnit výrobní formule. Musel to být někdo, kdo měl přístup k funkci „zápis nových výrobních formulí“. Nebo přinejmenším znal hesla, aby se k dané funkci dostal. Systém zaznamenává dokumentaci o uživatelích, a proto byl Jonathan přesvědčen, že provinilce chytí.

Charlotta si tím nebyla tak jistá. Čas běží a krizový tým je na cestě. Jakmile převezmou síť, tak už se oni dva do systému nedostanou.

Soukala na sebe pláštěnku se slovy: „Raději se objevím, než mě začne hledat.“ Chvíli se odmlčela a pokračovala: „Řekla jsem Desmondovi, že projdu zpětně finanční záznamy, jestli tam nejsou nějaké nesrovnalosti. Třeba takové, co by mohly být zdrojem nespokojenosti některého ze zaměstnanců. Asi bych s sebou měla něco vzít jako důkaz, že jsem se tím zabývala. Dostanu se k účtům, když běží prohledávání?“

„Ano. Otevři si nové okno.“

Posadila se, zvolila finanční soubory, vyťukala své uživatelské jméno, přístupovou frázi a heslo.

Přihlášení neplatné. Vložte prosím heslo.

„Asi jsem udělala chybu,“ mumlala a psala znovu, tentokrát velmi pečlivě.

Přihlášení neplatné. Vložte prosím heslo.

„Proč se tam nemůžu dostat?“

„Ukaž, zkusím to já. Užíváš pro tyto soubory stejnou identifikaci a heslo jako pro vstup do systému?“

„Ne. Má přístupová fráze je „lepší zdraví“.“

Přihlášení neplatné. Vložte prosím heslo.

„Zkusíme to jinak,“ řekl Jonathan, zavřel okno a šel přímo do operačního systému.

„Naboural se nám někdo do systému?“

„Ne,“ odpověděl Jonathan a psal příkazy. „Tvé heslo je nepřístupné. Vidíš?“ Ukazoval na údaje na monitoru. „Cracker prohledá soubor s hesly. Ale autoři dobrých zabezpečovacích systémů takový soubor ukrývají do jiného souboru a vloží ukazatel do kořenového adresáře. No, uvidíme…“

„Tak co?“

„Původně jsem si myslel, že ti někdo změnil heslo. Ale nezměnil. Podívej.“ Charlotta se naklonila k obrazovce. „Co to znamená?“

Jonathan se vrátil k podadresáři finančních souborů a zkusil jej otevřít.

Přihlášení neplatné. Vložte prosím heslo.

„Někdo tě zablokoval.“

„Zablokoval? Tak tam přece někdo pronikl?“

„Pokud ano,“ odpověděl Jonathan, „tak nás čeká větší problém než pozměněné výrobní formule.“

„Ale proč by to dělal? Všechny programy používané v účetnictví jsou u nás speciálně zabezpečené. Krást se prostě nedá.“

„Slyšela jsi někdy o salámu?“

„Děláš si legraci?“

„Jedná se o druh útoku na integritu dat uchovávaných v systému. Typický salám se chová jako trojský kůň – koupíš si legální autorizovaný program a v něm je ukrytý útočný software.“

„Můžeš mi dát nějaký příklad?“

„Dobrá,“ řekl úsečně a přitom otevíral a zavíral programy a prsty mu létaly po klávesnici. „Představ si, že si necháš nainstalovat program, který ti bude vyhodnocovat výkonnost zaměstnanců. Takový úplně nevinný program. Ale nevíš, že uvnitř jsou vepsané pokyny k funkcím, které nebyly pro daný program schválené. Slyšela jsi o počítačových virech? No, salámový útok je podobný, ale místo aby poškodil nebo zničil systém, odstraňuje data, kousek po kousku, aby si toho nikdo nevšiml. Jako bys ukrajovala salám, kolečko po kolečku. Cílem bývají finanční data.“

„Ale my máme bezpečnostní program, který nás hned varuje, pokud dojde k pozměnění dat.“

„A myslíš, že registruje i desetinu pence? Používáte software firmy Danubia. Ten zaokrouhluje na tři desetinná místa, takže by ti nic podezřelého nehlásil. A narušitel by klidně přeléval zaokrouhlené desetinky pencí na svůj soukromý účet. Charlotto, tvá firma má roční obrat v řádu milionů. A všechny ty drobné plynoucí nepozorovaně na soukromý účet by daly pěknou sumu. A ty bys nic nepoznala.“ Zatočil se na židli. „Komu jsi řekla, že budeš kontrolovat účetní soubory?“

„Desmondovi,“ odpověděla. „A Adriánovi a Margo. Panu Sungovi. Ví to každý, Jonathane. Může to být kterýkoli ze zaměstnanců. Máme tu na tisíc lidí.“

„A jeden z nich,“ prohlásil Jonathan chmurně, „jeden z nich je vrah.“

24

Když odešla, pohlédl na obrazovku a viděl, že nepříjemná slovní výměna mezi Valeném Knightem a Desmondem Barclayem stále pokračuje.

Jonathan si prohlížel Charlottina bratrance. Po fyzické stránce se za uplynulých dvacet let Desmond změnil. Černé, kdysi husté vlasy, mu prořídly a pryč byla i pružná, atletická postava. Teď je spíš hubený. Jonathan se zamyslel nad jeho slunečními brýlemi. Je noc a venku prší, proč má pořád na očích černá skla?

Pozoroval, jak Desmond pochoduje po recepci v dlouhém černém koženém kabátě, jako by byl stále na odchodu, a došel k závěru, že i když se změnil Desmondův zevnějšek, jako osobnost zůstal stejný. Zlatý řetěz okolo krku a to, jak se naparoval před Knightem, dokreslovalo obraz nejistého člověka, který si pořád musí něco dokazovat.

Jonathan si vybavil jedno z posledních setkání s Desmondem. Seděl tehdy u Charlotty v obývacím pokoji a čekal, až se obleče. Chystali se do Menlo Parku na burzu počítačových součástek, kterou tam pořádal Klub počítačových fanoušků. Z ničeho nic se v pokoji zjevil Desmond ve sportovní soupravě s logem Stanfordské univerzity, třebaže tehdy právě ukončil střední školu a na univerzitě nestudoval. Už tehdy měl Jonathan podezření, že svou výstrojí zakrývá pocit méněcennosti.

Desmond nikdy nezmeškal příležitost ukázat Jonathanovi, že on je „něco víc“. A přitom Jonathanův otec byl pravděpodobně zámožnější než Desmondův.

Jednou se Jonathan s Desmondem skoro poprali, když Desmond prohlásil o Skotech, že neumějí nic jiného než pít whisky a nadávat. Charlotta mu v tom však zabránila a bratrance se zastávala. Bylo jí ho líto, že je adoptovaný. Tehdy v šestnácti byl Jonathan divoký a Charlotta musela zasahovat častěji. Vysvětlovala mu, že Desmond nemá dostatek sebedůvěry a snaží se to maskovat tak, že napadá druhé. A že to tak nemyslí.

Jonathan nakonec uznal, že nemůže být žádný med mít za rodiče Adriana a Margo. On je nudný chvastoun a ona sexem posedlá barracuda z bazénu. Jak by se asi Desmondovi líbilo, kdyby viděl, jak se matka vrhla na jeho soka?

Byli skutečně sokové, protože oba usilovali o Charlottu.

Tehdy v obýváku u Charlotty, kde se Desmond objevil se stejně drzou samozřejmostí, jak to měli ve zvyku jeho rodiče, si Jonathana prohlížel od hlavy k patě a pak bledému, vlasatému rebelovi zblázněnému do počítačů řekl prorocky: „Nikdy ji nedostaneš.“

Ironií osudu bylo, že se Desmond nezmýlil.

Podíval se na hodinky a vrátil se ke stolu. Sedl ke svému laptopu, vytočil modem a za chvíli se na obrazovce objevilo sdělení, že spojení je úspěšně navázáno.

V uplynulých čtyřech hodinách se pokoušel opakovaně spojit se svým partnerem, ale marně. Quentin zřejmě nespí ve vlastní posteli.

Stále se nehlásí. Ani záznamník, ani přepojování hovorů. To u Quentina nebývá zvykem, aby nebyl na příjmu.

Začala blikat ikona Vzkazy. To bude Quentin. Ale když otevřel soubor, neobjevila se na obrazovce partnerova chlapecká tvář, ale aristokratický obličej jeho manželky. Kliknul na Přehrávat a obličej oživl a Adéliny rty se začaly pohybovat v dokonalém souladu s hlasovým záznamem. „Nemohla jsem v noci spát. Potřebuji vědět, kdy se vrátíš. Nebo si mám zase vymyslet nějakou výmluvu?“

Znovu, jako už tolikrát, ho udivila Adélina dokonalá krása. I když byla nevyspalá, vypadala nádherně. Dobře však poznal, co znamená našpulený spodní ret. Byli pozvaní na víkend na venkovské sídlo Adéliných urozených přátel, jistého lorda a jeho ženy. Pozvání obnášelo šampaňské na snídani a projížďku na koni, hon nebo hazard, podle toho, jaká společnost se sejde. A večer nejspíš piknik na louce zalité měsíčním světlem, kde služebnictvo klouže po vlhké trávě a podává jídla v porcelánu a broušeném skle.

Byly doby, kdy Adélu bavilo omlouvat Jonathanovu nepřítomnost. S chutí informovala své známé, že nemohl přijít, protože ho povolali na přísně tajnou misi. Jonathanova práce na utajovaných projektech pro mezinárodní společnosti a cizí vlády dodávala pikantní příchuť jinak spořádanému Adélinu životu.

Po čase ji však přestalo bavit vymýšlet stále nové výmluvy.

Zvedl mobilní telefon a namačkal číslo domů. Telefon na druhém konci vyzváněl. Adéla mu poslala vzkaz v 5.20 ráno. Nyní je 6 hodin.

Telefon však nikdo nebere.

25

Když běžela deštěm a zakrývala si oči před blesky křižujícími oblohu, uvažovala Charlotta, jestli může být ještě hůř. Hned po návratu od Naomina domu našla na záznamníku zprávu od jednoho ze členů poradního sboru ÚPL ve Washingtonu. Jedná se o člověka, který je jí přátelsky nakloněn a který podporuje schválení přípravku GB4204. Jeho zpráva zněla takto: „Pozastavili schvalovací řízení, Charlotto, dokud se nevyšetří všechna tři úmrtí způsobená vašimi přípravky. Nerad to říkám, ale pokud se zjistí, že odpovědnost nese firma, bude zastaveno úplně a můžete začít znovu od začátku. A mám ještě jednu špatnou zprávu. Správně bych vám to neměl říkat, ale jsem zastáncem přírodních léčiv a vážím si vašich zásad a myslím si, že váš podnik je solidní. Proto byste měla vědět, že firma Synatech předložila ke schválení recepturu vlastního léku na rakovinu. Víc vám nemůžu říct. Jen bych vás chtěl varovat: pokud bude vyšetřování trvat příliš dlouho, Synatech vás předběhne.“

Ne, pomyslela si a vběhla do budovy. Náš lék musí být první. Slíbila jsem to…

U výtahu ji vítal Desmond slovy: „Díkybohu, že jsi ještě tady!“

Sundala si pláštěnku a setřásla z ní vodu. „Co se děje?“

„Myslel jsem, žes už jela domů.“

„Auto mám pořád na parkovišti, Desmonde. A kromě toho bych ti řekla, že odcházím.“ Obrátila se k Valeriu Knightovi, který ji sledoval zamyšleným pohledem. „Vy se umíte vždycky objevit na správném místě ve správnou dobu. Máte snad křišťálovou kouli?“

Doufala, že si nevšimne, jak jí pulsuje tepna na krku. „Potřeboval jste mě, pane Knighte?“

„Špatné zprávy. V Chicagu máme čtvrtou oběť.“

Charlotta si přitiskla ruku na ústa. „Panebože, ne!“

„Starší muž. Nezemřel, ale jeho stav je vážný. Převezli ho do nemocnice. Vzal několik dávek vašeho přípravku na zvýšení potence.“

„Deset tisíc yang.“

„Nemáme ještě výsledky krevního rozboru, ale všechny příznaky ukazují na otravu efedrinem.“ Podíval se na hodinky a pak ještě zvedl zrak k nástěnným hodinám. Sleduje čas, jako by někoho čekal, pomyslela si Charlotta.

„Desmonde,“ obrátila se k bratranci, „pokus se zjistit co nejvíc o poslední oběti. Ověř si, jestli má rodinu…“

„Provedu. A, Charlotto?“

„Ano?“

„Zjistila jsi něco? Myslím ve finančních záznamech.“

Pohlédla na černá skla brýlí a uvažovala o zablokované finanční databázi. Ví o tom Desmond? Zablokoval ji on, nastražil na ni past, aby zjistil, co má skutečně za lubem?

Zakroutila hlavou. „Ještě jsem nic nenašla. Ale pracuju na tom. Kde je Margo?“

Zastrčil ruce do kapes. „Řekl bych, že se matka ještě pořád líčí.“

Charlotta na Desmonda zkoumavě pohlédla. V jeho hlase si všimla nového tónu. Vždycky když poslední dobou mluvil o matce, zaznívala v jeho hlase hořkost. Poprvé si toho všimla po svém návratu z Evropy, ve stejnou dobu zaznamenala i změnu v chování pana Sunga. Stejně jako v případu pana Sunga si původně říkala, že se jí to jen zdá. Ale Desmond býval na matku vždycky tak pyšný a chlubil se, jak je hezká a jak mladistvě vypadá. Nyní však o ní nemluví, cosi se muselo v jeho vztahu k ní změnit.

Co se jen mohlo stát, když byla pryč?

Probrala se ze zamyšlení a řekla: „Až uvidíš Margo, řekni jí, že bych s ní ráda projednala prohlášení pro tisk.“

„Jistě. A co jim chceš oznámit?“

Budu-li mít štěstí, jméno vraha.

Dívala se za odcházejícím Desmondem, představila si Naomi choulící se v dece s promáčenou kočkou v náruči a ptala se sama sebe: Mohl by Desmond udělat něco takového?

Otočila se k agentu Knightovi: „Jestli mě už nepotřebujete…“

Podíval se znovu na hodinky a obdařil ji zdvořilým úsměvem. „Čekám na jistou… informaci. Dejte mi vědět, kdybyste chtěla odejít.“

Když odcházela, řekl jakoby nic: „Počkejte chvilku, na něco jsem si vzpomněl. Říkala jste, že neznáte první oběť? Ženu, která zemřela po použití balzámu?“

Charlottě vyschlo v ústech. Měřila ho pohledem. „Ano.“

„A trváte na tom? Opravdu jste se s ní nikdy nesetkala?“

„Pokud vím, ne.“

Charlotta vykročila chodbou, a když zmizela Knightovi z dohledu a došla ke dveřím Adriánovy kanceláře, chvilku se zastavila, aby nabrala dech a trochu se uklidnila. Věděl už Knight, že ta mrtvá s ní dělala před osmi lety rozhovor? Nebo jeho otázka patřila k běžné rutině? Kdyby se jí zeptal ještě jednou, asi by zpanikařila.

Vešla do kanceláře a zastihla finančního ředitele s mobilními telefony u obou uší současně. Na rozdíl od Margo, která se dozajista vynoří z kanceláře svěží a dokonale upravená, vypadal Adrian dost špatně. Charlotta si všimla, že poprvé vypadá na svých osmašedesát let.

„Potřebuji s tebou mluvit,“ řekla mu.

Zvedl ruku na znamení, aby chvilku počkala.

„Spěchám.“

Ukončil oba hovory a obrátil se k ní. „No, o co jde?“

Jako vždycky upoutaly Charlottu Adriánovy oči. Jestlipak si vůbec uvědomuje, jak pohled jeho očí na lidi působí? Z kouřově šedých duhovek zarámovaných hustými černými řasami vyzařovalo cosi tajemného a silného. Charlottě blesklo hlavou, že do takových očí se zamilovala Dokonalá Harmonie, když nahlédla výkladním sklem do zlatnictví. Jsou to oči Gideona Barclaye, protože Adrian je jeho syn.

Charlotta si vzpomněla na pronikavý pohled Adriánových očí při jedné příležitosti onoho léta, kdy oslavila patnácté narozeniny. Barclayovi tehdy přišli za babičkou projednat nějakou obchodní záležitost. Babička odvedla Gideona, Margo, Adriana a Olivii do knihovny, kam přinesl pan Sung k projednání jakési smlouvy. Ona si sedla k oknu a dívala se ven. Představovala si, jak za ní po chodníku běží Johnny. Už to nebude dlouho trvat, za pár týdnů se vrátí z prázdnin ve Skotsku. Vtom ucítila, že ji někdo upřeně pozoruje. Obrátila se a uviděla Adriánovy oči. Věděla, na co myslí. Stejně jako ostatní by rád věděl, kam na tři týdny zmizela. Na rozdíl od ostatních se jí však nezeptal.

„Zablokoval jsi mi přístup k účtům?“ zeptala se bez obalu.

Vzdychl a masíroval si zátylek. „Ano. Promiň. Měl jsem ti o tom říct. Zablokoval jsem přístup všem, dokud se všechno nevyšetří.“

„Na to jsi neměl právo. Měl ses se mnou poradit.“

„Ano, vím, ale…,“ zazvonil telefon a Adrian se po něm natáhl. Charlotta ho zadržela a zeptala se: „Adrianě, co se to děje? S kým si pořád telefonuješ?“

„S kým myslíš? No přece s našimi investory.“

„Uklidňuješ je, že všechno dobře dopadne?“ Díky odposlechu instalovanému v Adriánově kanceláři už Charlotta pár hovorů vyslechla, ale ještě neměla dost času, aby si dala dohromady celkový obraz. Zdálo se jí, že Adriana něco trápí.

„K čertu, Charlotto, jak je mám uklidňovat, když sám nevím, jak to dopadne? A kromě toho,“ řekl unaveně, „je to parketa mé ženy, ta je v tom mistr. Namluví ti třeba, že tanker je loďka Greenpeace.“

Zvonění jednoho telefonu ustalo a hned vzápětí se ozval druhý. „Netrap se kvůli investorům, Adrianě,“ řekla mu Charlotta. „Když dojde k nejhoršímu, peníze jim vrátíme.“

Odvrátil se a prohrábl si šedivé vlasy. „To nemůžeme,“ řekl jí tiše.

„A proč ne?“

Šel k oknu, rozhrnul závěsy a vyhlédl do bouře. Za normálních okolností byl z okna překrásný výhled na sněhovou čepici hory San Jacinto a na smaragdově zelená golfová hřiště. Dnes nebylo vidět nic, jen šedou clonu deště, kterou tu a tam protkne blesk. „Protože je nemáme,“ odpověděl mírně.

„Cože nemáme?“

Obrátil se k ní a šedé oči na ni hleděly chmurně jako chladná mlha. „Peníze od investorů, Charlotto. Už je nemáme.“

26

Jonathan upíral oči na monitor počítače. Vodorovná přerušovaná čára už byla téměř celá, vyhledávání brzy skončí.

Konečně: Vyhledávání ukončeno. Nalezeno šedesát osm možností.

Jonathan vyťukal příkaz: „chybějící efedrin.“ Netrpělivě čekal a sledoval ikonu lupy, otáčející se pomalu okolo slova: vyhledávání…

A za chvíli četl hlášení: Počet nalezených možností: 0. Zkusil opakovat příkaz: „série bez efedrinu.“ Počet nalezených možností: 0.

„Zatraceně,“ mumlal a změnil příkaz: „efedrin navíc“.

Počet nalezených možností: 0.

„Přebytek efedrinu.“

Počet nalezených možností: 0.

Pozoroval blikající kurzor a přemýšlel. Potom vyťukal příkaz: „hledání podle data“ a zadal měsíc a dny výroby pozměněných sérií.

Nalezeny dvě možnosti.

Vyvolal si obě možnosti a zkontroloval data. Dvě formule s efedrinem pocházely ze stejného dne jako pozměněná Blaženost a balzám Krásná inteligence. Nikde nebyl hlášen chybějící efedrin.

Vytáhl si výrobní záznamy za celý týden a několikrát důkladně prošel soupis všech výrobků. U všech sérií zkontroloval datum a hodinu výroby. Zjistil, že chybějí tři data. Soubory někdo vymazal. Jonathan se odvrátil od počítače a podíval se na obrazovku bezpečnostního okruhu. Uviděl na ní Charlottu, jak mluví s Adriánem a vypadá nazlobeně.

„Klid, Charlotto,“ zamručel. „Už jsme blízko. Teď se nesmíme prozradit.“ A najednou si vzpomněl, že když je Charlotta pod tlakem, dokáže být obdivuhodně klidná. Vybavila se mu jedna vzrušující noc, kdy jim bylo patnáct a kdy spolu poprvé porušili zákon. Jonathan tenkrát vyrobil „modrou skříňku“, což bylo zařízení napodobující volací tón telefonu. S jeho pomocí mohli telefonovat zadarmo. Bylo to samozřejmě zakázané, ale o to lákavější. Vybavilo se mu, jak se kradli nocí a pak se zavřeli v telefonní budce na rohu Geary a Van Ness, kde Charlottě předvedl, jak se skříňka připojí na sluchátko. Pak vytočili číslo a telefon na druhém konci zvonil a oni do automatu nevložili ani cent! Všude byla tma, Charlotta se k němu tiskla a on prožíval velké dobrodružství.

Chytili je na skládce telefonní společnosti, kde se Jonathan přehraboval a vybíral staré brožury a letáky a kde Charlotta, třesoucí se zimou, jako věrný komplic hlídala, jestli je čistý vzduch. Nebyl, a skončili na policejní stanici. Tehdy, když čekali, až si je vyzvedne otec s babičkou, obdivoval Jonathan Charlottinu statečnost. Zachovala klid a rozvahu, i když je oba čekal přísný trest. Nejvíc se báli, že jim zakážou spolu kamarádit.

Představa, že mu vezmou Charlottu, ho děsila nejvíc. Strach z policistů a z otce byl ničím ve srovnání s obavou, že ztratí Charlottu.

27

„Ty sis zahrával s penězi našich investorů?“ křičela Charlotta.

„O zahrávání nemůže být řeč, Charlotto,“ odpověděl Adrian. „Dobrou investicí vyděláme stovky milionů.“

„Adrianě, neměl jsi právo! Panebože, cos to udělal? Může to firmu zničit a ty to dobře víš. To tak strašně toužíš po penězích? Zatraceně, ty jsi nenažranec!“

Zvedl k ní ruce. „Neboj, nic není ztracené. Nikdo zatím nechce z podniku vystoupit. Až ta aféra vyšumí…“

„Všechna ta publicita nás zničí. Prodej našeho zboží už klesá. A máme čtvrtou oběť.“

„Cože?“

„Obtelefonuj své investory a sděl jim, že jim peníze vrátíš ty osobně.“

„Jak bych to mohl udělat?“ zvolal. „Kde bych vzal tolik peněz?“

„To je mi jedno,“ odpověděla klidně. „Nesáhneš ale na prémie zaměstnanců! Slíbili jsme jim je. Kdybys na ty peníze sáhl…“

„Měj rozum,“ Charlotto.

Sjela ho zničujícím pohledem. „Udělej, co jsem ti poručila,“ řekla vztekle a rázným krokem vypochodovala z kanceláře.

Adrian nepohnutě zíral na ručně vyřezávané dveře z týkového dřeva, kterými za sebou Charlotta před chvílí práskla. Na dveře, které nenechávaly nikoho na pochybách, že za nimi sedí mocný muž. Pak vstal a šel k velkému oknu, opřel se rukama o chladné sklo a hleděl do noci.

Nikdy dřív se necítil tak starý, bezmocný a zbytečný.

Myslí si Charlotta opravdu, že peníze investoval z lakoty, že ho zajímají jenom peníze?

Položil čelo na skleněnou tabuli a zavřel oči.

Jeho pohnutky nemají nic společného s touhou zbohatnout. Nemají nic společného s penězi jako takovými. Jediné, co Adrian Barclay chce, je udělat něco samostatně, vydobýt si sám ocenění. Chce něco sám vytvořit, něco co nezdědil ani nedostal.

Krátce, suše zavzlykal. Panebože, jaké trápení! A to už si myslel, že našel konečně cestu, jak uniknout svému osudu.

Osudu syna slavného otce. Válečného hrdiny ověšeného medailemi, známého stavitele mostů, siláka, který prožil kus života v džungli. Pokud paměť sahá, slýchával Adrian: „Vy jste syn Gideona Barclaye?“ A všude se mu otevíraly dveře, všude ho zvali a ženy mu padaly kolem krku. Ne však kvůli němu, ale kvůli muži, který ho zplodil.

Projekt, do něhož se tajně pustil s penězi investorů, byl jeho vlastním dílem. Od původní myšlenky, až po konečný výsledek. Tím měla být modelová, samostatně hospodařící a soběstačná vesnice v rozvojovém světě, někde v Africe nebo v Latinské Americe. Se šťastnými a dobře živenými vesničany, kteří by bydleli v čistých domech a chodili do čistých škol, kostelů a nemocnic. Výtvor Adriana Barclaye, který se zrodil v jeho mozku, byl rozpracován a vyprojektován na jeho počítači a financován z výnosů chytře investovaného kapitálu.

Skvělý nápad, jemuž bude tleskat celý svět, a on sklidí všechnu slávu.

Adrian zvedl hlavu a uviděl ve skle odraz své tváře. A za ní uviděl někoho dalšího. Obrátil se. Ve dveřích stála Margo. Jeho krásná Margo, o kterou po tolika letech společného života stále moc stál a přál si, aby na něho byla pyšná. Nedokázal jí dát dítě, ale možná jí sláva a uznání udělá stejnou radost.

Margo pozorovala manželův obličej na pozadí temné, bouřlivé noci za oknem. Slyšela hádku mezi ním a Charlottou a dostala chuť vrhnout se na Charlottu jako tygřice a rozsápat ji na kusy. A pak složit Adriánovi k nohám její kosti.

Pro Adriana by byla schopná vraždit.

Je její zachránce. Postaral se o ni a zachránil ji před muži a před sexem. Jen on ví, co znamenají její fingované sexuální výzvy, jen on rozumí, proč s muži flirtuje a svádí je.

Je to velmi prosté. Vyzývavá žena muže obvykle odpudí. Vyjeďte po nich, vystrčte zuby a drápy a oni utečou. Jako před chvílí Valerius Knight. Nejdřív mu její zájem lichotil a on roztával, ale náhle ztuhl a začal jí ostentativně nastrkovat ruku se snubním prstenem. A Margo má pokoj, už si nemusí dělat starosti, že někdo vyjede po ní. Má pokoj od nesmyslného vábení a sexu.

Tehdy v noci, když jí bylo sedm, také pršelo. Probudila se z děsivého snu a prošla hrůzostrašně temnou chodbou kolem pokoje strýčka Gideona k Adriánovi. Zatahala ho za rukáv pyžama a řekla: „Já se bojím.“ Ještě se moc neznali, Margo byla u „strýčka“ Gideona a „tety“ Fiony teprve pár dní. Měla tu zůstat jen nějaký čas, než si pro ni maminka přijede. Ale noční můra ji pronásledovala i tady, stovky kilometrů od domova. Strašně se bála spát sama.

Kdyby spala sama, mohla by ucítit alkohol… a pak bolest.

Sedmiletý Adrian beze slova zvedl pokrývku a Margo vklouzla k němu. Spala klidně a beze snů.

Na dětská léta ve Philadelphii se Margo pamatovala jen matně. Vybavoval se jí velký dům, hezký nábytek, krásné lustry, elegantní dámy v bílých toaletách. Pak se vzpomínky rozplývaly a cítila jen alkohol a bolest. A potom na nádraží jí maminka říkala: „Honem, Margo. Neohlížej se. Ať budeš dělat cokoliv, nikdy se nedívej zpět“.

A Margo ji poslechla. Za dvaašedesát let se nikdy neohlédla zpět.

Až dnes večer.

Dnes večer se na ni valily vzpomínky, ne na noci ve Philadelphii, kdy ležela v posteli a čekala, jestli ucítí alkohol a bolest, ale na velký dům v San Francisku, kde vyrůstala. Žila v krásném domě, měla krásné šaty a lidé jí záviděli. A tak zapomněla na hnusné ruce mužů, které ji osahávaly, i na šustění dolarových bankovek, které za to inkasoval její otec.

Margo si pamatovala, že matka tehdy dávno vysvětlovala Fioně, že je zruinovala hospodářská krize. A prosila ji, aby dcera mohla nějaký čas zůstat u Barclayových. Chodila totiž s Olivií do školy a bývaly přítelkyně. Měla si pro ni po čase přijet. Ale nepřijela. Za pár měsíců zahynul otec Margo pod koly vlaku metra. Prý ztratil rovnováhu, říkali svědci. A matka ho brzy následovala. Snědla krabičku prášků na spaní a zapila je ginem. A tak Margo neopustila nikdy dům Barclayových ani Adriánovu postel.

Ani na chvíli nezapochybovala, že se za Adriana provdá. Byl jediný, kdo znal její tajemství, komu se svěřila, že ji otec prodával mužům za peníze. Adrian byl také jediný, kdo ji vídal v noci plakat a kdo věděl, že Margo se už nikdy nedokáže milovat s mužem. Přesto ji měl rád a chtěl se s ní oženit. Potřeboval ji, protože ona rozuměla jeho trápení. Ona jediná věděla, jak méněcenný se cítí v otcově stínu.

Celá létají byl dobrým manželem. Miloval ji, vážil si jí a své krátké známosti pečlivě tajil, aby ji nezranil. A ona mu byla oporou a dodávala mu sílu, aby se proti otci dokázal prosadit. Všichni obdivovali Gideona, Margo však zbožňovala Adriana.

Jak tam tak stál u okna, vypadal bezbrannější než kdykoli předtím. Margo v té chvíli zalétla ve vzpomínkách k noci před osmatřiceti lety, kdy se u nich za dveřmi vynořila z noční mlhy Charlottina babička, Dokonalá Harmonie, s dítětem v náruči. Miminko mělo krabaté růžové tvářičky a malinké ručičky zaťaté v pěsti. Margo pohled na dítě dojal a pomyslela si, že je to dar od Boha.

„Vezmu si je,“ řekla tehdy bez rozmýšlení. Ani se nezeptala, kde se vzalo nebo proč je Dokonalá Harmonie donesla tajně k nim. Bylo jí jedno, co tomu lidé řeknou. Chlapec dostal jméno Desmond po hrdinovi z jednoho zamilovaného románku.

„Slyšela jsi?“ ptal se jí teď Adrian. „Slyšela jsi Charlottu?“

Z hlasu mu zazníval strach, vypadal zase jako vystrašený chlapec, který ví, že se nemůže měřit s otcem. Margo neměla strach, nebála se nikoho, ani Charlotty ne. Věděla ale, že Adrian se bude bát, a proto mu přispěchala na pomoc. Měla chuť ho obejmout a utěšovat, že všechno dobře dopadne.

Místo toho však řekla: „Adrianě, já mám strach.“

Otevřel náruč a ona do ní vklouzla. Přitáhl ji k sobě, pevně ji stiskl a řekl hlasem, který nabýval na síle a zněl už skoro klidně: „Neboj, králíčku, všechno dobře skončí.“

28

Charlotta vběhla do muzea, zamkla za sebou a spěchala za Jonathanem. „Mám pocit, že mě někdo sledoval,“ řekla mu a začala mačkat tlačítka na televizoru bezpečnostního okruhu. Na obrazovce se v rychlém sledu střídaly záběry z různých míst.

„A kdo by tě sledoval?“

„Nevím,“ odpověděla a prohlížela si záběry bezpečnostní kamery. Nikde se nic nehýbalo a budovy vypadaly v neutichajícím dešti opuštěně.

„Slyšel jsem tvou hádku s Adriánem.“

„Nejradši bych ho uškrtila!“ řekla se slzami v očích. „A Desmond!“ Obrátila se k Jonathanovi nazlobeně. „Víš, co mi řekl? Chtěl by podnik prodat. Věřil bys tomu? Už prý dostal pár nabídek. Říká, že když podnik prodáme, dostaneme se z nesnází a ještě na tom vyděláme. Panebože! Už pár týdnů jedná za mými zády s konkurencí, s firmou Synatech! Zeptala jsem se ho přímo, jestli jim řekl o vývoji GB4204. Zapřísahá se, že ne. Já mu ale nevěřím. Ta hrozná rodina!“ Charlotta tam stála s rukama v bok a z očí jí sršely blesky, jako by Jonathan také patřil k Barclayovým. „Nemůžou mi zapomenout, že mi babička odkázala dům. Margo věřila, že jej dostane ona a Adrian. Nabídla jsem, že jim ho prodám. Za rozumnou cenu. Margo moje nabídka pobouřila. Řekla, že nebude platit za něco, co jí po právu patří. Tak jsem pověřila pana Sunga, aby našel na dům kupce a prodal ho.“

Charlotta pohlédla přes slzy, které nedokázala zastavit, na Jonathana. „Nevím, co bych udělala, kdyby se něco stalo Naomi. Asi bych si to nikdy neodpustila.“

Položil jí ruce na ramena a podíval se jí do očí. „Nemůžeš za to, Charlotto. Ty jsi oběť stejně jako Naomi.“

„Řekni mi nějakou dobrou zprávu. Že už ta hrůza brzy skončí.“

Natáhl se po papíru, který ležel na stole. „Ve třech dávkách Zlatého lotosu chybí efedrin.“

„Víš to jistě?“

„Ve výrobních záznamech je mezera. Někdo vymazal tři výrobní protokoly.“

„A jak jsi je našel?“

„Nejdřív mě překvapilo, že jsem nenašel žádný soubor, kde by v záznamech chyběl efedrin. A pak mě napadlo, že pachatel nebyl tak hloupý, aby záznamy nechal v systému. Prostě je vymazal. A opravdu to tak je.“

„A ty jsi je přesto dokázal najít?“

„Nejen to, ale dozvěděl jsem se přitom něco o našem sabotérovi,“ vysvětloval Jonathan. „Většina lidí si myslí, že když soubor vymažeš, tak zmizí a na pevném disku po něm zůstane mezera. Tak to ale není. Vymazání souboru jen dává systému signál, že dané místo je k dispozici pro nová data. A vymazaný soubor tam zůstává tak dlouho, dokud jej nepřepíšeš novými daty. Tak jsem spustil obslužný program a zjistil, že se vymazané soubory dají obnovit.“

Charlotta se zamračila. „A co jsi myslel tím, že ses dozvěděl i něco o sabotérovi?“

„Člověk, se kterým máme tu čest, není žádný počítačový expert.“

Charlotta nakoukla Jonathanovi do papíru. „Tři várky Zlatého lotosu jsou bez efedrinu. To znamená, že tři várky jiného výrobku nebo výrobků obsahují efedrin.“ Chvíli se odmlčela. „Víš, obětovala jsem kus života kvůli GB4204. Nemůžu teď všechno ztratit. Vždyť jsme koupili biotechnologické laboratoře jen proto, abychom si mohli dělat biochemické rozbory vzorků našich bylinných extraktů. Prostě jsem věděla, že někde v babiččiných přípravcích je skrytá účinná látka proti rakovině.“

Charlotta nemusela Jonathana přesvědčovat, jak moc jí na léku proti rakovině záleží. Správně tušil, že svou prací staví pomník člověku, kterého zbožňovala. Charlotta ztratila krátce po narození matku. Zabila se při nešťastném pádu ze schodů. Otec zahynul při potápění dokonce ještě před jejím narozením. A tak vyrůstala jen s babičkou ve velkém, tichém domě s tmavým nábytkem a mlčenlivým služebnictvem. Proto pro ni byl Gideon Barclay o mnoho víc než strýčkem. Měli se moc rádi.

Jonathan si vzpomněl, že po vloupání na pozemek telefonní společnosti si pro Charlottu na policejní stanici nepřišla babička, ale strýc Gideon. Smál se jejich darebnému kousku a dělal si z nich legraci. Místo trestu jim koupil něco k jídlu a se zájmem poslouchal Jonathanovy zasvěcené řeči o elektronice a telekomunikacích. Slíbil tehdy dokonce, že babičce o Charlottině zatčení nepoví, a své slovo dodržel.

Ozvala se výstraha elektronické pošty. Napiš, co plánuješ, Charlotto. Už nemáš ani osm hodin. Piš na adresu RB@zločinec.com. P. S. Jak se ti líbil ohýnek?

Jonathan okamžitě zasedl k počítači, zavřel okno s prohledáváním databáze a klikl na ikonu Netscape.

„Co to děláš?“ ptala se Charlotta.

„Pokouším se identifikovat tu adresu. Počkej…“

„RB,“ mumlal si. „Má to být žert?“

„Proč?“

„Může RB znamenat Richard Barclay?“

O chvilku později se objevila adresa Zlocince.com. „Je to internetová kavárna v západním Hollywoodu.“

„Když víme, kde je, můžeme ho nechat sbalit.“

„Možná tam je, ale asi není tak hloupý. Nejspíš má jen dálkový přístup k tamějšímu e-mailovému účtu.“ Jonathan zkopíroval ze záhlaví adresu správce elektronické pošty a napsal: Tento člověk nás zastrašuje. Můžete sdělit jeho totožnost?

„Jonathane, ta poznámka o ohýnku…“

„Buď sám nastražil výbuch u Naomi, nebo ví, kdo to udělal.“ Chvíli přemýšlel. „Charlotto?“

„Ano?“

„Pověz mi, jak umřela babička.“

„A co ti mám říct?“

„Jsi si jistá, že šlo o nehodu?“

Charlotta nestačila odpovědět, když je náhle vyrušil klapot. To agent Knight pracoval na klávesnici svého laptopu a Jonathanův přístroj přenášel údery kláves. Na monitoru se objevila první slova Knightovy zprávy.

Sledovali text na obrazovce a po chvíli Charlotta zašeptala: „Panebože!“

„Ježíši, Charlotto!“

„Nevěděla jsem o tom. Přísahám, že jsem o tom nevěděla.“

Hleděli v úžasu na plný text sdělení. Knight právě dostal informaci, že se Charlotta Leeová nepohodla s první obětí. A slečna Leeová rovněž figuruje jako spoluviník v osm let staré rozvodové při. Žádost o rozvod podala jistá dr. Laura Phillipsová, která uvedla, že slečna Leeová má poměr s jejím manželem. Dr. Phillips byl ředitelem výzkumu v Chalk Hillu.

Laura Phillipsová je druhou obětí. Ta zemřela na následky preparátu Deset tisíc yang.

29

San Francisco, Kalifornie, 1927

„Potřebujete jméno, Harmonie,“ řekl z ničeho nic pan Lee jednoho horkého odpoledne, když se skláněl nad jedním ze svých obrázků.

Nejdřív jsem se lekla, ale po chvíli jsem mu dala za pravdu. Je mi devatenáct, a podle rodného listu dokonce jedenadvacet. Je na čase, abych dostala jméno.

Podle dokladů jsem Dokonalá Harmonie. Ale nemám žádné příjmení.

„Až najdeš tátu,“ říkala mi maminka při odjezdu ze Singapuru, „přijme tě jako svou dceru. Dá ti své jméno a dostaneš nový rodný list.“

Neměla jsem ani příjmení po matce, protože ona svou rodinu zneuctila a sama se rodného jména vzdala. Zůstala jen Mei-ling. Přijela jsem si pro jméno do Ameriky, ale marně. Otec zahynul na moři a mně po něm zbyl jen prsten a dopis.

Takové důkazy by u soudu nestačily. To mi řekli všichni právníci, za kterými jsem šla, nejdřív čínští a pak američtí.

Často jsem si vyjela lanovkou nahoru na California Street a prohlížela si přes plot vilu Barclayových. Patřila otci. Teď by měla být moje. Jeden z právníků zjistil, že Richard Barclay nemá žádné pokrevní příbuzné, zůstal po něm jen adoptivní syn. Jako jediné dítě mám na dům právo. Právník mi radil, že se mám o dům soudit. Stálo by to sice hodně peněz a soud by se mohl táhnout roky, mohla bych však při vyhrát.

Já jsem ale nechtěla dům s mnoha pokoji a desítkami oken. Byla jsem spokojená ve svém bytě nad Šťastnou prádelnou, protože jsem se vrátila do bytu se šťastnou polohou na východ i západ ve třetím poschodí, kde dobře proudí chi.

Nechci víc než jméno.

Jeden právník mi řekl, že nemůžu dokázat, že Richard Barclay psal dopis mé matce, druhý tvrdil, že nedokážu, že matka prsten dostala, třetí mě varoval, že Fiona Barclayová je velmi bohatá a má velkou moc. Nad ní prý nikdy nezvítězím. A čtvrtý si nechal zaplatit a zeptal se: „Chcete dobrou radu? Vraťte se do Cíny.“

Maminčin dopis jsem neukázala ani právníkům. Nechtěla jsem porušit slib. Ale dopis byl jediným důkazem, že Richard Barclay je můj otec. Co si počít?

Uvažovala jsem, jestli nemám zajít s dopisem za Gideonem. Cítila jsem, že jemu můžu důvěřovat. Bála jsem se však svých citů. Bylo o něco snazší, když jsem se domnívala, že je můj bratr. Už jsem však věděla, že nejsme příbuzní. A myšlenka, že jsem se zamilovala, mně naháněla strach. Máme my dva vůbec nějakou naději?

Gideon se vrátil do San Franciska rok poté, co odplul a vzal s sebou i mé srdce. Celý rok jsem pilně pracovala a vylepšovala své léky. Okruh mých zákazníků se rozšiřoval. Začala jsem dokonce navštěvovat nemocné. Zejména staré lidi, kteří si nemohli dovolit platit zavedeného léčitele, nebo ty nejchudší, kteří nemohli platit vůbec. Začátky byly skromné, lidé mi zpočátku nedůvěřovali pro mé mládí. Ale po čase jsem získala v Čínské čtvrti velmi dobrou pověst. Proto jsem neměla moc času trápit se láskou, pracovala jsem celé dny a večer jsem padala únavou. Pak jsem v novinách narazila na zprávu o přistání velkého zaoceánského parníku. Uveřejnili i seznam významných pasažérů a já jsem uviděla Gideonovu fotografii z večírku na uvítanou. Psali, že do Barclayovy vily přišel i sanfranciský starosta a několik politiků a filmových hvězd. Píchlo mě u srdce.

Na fotografii byla s Gideonem Olivie. Zářivě se usmívala a vzhlížela k němu takovým způsobem, že mi bylo hned jasné, jak je má láska beznadějná.

Když mi poslal po poslíčkovi vzkaz, jestli mě smí navštívit, neodpověděla jsem mu. Pak přišel poslíček za týden podruhé, ale poslala jsem ho pryč. Potřetí přišel Gideon sám.

V té době už jsem měla pronajatou místnost v zadní části velkoobchodu pana Huanga. Nakupovala jsem od něho byliny a minerály a ty jsem zpracovávala v pronajaté místnosti spolu se čtyřmi pomocnicemi.

Naše začátky byly skromné. Každý balíček, lahvička a keramická sklenice byla ručně naplněná, označená a zabalená. Jedno děvče sedělo celý den za stolem a pečlivě ručně popisovalo etikety, čínsky i anglicky. Na etiketě jsem uváděla datum výroby a složení. Většina výrobců složení neuváděla, protože se báli prozrazení svých receptur. Já jsem je však zveřejňovala, protože někteří lidé trpí alergiemi a některé byliny by jim mohly ublížit. Já nesnáším kupříkladu durman.

Ze začátku nebyli obchodníci moc ochotní prodávat mé léky. Říkali, že mají dost přípravků od Červeného draka, že jiné nepotřebují. Tak jsem je obešla a dala každému po třech baleních Zlatého lotosu, Blaženosti a Krásné inteligence. Mohli si je prodat a peníze si nechat. Když budou spokojeni, můžou si u mě objednat další. A skutečně si objednávali dál. Začala jsem vydělávat.

Při prodeji léků sousedům nebo známým jsem říkávala: „Když vám to nepomůže, vrátím vám peníze.“ Kromě paní Po mně nikdo nic nevrátil.

Uplynul rok ode dne, kdy Kwan Yin vyslyšela mé modlitby a promluvila ke mně matčiným hlasem. Tehdy znovu vstoupil do mého života Gideon Barclay.

Stála jsem v řeznické zástěře a v chirurgickém čepci u sporáku a rozpouštěla vosk, aby měl správnou hustotu, než do něj přidám vazelínu a první bylinky, když jsem si uvědomila, že v dílně je ticho. To bylo nezvyklé, protože moje děvčata neustále švitořila. Obrátila jsem se, abych zjistila, co se děje, a ve dveřích jsem spatřila vysokého Američana s opálenou tváří a vlasy o trochu delšími, než jsem si ho pamatovala. Usmíval se na mě. Vypadal dospěleji než posledně v drugstóru. „Ahoj, Harmonie,“ oslovil mě.

Děvčata se chvilku chichotala a pak se dala znovu do práce. Pověřila jsem Judy Wongovou, aby míchala balzám, a vyšla jsem s Gideonem ven. Ani jsem si nesundala zástěru a čepec. Hovořili jsme spolu jen krátce. Přišel mi říct, že je doma jen na chvilku, že už má další zakázku v Panamě. Dostudoval, má inženýrský diplom, a může proto stavět mosty, přehrady a silnice po celém světě.

Proto tedy za mnou přišel? Aby mi řekl, že se mnou nemůže být natrvalo? Že pro nás zbudou jen krátká setkání mezi zakázkami v různých koutech světa?

Pohlédl k mé dílně a řekl: „Od našeho posledního setkání jsi udělala pokrok. Jsi šťastná, Harmonie?“

„Mám hodně práce, nenudím se.“

Přistoupil ke mně blíž, tehdy před rokem, tak blízko, že jsem uviděla zlatou skvrnu v jedné kouřově šedé duhovce. „Ptám se, jestli jsi šťastná,“ řekl něžně. Kdyby mě tehdy políbil, neměla bych sílu se bránit. Obrátila bych se zády k Čínské čtvrti i ke své práci a šla za ním až na konec světa.

Náhle se odtáhl a zrak mu potemněl. „Ty mi neodpovíš, že? Proč jsi tak moc tajemná, Harmonie? A proč na tebe pořád myslím?“

„Nesmíš na mě myslet,“ řekla jsem mu. „A proč ne?“

Protože chci jméno tvého otce. Protože usiluji o uznání jako jeho jediné dítě. Stanou se z nás soupeři. „Protože já jsem Číňanka a ty Američan.“

„Zatraceně, Harmonie, zapomeň už na toho darebáka v drugstóru.“

Jak můžu zapomenout, když se ke mně chovají hůř než k psovi jen proto, že mám jiný tvar očí?

„Chci si s tebou promluvit. Když odmítáš mluvit o osobních věcech, nazvěme to obchodním jednáním. Chtěl bych investovat nějaké peníze do tvých léků. Nemusíš pracovat v malé dílně. Můžeš si koupit továrnu a dodávat zboží po celých Státech. Chtěla bys?“

Moc bych chtěla, ale kde vzít peníze? Vtom jsem pochopila: on mi je chce dát.

Zavrtěla jsem hlavou. Peníze jsem mohla přijmout jen od bratra. Ale teď, když jsem věděla, že je cizí muž, je to vyloučeno.

Řekla jsem mu, že už se musím vrátit k masti. Nechtěl odejít, dokud mu neslíbím, že s ním půjdu příští večer na večeři. Slíbila jsem, ale nepřišla. Od té doby se neozval.

Uplynul rok, je horké odpoledne a pan Lee si nad obrázkem náhle vzpomněl, že mi chybí jméno.

Moc ráda jsem ho pozorovala při práci, protože pan Lee přenášel do svých obrázků taoistické zbožnění přírody. Každý tah štětce byl precizní, jemně se dotýkal rýžového papíru a zanechával na něm barevné otisky svých vnitřních vizí. Tygři byli jako živí a zdálo se, že každou chvíli vyskočí z papíru, a nádherné krajinky se vznášely mezi nebem a zemí. Lidé v Čínské čtvrti obdivovali jeho umění, protože ze všech místních malířů nejvěrněji zachycoval přírodu.

Toho horkého, dusného odpoledne, rok po Gideonově návštěvě, ke mně pan Lee zvedl od práce své nápadně světlé oči. Bylo neobvyklé vidět Číňana se světlýma očima. Ale všechno na panu Lee bylo zvláštní. Řekl mi, že mu ještě není třicet, vypadal však o mnoho starší. Vlasy mu ustupovaly z čela a nosil velmi silné brýle. Byl trochu nahrbený, jak léta shýbal svou vysokou postavu nad prací. Byl velmi plachý, skromný a uzavřený a mně se zdálo, že patří do dávno minulé doby, kdy učenci ukrytí před světem v klášterech rozjímali o boží podstatě.

Poslední dva roky moc nevydělával, a tak nyní bydlel pode mnou, v malém pokojíku, kde jsem také krátce bydlela. Byl sice nejlepším malířem v Čínské čtvrti, ale pracoval velmi pomalu. Nedokázal turistům zhotovit rychle na přání obrázek. A když přišli do Čínské čtvrti malíři, kteří to dovedli, ztrácel zákazníky. Prodával tak málo, že se bál, že se bude muset vrátit domů a připraví své rodině trpké zklamání. Nabízela jsem mu pomoc jako on kdysi mně, ale odmítl. Jestli v Kalifornii se svým uměním neprorazí, bude se muset vyrovnat s ponížením a vrátit se na Havaj. „Potřebujete jméno,“ řekl mírně a odložil štětec. Pochopila jsem, že nemá na mysli jméno Barclayových, protože o tak osobní záležitosti jsem s ním nemluvila. Myslel na mé léky a musela jsem mu dát za pravdu.

Měla jsem stále víc zákazníků a oni museli v obchodech žádat „tu růžovou mast od děvčete, co bydlí nad Šťastnou prádelnou.“ Bylo to nešikovné. Oč pohodlnější bylo říct: „Jednu mast od Červeného draka.“

Jak mám pojmenovat své léky? Jaký symbol zvolit? Firma Červený drak používá dvě šťastné barvy, červenou a zlatou, a samozřejmě mocný symbol draka, který pro všechny Číňany znamená štěstí.

Nikdy jsem se osobně nesetkala s majitelem firmy Červený drak, ale hodně jsem o něm slyšela. Neměl dobrou pověst a někteří obchodníci se ho dokonce báli. Zastrašoval je a vydíral, aby brali jeho zboží. Jak jinak si vysvětlit, že se léky podřadné kvality, a mnohé z nich nebezpečné, prodávaly v solidních lékárnách?

„Potřebujete nějaký symbol, Harmonie,“ řekl pan Lee. „Aby si jej lidé všimli a zapamatovali si vaše přípravky.“ Ale jaký? ptala jsem se. A jak můžu soupeřit s drakem?

* * *

Vila na kopci byla vybavena těžkým, viktoriánským nábytkem, a když jsem seděla obklopená rostlinami v květináčích, jemně tikajícími hodinami a vdechovala vůni citrónového oleje, jímž bylo napuštěno dřevo, přemýšlela jsem, co by se stalo, kdyby otec nezemřel. Přivezl by si nás dvě s matkou sem? Bydlely bychom v tomto domě?

Přišla jsem navštívit Fionu Barclayovou. Chtěla jsem ji požádat o otcovo jméno.

Když vstoupila do pokoje, uctivě jsem se zvedla. Ještě nikdy jsem nebyla v americkém domě a nehovořila s Američankou. Řekla: „Slyšela jsem, že si přejete…“ Pak se zarazila a zírala na mě.

Neznala jsem představy Američanů o kráse, ale Fiona Barclayová se mi zdála hezká. Byla nalíčená a měla účes, který jsem viděla v módních časopisech. Na sobě měla hedvábné šaty elegantního střihu. A nesla se důstojně, jak se slušelo na majitelku tak nádherného domu. Hádala jsem jí něco přes čtyřicet, ale všimla jsem si, že se zadýchává, když mluví. Podobně mluví stará paní Po, tchyně mé bytné, když celý den kouří dýmku.

„Vy jste děvče, co má manželův prsten?“ zeptala se a stále na mě upřeně hleděla. „Klaním se vám, první manželko.“

„Nejsem žádná první manželka. Jsem jediná manželka a prsten patří mně.“

„Promiňte, ale prsten je jediné, co mi po otci zbylo.“

Nenabídla mi, abych se posadila, nepozvala mě na čaj. Možná mají Američané jiné zvyky. „Po otci?“ opakovala po mně.

V té chvíli vstoupila do pokoje Olivie. Hned jsem ji poznala. Zblízka byla ještě hezčí než na fotografii a zlaté vlasy jí zářily jako filmové hvězdě. Tehdy v drugstóru Gideon říkal, že je jí sedmnáct. Teď má tedy devatenáct a je stejně stará jako já. Usmála se a zeptala se, jestli si dám trochu čaje.

Paní Barclayová ji však přerušila. „Žádný čaj, Olivie. Ta osoba se tu dlouho nezdrží.“ Upřela na mě své chladné oči. „Tvrdíte, že Richard Barclay je váš otec. Můžete to dokázat? Máte třeba oddací list rodičů?“

Měla jsem jen padělek, abych se dostala do Spojených států. Zněl na jméno Richard Smith. Ten jsem jí ukázat nemohla.

„Nebo rodný list?“

I ten byl falšovaný.

„Mladá dámo, nevím, co sledujete, a je mi to fuk. Ale prsten je můj a chci jej zpět.“

„Já nic nechci, jen…“

„Tak copak chcete? Část dědictví? Peníze? Chcete snad u nás bydlet?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nic z toho nechci.“

„Něco však jistě chcete.“

„Chci otcovo jméno.“

Zírala na mě a Olivie nás zmateně pozorovala. „To nemůžete myslet vážně.“

„Patří mi. A vy jediná mi ho můžete podle zákona dát.“

Chvíli na mě mlčky hleděla, z ulice k nám doléhalo zvonění kabinek lanovky a z dáli se nesly zvuky mlhových sirén, varujících, že se na záliv snáší mlha. „Vůbec jsem s vámi neměla ztrácet čas,“ řekla nakonec paní Barclayová. „Přiznám se však, že jsem zvědavá, jakou nestydatou historku jste si vymyslela. Jak podle vás můj muž poznal vaši matku?“

Vyprávěla jsem, jak Richarda přepadli a zbili a jak ho maminka léčila. Řekla jsem jí o vážných zraněních i o následné amnesii. Neřekla jsem jí, že se všechno dělo tajně v pokojíku nad obchodem paní Wah. Také jsem jí neprozradila, že nebyli manželé, když se poprvé milovali.

„On trpěl amnesii? Jak jste pak zjistili jeho totožnost?“

Vysvětlila jsem jí, jak to bylo s prstenem a jak zlatník oslovil mladého muže „pane Barclayi“. Zamlčela jsem, že mě Gideon pozval na zmrzlinu. Zdálo se, že dodržel slovo a matce tvrdil, že mě nenašel. „A i když otec ztratil paměť, začaly se mu vracet některé vzpomínky. Mluvil s maminkou o San Francisku…“

Fiona zvedla ruku. „To stačí. Co jste mi řekla, vůbec nic nedokazuje.“

Já jsem ale měla důkaz: dopis Richarda Barclaye mé matce. Paní Barclayová jistě pozná jeho rukopis a podpis. Sáhla jsem pro něj do kabelky a v té chvíli paní Barclayová řekla: „Je to pro mě velmi bolestné. Vůbec jsem s vámi neměla mluvit.“

S obtížemi se nadechla. „Vraťte mi manželův prsten a já nezavolám policii.“

„Ale já vám chci ukázat důkaz,“ řekla jsem a podávala jsem jí dopis. Bude stačit, když přečte jen kousek, a uvěří, že jsem dcera Richarda Barclaye.

„Váš důkaz mě nezajímá,“ řekla a těžce dýchala.

„Fiono,“ ozvala se Olivie starostlivě.

Paní Barclayová mávla rukou. Položila si dlaň na hruď a řekla přiškrceným hlasem: „Nemusím se vám zpovídat. Ale možná byste měla vědět, že Richard Barclay byl můj manžel a že jsme se měli rádi. Miloval mě a žil jen pro mě. A vy si dovolíte přijít se svými nechutnými historkami…“ Začala sípat.

Olivie běžela k ní.

„Prsten,“ zašeptala paní Barclayová. „Chci ho…“

Olivie vyběhla do haly a volala: „Zavolejte doktora Hafnera! Paní Barclayová má záchvat! Honem!“

Pak se vrátila k Fioně, uvolnila jí límeček a rozepnula knoflíky. Paní Barclayová těžce lapala po dechu, odstrčila ji a roztáhla ústa a snažila se nabrat do plic vzduch.

„Proboha, Fiono,“ naříkala Olivie.

Strčila jsem dopis zpět do kabelky a odložila ji na naleštěný stůl. Vytáhla jsem lahvičku Zlatého lotosu, kterou jsem stále nosila s sebou jako první pomoc. Podala jsem ji Olivii. „Dejte jí napít.“

„Copak nevidíte, že nemůže dýchat? Vždyť se dusí!“

Přistoupila jsem k Fioně, objala ji kolem ramen a vtiskal jí lahvičku k ústům. „Nebraňte se. Máte v plicích dostatek vzduchu. Lokněte si a polkněte. Křeč hned povolí.“

Po prvním doušku se Fiona rozkašlala a sípala ještě víc. Já jsem se však nevzdávala. „Zkuste to polknout,“ řekla jsem jí a snažila jsem se jí nalít do úst další léčivý doušek, ale stekl jí jen po bradě.

„Co to děláte?“ křičela na mě Olivie.

Oči paní Barclayové se roztáhly hrůzou. Začaly jí modrat rty. Chytila jsem ji pevně za ramena a strčila jí lahvičku znovu do úst. Rozkašlala se a všechno vyplivla.

„Vždyť ji udusíte!“ křičela Olivie a snažila se mě od ní odtáhnout.

Do pokoje vběhli další lidé. Kdosi řekl: „Otevřete okno, ať je tu víc vzduchu,“ někdo jiný: „Doktor Hafner už jede.“

Nevšímala jsem si jich a bojovala jsem s Fionou ve snaze dostat do ní trochu Zlatého lotosu. Nedělala jsem to kvůli ní, neměla jsem ji ráda. Myslela jsem na Gideona.

Čtvrtý pokus byl úspěšný. Fiona víno polkla. Přestala kašlat a za chvilku ustoupilo i sípání. Začala pravidelně dýchat a klesla mi do náruče. Spustila jsem ji do měkkého křesla a odstoupila. Vysoký muž v zahradnickém obleku ji zvedl a odnášel z pokoje.

Za pár minut jsem ve velkém pokoji osaměla. Nikdo mi neřekl ani slovo. Nikdo na mě ani nepohlédl.

* * *

Zůstala jsem sedět v tichém salonu, vytáhla jsem dopis od otce a četla jej znovu jako tolikrát předtím. Některé části jsem už znala nazpaměť:

Nerad tě opouštím, má drahá Mei-ling. Ale dřív než se budu moct s tebou oženit, musím doma něco vyřídit. A musím to udělat sám. Žiju v manželství bez lásky, má drahá. Oženil jsem se s Fionou ze soucitu. Opustil ji totiž jeden lump. Ale už s ní nechci dál žít. Pověřím právníky, aby připravili vyrovnání, které ji zabezpečí. Pak se k tobě vrátím, má lásko, a už nás nic nerozdělí.

Opatrně jsem dopis složila a vložila jej zpět do kabelky. Zahleděla jsem se na strop a uvažovala jsem, co se děje nahoře.

„Richard Barclay byl můj manžel. Měli jsme se rádi.“

Dopis dosvědčoval, že mám právo na prsten i na jméno Barclayových. Kdybych jej však ukázala Fioně, zničila bych jí vzpomínku na Richarda a na lásku, v niž nepochybně věřila.

Když před ní dopis zatajím, nebudu mít žádný právní nárok na prsten a ona mě může nechat zatknout. Jak se rozhodnout?

Do salonu vešla Olivie. „Fiona si přeje s vámi mluvit. Pojďte prosím za mnou.“

Pod schodištěm se ke mně Olivie obrátila se slovy: „Co jste udělala, bylo velice statečné a velkorysé. Zvlášť potom, jak se k vám chovala. Nevím, co spolu máte ani v jakém jste vztahu, ale chovala se k vám hrubě. Děkuji, že jste jí pomohla.“

Když jsem stoupala za Fionou po širokém schodišti, teprve jsem si v plném rozsahu uvědomila, jak velký je dům a kolik je tu bohatství a vzpomínek na slavnou minulost. Po stěnách visely portréty předků v dobovém oblečení a každá generace slavného rodu po sobě zanechala nějakou vzpomínku. Nějak podobně musel vypadat dům maminčiny rodiny v Singapuru, tak si jej pamatuju z jejího vyprávění. Fiona Barclayová má všechno, a já nemám nic.

Rozhodla jsem se. Dám jí dopis a budu žádat jméno.

Když jsem vstoupila do ložnice a rozhlédla jsem se, uviděla jsem všude po stěnách obrázky, fotografie a novinové výstřižky. Na všech byl Richard Barclay. Ložnice byla svatyní, kde Fiona uchovávala cenné relikvie jako vzpomínku na svou lásku. A pak jsem si všimla jiných obrázků – bylo na nich miminko, batole, chlapeček v šortkách, chlapec v tenisovém úboru a mladý muž v obleku – její syn a můj milovaný Gideon.

Vzpomněla jsem si, že mi Gideon napsal, že si otec vzal Fionu jako vdovu. V dopise matce ale Richard píše, že mu bylo Fiony líto, protože ji opustil jeden lump.

Gideon o tom neví! Fiona pro syna nejspíš vymyslela nějakou historku, třeba že otec zahynul jako válečný hrdina. Jednala asi stejně jako Mei-ling, když nechala napovídat svému otci, že se utopila při pokusu o záchranu tonoucího dítěte.

Jak jsem byla zaslepená a sobecká! Vůbec jsem nepomyslela na Gideona, jak by ho dopis mohl zranit.

Fiona oblečená v hedvábí a v krajkách ležela v posteli s nebesy. Hlavu měla podloženou nadýchanými bělostnými polštáři. „Dýchá se mi tak dobře, jak už se mi dlouho nedýchalo,“ řekla. „Olivie říká, že jste mi dala jakýsi svůj lék.“

Podala jsem jí lahvičku Zlatého lotosu. Prohlédla si etiketu. „Nechám si nejdřív udělat rozbor u svého lékárníka. Možná mi něco takového namíchá.“ Odložila lahvičku. „Dáte mi teď prosím manželův prsten?“

Pohlédla jsem na nataženou ruku. Proběhlo mi hlavou, proč jsem sem přišla, a zvážila jsem, co mám v kabelce. Podívala jsem se nejdřív na Gideonovu matku a pak na fotografii ve stříbrném rámečku vedle její postele. Byl na ní Gideon jako malý chlapec.

Stáhla jsem si řetízek z krku a poprvé od odjezdu ze Singapuru jsem sejmula prsten.

Fiona jej stiskla v ruce, zavřela oči a položila si zaťatou pěst na hruď. Cítila jsem, že v tom okamžiku v duchu objímá svého Richarda.

Po chvíli otevřela oči. Zářily radostí. „Jsem unavená. Olivie vás vyprovodí.“

„Jsem dcera Richarda Barclaye,“ řekla jsem mírně. Moc jsem si přála, aby řekla „ano“. Nic víc jsem po ní nechtěla, jen aby před Olivií přisvědčila.

Fiona zakroutila hlavou. „Nejste manželova dcera.“ Zavolala sluhu, aby jí přinesl oběd, požádala Olivii, aby jí natřepala polštáře, rozhrnula závěsy a přinesla časopis. Sluha byl čínský chlapec, kterého jsem si všimla venku. Podal podnos s obědem Olivii a ta jej položila Fioně na klín. Já jsem pořád ještě stála na místě jako solný sloup. Co jsem čekala? Těžko říct.

Fiona se dala do oběda a stěžovala si, že je polévka málo slaná. „Paní Barclayová,“ ozvala jsem se. „Když jste mě ráno v salonu uviděla, zarazila jste se a upřeně jste se na mě dívala. Proč? Připomněla jsem vám manžela?“

Aniž zvedla oči od talíře, odpověděla: „Když mi služka řekla, že mám návštěvu, nečekala jsem Číňanku. Děkuji vám za prsten. Teď můžete jít.“

Čekala jsem dál, až ke mně přišla Olivie a řekla mi soucitně: „Pojďte, vyprovodím vás.“

Nenechala jsem se ponížit. Řekla jsem Fioně se vší důstojností: „Bylo mi ctí se s vámi seznámit, první manželko.“

Sestupovala jsem po schodišti dolů s bolestí a zklamáním. Když jsem došla ke dveřím ven, kdosi na mě šeptem zavolal. Za závěsem stál čínský chlapec a kýval na mě. Přistoupila jsem k němu.

„To být OK,“ řekl lámanou angličtinou a zubil se na mě, „OK.“

„Co je OK?“

„Paní být na tebe zlá. Ale to OK.“ Roztáhl v úsměvu ústa od ucha k uchu. „Já jí načurat do polívky.“

* * *

Po příchodu domů jsem zjistila, že tam na mě čeká pan Lee. „Něco jsem vám přinesl, Harmonie,“ řekl a stydlivě mi podával kousek papíru. Byla to nejkrásnější miniatura, jakou jsem kdy viděla. Byla na ní smuteční vrba, jejíž odraz se zrcadlil na hladině jezírka. Do větví a listů byla umně vetkána čínská a anglická písmena, tvořící nápis: „Čínské léky Dokonalé Harmonie.“

„Uvažoval jsem o vhodném symbolu,“ řekl skromně. „Červený drak je moc agresivní, je příliš yang. Vaše léky jsou jemné, víc yin. A tak mě napadl tenhle motiv. Můžeme jej dát na všechny vaše léky.“

„A dá se to rozmnožit, pane Lee?“ I když jsme se znali už dva roky, stále jsem ho oslovovala příjmením.

„Vím o jednom člověku, který je rozmnoží. A můžu vám nakreslit další obrázky – na čaje a na tabletky.“ Uvědomila jsem si, že má stejnou představu jako já: vidí celou řadu mých léků vystavených na policích a označených hezkými etiketami v modré a stříbrné barvě, aby je zákazníci hned poznali.

Usmál se a řekl: „Tak už máte jméno.“

Když uviděl mé slzy, myslel si, že pláču radostí.

30

Palm Springs, Kalifornie, 11 hodin večer

Jonathan měl špatnou zprávu a přemýšlel, jak ji Charlottě šetrně sdělit.

Šel ke dveřím vedoucím do muzea a uviděl ji, jak stojí před vitrínou s krabičkami a lahvičkami polepenými modro-stříbrnými etiketami. Na cedulce pod sklem stálo: Výrobky Harmonie, cca 1927. Když si Charlotta přečetla Knightovu zprávu o svém spojení s druhou obětí, vrátila se do muzea a zoufale se snažila najít nějakou stopu, která by vedla ke strůjci toho všeho. Předtím řekla Jonathanovi: „Přísahám, že jsem s dr. Phillipsem nic neměla. Všechno byla lež. Manželství Phillipsových se rozpadlo při událostech v Chalk Hillu. Protože mě Laura Phillipsová podezírala, že jsem si ke svým zločinným cílům vybrala její laboratoř, dospěla nějakým zvláštním způsobem k závěru, že jí taky svádím muže. Oba jsme obvinění popřeli, a ona nakonec žalobu stáhla. Důvod, proč jsem si hned neuvědomila, o koho jde, je prostý. Phillipsovi se stejně později rozvedli a ona se znovu vdala. Neznala jsem její nové jméno. Z laboratoře odešla už před pěti lety.“

Jonathan nikdy nezapomene na šok, který zažil, když jednoho sychravého večera před osmi lety zapnul televizi a zachytil obrazovou zprávu americké tiskové agentury, přinášející svědectví o masakru zvířat v jednom výzkumném zařízení v severní Kalifornii. Nejdřív Charlottu vůbec nepoznal, tak měla obličej zkroucený vztekem a bolestí. V ruce držela kámen a mlátila po hlavě bezbranného německého ovčáka. Teprve když komentátor vyslovil její jméno, uvědomil si, že žena v záběru je jeho Charlotta. Celá od krve klečela na kolenou a říkala: „Pokud je toto jediný způsob, aby nás někdo slyšel, pak nemáme jinou cestu.“

Stejně jako teď i tehdy si přál, aby ji mohl obejmout a utěšit, protože na rozdíl od ostatních věděl, proč něco tak hrozného udělala. Dělí je však neviditelná bariéra. Pokaždé, když se ji pokoušel překonat, mu postavila do cesty zeď.

Musí však přiznat, že i on se obehnal pomyslnou zdí. Když se vraceli od Naomi, zastavili na červené. V tichu se Charlotta znenadání zeptala: „Co se stalo v Amsterodamu?“ Ptala se na partu hackerů známou jako Amsterodamská osmička, kvůli které rezignoval na své místo v Národním bezpečnostním úřadu. Neodpověděl jí a ona už se podruhé nezeptala. „Charlotto,“ řekl nyní, „Knightovi lidé jsou už tady.“ Pohlédla na něho beze stopy překvapení a šla za ním do kanceláře. Na obrazovce byl záběr parkoviště, kde právě ze dvou aut a z jedné dodávky vyskakovali do deště nějací lidé.

„Jako první obsadí server. Musíme je nějak zdržet.“ Šel k počítači a vyvolal adresář souborů. „Kopíruji databázi, potřebuju ale ještě trochu času.“

Krátce na sebe pohlédli. Oběma bylo jasné, o čem mluví. Charlotta bude muset Knighta a jeho muže nějak zdržet. A to znamená, že se vystaví riziku výslechu ohledně dvou obětí, o kterých tvrdila, že je nezná. „Kolik času potřebuješ?“ zeptala se. „Devět gigabytů. Musím natahovat adresář po adresáři. Potřebuju aspoň třicet minut. Vlož si do ucha vysílačku a čekej, až ti dám pokyn. Teprve pak je pusť k serveru.“

Znovu pohlédla na záběr bezpečnostní kamery. Federální agenti se hnali k hlavní budově. Zdálo se, že mají naspěch. „Něco si vymyslím.“ Rozhlížela se kolem a hrabala se v kapsách. „Nemůžu najít zástrčku do ucha. Asi mi někde upadla.“

„Náhradní nemám. Máš aspoň pager?“

Zastrčila si pager za opasek sukně a řekla Jonathanovi číslo. „Nastavila jsem jej na chvění. Jakmile budeš hotov, ozvi se.“

„Ano, ale musíš počkat, dokud se ti neozvu. Jestli se dostanou do systému dřív, tak mě najdou. Obviní mě z pozměňování důkazů a zatknou mě. Charlotto,“ dodal, „nemůžu si dovolit nechat se zatknout. Nesmím riskovat obvinění, které má něco společného s počítači.“

„Chápu. Neboj se. Nenechám tě chytit.“

Usmál se. „A pozor na Knighta. Snaž se mu vyhnout. Má dost důvodů, aby tě zadržel a vyslýchal.“

„Knighta zvládnu.“

„Ale především je nepouštěj k serveru.“

31

Charlotta vystupovala z výtahu a slyšela jednoho federálního agenta, jak říká: „Nejdřív musíme převzít server. To je nejdůležitější.“

„Promiňte,“ ozvala se. „Kdo jste?“

Agent vytáhl průkaz a řekl: „Máme písemný příkaz k prohlídce.“

„O tom nepochybuji.“ Rozhlédla se po recepci, ale kromě skupiny, která právě přijela, tu nikdo nebyl. Dveře do prázdných kanceláří byly otevřené. Uvažovala, zda už Barclayovi odjeli domů. „Ráda bych váš příkaz viděla,“ řekla a natáhla ruku.

Agent zalovil v náprsní kapse saka a vytáhl papíry. Charlotta přitom zahlédla pouzdro s pistolí. „Nejdřív převezmeme vaši síť, madam,“ řekl jí.

„Myslím, že mám právo si nejdřív přečíst příkaz.“

„Zajisté, madam.“ Obrátil se k ostatním a začal jim udělovat pokyny, jak mají postupovat. Nejdřív zjistí, jestli v některé kanceláři ještě někdo zůstal. Každou součást vybavení kanceláře vyfotografují a opatří štítkem. Žádný z přístrojů v chodu nebudou vypínat sami, ale počkají na technika.

Když viděla, jak se agenti rychle rozcházejí a míří do kanceláří, nechala čtení, odložila příkaz na pult v recepci a rozběhla se za nimi. Cestou nakukovala do kanceláří a vymýšlela, jak je zdržet.

Před místností s kopírkou narazila na Knighta. Ukazoval šéfovi týmu mapku závodu a vysvětloval umístění různých provozů a oddělení. Zarazila se. Má se vrátit, aby se vyhnula jeho otázkám?

„Ale, slečna Leeová. Zase jste se zjevila ve správnou chvíli.“

Nejlepší obranou bude útok, řekla si. „Znám svá práva, pane Knighte,“ řekla a šla k němu. „Před vstupem do závodu mají vaši muži povinnost legitimovat se a sdělit účel své návštěvy.“

„Samozřejmě s výjimkou případů, kdy by ohlášení mohlo vést ke zničení důkazů,“ odpověděl s úsměvem.

„Ale prosím vás. Vidíte tu někoho, kdo sedí u počítače a zuřivě maže soubory?“

„Právě tomu mají mí spolupracovnicí zabránit.“

Pohled jí padl na mapku v Knightových rukách. Byly na ní zakresleny všechny počítačové terminály v podniku. Valerius Knight rozhodně nezahálel. Všimla si však, že muzeum na mapce chybí. „Chcete zabrat všechny počítače?“ zeptala se.

„Ano, celý systém do poslední diskety. Začneme serverem. A mimochodem, budete nám muset odemknout.“

Zamyšleně si poklepávala ukazovákem na bradu. „Trvám na tom, aby vaši muži sepsali přesný inventární seznam všeho, co převezmou.“

„Samozřejmě. To je zcela standardní postup.“

„A chci také, aby u toho byl můj správce systému.“

„Mluvil jsem s ním. Bohužel bydlí na druhé straně kaňonu a silnice je pod vodou. Takže, pustíte nás k serveru?“

Harmonie má podobně jako ostatní farmaceutické firmy ve své databázi tajné výrobní receptury. Proto ochranný systém serveru, umístěného v klimatizované místnosti, zajišťuje maximální bezpečnost. Charlotta vedla Knighta chodbou a horečně přemýšlela, jak ho zdržet. Vysvětlila mu, že ochranný systém neumožňuje přístup k serveru jedné osobě, dveře musí otevřít dva lidé. Bývá to ona a správce sítě.

„Určitě najdeme kromě vás někoho, kdo má klíčovou kartu.“

„Nevím. Zdá se, že všichni odešli.“

„Mimochodem, slečno Leeová, až budete mít chvilku, rád bych si s vámi popovídal znovu o třech obětech.“

Ihned byla ve střehu. „Myslela jsem, že už jsme to probrali.“

Provrtával ji pohledem. „Mám nějaké nové informace a rád bych je s vámi prodiskutoval. Říkala jste, že neznáte žádnou z nich. Až vám povím, co jsem se dozvěděl, možná si vzpomenete.“

„Co se tu k čertu děje?“ rozčiloval se Adrian a vyběhl z kanceláře. „Přihnal se ke mně nějakej darebák a zakázal mi používat počítač. A teď ho ten čubčí syn filmuje!“

Vtom se objevila Margo. „Co to vlastně hledáte v našich počítačích?“

„Digitální otisky prstů, paní Barclayová. Jsem přesvědčený, že výrobky pozměnil někdo tady, v Harmonii. A věřím, že zjistíme, kdo to byl, když prohledáme vaše soubory.“

„Myslíte, že jde o sabotáž? Že to mohl udělat nějaký nespokojený zaměstnanec?“

„Motivem může být cokoliv.“ Usmál se. „Třeba se někdo ve firmě pokoušel zakrýt zpronevěru.“

„Chcete tím naznačit, že nás podezíráte?“ zeptala se Margo a hleděla mu přímo do očí.

„V této fázi, madam, podezírám každého.“

„My jsme Barclayovi,“ řekla odměřeně. „My nejsme zločinci, nekrademe a nepodvádíme.“

„Promiňte, madam, ale to říkají všichni.“

Margo nechala jeho poznámku bez odpovědi a obrátila se k Charlottě: „Domluvila jsem tiskovou konferenci na devět hodin. Přijedou místní stanice a CNN.“

Knight se podíval na Charlottu. „Smím vědět, o čem budete na tiskovce mluvit?“

„Pokusím se zachránit dobré jméno firmy,“ řekla a nadzvedla manžetu své bílé halenky. Při pohledu na hodinky jí zatrnulo. Uběhlo teprve pět minut. Jak je má zdržet dalších pětadvacet?

„Pane Knighte, procházela jsem záznamy a věřím, že najdu viníka, když mi dáte ještě chvilku času.“

Zvedl obočí. „Ale, ale? A kdepak jste pracovala? Pokud vím, v kanceláři jste nebyla.“

„Jsme velká firma, pane Knighte. Máme počítače všude.“

Upřeně se na ni díval a pokyvoval hlavou. „O tom nepochybuji.“ Ještě chvíli se na ni díval a pak řekl: „Pusťte nás k serveru, prosím.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ ptal se netrpělivě Adrian a nevraživě sledoval otevřenými dveřmi své kanceláře agenta, jak dřepí pod stolem a označuje štítky přívodní šňůry a kabely. „Potřebuju se dostat ke svým souborům.“

„Převezeme váš počítačový systém na expertizu do laboratoří FBI, do oddělení počítačové kriminality. Od této chvíle už nemá žádný z vás přístup k souborům,“ vysvětloval Knight trpělivě.

„To nemůžete udělat!“ vybuchl Adrian.

Knight si unaveně založil ruce v bok. „Tak, kdo další má klíčovou kartu k serveru?“

„Já nevím, kde ji mám,“ řekla Margo a dívala se na agenta, který právě vcházel k ní do kanceláře. Zvuky z kanceláří byly svědectvím, že počítačový systém se rychle demontuje. Za chvilku jej vypnou a všechno odvezou pryč. Charlotta sáhla na pager ukrytý pod sakem a modlila se, aby se jí podařilo Knighta zadržet. Zbývá ještě dvacet minut.

„Nikdy jsem to nepotřebovala odemykat,“ pokračovala Margo pohrdavým tónem a ukazovala na místnost, kde stál server. Charlottu napadlo, že Margo vlastně nikdy neměla vztah k počítačům. Používala výlučně e-mail. Věděla by, že vymazané soubory zůstávají na pevném disku?

„Přinesu svou kartu,“ řekla Charlotta. „Myslím, že Desmond má další. Nevím, jestli už neodešel. Pokusím se ho najít.“ Odběhla a ještě se rychle ohlédla. Viděla, že Adrian si stoupl do rohu a zase telefonuje. Margo stála velmi blízko Knighta a vypadalo to, že se smějí nějakému vtipu. Federální agenti pilně pracovali, lepili štítky, fotografovali, balili přístroje do plastových obalů a ukládali diskety do ochranných pouzder. Kde můžou být v tomto mumraji Desmond a pan Sung?

Když přicházela ke své kanceláři, viděla, že jsou dveře dokořán. Věděla jistě, že při odchodu zamkla. Že by se tam dostal federální agent? Kancelář však byla prázdná a počítač zapnutý. Když se blížila ke stolu, uviděla na obrazovce novou zprávu. Také ucítila v kanceláři jakousi vůni. Byla ji povědomá, ale nedokázala ji identifikovat.

Jsi chytré děvče, Charlotto, četla v e-mailu. Neřekla jsi o mně federálům. Můžou prohledávat systém, jak chtějí. Nikdy mě nenajdou. Máš už jen sedm hodin.

Žádná zmínka o tiskové konferenci. A přitom ji žádal, aby mu napsala, na kdy se plánuje. Neodpověděla, protože termín ještě neznala. A on se na něj už neptá. Proč?

Že by o něm už věděl?

Také ví o agentech ÚPL. Jak se o nich dověděl? Ale neobjevil Jonathana!

Stěží ovládala vztek. Pohlédla na obrazovku a zašeptala: „Přísahám, že budeš pykat za to, cos provedl Naomi.“

Odemkla zásuvku psacího stolu, vytáhla klíčovou kartu a vsunula si ji do kapsy. Podívala se na hodinky. Ještě patnáct minut. Chvíli uvažovala o možnosti zalhat Knightovi, že nenašla kartu. Došla k závěru, že by jí neuvěřil. Vyzkouší jinou zdržovací taktiku: bude předstírat ochotu spolupracovat.

Když odcházela z kanceláře, náhle poznala vůni, která se vznášela ve vzduchu. Je to parfém Tuscany od Estée Lauder.

Oblíbená značka Margo.

Než se vrátila ke Knightovi a ostatním, vklouzla ještě do klubovny zaměstnanců a šla k lednici. Byla ověšená papírky se vzkazy připíchnutými magnety. Vybrala si největší magnet a přejela jím přes kartu. Vrátila magnet na místo a vyběhla ven.

K ostatním se už přidal i pan Sung. Měl na sobě stejný šedý oblek jako ráno při příchodu do kanceláře. Na rozdíl od agenta Knighta, který už odložil sako a povolil si vázanku, byl pečlivě upravený a svěží, jako by den právě začínal.

Charlotta zaslechla, jak říká Knightovi: „Moc by nám pomohlo, kdybyste nám nechali systém v chodu. Musíme projet modelové receptury a zpracovat výplatu prémií pro zaměstnance. Nemohli by vaši odborníci prohlédnout síť tady?“

Knight kázal jako farář z kazatelny. „Podle protokolu, pane Sungu, musíme systém odvézt a nechat jej prohlédnout v laboratořích FBI. Tak zajistíme, že do něj v průběhu vyšetřování nikdo nepovolaný nevstoupí. Jako právník, pane, určitě pochopíte, že musíme pečlivě chránit důkazy. Kdybychom systém prohlíželi na místě, mohl by toho někdo zneužít a třeba vymazat nebo pozměnit některé soubory.“

„Do háje, co za důkaz je zatracenej počítač?“ vybuchl znovu Adrian.

„Je to nejen důkaz, pane Barclayi,“ odpověděl Knight klidně. „Jsem přesvědčen, že receptury někdo změnil tady, v počítačovém systému. Proto může být váš počítač i nástrojem zločinu. Představte si jej třeba jako kouřící pistoli,“ řekl a roztáhl ústa do širokého úsměvu. Obrátil se k Charlottě. „Přinesla jste klíčovou kartu? Pan Sung nabídl svou.“

Charlotta vytáhla kartu a zaváhala. Jestli trik s magnetem nevyjde, chytí Jonathana při práci.

Pan Sung šel první a vložil svou kartu do kovového zářezu vsazeného do dveřní zárubně. Digitální displej potvrdil číselný kód a hlásil: Vložte prosím druhou kartu.

Charlottě se zrychlil tep a přistoupila k otvoru. Co se stane s Jonathanem, když ho chytí?

Riskuje svou kariéru, jen aby zachránil mou firmu.

Karta jí vyklouzla z ruky a snesla se na koberec.

„Promiňte,“ zamumlala a sehnula se pro ni.

Dělej, Jonathane, ozvi se!

Se zatajeným dechem vsunula kartu do otvoru. Když se nic nedělo, konstatoval agent Knight suše: „Asi jste ji vsunula obráceně.“

Obrátila kartu a zkusila to znovu. Na displeji se objevila slova: Karta neplatná. Vložte prosím druhou kartu. „Dovolíte,“ řekl Knight a natáhl ruku.

Vsunul kartu několikrát do otvoru, ale stále nic.

„Nikdy dřív se mi to nestalo,“ prohlásila Charlotta klidně a hleděla Knightovi do očí. „Myslíte, že mohl někdo něco provést se zámkem?“

Pohlédla na nástěnné hodiny. Zbývá ještě deset minut. „Nebojte se,“ řekl jí Knight. „Jsme na podobné případy vybaveni. Randalle?“ zavolal. „Budeme potřebovat pájecí lampu.“ Jeho úsměv se změnil v úšklebek. „Zabere nám to hodinu, ale dovnitř se dostaneme. Tím si můžete být jista.“ Charlotta pocítila úlevu. Hodina bohatě stačí. „Proboha. Nemám ráda násilí. Počkejte,“ řekla Margo a odešla do kanceláře. Za chvíli se vrátila s kartou. „Tady máte. Nevím, jestli funguje. Nikdy jsem ji nepotřebovala.“

Než mohla Charlotta cokoli udělat, Knight strčil kartu do otvoru a rozsvítilo se zelené světlo. Dveře se otevřely. Podívala se na hodinky. Jonathan potřebuje ještě osm minut. „Pane Knighte, nemohli byste počkat do rána?“ zeptala se. „Za pár minut přijdou účetní na směnu. Mají připravit výplatu prémií.“

„Slečno Leeová, vyšetřujeme tři vraždy. Možná k nim přibude čtvrtá. Nesmíme ztrácet čas. Je pravděpodobné, že jsou v nebezpečí další lidé. Myslím, že výplata den nebo dva počká, ne?“ Otočil se a zavolal: „Kde je O’Banyon? Řekněte mu, že jsme se dostali k serveru.“

Charlotta si přála, aby byl O’Banyon někde hodně daleko, a zatímco čekali, dívala se na Margo, Adriana a pana Sunga a uvažovala, zda může být některý z nich pachatelem. Dokázal by Adrian narafičit výbuch plynu? A byl by opravdu schopen na ni připravit v garáži atentát? Měla Margo dostatečné technické znalosti, aby dovedla nafilmovat falešnou vraždu její hospodyně? A jaký motiv by měli? Byli by schopni zpronevěry, jak naznačoval Knight, ale dokázali by vraždit?

„Náš přítel ví o počítačích dost, aby dokázal změnit výrobní formuli,“ řekl Jonathan, „ale neví, že smazáním soubor nezničí.“

Všichni tři věděli něco o počítačích, ale ne moc. Pan Sung pracuje s textovým procesorem a vyhledává si právnické informace na internetu. Adrian pomocí počítače sleduje burzu a čte si Wall Street Journal, Margo počítač téměř nepoužívá.

Charlotta si vzpomněla na Desmonda a zarazilo ji, že tam není. Desmond počítači pohrdal. Kdysi si dělal legraci z Jonathana a z jeho záliby v elektronice. Když Jonathan prohlásil, že jednou budou počítače řídit úplně všechno, vzdorovitě prohlásil: „Mě ale řídit nebudou.“

Opak je však pravdou. Desmond je jedinou osobou v její blízkosti, která se obklopuje špičkovou elektronikou a používá nejmodernější a nejdražší typy počítačů. Bez počítače nedá ani ránu. Bydlí ve velkém domě na kopci a chod domácnosti řídí centrální počítač: řídí teplotu, osvětlení, reprodukci hudby, bezpečnostní zařízení. V domě je také herna, o které se babička vyjádřila, že vypadá jako kosmická loď. Je plná zábavné elektroniky se spoustou blikajících světel a digitálních displejů. S výjimkou her však Desmond neprojevuje nijak zvláštní náklonnost k počítačům.

Má podezírat Barclayovy? Zdá se, že je podezírá Knight stejně jako Jonathan. Všichni tři znají přístupová hesla k utajovaným souborům a všichni tři mají dostatečné znalosti, aby dokázali změnit výrobní receptury. A žádný z nich není takový expert, aby věděl, že smazané soubory zůstávají na diskové jednotce pevného disku.

Ale jaký by měli motiv? uvažovala Charlotta a dívala se, jak se na stole v recepci hromadí odpojené počítače s visícími šňůrami. Na nich byly položené modemy. Knightovi muži jsou neuvěřitelně rychlí.

Pohlédla na nástěnné hodiny. Zbývá ještě pět minut. Jonathan by se měl každou chvíli ozvat. Pospěš si, Jonathane. Dělej.

Charlotta si prohlížela dvojici, s níž byla zvláštním způsobem svázaná. Už dávno je přestala oslovovat „teto“ Margo a „strýčku“ Adriane. Když jí babička vysvětlila, že nejsou pokrevní příbuzní, pochopila, proč babičku Olivie a Margo nemají rády. Pro obě znamenalo jméno Barclay totéž jako americká aristokracie, ale ony měly jen to jméno, zatímco babička měla v žilách krev Barclayů.

Aleje závist dostatečným důvodem ke zničení firmy? A proč až nyní, po tolika letech?

Odstoupila od skupiny, odhrnula trošku sako a pohlédla na displej pageru. Je možné, že Jonathan volal, ale ona si toho nevšimla?

Ztuhla.

Na displeji svítila slova: Vybitá baterie.

Pager nefunguje. Jonathan jí nemůže dát znamení!

„Co se tady děje?“

Charlotta se prudce otočila a spatřila, jak se k nim hrne Desmond. Stále v černém, s očima schovanýma za černými skly vypadal jaksi nervózně. Sledovala, jak se blíží a znovu žádá vysvětlení, co se to děje. Napadlo ji, že dřív nejednal tak agresivně.

Znovu ji přepadl divný pocit, že se Desmond změnil. Jak on, tak pan Sung. Ale Adrian a Margo… Ne, ti jsou stejní. Co se to loni stalo, když jsem byla pryč? ptala se sama sebe. Přihodilo se něco mezi Desmondem a panem Sungem?

„Jsi si jistá, že babička zahynula nešťastnou náhodou?“ Dokud jí Jonathan nepoložil tuto otázku, vůbec ji nenapadlo o tom pochybovat. A Jonathan se jí pak vyptával dál: Vyšetřovala nehodu policie? S kým se měla babička na ostrově setkat? Jak to, že nezahynul také pan Sung?

Když mu odpověděla, že pan Sung nebyl s babičkou ve člunu a že viděl nehodu ze břehu, zeptal se jí Jonathan, proč s ní nejel. Nasadil jí brouka do hlavy a pomalu se vtíraly pochybnosti.

Nejdřív odjela do Evropy, a když se vrátila, změnilo se chování Desmonda a pana Sunga. Potom, před šesti měsíci, zahynula babička při podezřelé nehodě. Když Charlotta přihlížela, jak spouštějí rakev do hrobu, byla ochromená žalem a nemyslela na nic jiného, než že zůstala na světě sama. Vůbec ji nenapadlo ptát se proč.

Teď se však začínala ptát.

„Přebírají systém, miláčku,“ řekla Margo Desmondovi a chtěla mu odhrnout kadeř z čela. On však ucukl.

Charlotta si pomyslela: Desmond se chová jinak i k matce.

Když byli malí, Charlotta málokdy viděla Desmonda bez mámy. Zbožňovali se. Ona bez přestání pěla na synka chválu a on se chlubil, jakou má krásnou mámu. Nyní Charlotta pozorovala, že se jeho chování změnilo. Dával nepokrytě najevo, že jí pohrdá.

Konečně se objevil technik O’Banyon. Shazoval z ramen mokrou pláštěnku a nadával na počasí. Ihned šel dovnitř a prohlížel si zařízení.

Charlotta se rozhlížela kolem a uvažovala, do které kanceláře by mohla vklouznout a zatelefonovat Jonathanovi, aby ho varovala. Ale zvedl by telefon?

„Slečno Leeová?“

Charlotta se prudce otočila. Agent Knight na ni pobaveně hleděl. „Chtěla jste být při vypínání systému. Představuji vám našeho technického poradce O’Banyona. V počítačích se vyzná,“ zubil se Knight.

O’Banyon si prohlížel zapojení a hardware. Prohlásil: „Než to zavřu, musíme zjistit, jestli někde někdo nepracuje. Zničili bychom mu všechna data.“

„Musíme ovšem také zabránit manipulaci s důkazy,“ řekl Knight důrazně.

„Pravda,“ řekl technik a kontroloval propojení mezi monitorem, klávesnicí a řídicím panelem. „To máme tři servery,“ mumlal si, „teď zjistíme, který monitor je zapojený…“

Charlotta pohlédla na hodiny. Třicet pět minut. Skončil už Jonathan? Vyslal jí signál?

O’Banyon zasedl ke klávesnici a zmáčkl mezerník; spořič obrazovky zmizel a objevil se příkaz, aby zadal jméno účtu. Vyťukal jméno správce sítě, které mu dal Knight. A pak heslo, které dostal také od Knighta.

Na obrazovce se objevilo varování: Přihlášení neplatné. Prosím zadejte heslo.

Zkusil to znovu a na obrazovce zasvítilo varování: Výstraha! Tři neplatné pokusy způsobí vypnutí systému a smazání všech souborů.

„K čertu, co je?“ vyštěkl Knight.

„Fígl v systému ochrany,“ vysvětloval O’Banyon a z jeho hlasu bylo cítit, že to na něho udělalo dojem. „Co to znamená?“

„Je to zvláštní zabezpečení proti vetřelcům, kteří se snaží proniknout do systému tak, že hádají heslo, až narazí na to správné.“

„A opravdu to smaže všechny soubory?“

O’Banyon pokrčil rameny. „Jistě, proč ne? Firma má určitě od všeho zálohy na páskách.“ Vzhlédl k Charlottě s obdivným úsměvem. „Bylo chytré, že jste si něco takového nechala nainstalovat, madam. S takovým zabezpečením jsem se setkal zatím jenom v armádě. Nikdo z venku vám neukradne nebo nezfalšuje vaše receptury, na to vemte jed.“

Knight se obrátil k jednomu ze svých mužů. „Hned se spojte se správcem sítě,“ zavrčel. „Jeho telefonní číslo leží vedle mého laptopu. Zeptejte se ho znovu na název jeho účtu a na heslo. Možná jsem je zapsal špatně. Když to zase nepůjde, celý ten krám odpojíme a odvezeme.“

„To není nejlepší nápad, pane,“ řekl O’Banyon.

„A pročpak ne?“ štěkl Knight.

Technik poklepal prstem na dolní obrazovku, kde blikala červeně malá ikona. „To znamená, že server má zdroj proudu, který se nedá přerušit.“

„Ale, ale! Venku zuří bouřka a světla už několikrát zablikala. To jste si nevšiml?“

Technik pohlédl na Charlottu. „Viděl jsem za výrobní halou přístřešek s generátorem. Předpokládám, že zásobuje celý podnik, pokud dojde k výpadku proudu. Je to tak?“

„Ano.“

Obrátil se ke Knightovi. „V tom případě, pane, přerušení proudu tady u stroje znamená místní výpadek, a to je signál, že do systému někdo pronikl. A systém se brání tak, že smaže data. Chytré. Firma bude mít zálohu na páskách, ale vy se moc daleko nedostanete.“

Knight už ztrácel trpělivost. „Tak mi povězte, co mám k čertu udělat!“

„Myslím, že to bude muset počkat na správce sítě. Jen on té bestii poručí.“

V té chvíli přicházel jeden z Knightových mužů se zprávou, že u správce sítě nikdo nebere telefon.

„Dobrá,“ vyštěkl Knight. „Zapečeťte to tady a postavte sem stráž. Bude se hlídat až do doby, než dorazí správce. Nikdo se nesmí dostat k souborům, odpojíte každý zatracený počítač v závodě, nic nezůstane napojené na server! Nic, rozumíte?“

„Zdravím vás vespolek.“

Všichni se obrátili za hlasem.

„Kdo k čertu jste?“ vybafl Adrian.

Jonathan tam stál a usmíval se.

„Jonathane,“ oslovil ho udiveně Desmond.

Knight si k němu hned razil cestu. „Smím vědět, kdo jste?“

Jonathan mu přátelsky podával ruku. „Jonathan Sutherland, poradce v oboru ochrany informačních systémů.“

Knight přimhouřil oči. „Vy jste ten Sutherland, co vyslídil a chytil Amsterodamskou osmičku?“

Jonathanovi zajiskřilo v očích.

„Slyšel jsem o vás,“ přikývl Knight.

„A kdo jste vy?“

Ukázal mu odznak. „Valerius Knight z Úřadu pro potraviny a léčiva.“

Jonathan se otočil k Charlottě a podával jí list papíru. „Mám, cos hledala.“

„Co to máte?“ zeptal se Knight.

„Našel jsem pachatele,“ řekl Jonathan s úsměvem. „Člověka, který otrávil tři výrobky a zabil tři ženy.“

32

San Francisco, Kalifornie, 1928

Probudil mě nářek a výkřiky: „Hoří!“

Běžela jsem k oknu a uviděla plameny šlehající k noční obloze a husté mraky kouře. Rychle jsem na sebe natáhla župan a běžela po schodech dolů, kde jsem vrazila do pana Lee oblečeného také jen v županu. Z domu vybíhali další sousedé a zaplavili ulici. Slyšeli jsme zvony hasičských stříkaček. Jak se však dostanou k požáru?

Hned jsem poznala, co hoří. Skladiště pana Huanga.

Lidé začali přinášet kbelíky s vodou a tvořili řetěz. Stoupli jsme si s panem Lee také do řady a zuřivě podávali kbelíky dál, až z nich voda stříkala. Než dorazily na konec řady, byly už z poloviny prázdné. Kdosi křičel: „Uvolněte cestu! Nechte projet hasiče!“

A pak jsme uslyšeli nářek: „Kde je můj manžel? Kde je pan Huang?“

Pan Lee vběhl bez rozmýšlení do hořící budovy. Viděla jsem, jak zmizel v plamenech. Rozběhla jsem se za ním, ale někdo mě odstrčil na bok, aby mohli proběhnout hasiči s hadicemi. Začala jsem křičet: „Pan Lee je uvnitř. Musíte ho dostat ven!“

Uklouzla jsem na kluzkém chodníku a ztratila rovnováhu, ale kdosi mě zachytil a držel v náruči. Vzhlédla jsem a uviděla pár šedých ustaraných očí.

„Díkybohu, že se ti nic nestalo,“ řekl Gideon.

„Je tam pan Lee,“ křičela jsem.

Gideon strhl kabát a vrhl se do plamenů. Přiložila jsem si ruku k ústům, když jsem si uvědomila tu hrůzu: v ohnivém pekle jsou tři muži, které mám ráda. Jednoho z nich dokonce miluji. „Pomoc!“ křičela jsem a běhala od jednoho hasiče ke druhému. „Zachraňte je! Vyveďte je ven!“

Ale všichni kolem křičeli a přijížděly další stříkačky, takže jsem v tom zmatku, ohnivé výhni a dusivém kouři nemohla hasičům vysvětlit, kde jsou pan Lee a Gideon, kterým vchodem do budovy vešli.

Hasiči se sekyrkami vběhli dovnitř, ale po chvíli je plameny vyhnaly ven. Chtěla jsem tam vběhnout sama, ale lidé kolem mě stáhli zpět. Ječela jsem: „Gideone!“

Pak jsem uviděla, že na obrubníku sedí pan Huang a drží si rukama popálenou hlavu. Běžela jsem k němu a ptala se na pana Lee a na Gideona.

Neodpovídal, byl v šoku. Jeho žena ho objímala a pořád dokola volala jeho jméno.

V hrůze jsem pozorovala, jak z oken šlehají plameny a olizují temnou oblohu. Sloupy dýmu úplně zakryly hvězdnou oblohu. „Gideone,“ vzlykala jsem. Pak se ke mně prodrala rozcuchaná paní Po a říkala: „Jít se mnou, rychle jít se mnou.“

Táhla mě pryč od hořící budovy a dolů ulicí. Se slzami v očích jsem se pořád ohlížela zpět.

Zahnuli jsme za roh, kde byly další hasičské stříkačky a plno lidí. Já jsem však měla oči jen pro jednoho: stál tam Gideon opřený o pouliční lampu a utíral si čelo.

Letěla jsem k němu a padla jsem mu do náruče.

Jeho horké rty chutnaly po ohni.

Zeptala jsem se ho na pana Lee.

„Je v pořádku. Oba jsme se vypotáceli ven zadem. Vrátil se pomoct ještě tomu třetímu. Ježíši, to bylo peklo!“

Všimla jsem si, že vyšli zadním vchodem, kam přivážejí nákladní auta byliny. Tam je také moje malá dílna. Až k ní se oheň nedostal.

Vzlykala jsem a Gideon mi vzal hlavu do dlaní. „Bála jsem se, že tě ztratím,“ říkala jsem mu plačky. Nebo mi to říkal on? Přitiskl znovu své rty na moje a stáli jsme tam v objetí, já v županu s vlasy rozpuštěnými do pasu a on v krásném smokingu s obličejem černým od sazí. Kolem nás se tlačili lidé, ale my jsme si jich nevšímali, stejně jako hluku, žáru a kouře.

Když mi oschly slzy, prohlédla jsem Gideonovi tvář, jestli není zraněný. Naštěstí se mu nic nestalo. Zavedla jsem ho k sobě a vnutila mu bylinkový čaj.

Oheň mezitím uhasili a sousedé se vraceli domů. Někteří ještě postávali venku, pozorovali tu spoušť a kroutili hlavami. Mnozí z nich si pamatovali velký požár Čínské čtvrti v roce 1906, kdy skoro celá lehla popelem.

Gideon popíjel v pokoji čaj a já jsem se šla do ložnice převléknout. Byl doma šest týdnů, ale neozval se mi. Viděla jsem jen jeho fotografii ve společenské kronice.

Když jsem se k němu vrátila, zahleděl se na mě. „Čím to je,“ řekl po chvíli ticha, kdy jsme si hleděli do očí, „že když se vrátím, jsi vždycky ještě o něco krásnější? Byl jsem na večírku, a když jsem z kopce uviděl požár, nedokázal jsem myslet na nic než na tebe. Běžel jsem dolů a ani jsem se neomluvil.“

„Jsi doma už šest týdnů.“ Proč jsem mu to řekla? Znělo to jako výčitka, jako bych na něho měla nějaké právo.

„Ano. Toužil jsem tě vidět. Ale posledně jsi nepřišla. Čekal jsem celý den, Harmonie, a tys mi ani nezatelefonovala. Nechtěl jsem to prožít znovu. Ale k čertu, Harmonie, celý rok v zatracené džungli jsem snil jenom o tobě. Proč na tebe musím pořád myslet?“

Mlčeli jsme a mezi nás se vkrádaly hlasy z ulice. Hasiči odjížděli a sousedé na sebe pokřikovali. Někde hrál gramofon.

Nevydržela jsem déle jeho pohled, a tak jsem šla k oknu a pohlédla na vyhořelé skladiště. „Gideone, cítím se kvůli tomu tak hrozně,“ řekla jsem a sama jsem nevěděla, co tím myslím, jestli požár, nebo to, že se Gideon tak nenadále objevil.

„Proč?“ zeptal se a šel za mnou k oknu. „Copak jsi ten požár založila?“

„Ne, ale já jsem byla terčem. Žhář mířil na mě.“

„Na tebe? A proč?“

„Protože jsem si chtěla skladiště pronajmout jako továrnu. Ale nikomu jsem o tom neřekla. Chtěla jsem, aby to zůstalo tajemstvím.“

Mnul si bradu stále umazanou od sazí a potom řekl: „Pojď, půjdeme se projet.“

„Projet? Teď v noci?“

„Potřebujeme se nadýchat čerstvého vzduchu. A ty mi povíš, co se tu děje.“

Sjížděli jsme dolů po Columbus Avenue k Rybářskému doku. Byl to zvláštní pocit vézt se autem, a k tomu sedět tak blízko Gideona. Byli jsme u sebe tak těsně, jako bychom seděli na pohovce, ale zdaleka to nebylo tak příjemné. Otevřenými okny na nás foukal chladný vítr a každou chvíli auto poskočilo, když jsme přejížděli přes trasu lanovky.

„Tak ty si myslíš, že sklad někdo zapálil proto, že jsi tam chtěla mít továrnu? Jak jsi na to přišla?“

Dívala jsem se na ubíhající noční město a na záliv, který vypadal v dálce jako černá zeď, a přitom jsem Gideonovi vyprávěla, co jsem prožila v uplynulém roce.

Firma se rozrůstala a moje nová značka – smuteční vrba – si získala oblibu. Lidé, kteří neuměli číst, uviděli značku a hned poznali, že můžou léku věřit. I když jsem vydělávala, mých pár výrobků v modro-stříbrném balení se nesměle krčilo vedle hory podřadných léků od Červeného draka. Snila jsem o rozšíření výroby, aby se mé léky dostaly k většímu počtu lidí.

Jednoho večera, když jsem se svými dělnicemi popíjela po těžkém dni čaj, se za mnou stavil pan Lee. Dostal nápad. Poradil mi, ať všechny své léky o halíř zlevním. Znal dobře Číňany a věděl, že milují slevy. Když jsem za pár dnů obcházela obchody, ke svému překvapení jsem zjistila, že Červený drak nabízí stejnou slevu.

A tak jsem vymyslela, že začnu léky prodávat i v jiných obchodech, v prodejnách potravin, v trafikách, dokonce i v opravnách kol. Pár dní potom, co jsem o svém nápadu hovořila s panem Lee, se výrobky Červeného draka objevily v obchodech, trafikách a v opravnách kol.

Ta shoda se mi zdála podezřelá. Pak jsem vyrobila novou tabletku pro svěží dech. Byla plochá, hranatá a tvrdá a obsahovala hlavně lékořici a mentol. Než jsem ji však stačila dodat do obchodů, objevila se stejná od Červeného draka, s jediným rozdílem. Kromě svěžího dechu slibovala léčit bolest v krku.

Naposled jsem se rozhodla přidat do vína Zlatý lotos červené barvivo, abych tak zákazníky upozornila, že tonikum působí na krev. Hned nato přidal Červený drak červené barvivo do své známé masti a hlásal, že „posiluje krev“.

To už jsem si byla jistá, že někdo vyzrazuje mé plány firmě Červený drak.

Gideon mi mé podezření potvrdil. I on si myslel, že mám mezi svými dělnicemi špionku.

„Pan Huang říkal, že požár nevznikl náhodou. Jeden z hasičů našel prázdnou plechovku od benzinu a hadry. Má firma je přece tak malá ve srovnání s Drakem. Proč by to dělali?“

Vítr čechral mému hezkému Gideonovi vlasy a on zvedl hlas, aby překřičel hluk motoru: „Vím dobře, že Drak má velký trh. Kdekoli jsem pracoval, všude používali dělníci léky od Červeného draka. A souhlasím s tebou, že za moc nestojí.“ Šlehl po ní úsměvem. „Nejsou tak kvalitní jako tvoje. Naneštěstí s Drakem uzavřely smlouvy všechny velké zahraniční společnosti. Třeba i těžební společnost, pro kterou pracuju. Firma poskytuje dělníkům bezplatně ubytování, stravu a léky.“

Zastavili jsme u semaforu a čekali na zelenou. Kolem projel náklaďák. Pak jsme uháněli dál.

„Červený drak pronikl do jihovýchodní Asie asi před dvaceti lety,“ pokračoval Gideon. „A spojil se se zahraničními společnostmi. Domorodí denici fasují přípravky v práci, donesou je domů a začnou je užívat manželky. Když pak jdou do vesnice na nákup a uvidí známou červeno-zlatou nálepku, koupí zase Draka. A máš to. Kupují léky od Červeného draka, protože jsou všude, ne proto, že jsou dobré.“

Opřela jsem se rukou o palubní desku. Měla jsem závrať z rychlé jízdy. „A proč jde Červený drak po mé malé a bezvýznamné firmě?“

„Musíš být dost silná konkurence, když jim stálo za to nasadit k tobě špiona. Znáš osobně toho chlapíka, kterému firma patří?“

Viděla jsem jeho fotografii v novinách. Byl to Číňan, který měl rád jazz a rád popíjel s bílými ženami. Kvalita léků ho však moc nezajímala a nestaral se, jestli jeho léky někomu ublíží.

Zmlkla jsem a uháněli jsme po silnici, která se kroutila kolem zálivu. Čínská čtvrť, Rybářský dok a přístav zůstaly daleko za námi. Před námi byl Fort Point a za ním Golden Gate.

Konečně Gideon sjel ze silnice na prašnou cestu, vedoucí k travnatému útesu. Zastavil auto a vydechl úlevou. Vystoupil, obešel automobil a otevřel mi dveře. Vzal mě za ruku a odváděl mě do noci.

Zavedl mě až na kraj útesu, kde nám vítr nadouval šaty a čechral vlasy. „Podívej se tamhle, Harmonie,“ řekl a máchl rukou. „Co vidíš?“

Viděla jsem jen noční oblohu a černý oceán posetý odrazem hvězd.

Šli jsme po trávě a vdechovali slaný mořský vzduch. Byli jsme úplně sami a já jsem měla pocit, že jsme jediní dva lidé na Zemi. „Bude se tam stavět most, Harmonie. Spojí San Francisco s Marinem.“

„Aj jaj,“ zašeptala jsem. „Je to moc daleko! Voda je moc hluboká. Most spadne!“

Rozesmál se. „To nebude obyčejný most, Harmonie, ale visutý most.“ Sáhl do kapsy saka a vytáhl zápisník. Listoval stránkami pomalovanými různými grafy a popsanými čísly, až našel prázdný list. V měsíčním světle začal kreslit náčrtek. „Dostal jsem ten nápad ve snu. Musíme jednotlivě odlít tři masivní betonové základové patky a stáhnout je navzájem schodovitými vzpěrami. Vidíš?“ Dívala jsem se, ale neviděla. Upírala jsem zrak na jeho ruku, ne na to, co kreslí. Gideon měl krásné drobné ruce, ruce básníka, a ne stavitele.

„Most se tak musí ukotvit proto, aby sloupy odolaly tlaku způsobenému vahou lan a mostu, který na nich bude zavěšený,“ pokračoval a kreslil čáry, oblouky a šipky, až se na papíře objevil obrázek, který mně nic neříkal, ale pro něho byl zcela konkrétní představou, kterou nosí v hlavě.

„Most bude viset na lanech?“

Zářil. „Přesně. Projekt má spoustu odpůrců. Říkají, že bude zásahem do krajiny. Nemají pravdu! Stane se důkazem, že člověk a příroda můžou pracovat společně a být v souladu.“ Usmál se svým typickým úsměvem, který jsem milovala.

Začal strkat zápisník zpět do kapsy a já jsem mu položila ruku na zápěstí a nesměle se natáhla po papíru s náčrtkem. Vytrhl jej a dal mi ho. Pečlivě jsem kresbu složila a vložila do kapsy. Gideon hleděl na záliv a řekl mi: „Všichni říkají, že to nepůjde. Že ke stavbě nejsou příznivé podmínky, že budeme muset bojovat s mlhou, větry a přílivem. Já však věřím, že to půjde. A já most postavím.“

„Věřím ti. Vím, že to dokážeš.“

Obrátil se ke mně, objal mě a vpíjel se do mě pohledem. „Ty mi opravdu věříš, Harmonie, že? Vidím ti to na očích. Díváš se na mě tak, jak se na mě ještě žádná žena nedívala. A já cítím něco, co jsem ještě k žádné necítil.“

Cítila jsem totéž. A poznala jsem, že my dva si rozumíme i beze slov, domluvíme se očima.

Náhle se jeho rty přitiskly k mým. Chytila jsem ho okolo krku a líbala. Tentokrát jsem nelíbala Gideona v panice a ve strachu jako u požáru, ale tak, jak jsem o tom snila, něžně a s láskou.

Odtáhl se a upřel na mě své šedé oči, v nichž se zračil údiv. „Vezmi si mě za muže, Harmonie,“ zakoktal. „Ano, to je ono! Vezmeme se.“

Byla jsem tak překvapená, že jsem ze sebe nedostala ani slovo.

Asi si špatně vyložil mé váhání. „Dokážu se o tebe postarat. Je mi šestadvacet a už mám v oboru slušnou pověst. Když se staneš mou ženou…“

„Gideone, prosím tě,“ přerušila jsem ho, když jsem pochopila, že svou nabídku myslí vážně. „Nemůžeme se vzít. Copak jsi zapomněl, co se stalo tehdy v drugstóru?“

„Zapomeň už na to! Majitel je prostě bigotní ignorant!“

„Gideone, já jsem ‚barevná‘. Zákon nedovoluje, abych se provdala za bělocha.“

„Takový zákon se nás netýká. Jsi Američanka.“

„Ale jsem také Číňanka.“

„A já tě mám rád takovou, jaká jsi.“

„Ne, Gideone. Ty bys mým životem jen tak procházel. Jako déšť, nikdy nevíš, kdy přijde a kdy skončí, jestli přijde příjemný deštík nebo bouřka. Já potřebuji stálost a chci domov…“

„To ti právě nabízím. Už nebudu nikam jezdit. Jak mi skončí současná smlouva, zůstanu v San Francisku. Přihlásil jsem se do soutěže na projekt mostu Golden Gate. Slyšel jsem, že mám šanci uspět. Řekni, že si mě vezmeš, Harmonie, a už mi nebude nic chybět ke štěstí.“

Mě však stále pronásledovala scéna z drugstóru, vzpomínka na neurvalého číšníka, nepřátelské pohledy a Gideonovu zlost a bezmoc.

„A co bude s Olivií?“

Zamračil se. „Co by s ní bylo? Jsme jen přátelé.“

Já jsem však viděla na fotografii v novinách, jak se na Gideona dívala. Tak se děvče na kamaráda nedívá.

„A co tvoje matka?“ řekla jsem pak.

„Jistě mě pochopí, až jí povím, jak moc tě mám rád. Možná se ti zdá chladná a bezcitná, Harmonie, ale pro lásku má pochopení. Mezí ní a Richardem byla velká láska, jakou moc lidí nepozná. A asi právě proto je teď taková… byla vdova, když se s Richardem seznámila, a musela se hodně ohánět, aby se o mě postarala. Pak přišel Richard jako princ z pohádky. A byla z toho láska jako v románech. Potom ho však náhle ztratila. Neboj, ona dobře ví, co to je někoho milovat.“

Zápasila jsem se slzami. Vybavila jsem si pasáž z Richardova dopisu: „Manželství bez lásky… Vzal jsem si Fionu jen ze soucitu… protože byla opuštěná…“ Gideon se to nesmí nikdy dovědět.

Vzal ji za ruce. „Vím, že jsi byla za matkou a chtěla otcovo jméno. Mělas na to právo. Nechovala se k tobě pěkně. A neměla ti brát prsten. Když se za mě provdáš, Harmonie, dám ti otcovo jméno. A vrátím ti jeho prsten.“

Zavrtěla jsem hlavou a nemohla jsem hned promluvit. Pak jsem se vzpamatovala a řekla: „Ne, Gideone, kvůli tomu si tě nevezmu. Všechno, co se stalo do dnešního večera, je pro mě minulostí, otec, moje a tvoje matka… Můj dřívější život už pro mě nic neznamená. Já začínám žít teď, v tomto okamžiku, s tebou. Ano, můj drahý, a jen proto budu tvou ženou.“

Přitáhl mě k sobě a zašeptal: „Udělala jsi ze mě nejšťastnějšího muže na světě.“ A začal mě znovu líbat.

Pak jsme se milovali pod hvězdnou oblohou nad Golden Gate, v místě, kde začal jeho i můj sen.

* * *

Svolala jsem si všech svých osm děvčat a rázně jsem jim řekla: „Jedna z vás vyzrazuje mé plány firmě Červený drak. Tak která to je?“

Podle toho, jak se na sebe dívaly, jak klopily oči a chabě se bránily, jsem poznala, že viníka kryjí.

Co mám udělat? Co by mi asi poradil Gideon?

I v tak nepříjemné situaci jsem se v duchu usmívala. Vzpomínka na mého milovaného Gideona mě hřála. Je pryč teprve pět týdnů a já už počítám dny, kdy se mi vrátí. Deset měsíců je sice celá věčnost, ale pak už bude pořád jen se mnou.

„Chovám se k vám slušně,“ vysvětlovala jsem děvčatům. „Čekala bych, že mi to oplatíte. Jedna z vás poškozuje firmu a tím všechny ostatní. Chcete, abychom zkrachovaly?“

Styděly se a klopily oči. Jak to vyřešit? Přece jsem nemohla kvůli zradě jedné propustit všech osm.

Potřebovala jsem radu a vzpomněla jsem si na pana Lee. Hned jsem však ten nápad zavrhla. Pan Lee měl svých starostí dost. Pomáhal své rodině a ramena už měl od práce tak sehnutá, že vypadal ve svých třiceti letech na šedesát. Nabízela jsem mu půjčku, ale nechtěl si ji vzít. Práci už jsem pro něho také neměla, protože etikety podle jeho návrhů byly hotové a tiskla mi je tiskárna v Oaklandu. Občas jsem mu řekla, že se u mě v továrně na něho někdo vyptával a že by chtěl od něho obrázek. Pan Lee na chvilku ožil a začal horlivě malovat. Brzy ho však nadšení opustilo a začal se obviňovat, že jako malíř selhal. A obrázek zůstal nedokončený. Musela jsem ho pak přesvědčovat, že zákazník, kterého jsem si samozřejmě vymyslela, rád na obrázek počká.

A tak jsem ještě jednou pohlédla na svá děvčata a pochopila, že s nimi nic nezmůžu. Musela jsem Gideonovi před odjezdem slíbit, že nebudu provokovat Červeného draka. S rozšířením výroby počkám, dokud se nevrátí. „Příště by mohl hořet tvůj byt,“ řekl mi, když jsme se tehdy za svítání vraceli k autu. To mu zbývaly jen tři hodiny do odjezdu.

Toho rána mi vzal hlavu do dlaní a říkal: „Slib mi něco, má lásko. Nebudeš nic měnit, nikoho nepropustíš a nikoho nového nepřijmeš. Nevěřím tomu darebákovi z Červeného draka. Ať si chvilku myslí, že se mu tě podařilo zastrašit.“

Řekla jsem děvčatům, ať se vrátí k práci, a když jsem se obrátila, uviděla jsem ve dveřích uniformovaného muže. V první chvíli mě napadlo, že je to policista. Pak jsem si všimla jeho tmavé pleti. V San Francisku tehdy nenosili uniformy ani Afričané ani Číňané. Zeptal se, jestli jsem Dokonalá Harmonie, a vyřídil mi vzkaz od paní Barclayové. Přeje si se mnou mluvit.

Čekala jsem to. Gideon slíbil, že řekne matce o našem úmyslu se vzít. Byla jsem zvědavá na její reakci. Brzy tedy uvidím.

Byla jsem připravená na všechno, od uplácení po výhrůžky. Co se stalo, mi však vyrazilo dech. Uniformovaný muž, šofér paní Barclayové, mě dovedl k velké, nablýskané limuzíně. Na zadním sedadle seděla Fiona a s líbezným úsměvem mě pozvala na oběd do svého klubu. „Musíme zapomenout na minulost,“ řekla mi procítěně. „Respektuji synovo přání. Budete patřit do rodiny, a proto je na čase, abychom se trochu poznaly.“

Smluvily jsme si schůzku na další týden, kdy pro mě přijede ve své nablýskané limuzíně.

* * *

Měla jsem starosti s oblečením. Brala jsem jeden cheongsam po druhém, přikládala si jej k tělu a sledovala se v zrcadle. Pak jsem si uvědomila, že tak to nepůjde. Paní Barclayová určitě nechce představit v klubu jako nastávající snachu Číňanku. Tam musím přijít jako Američanka.

Zašla jsem do kadeřnictví na Clay Street, kde jsem si nechala ostříhat dlouhé vlasy a naondulovat je podle nejnovější módy. Koupila jsem si značkovou rtěnku a lak na nehty. Elizabeth Arden. Nakonec jsem si pořídila šaty ze sifonu safírově modré barvy s tmavě modrými vsadkami. Byly zdobené perlami, střapci a mašlemi. Byl to poslední výkřik módy a prodavačka mi řekla, že v Paříži se takovým šatům říká „koktejlky“.

Když přijelo auto paní Barclayové, všichni mí sousedé se vyhrnuli ven, pochvalně komentovali můj vzhled a mávali mi. Paní Barclayová se usmívala a řekla mi, že mi to sluší. A prý se už těší, až mě představí svým přítelkyním.

Klub stál nedaleko Domu umění a paní Barclayová mi vysvětlovala, že to byl původně soukromý dům. Nyní je to dámský klub, kam dámy chodí hrát tenis a kde pořádají dobročinné akce. Byla jsem tak rozrušená, že jsem ji skoro nevnímala. Když auto projelo nádhernou tepanou bránou a zastavilo, zatajila jsem dech. Vrátný v uniformě nám otevřel dveře a doprovodil nás po schodech nahoru k opravdu velkolepým vstupním dveřím.

Uvnitř ve foyeru postávaly krásně oblečené ženy, bavily se a usrkávaly čaj. Vstupní hala byla vyzdobená palmami a vypadalo to tu jako v nejluxusnějším hotelu. Byla jsem vším kolem úplně omráčená.

Jídelna byla v zimní zahradě. Proskleným světlíkem sem pronikaly rozptýlené sluneční paprsky. Všude bylo plno živých květin a rostlin v květináčích. Hudebníci s houslemi a harfami vyluzovali líbezné tóny. Když nás vrchní číšník vedl ke stolu, byla jsem tak šťastná, že jsem si připadala jako ve snu.

A pak jsem zaslechla šepot: „Myslela jsem si, že v klubu platí jistá pravidla.“

Rozhlédla jsem se a uviděla, že mě všechny přítomné ženy upřeně pozorují.

Ale Gideonova matka si pohledů a poznámek nevšímala. U stolu nás čekala Olivie. Netušila jsem, že ji paní Barclayová pozvala také. I když se na mě usmívala, v očích jsem jí četla: „To ti nikdy neodpustím.“

Tehdy jsem si začala uvědomovat svůj strašlivý omyl.

Viděla jsem, že Fiona, Olivie a ostatní dámy mají na sobě drahé svetříky a plisované sukně v béžové, bílé a v pastelových barvách. Jak strašně musím vypadat v pařížských koktejlkách s rudými rty a nehty!

Gideonova nevkusná barevná snoubenka.

Jídlo jsem vůbec neznala. Začínali jsme rybími vajíčky – paní Barclayová mi vysvětlila, že se jim říká kaviár. Nabrala jsem si pár velkých lžic, což by udělalo radost čínské hospodyni, ale tady to působilo nepřístojně. Pak přišly na řadu artyčoky. S těmi jsem si vůbec nevěděla rady.

Dáma po pravici mě s úsměvem oslovila: „Povězte mi, slečno, hmm…“

„Jmenuji se Harmonie.“

„Hrajete bridž?“

Nevěděla jsem, jak odpovědět. Vůbec jsem netušila, o čem mluví.

„Hrajete tenis?“ pokračovala. Zavrtěla jsem hlavou.

A tak se bavily samy, přes stůl a okolo mne, jako bych tam ani nebyla. Probíraly dovolenou, nové filmy a knihy, témata, do kterých jsem se nemohla zapojit.

Dáma po levici se zeptala: „Kde jste to říkala, že bydlíte, má drahá?“

Jak bych mohla říct „nad Šťastnou prádelnou“? I zmínka o Čínské čtvrti by působila neslušně. Tak jsem vykoktala: „Na Jackson Street.“

„Aha. Znáte Lovercraftovy? Bydlí na Jacksonově blízko Broderic Street.“

Uvědomila jsem si, že myslí Jacksonovu ulici na kopci, zatímco já jsem mluvila o té dole, v Čínské čtvrti. „Neznám je,“ odpověděla jsem.

Další dáma řekla: „Máte roztomilý přízvuk, drahoušku. Odkud pocházíte?“

„Ze Singapuru.“

„Ach, byli jsme tam před třemi roky s manželem. Představte si, potkali jsme se v hotelu Raffles se Somersetem Maughamem! Znáte ho?“

Vůbec jsem netušila, kdo to je.

Pak konečně přišel obávaný okamžik. K paní Barclayové přistoupil vrchní číšník. Tvářil se úplně stejně jako číšník před časem v drugstóru. Začal: „Promiňte, paní Barclayová, ale ostatní členky mě požádaly…,“ naklonil se k ní a zbytek řeči jí šeptal.

Přesto jsme všechny věděly, co jí říká. Dámy u stolu toho najednou měly hodně na práci, skládaly ubrousky a otáčely v rukou broušené sklenice na úzkých stopkách. Jediná Olivie mě pozorovala a čekala na moji reakci.

„Vyřiďte ostatním členkám, Stevene,“ řekla paní Barclayová tiše, „že tato mladá dáma je zasnoubená s mým synem a že se brzy stane mou snachou. A tak jistě pochopíte, že má stejné právo být v klubu jako já.“ Číšník tak zrudl, až mi ho bylo líto. Tehdy jsem si jasně uvědomila, co by naplňovalo můj život s Gideonem: jídlo, které neumím jíst, řeči, kterým nerozumím, hry jako bridž a pólo a urážlivé pohledy a pokašlávání lidí, kteří by vždycky hledali způsob, jak nás ze své společnosti vykázat.

Vstala jsem a řekla: „Děkuji vám za pozvání na oběd, paní Barclayová.“ Podívala jsem se na ostatní. „Těšilo mne, dámy.“

Z klubu jsem pospíchala hned domů, do Čínské čtvrti. Umyla jsem si naondulované vlasy, odstranila Elizabeth Arden ze rtů a nehtů, složila pařížské šaty a navlékla cheongsam. Zašla jsem do dílny a na místě propustila všech osm dělnic. Pak jsem se zastavila u pana Lee a oznámila mu: „Chci si někde jinde pronajmout větší továrnu. Budu rozšiřovat výrobu. Chtěla bych, abyste mi připravil reklamní kampaň. Potřebuji plakáty, billboardy a reklamy do časopisů. Ukážu Červenému drakovi, zač je toho loket. Ten na to brzy nezapomene.“ Pak jsem dodala: „Dám vám peníze pro vaše příbuzné, aby mohli za vámi přijet. A všechny je zaměstnám v továrně. Není to milodar ani půjčka. O něco vás na oplátku požádám.“ Vrátila jsem se domů a napsala dopis Gideonovi.

* * *

Když se ozvalo zaklepání na dveře, pomyslela jsem si, že je to nějaký opozdilý host. Šla jsem ke dveřím, pootevřela, a když jsem za nimi spatřila Gideona, zůstala jsem stát jako opařená.

„Vím, že jsem ti měl dát vědět,“ řekl spěšně. „Chtěl jsem tě ale vidět hned.“ Zmlkl a zadíval se na mě. „Harmonie, ty sis ostříhala vlasy.“

Rovné vlasy zastřižené na mikádo mi sahaly těsně pod uši. „Měl ses vrátil až za osm měsíců,“ bylo jediné, nač jsem se zmohla. Stále jsem nemohla uvěřit, že přede mnou nestojí přelud.

„Vypověděl jsem smlouvu. Když přišel od tebe dopis…“

V pohledu mu bylo znát zmatek a bolest. Můj dopis držel v ruce. Dopis se zprávou, že se za něho nemůžu provdat.

„Harmonie, co se stalo? Proč jsi změnila názor? Matka ti něco řekla, že? Co je to? Napovídala ti, že mně svatbu rozmluví? Proboha, snad si nemyslíš, že bych se tě mohl vzdát?“

„Tvá matka se ke mně chovala laskavě. Pozvala mě na oběd.“

Položil ruku na kliku. „Pusť mě dovnitř. Musíme si promluvit.“

To jsem však nechtěla. „Nehodím se do tvého světa, Gideone,“ řekla jsem prosebně. „A ty zase nepatříš do mého.“

„Pak si stvoříme vlastní svět. Podívej,“ řekl s úsměvem a ukazoval mi obálku. „Je pro tebe. Můj svatební dar. Chtěl jsem ti jej dát až ve svatební den, ale teď se to hodí líp.“

„Co je v ní?“

Otevřel obálku a vytáhl několik listů papíru. „Smlouva mezi těžební společností Titanové doly a mezi Dokonalou Harmonií. Píše se v ní, že máš výhradní právo dodávat své léky zaměstnancům a vedení společnosti.“

Nechápavě jsem na něho hleděla. Usmíval se. „Dalo mi to sice trochu práce, ale přesvědčil jsem je, aby odebírali výlučně tvá léčiva. Představ si, že tisíce dělníků po celé Asii budou používat tvé masti a povzbuzující prostředky. Otevřeli jsme si dveře k vývozním trhům. Dělníci přinesou Zlatý lotos domů manželkám a dětem, a tak získáš nové zákazníky. A trh už nebude ovládat jenom Červený drak! No, tak co mi na to všechno řekneš?“

„Nevěděla jsem, že máš něco takového v plánu.“

„Chtěl jsem tě překvapit. Měl jsem tolik plánů! Proto když jsem dostal od tebe zprávu, že sis to rozmyslela, myslel jsem, že se zblázním! Pak jsem dostal nápad. Všimla sis, že je na smlouvě s těžební společností také moje jméno? Nevím, proč ses rozhodla, že si mě nevezmeš. Nyní však jistě změníš názor. Mám tě v hrsti, Harmonie. Jsme obchodní partneři! Smlouvu uzavřely Titanové doly s tebou a se mnou.“

Vzala jsem od něho smlouvu a zírala na ni.

„Jsi pro mě vším, Harmonie, nemůžu bez tebe žít,“ pokračoval vášnivě. „Je mi jedno, co si myslí matka. Pokud si budu muset zvolit mezi tebou a jí, vyberu si tebe. Harmonie, prosím tě. Řekni, že si mě vezmeš.“

V ruce jsem držela smlouvu, která mi zaručovala, že budu výhradním dodavatelem bylinných přípravků a léků pro zaměstnance Titanových dolů v zemích, jež bývaly výlučným teritoriem firmy Červený drak. Přes slzy jsem však na ni neviděla. Srdce mi tlouklo až v krku, když jsem si uvědomila, jak hroznou chybu jsem udělala.

Neměla jsem sílu podívat se Gideonovi do očí. Ustoupila jsem a otevřela dveře, aby viděl hosty sedící u stolu s nakrojeným svatebním dortem a pana Lee ustrojeného jako ženicha.

„Kdo se tady ženil nebo vdával?“ zeptal se Gideon. Položila jsem si ruku s jeho svatebním darem na břicho, kde se skrývalo dva měsíce staré tajemství. „Já,“ odpověděla jsem.

33

Palm Springs, Kalifornie, půlnoc

„A je to,“ prohlásil Jonathan, jakmile se vrátil do muzea. „Šerif z okrsku Riverside zatknul Rustyho Browna.“

Charlotta zvedla oči od starých fotografií. Uviděla v Jonathanově ruce plastovou tašku. Byl ve skleníku vyhrabat pistoli. A pak si všimla jeho tváře. Vypadal smutně, ale z obličeje se mu nedalo nic vyčíst. Zdálo se jí, že svádí jakýsi vnitřní boj.

Jí samotnou zmítala bouře protichůdných citů. Cítila obrovskou úlevu, že Jonathan vypátral tak rychle pachatele, ale současně se nedokázala ubránit zklamání, že všechno trvalo tak krátce a že jí Jonathan brzy odjede.

„Říkali, že se Brown přiznal. Policie u něho doma našla diskety se zálohami receptur, které pozměnil. Zdá se, že měl v plánu je nějak použít a narafičit všechno tak, aby vina padla na firmu.“

Našly se další usvědčující důkazy. Zatímco policisté jeli Browna domů zatknout, federální agenti prohledali jeho skříňku v šatně. Našli tam staré noviny s výstřižky o události v Chalk Hillu, plánek Naomina domu s vyznačeným plynovým sporákem a telefonem a přenosnou videokameru se snímky Yolandy. Knight vyslechl Charlottu ohledně jejího vztahu k prvním dvěma obětem. Když mu vysvětlila, proč si hned neuvědomila, že je zná, došel k závěru, že si je Brown vybral záměrně, aby na ni vrhl podezření.

„Víte, proč to udělal?“ otázala se Knighta.

„Říká, že firma nesplnila, co mu slíbila.“

„Rusty Brown,“ mumlala teď Charlotta sama pro sebe. Člověk, který se podepsal na tom, že tři várky Zlatého lotosu neobsahovaly efedrin. A po jedné várce Krásné inteligence, Deset tisíc yang a Blaženosti jeho zásluhou mělo příměs efedrinu. „RB,“ řekla nahlas.

„RB?“

Viděla temný pohled očí pod hustým obočím. Cítila, že hovor o Rusty Brownovi je zástěrkou, aby se vyhnuli jinému tématu a aby zaplašili zneklidňující myšlenky, které je oba trápí. „Vzpomínáš na iniciály RB v e-mailové adrese z internetové kavárny?“ Mluvila a cítila, jak ji zaplavuje vlna smutku z Jonathanova odjezdu. Měla obavy, že bolest z odloučení bude tentokrát nesnesitelná. „Tehdy jsem si myslela, že jde o hříčku se jménem Richard Barclay. Podezírala jsem někoho z nejbližšího okruhu. S Rusty Brownem jsem se nikdy osobně nesetkala.“

„Podle Knighta si Brown vyřizuje účty z minulosti. Osobní zášť proti farmaceutickým firmám. U předchozího zaměstnavatele cosi provedl a zatkli ho. Odsouzený však nebyl, měl dobrého právníka.“

„Myslíš, že pracoval na vlastní pěst? Že ho nikdo nenajal?“

„Říkal, že měl slíbený postup, ale že se ho nedočkal.“

„Že by si kvůli povýšení dal takovou práci a provedl tak hroznou věc?“

Jonathan stále držel plastovou tašku. Stíral z ní neviditelnou špínu. „Zastihla jsi Naomi?“

„Zdá se, že je jí líp. Řekla jsem jí, proč u ní došlo k výbuchu. Nic mi nevyčítala, říkala to samé, co ty. Že obětí jsem i já. A přesto se nemůžu zbavit odpovědnosti. Rusty Brown patřil k mým zaměstnancům a já odpovídám za všechno, co se ve firmě stane.“

Zmlkli a v dálce zarachotil hrom. Skla ve vitrínách se zachvěla a zacinkala. Charlotta si všimla, že Jonathanovi po tváři přelétl stín. Pohlédl na fotografii v její ruce.

Podala mu ji. „Je z roku 1930, když byl mámě jeden rok.“ Jonathan si vzal fotografii a kousek odstoupil.

Sklonil se nad černobílou fotografií, na níž stála dvojice před vchodem do budovy nesoucí nápis: Harmonie-Barclay, Hongkong, s.r.o. Pozorovala jeho tvář a snažila se uložit do paměti každou podrobnost – dlouhý rovný nos, stín, padající mu na skráň, a vyzývavě svůdný spodní ret. Musí si otisknout do paměti jeho obraz stejně jako obraz dvojice na staré fotografii, protože brzy zmizí a ona dobře ví, že tentokrát navždy.

Když si prohlížela jeho ústa, vzpomněla si na první polibek. Došlo k němu v Jonathanově suterénní skrýši, když jim bylo šestnáct let. Tehdy jako obvykle spojoval jakési drátky a najednou k ní vzhlédl a řekl: „Včera v noci jsem slyšel divné zvuky. Vycházely z tátova pokoje.“

Charlotta, sedící na posteli, se ho zeptala: „Jaké zvuky?“

„Otec plakal. Poslouchal jsem za dveřmi. Bylo to strašné…“

„A proč plakal?“

„Zaklepal jsem. Neodpovídal. Tak jsem sáhl na kliku. Bylo odemčeno. Otevřel jsem dveře a uviděl jsem, že stojí v pyžamu u okna a vzlyká. Zeptal jsem se: ‚Tati, co se stalo?‘ Obrátil se a podíval se na mě. Po tvářích se mu kutálely slzy.“

„A co říkal?“

„Nic. Jen se na mě díval.“

Všimla si, že Jonathanovi stoupají do očí slzy. Sklouzla z postele a posadila se k němu na podlahu. „Co to mohlo být? Proč se rozplakal?“

„Myslím, že vím.“

„A co?“

„Tuším, že mně chtěl říct, že se cítí osamělý, ale nevěděl jak.“

„A cos udělal ty?“

„Odešel jsem. Zavřel jsem dveře a šel. Ach, Charlie, proč se mi jen nesvěřil? Cítil jsem, že to moc potřebuje. Můj bohatý, vlivný otec stál v pyžamu u okna a plakal, protože je opuštěný. Proč mně neřekl, jak se cítí? Třeba bych mu pomohl.“

A proč ty neřekneš, co cítíš? chtělo se jí odpovědět. V té chvíli by však bylo kruté říct Jonathanovi, že je otcovým obrazem. Tak se ho raději snažila utěšit, objala osamělého chlapce plačícího nad osamělostí vlastního otce a políbila ho.

Od té doby se pak líbali mnohokrát, zkoumali se navzájem a experimentovali a radovali se z potěšení, které si dokázali vzájemně poskytnout. Ale podle nevyslovené dohody nezašli nikdy dál. Oba chtěli, aby spolu poprvé zažili něco výjimečného, a tak čekali, až přijde ta pravá chvíle.

Přišla po roce, kdy ji na oplátku utěšoval Johnny. Objímal ji, tiskl si její hlavu k hrudi a broukal jí do ucha cosi skotského a moc smutného. Zabořila mu hlavu na prsa a rozvzlykala se. Ramena se jí otřásala vzlyky a Johnny ji silně tiskl a kolébal. Rozuměl jí. Pamatoval si, co cítil, když ztratil matku. A Charlotta přišla o strýčka, který byl jako její otec. Tenkrát utěšování neskončilo jen u polibku.

Vrátila se do přítomnosti. „Vím, že strýček Gideon nebyl můj příbuzný. Byl jen adoptivním synem mého pradědečka. Když se ale teď dívám na fotografii…“

„Tak co?“

„Podívej se na ten obrázek dobře. Babičce bylo tehdy jedenadvacet.“

„Byla velmi krásná,“ mumlal Jonathan.

„A teď se podívej na muže na snímku. Je to strýc Gideon.“

„Vím. Poznal jsem ho.“

„Ale podívej se na něho dobře, Jonathane. Babička se dívá do objektivu a on se dívá na ni. A jak se na ni dívá! Dívá se na ni zamilovaně! A teď si všimni babiččina výrazu. Je smutná. Jonathane, tehdy otevírali zastoupení firmy v Hongkongu. Měla být šťastná! A ona je utrápená. Proč?“

„A co ty si myslíš, Charlotto?“

„No, podle toho, jak zamilovaně se on na ni dívá a jak nešťastně se ona tváří… Nevím. Maminka se narodila babičce sedm měsíců po svatbě s panem Lee. Prý se narodila předčasně. Ale já tomu nevěřím. Myslím si, že babička už byla těhotná, když se vdávala, a že pan Lee nebyl mámin otec. Tím byl Gideon Barclay. Strýc Gideon byl ve skutečnosti můj dědeček.“

„Možná máš pravdu,“ řekl Jonathan a vrátil jí obrázek. „Byl hodný člověk. Vážil jsem si ho.“

„Jonathane, agent Knight firmu obviní. Půjde po nás. Já to nějak přežiju a firma taky. Co se ale stane s GB4204?“

Jonathan věděl, že Charlottina nová formule dostala jméno po Gideonu Barclayovi – GB. Bylo mu líto, když umřel, a ještě víc litoval Charlottu, kterou strýčkova smrt velice zarmoutila. Bylo jim tehdy sedmnáct a Jonathan ji denně doprovázel do nemocnice, kde sedávala u jeho lůžka na jednotce intenzivní péče a držela ho za ruku. Tiše k němu mluvila, i když byl v kómatu a sestry jí tvrdily, že ji neslyší. Jonathan do smrti nezapomene na noc, kdy Gideon zemřel, protože ta byla začátkem jeho nového života.

Čekal, že se pro něho Charlotta staví. Měli jít ten večer do kina. Když nešla, zavolal jí. Nikdo u nich nebral telefon. Se strašnou předtuchou shrábl sako a vyběhl do temných ulic.

V domě se svítilo, ale nikdo mu nepřicházel otevřít. Nahlédl dovnitř okny a měl pocit, že se dívá do muzea. Všude jen nábytek, ale liduprázdno. Obešel dům a vešel do zahrady, která se svažovala dolů k zálivu. Město bylo zahaleno v mlze, mlha se srážela na trávě, vlhkost kapala z citroníků a pod tíhou rosy se ohýbaly květy až k zemi.

„Charlotto,“ zavolal.

Vlekl se po trávníku pokrytém spadaným listím. „Charlie!“ Je někde schovaná v mlze, cítí ji tu.

Pak ji objevil. Stála tam a upírala oči do mlhy nad zálivem. Nemusel nic říkat. Když se blížil, otočila se a padli si do náruče. Objetí bylo výmluvnější než slova. Sundal si sako, rozprostřel je na trávu a přikryl ji svým tělem. Zadržovala vzlyky, ale jeho něžné milování pomalu uvolnilo hráz a ona se rozvzlykala. Tiskla se k němu a plakala mu v náruči. Od té chvíle její srdce už nikdy nepatřilo jen jí samotné.

„Vím, že nový preparát mi strýčka nevrátí,“ říkala teď měkce a stále hleděla na fotografii a v duchu se vracela k oné noci, kdy Gideon zemřel a ona se poprvé milovala s Jonathanem. „Ke konci tak hrozně trpěl bolestmi a já jsem mu tehdy slíbila, že objevím něco, co zachrání další lidi před takovým utrpením. Já vím, že mě slyšel, Jonathane. I přestože byl v kómatu. Teď mám však pocit, že jsem ho zradila…“ Zvedla k němu vlhké oči. „Pochopila jsem i další věci. V muzeu jsem našla originál smlouvy mezi firmou Harmonie-Barclay a Titanovými doly. Popiska říká, že se jedná o svatební dar od Gideona Barclaye Dokonalé Harmonii Leeové. Už vím, proč babička nikdy nepřerušila styky s rodinou, která se k ní tak škaredě chovala.“

Usmál se na ni stejně jako tehdy v mlze, když se na ni díval s takovou láskou a něhou. „V muzeu jsi sice sabotéra nenašla, ale aspoň jsi tu objevila odpovědi na své otázky a pochybnosti.“

Stáleji hleděl do očí, pohled mu potemněl a náhle dostala strach, že ji políbí.

Místo toho řekl: „Charlotto, zůstanu s tebou.“

Udiveně na něho zírala. „Co? To ne! Není žádný důvod, abys tady zůstával,“ vykřikla a odstoupila od něho. „Musíš jet domů. A slíbíš mi, že už nikdy nepřijedeš.“

Nechápavě na ni pohlédl. „Proč?“

„Jonathane, od našeho posledního setkání se hodně změnilo. Vybudovala jsem si vlastní život a ty zase svůj. Patříme každý do jiného světa.“

„Neodjedu, dokud si některé věci nevysvětlíme, Charlotto,“ řekl rozzlobeně. „Neodjedu, dokud se náš vztah neurovná.“

„Náš vztah je, jaký je, Jonathane. Nemůžeme se vrátit zpět. A nemáme žádnou budoucnost. Jsme jak rozbité skleněné zvonky, které se nedají spravit. Když jsi byl pryč, přišly dva telefonáty. Přes počítač, takže jsem je bohužel slyšela.“

Mlčky ji pozoroval.

„Volal ti tvůj společník,“ řekla tišším hlasem „a tvá manželka.“

Vymluvila se, že musí skočit do jídelny, a nechala ho o samotě. Když se vrátila s horkou vodou na čaj, hovořil s Quentinem. Nechtěla tajně poslouchat, ale zaslechla část rozhovoru a pak už nedokázala ovládnout zvědavost.

Byl to velmi zvláštní rozhovor. Jonathan měl britskou výslovnost a Quentin americkou a přitom Jonathan sedí v Americe a Quentin v Londýně. „Říkám ti Johne, že ti lidi nebudou jednat s nikým jen s tebou,“ bylo slyšet Jonathanova společníka říkat s typickým akcentem amerického středozápadu. „Trvaj na tom. Já jim nestačím. Prostě ty jsi ten slavnej hoch.“

„Dobrá Quentine,“ odpověděl Jonathan. „Nezačínej s tím zase.“

Společník se zasmál, ale jaksi trpce. „Víš, že já na to kálím. Je to dílo blbejch novinářů. Ale ti lidi to nevěděj. A my tu zakázku potřebujem. Tlačí se na nás konkurence. Jestliže tu smlouvu urvem, budem v balíku. Ale k čertu, Johne, já jim nestačím. Když nebudeš sedět na jednání, žádný zatracený jednání nebude. Objednal jsem ti letenku z Los Angeles. Snaž se to stihnout, nebo se mužem s tou zakázkou rozloučit.“

Jonathan ukončil hovor a zavřel laptop. Charlotta se tiše ozvala: „Vidíš? Patříme každý jinam.“

„Ani bych neřekl,“ zamručel a začal odpojovat šňůry a skládat všechno do své černé brašny.

Pozorovala povědomé rychlé a úsečné pohyby, které prozrazovaly, že se Jonathan zlobí nebo že ho něco trápí. „Co myslel tím slavným hochem?“

„Narážel na Amsterodamskou osmičku, skupinu vejtahů, kteří napáchali spoustu škod po celé Evropě. Patřili jsme s Quentinem k mezinárodnímu týmu, který po nich šel. Podařilo se nám je chytit a já jsem jakýmsi řízením osudu slízal všechnu smetanu a Quentina si nikdo nevšiml. A tak mají naši noví klienti pocit, že je zanedbáváme, když s nimi jedná jen Quentin.“

„A proč sis vzal do firmy Quentina jako společníka?“

Jonathan balil dráty a sponky do malých černých krabiček, házel je do kapes brašny a zapínal zipy. Nezvedl oči od práce a odpověděl klidným hlasem: „Pracovali jsme spolu v NBÚ. Já jsem se s nimi nerozešel zrovna přátelsky, vlastně jsem od nich odešel ve zlém.“

Charlotta se na něho upřeně dívala. V jeho hlase zněla trpkost stejně jako vždycky, když narazili na tohle téma. „Co se stalo? Nikdy jsi mi o tom nevyprávěl.“

Konečně se k ní otočil a pohlédl jí zpříma do očí. „Ne, odešla jsi z restaurace dřív, než jsem ti stačil všechno říct.“

To není fér, vykřikla málem. Ty jsi tehdy změnil předmět hovoru.

Jonathan pokračoval v balení. „Když jsem z úřadu odešel, Quentin s tím taky seknul a domluvili jsme se, že si spolu založíme firmu. Quentin má rád Londýn a já už jsem tam bydlel, tak má firma sídlo v Londýně.“

A ty se musíš vrátit do Londýna…

Jonathan si zapnul vestu a začal si oblékat sako. „Quentin je můj nejlepší kamarád. Kvůli mně se vzdal výnosného zaměstnání v NBÚ. Byl jsem mu na svatbě za svědka. A jsem kmotrem jeho dcery. Je něco jako můj bratr.“

„A proto teď odjíždíš, i když jsi před pár minutami tvrdil, že zůstaneš?“

Podíval se na hodinky. „Zamluvil mi letenku na let ve tři hodiny. To bych mohl stihnout.“ Vytáhl z kapsy pláštěnky klíče s přívěskem autopůjčovny Alfa.

Zarazil se a zahleděl se na Charlottu. Zaměstnávala se přípravou čaje, pečlivě vybalila sáček z ochranné fólie, vložila jej do horké vody, zvedala a zase spouštěla. Nakonec vytáhla kapající sáček, odložila jej do dřezu a pozorovala, jak kapky čaje odkapávají do výlevky.

Konečně promluvil. „Neodjíždím kvůli Quentinovi. Rozhodl jsem se odjet, protože máš pravdu. Nemůžeme se vrátit zpět ani začít spolu znovu. Už jsme se rozešli, a nejednou. Na rozchodech se nedá stavět budoucnost.“ Pravý důvod byl však jiný. Po Quentinově telefonátu, nebo spíš po zmínce o Amsterodamské osmičce, si uvědomil, že nemůže s Charlottou zůstat. Kdyby s ní zůstal, musel by jí nakonec říct, co se stalo. Nechce ji trápit a děsit. I bez něho má dost těžký život.

Charlotta mlčela a uvažovala o temných spodních proudech, které se zračily v jeho pohledu. Měl napjatý výraz a zřejmě bojoval s city, tlačícími se ven.

Přistoupil k ní a zvedl jí bradu. Nebránila se. Jeho pohled ji přitahoval jako magnet. „Nikdy na tebe nezapomenu, Charlie,“ zašeptal a políbil ji něžně na tvář.

Přehodil si pláštěnku přes rameno, chytil černou brašnu a vyšel z kanceláře. Prošel muzeem a venkovní dveře za ním tiše zaklaply. Charlotta stála na místě, dívala se na zavřené dveře a rozčileně uvažovala, co se stalo. Přála si, aby se dveře znovu otevřely, aby se Jonathan vrátil a řekl, že to nemyslel vážně, že s ní zůstává. Když dveře zůstaly zavřené, obrátila se k obrazovce televizoru. V záběru kamery spatřila Jonathana, jak si razí cestu deštěm. Ani jednou se neohlédl, a jakmile došel k autu, nasedl, nastartoval a odjel.

Co se vlastně stalo? Napřed trval na tom, že zůstane, a za pár minut se sbalil a odešel. Byl to Quentin, kdo způsobil, že změnil své rozhodnutí? Nebo to byl rozhovor s manželkou? Telefonoval jí přece, když byla pryč.

Nakonec se jí vydral z hrdla potlačovaný vzlyk, stejně jako oné noci, kdy zemřel strýc Gideon. Přikryla si oči rukama a opřela se o kuchyňskou linku. Po tvářích jí stékaly slzy a u srdce pocítila prudkou bolest.

Pořád měla před očima ten obraz.

Když Jonathan odešel vyhrabat pistoli, osaměla v kanceláři před obrazovkou jeho počítače. Tehdy se ozval videotelefon z Londýna. Na monitoru se objevila tvář Adély Sutherlandové a dívala se přímo na Charlottu. Charlotta zkameněla. Adéla říkala: „Dostali jsme pozvánku na zahájení sezony v opeře. Do královské lóže. Prosím tě, zavolej, že přijedeš. Moc mi na tom záleží.“

Charlotta jako by vrostla do země. Poprvé viděla a slyšela ženu, která jí odvedla Jonathana. Dokázala to, přestože Charlottě dal najevo, že si přeje zůstat sám. Vždycky si ji představovala jako zlou čarodějku, tak teď zkoumala její obličej a snažila se najít stopy zla. Věděla, že Adélin otec je anglický lord. Představovala si ji spíš jako sochu s aristokratickým nosíkem a vysoko vyklenutým obočím. Místo toho se dívala do hezké kulaté tvářičky zarámované vodopádem jemných hnědých vlasů. Adéla působila příjemně, když začala: „Ahoj, Johnny. Kdepak se mi touláš?“

To bylo ze všeho nejhorší, že se oženil s příjemnou ženou.

Pak začala uvažovat o pozvání do opery. Jonathan chodí do opery s královskou rodinou.

Opravdu žijeme každý v jiném světě…

Se zavřenýma očima se natáhla po šálku a začala vdechovat vůni horkého čaje. Snažila se uklidnit a potlačit vzlyky. Položila si ruku na hruď a ucítila přívěsek. Vzpomněla si, jak si jednou s Johnnym vyrazili na Powell a řádili ve fotoautomatu. Nechali si nafotit celé pruhy malých černobílých fotografií. Ona mu seděla na klíně, on ji objímal a měnili pozice tak dlouho, až se začala chichotat, protože ucítila pod sebou cosi tvrdého, a on zrudl rozpaky. Večer v posteli pak prožívala celou scénu ještě jednou a napadlo ji vystřihnout obličeje z nejpovedenějšího záběru. Vystřižené tváře pak vložila do medailonku čelem k sobě. Když medailonek zavřela, rty Charlotty a Johnnyho se dotkly a líbají se tam navěky.

Ach, Jonathane, naříkala a cítila bolest u srdce. Ví Adéla, jaké pirátské kousky jsi prováděl s počítačem? A řekl jsi jí o svém zatčení, když jsi protelefonoval nelegálně tisíce dolarů? A vyprávěl jsi jí o našich společně prožitých dnech a nocích, kdy jsme si slibovali věrnost až do smrti? Jonathane! chtělo se jí křičet. To není fér! Adéla s tebou neprožila to co já. Proč sis vybral ji, a ne mě?

Pára z čaje jí stoupala pomalu do hlavy a Charlotta pocítila uklidnění. Byla však úplně vyčerpaná. Potřebovala by se trochu prospat. Zítra si znovu probere své city a opět obežene své srdce hradbou. Bude to bolet, ale nevadí. Odežene vzpomínky na Jonathana a zamkne je na tisíc západů. A začne si budovat vlastní život.

Zvedla k ústům šálek z křehkého porcelánu.

Zítra bude hledat nový dům pro Naomi a začne s ozdravným procesem ve firmě. Musí si promluvit s Adriánem, s Margo a s Desmondem…

Nepij ten čaj.

Lekla se, šálek jí vyklouzl z ruky a roztříštil se na kusy. Rychle se obrátila. „Kdo je tu?“ Kromě tlumeného zvuku deště však všude vládlo hrobové ticho.

Je otrávený.

Podívala se na obrazovku, ale viděla jen opuštěné parkoviště bičované deštěm. Vběhla do muzea a rozsvítila všechna světla. Kromě skleněných vitrín a uprášených památných předmětů tam bylo pusto.

Kdo na mě mluvil?

Vběhla do kanceláře, sebrala krabičku čaje a posadila se k počítači. Vyhledala výrobní protokol podle čísla série uvedeného na obalu. Pod touto várkou byl podepsán Rusty Brown.

„Panebože!“ zašeptala. Otrávený čaj! Kolik dalších výrobků ještě stačil otrávit? Jak se mu to jen mohlo povést?

Zírala na monitor a snažila se tomu přijít na kloub. Přitom se jí začalo cosi honit v hlavě. Nechtěla na to dřív myslet, cítila se velmi unavená. Teď s prsty položenými na klávesnici se snažila rozpomenout, co ji delší dobu trápí.

Vzhlédla na chvilku k obrazovce televizoru a uviděla v záběru agenta Knighta, jak jde k dodávce bez označení, v níž přijel jeho tým.

Máto něco společného s Knightem. Něco, co řekl Jonathan…

Tehdy ji to zarazilo, ale neměla čas o tom přemýšlet, musela myslet na tolik důležitějších věcí. Nyní však má konečně čas, ano, už si vzpomíná na Jonathanova slova:

„Podle Knighta si Brown vyřizuje účty z minulosti. Osobní zášť proti farmaceutickým firmám. U předchozího zaměstnavatele cosi provedl a zatkli ho. Odsouzený však nebyl, měl dobrého právníka.“

Zamračila se. Ve firmě platí přísné předpisy pro přijímání nových zaměstnanců a minulost každého z nich se prověřuje. Jak se sem mohl dostat takový člověk?

Otevřela si adresář s osobními záznamy a vyhledala složku Rustyho Browna. Našla v ní jeho osobní data a přehled praxe. O uvěznění tam nebyla žádná zmínka. Přijali ho před půl rokem, den po babiččině pohřbu.

Trhla sebou při zvukovém signálu elektronické pošty. Ještě než stačila kliknout na Doručenou poštu, věděla, od koho přichází.

Ne abys zrušila tiskovou konferenci, Charlotto. Mají Rustyho Browna, ale nemají mě. On není ten pravý. Řiď se mými příkazy, nebo zabiju tisíce dalších lidí…

„Panebože,“ zamumlala a vyvalila oči na závěrečná slova zprávy.

… a začnu třeba s tím tvým libovým frajerem. Zkontrolovala, jestli za sebou zamkla vchod do muzea, a proběhla deštěm do hlavní budovy. Místo k výtahům zahnula na únikové schodiště. Vyběhla do třetího patra, otevřela dveře a vykoukla ven. Chodba byla opuštěná, ale když se pomalu kradla dál, uslyšela hlasy z recepce.

Jakmile zahnula za roh, uviděla, že se pan Sung a Margo baví s několika federálními agenty. Adriana bylo slyšet, jak v kanceláři řve na někoho do telefonu. Nikde však neviděla Desmonda.

Podařilo se jí vplížit do kanceláře, aniž ji někdo zpozoroval. Rychle si sbalila peněženku, klíče od auta a vyběhla znovu do chodby. Neslyšně proběhla po měkkém koberci zpět na schodiště, po schodech dolů a ven do deště. Skočila za volant korvety, nastartovala a vystřelila z parkoviště.

Z nebe padaly proudy vody. Zapnula stěrače na nejvyšší rychlost, a přece skoro nic neviděla. Naklonila se dopředu pro lepší orientaci a začala uvažovat: Kudy asi jel? Po silnici Palm Canyon nebo po dálnici? Musí ho dohonit dřív, než najede na soustavu dálnic k letišti, tam by se jí definitivně ztratil.

Rozhodla se pro dálnici a přidala plyn, i když byla silnice pokrytá souvislou vrstvou vody. Za chvíli už najížděla na dálnici č.10 a hnala se na západ za směrovkami na Los Angeles. V tuto hodinu nebyl na dálnici téměř žádný provoz. Občas uviděla reflektory auta jedoucího v protisměru, marně však vyhlížela koncová červená světla před sebou. Ve směru na Los Angeles uháněla nocí stále sama.

Dálnice vedla pustou krajinou písečných dun a byla v těchto místech jen spoře osvětlená. Pouze tu a tam se ze tmy vynořil osvětlený billboard s reklamou. Reklamní plochy lákaly k návštěvě místních hotelů, heren nebo do národního památníku Joshua Tree či do indiánské rezervace kmene Morongo.

Jak daleko může být? Má patnáctiminutový náskok. A Jonathan rozhodně nejezdí pomalu.

Když proletěla kolem výjezdu na San Georgino, vyděsil ji pohled na ukazatel paliva. Má skoro prázdnou nádrž!

Pár mil před ní leží město Banning a za ním už je jen úsek se jménem Badlands, Zlá země, – zrádný úsek plný zatáček, smutně proslulý velkým počtem smrtelných nehod. A nejsou na něm žádné pohotovostní telefony, žádné výjezdy, ani krajnice, kde by se dalo zastavit. Je to prostě nastražená past.

Má zastavit a natankovat?

Trvalo by to moc dlouho. Pohlédla na hodinky. Jonathanovo letadlo odlétá za dvě a půl hodiny. Kdyby se jí ho nepodařilo dostihnout dřív, než dojede na letiště, nechal by se jistě okamžitě odbavit a ona už by se k němu nedostala.

Sevřela volant do vlhkých dlaní. Benzin by vystačil právě tak na zpáteční cestu do závodu. Pro ni ale není cesta zpět.

Zhluboka se nadechla a sešlápla plynový pedál.

Když před sebou spatřila koncová světla, modlila se, aby to byl Jonathan. Ale jakmile se přiblížila, uviděla červenou dodávku naloženou palmami.

Předjela ji a přidala. Povrch silnice však byl velmi kluzký. Déšť se totiž v Kalifornii vždycky smíchá s kapkami oleje, které vytekly z milionů automobilů.

Když cítila, že jí ujela zadní část korvety, stiskla pevněji volant a upřela oči před sebe do bouřky.

Další koncová světla. Sotva však na automobil dopadly paprsky jejích reflektorů, uviděla bílou hondu se čtyřmi lidmi uvnitř.

Najela do pruhu pro předjíždění a hnala se dopředu. Minula město Banning. Čeká ji Badlands a ukazatel paliva je na nule.

A znovu koncová světla. „Ať je to on prosím,“ úpěnlivě šeptala. Uviděla však ferrari a dvě siluety na předních sedadlech.

Charlotta se tak soustředila na cestu před sebou, že si chvíli nevšimla světel přibližujících se zezadu. Nebyla to jen světla reflektorů, ale také výstražná červená světla.

Policejní patrola.

„Panebože,“ šeptala. „Ne, nezastavujte mě.“

Když na ni policista zablikal světly, posedla ji bláznivá touha sešlápnout plyn až na podlahu a ujet. Místo toho však sundala nohu z plynu a připravila se na nejhorší.

K jejímu překvapení ji policejní auto jen předjelo a ujíždělo dál. Zřejmě jim stačilo, že reagovala na výstrahu a zpomalila.

Chvilku jela pomalu, aby dala policejnímu autu náskok, a pak znovu dupla na plyn a vyrazila vpřed.

Minula dalších několik výjezdů a s nimi i šanci natankovat. Musí jet dál a dohonit Jonathana…

Po chvíli se před ní objevila koncová světla. Zdálo se, že je to velký vůz a že nejede moc rychle. Jak se vzdálenost mezi ní a autem zkracovala, sledovala ukazatel paliva. Právě se na něm rozsvítila červená kontrolka.

Paprsky světla z jejích reflektorů dopadly na zadní nárazník a osvítily nálepku Autopůjčovna Alfa.

Jonathan!

Blikla na něho světly. Zrychlil!

„Ne,“ zvolala a hnala se za ním.

Najela do vedlejšího pruhu a snažila se ho dojet. Zatroubila. Ucítila, že se auto stává neovladatelným, zřejmě aquaplaning. Dohnala ho, křičela, troubila a blikala světly.

Podle strnulého profilu poznala, že je zamyšlený. Okna měl vytažená a oči upíral na silnici před sebou.

Dupla na plyn a vyrazila a přitom ucítila, jak se jí zadní kola nebezpečně protáčejí. V zoufalém pokusu ho kousek předjela a strhla volant doprava, aby mu zatarasila cestu. Viděla, jak se světla jeho reflektorů zavrtala do země, když prudce dupl na brzdu.

Vyletěla z dálnice a zastavila na nezpevněné krajnici, kde jí zhasl motor. Definitivně jí došel benzin.

Pocítila nevolnost, roztřásla se a cvakala zuby. Zdálo se jí, že omdlí, a tak položila hlavu na volant.

„To jsi ty?“ volal Jonathan a tloukl na okýnko. „Co je ti?“

Otevřel dveře. „Ježíši! Charlotto!“

Vytáhl ji ven a objal. Stále se celá třásla.

„Panebože,“ říkal, když tam spolu stáli v lijáku a on ji hladil po tváři, „vždyť tys nás skoro zabila.“

„Ještě to neskončilo, Johnny,“ řekla mu a lapala po dechu. „Budeš se muset vrátit.“

34

Nechali její auto stát zamčené na krajnici a hnali se v Jonathanově vypůjčeném voze zpátky do závodu. Když se blížili k parkovišti, Jonathan zpomalil a zhasl světla. Zaparkoval Lincolna na nejtemnějším místě. Opatrně se rozhlédli, zdaje někdo nevidí, a rozběhli se do muzea. Setřásli ze sebe vodu, zamkli a vtom se ozvala elektronická pošta.

Jonathan klikl na Doručenou poštu a Charlotta zatajila dech. Na obrazovce se objevil vzkaz:

Už ti zbývá jen pět hodin, Charlotto.

Jonathan ještě v pláštěnce vytáhl laptop a během dvou minut ho měl zapojený. Zmáčkl klávesu a po chvíli se ozval z reproduktoru vyzváněcí tón. Za moment se objevila na obrazovce slova: Zvolené číslo spojeno… přepojuji hovor… čekejte.

Pak se na obrazovce otevřelo okno a v něm se objevila Quentinova tvář. „Haló,“ ozval se. A pak: „Johne? Máš být teď v letadle! Co se děje?“

„Nemůžu odjet. Objevily se tu komplikace.“

„Cože? Ale prosím tě…“

„Chci, abys připravil telefonickou konferenci, Quentine. Vysvětli jim, že náš současný klient je v kritické situaci, a proto ho nemůžu opustit. Nabídni jim mým jménem jednání po videofonu. Myslím, že nám to v jejich očích neubere, naopak. Quentine, co je to tam za hluk?“

Quentin si přiložil ruku k uchu. „Strašný, že? Bagrují základy nové stanice metra. Přímo pod mým oknem.“

„A kde to jsi?“

„Já jsem ti to neříkal? Bydlím dočasně v hotelu Four Seasons. Nechal jsem si udělat v bytě pár stavebních úprav. Ale to musíš vědět.“

Jonathan se zamračil. „Včera jsi byl ještě doma. Vůbec si nevzpomínám, že bys…“

„Promiň, špatně tě slyším. S tou konferencí to je skvělej nápad. Geniální! Ukážeme těm hochům, jak jsme loajální ke svým klientům. Poznají, že se na nás můžou spolehnout, kdyby se dostali do maléru. Bezva, kámo.“ Znovu se ozval lomoz. „Slyšíš to? Asi se přestěhuju do Dorchesteru, nebo se tady z toho zblázním. Dobře, všechno připravím. A vytřeme jim zrak s naší moderní technikou! Za pár hodin se ti ozvu.“

Ukončili hovor a Jonathan stále upřeně hleděl na obrazovku.

„Co je ti?“ zeptala se ho Charlotta.

„Něco se muselo stát. Poznám na Quentinovi, když nemluví pravdu. Je nervózní a něco přede mnou tají.“

„Jonathane, mrzí mě, že jsem tě zdržela. Jeď raději domů. Potřebují tě tam.“

Stále se mračil a civěl na obrazovku. Když už jí chtěl odpovědět, ozvala se výstraha elektronické pošty.

* * *

„Co to má znamenat?“ ptala se Charlotta.

„L O L,“ řekl Jonathan, prudce vstal a sundal si pláštěnku. „Internetový slang a znamená ‚laughing out loud‘, tedy ‚směju se ti nahlas‘.“ Sedl si, rozhodným gestem si vyhrnul rukávy a prohlásil: „Ten darebák se ti vysmívá. Přísahám, že toho bude litovat.“

ČÁST DRUHÁ

.

35

Palm Springs, Kalifornie, 2 hodiny ráno

„Proč jsi na mě nepočkala, Harmonie?“ vykřikl Gideon, když spatřil svatební dort a pana Lee ustrojeného jako ženicha.

Nešlo to, odpovídala mu Harmonie srdcem. Beze slov, takže ji Gideon nemohl slyšet: Jak jsem na tebe mohla čekat deset měsíců, když se nám dítě mělo narodit za devět?

„Nikdy nebudu milovat žádnou jinou tolik jako tebe,“ říkal Gideon hlasem plným vášně. Jenže už to nebyl Gideon, ale Jonathan a objal ji…

Charlotta vykřikla.

„Charlie,“ oslovil ji Jonathan něžně a velmi jemně s ní zatřásl. „Co je ti?“

Zamžourala na něho. „Mělas nějaký zlý sen.“

Charlotta se posadila a protřela si oči. Chtěla si chvilku zdřímnout, a tak se natáhla v kanceláři na pohovku. Pohlédla na hodinky. Spala půl hodiny.

„Něco se ti zdálo,“ opakoval.

„Ano…,“ připustila. „Takový divný sen.“ Zvedla k němu oči. Tmavé vlasy mu padaly do čela a na skráních mu rašily vousy. Jinak ale vypadal svěží.

„Něco jsem zjistil,“ řekl jí. Poznala, že byl venku. „Pachatel má cosi za lubem a já myslím, že vím, co to je.“

Spustila nohy na podlahu a ještě chvíli seděla s hlavou v dlaních. Nemohla zapomenout na sen a v hlavě se jí honily představy, které nedávaly žádný smysl. Viděla ve snu maminku, kterou neznala, a slyšela, jak jí říká: „Byl to ten čaj, Charlotto, čaj…“ Pan Sung zase stále obracel v rukou krabičku s hlavolamem. Babička odvracela hlavu od artyčoků, které Charlotta udusila k večeři.

Spánek ji neosvěžil. Cítila se vlastně ještě víc vyčerpaná. A valily se na ni vzpomínky.

Vstala a šla si do kuchyňky omýt obličej studenou vodou. Pomohlo to.

Vrátila se za Jonathanem usazeným u laptopu. Zatímco spala, on pracoval. „Co jsi to zjistil?“ zeptala se.

„Procházel jsem soubory, které jsem si stáhl jako zálohy. A objevil jsem něco moc zajímavého v adresáři, kde máte mimořádně citlivé informace a přísně tajné formule. Podívej,“ poklepal prstem na monitor.

Charlotta se naklonila. „Cože? Někdo je okopíroval?“

„Náš vetřelec neví, že váš systém automaticky zaznamenává každý přístup k těmto souborům a každou pořízenou kopii. A teď se podívej na datum a čas.“

„Dnes celý večer kopíruje!“

„Věřila bys tomu? Ten darebák sem musí vždycky vpadnout, zkopírovat jeden soubor a zase vypadnout. Dává si záležet, aby ho nikdo nepřistihl. Ale toto je nejzávažnější, Charlie. Koukni, kdy byl v systému naposled.“

Sledovala jeho prst. „Tato formule byla zkopírovaná až potom, co Knight odpojil všechny terminály od centrálního počítače.“

„A to znamená, že tady někde je ukrytý modem.“

Zamračila se. „A dokážeš jej najít?“

„Spolehni se, už jsem začal hledat.“ Odešel od počítače a přešel ke stolu, kde byly stále rozložené plány závodu. „Někdo se tu musel napíchnout na síť a nastavit automatický příjem.“

„Jak ho chceš najít?“

Přejížděl prstem po plánu a vysvětloval: „Nainstaloval jsem si do počítače speciální software. Viděla jsi film Válečné hrátky? No, prostě je to software, který vytáčí stovky telefonních čísel a hledá modem, se kterým by se spojil. Když jsi spala, zadal jsem do počítače parametry čísel v místním telefonním uzlu. Počítač bude vytáčet čísla tak dlouho, dokud nenarazí na aktivní modem tady v závodě. Propojil jsem počítač se svým pagerem, aby mě upozornil, až dojde ke spojení.“

Není to tak dlouho, co mu říkala, aby odjel. Teď je ráda, že je tady.

Začala prohrabávat velkou koženou tašku, až se jí podařilo vylovit hřeben se zlatou rukojetí. „Jonathane,“ řekla, „měli bychom najít spojení mezi tímto vetřelcem a Rusty Brownem. Třeba je to někdo, kdo pracuje s Brownem, nebo jen objevil Brownovu sabotáž a rozhodl se jí využít. Brown tvrdil, že pracoval sám. A podle policejních záznamů je to skutečně jeho styl.“

„Když jsi spala, tak jsem tu trochu čmuchal. Podíval jsem se do Brownovy skříňky v šatně. Samozřejmě byla prázdná, protože Knightovi muži všechno odnesli. Potkal jsem tam ale starého správce a ten mi řekl pár zajímavých věcí. Prý chodíval s Brownem popíjet do hospody u dálnice 111.“

„Do grillbaru U kojota,“ řekla. „Tam chodí hodně zaměstnanců.“

„Říkal, že Brown je tajnůstkář a že nikdy ani nenaznačil, co má v plánu. Prý neměl žádné kamarády, až na jednoho frajera, jak ho správce nazval. Ten chlápek k nim párkrát přisedl a hostil je drahým alkoholem. Dával najevo, že s Rustym cítí. On si totiž stěžoval, že není doceněný, že čekal povýšení, ale marně. A chlápek, který je nalíval drahým pitím, prý ho naváděl, že si to nemá nechat líbit. A že má firmě ukázat, s kým mají tu čest.“

„A kdy to bylo?“

„Před pěti měsíci.“

Charlotta se zamyšleně dívala na Jonathana. Výrobní formule změnil před čtyřmi měsíci. „A Rusty říkal, že jsme mu slíbili přidat?“

„Ano. Prý měl slíbeno zvýšení platu a povýšení. Je to divné, když k vám teprve nastoupil.“

„A jak popsal správce toho cizího chlapíka?“

„Měl prý vousy a dlouhé vlasy stažené do culíku. A nosíval baseballovou čepici. To není nic zvláštního, Charlie. Co je zvláštní, je způsob, jak k vám Rusty přišel. Tvrdil, že jste ho do firmy naverbovali. Říkal, že mu někdo od vás telefonoval a vyjadřoval mu účast s propuštěním z jeho bývalé firmy. A že prý potřebujete zrovna někoho s jeho schopnostmi a talentem.“

„Takže se někdo doslechl o jeho zatčení a procesu a rozhodl se ho použít jako nástroj ke zničení firmy. A sám se za něho hezky schoval.“ Něco takového už delší dobu tušila. „A co ještě ti správce řekl?“

„Další věc potvrzuje naše podezření. Správce zahlédl někoho před dvěma hodinami u Brownovy skříňky. Zmizel dřív, než si ho mohl prohlédnout, takže nemůže s jistotou říct, jestli to byl muž nebo žena. Ta osoba měla na sobě dlouhý kabát a klobouk. A ten někdo se hrabal Brownovi ve skříňce.“

„Narafičil tam usvědčující důkazy.“

Jonathan přikývl. „Přesně. A policie se ho asi na to právě teď vyptává. Přiznal se, že změnil složení výrobků, ale když se ho budou ptát na garážová vrata nebo výbuch u Naomi, nedoví se vůbec nic.“

„A Knight dospěje ke stejnému závěru jako my dva – že někdo Rustyho zneužil.“

Jonathan zaťal ruku v pěst. „Obávám se, že jsme s federálním agentem Knightem ještě neskončili.“

„Rustyho trestní rejstřík,“ mumlala Charlotta a rozepínala si sponku ve vlasech. „Jak nám mohl uniknout? V jeho osobním spisu není ani zmínka o uvěznění. Volala jsem personální ředitelce paní Fergussonové domů, ale je tam jen záznamník. Nechala jsem jí vzkaz, že je to naléhavé. Autem se k ní bohužel nedostaneme, protože žije na druhé straně a všechno je pod vodou.“ Charlotta pohlédla na obrazovku, kde byl záběr liduprázdné recepce. „Kam všichni zmizeli?“

„Knight a jeho muži odešli před chvilkou,“ odpověděl Jonathan a studoval plány. „Dal jsem mu kopii natažených souborů. Byl rád a to ho teď chvilku zaměstná. Šel s nimi do laboratoře, kde budou zkoumat důkazy. U serveru nechali hlídat jednoho člověka. To nám nevadí, do systému se dostaneme. Jen musíme být opatrní, protože mám pocit, že se Knight brzy vrátí.“

„Pořád nechápu, jak to chce provést,“ řekla Charlotta a odvrátila se od televizní obrazovky. „Myslím toho šílence, co se pokusil zabít mě a Naomi a co vyhrožuje, že zabije další tisíce lidí. Jak by je mohl zabít? Varovali jsme veřejnost před otrávenými léky, tak jak chce přinutit lidi, aby je užívali?“

Jonathan zvedl oči od plánů. Když uviděl, jak Charlottě padají dlouhé černé vlasy volně přes ramena dolů, zarazil se. Vybavil se mu jiný obraz: tytéž hedvábné kadeře rozprostřené na orosené trávě, zavřené oči a Charlottin nezapomenutelný úsměv.

Odvrátil od ní oči a řekl: „Zjistíme to, jakmile prozkoumáme systém. Potřebuju se zalogovat.“

„Dobrá,“ řekla a odsunovala si židli. „Já sám.“

„Neznáš přece mé heslo. A když jsi přijel, tak jsi je ani nechtěl znát.“

„Je to součást mého testu, jen tak vyhodnotím, jak snadno nebo jak obtížně se dá proniknout do klientovy sítě. Prostě musím postupovat stejně jako vetřelec. Jen tak najdu díry v systému ochrany. A začít musím už přihlášením. Záměrně jsem nechtěl, abys mi řekla heslo. Sleduj.“

„Ty je budeš hádat?“

„Ano. A vsadím se, že je najdu na tři pokusy.“

„Počkej chvilku,“ položila mu ruku na rameno. „Knightův technik objevil zabezpečovací program, o kterém jsem nevěděla. Jestliže zadáš dvakrát po sobě neplatné heslo, při třetím pokusu se vymažou všechna data.“

Zavrtěl hlavou. „To jsem tam dal já, Charlotto. I když jsem si spočítal, že stihnu soubory natáhnout, přesto jsem nechtěl, aby nám federálové sebrali síť. Tušil jsem, že ji budeme ještě potřebovat. Tak jsem tam vstoupil a změnil hesla. Pak jsem tam vložil falešné varování o smazání souborů.“

U příkazu Jméno uživatele napsal Jonathan „Charlotta Lee“ a stiskl Enter.

Další příkaz zněl Heslo. Vyťukával písmena a na monitoru naskakovaly hvězdičky. Stiskl Enter a na obrazovce se objevila slova:

** Vítejte v biotechnologické firmě Harmonie**

Charlotta s údivem hleděla na obrazovku. „Jak jsi to dokázal?“

„Četl jsem ti přes rameno,“ odpověděl a cosi rychle psal. „Stejně kradou zločinci čísla bankovních účtů. Stojí za tebou u bankomatu a čtou ti přes rameno.“

„Ale když jsem psala heslo, na obrazovce jsi viděl jen hvězdičky, stejně jako teď. Takže, i když ses díval na monitor…“

„A taky jsem poslouchal. Devět úhozů bez mezer a velkých písmen. No, a pomohlo mi, že tě trochu znám,“ řekl a sledoval přitom údaje na obrazovce. „Lidé nejčastěji volí jako heslo své jméno nebo jméno svého psa. Taky datum nebo místo narození, někdy poznávací značku auta. Dost oblíbené je slovo ‚kouzelník‘ nebo ‚dacan‘. Divila by ses, kolik lidí volí kombinaci číslic nebo písmen, jako třeba sedm sedmiček.“

Charlotta ho poslouchala a pročesávala si dlouhé vlasy. Pak je opět sepnula sponkou a hřeben hodila zpátky do tašky. „Ale i tak musíš hádat.“

„V průměru potřebuješ k uhodnutí hesla deset pokusů. A pokud není systém chráněný proti opakovaně nesprávnému zalogování, tak se do něj dostaneš. Ale jak jsem říkal, s tebou jsem to měl lehčí. Když jsem slyšel devět úhozů, hned mě napadlo, co to bude.“

Charlotta si jako heslo zvolila své pravé jméno, protože je nikdo neznal.

Jonathan se protáhl, vstal, šel do kuchyňky, nalil vodu do konvice a zapnul vařič. „Už nám zbývá míň než čtyři hodiny a myslím, že potřebuju doplnit palivo.“

Rozepnul jednu z kapes brašny a vytáhl kávu, filtry a balíček skotských máslových sušenek.

Jakmile spatřila známý červeno-žlutý kostkovaný obal, pocítila Charlotta radost i smutek současně.

Jednou když jim bylo sedmnáct, seděli spolu v Jonathanově suterénním doupěti a cpali se skotskými sušenkami. Jonathan tehdy zrovna dostal nejnovější elektronickou hru „Pong“, která byla jinak k vidění jen v hernách a v barech. Vrátil se zrovna z prázdnin ve Skotsku a jeho otec musel shodou okolností odcestovat na konferenci do Jižní Ameriky. A tak svou nepřítomnost vykoupil drahou hračkou. Jonathan se smál a s plnou pusou jí vysvětloval, že se hra původně měla jmenovat „Ping-pong“, ale že firma Atari musela název změnit, protože ji obvinili z porušení autorských práv.

To byla ta veselejší vzpomínka. Bolestnější se pojila k noci, kterou spolu strávili o šest let později, kdy oslavovali Jonathanův vstup na Massachusettský technologický institut. Venku pršelo a oni popíjeli v Jonathanově bostonském bytě červené víno a zajídali je skotskými sušenkami. Pak se dlouho něžně milovali a plánovali si budoucnost. Ve svých třiadvaceti letech si stavěli pod peřinou vzdušné zámky: ona najde lék proti rakovině a on postaví nejrychlejší supercomputer. Budou mít úspěch, stanou se z nich dvě raketové střely namířené do budoucnosti. A budou cestovat. Projedou celý svět. „Budeme stát v Bosporu,“ snila Charlotta, „a pozorovat, jak slunce zapadá za věže istanbulských chrámů.“

„V Benátkách,“ přidal se Johnny, „budeme popíjet na náměstí svatého Marka cappuccino a pozorovat příliv.“ Prostě okusí všeho, co život nabízí. Příští den Charlotta odlétala do San Franciska. Johnny ji vyprovázel na letiště. Ještě nikdy ho neviděla tak zářit štěstím.

A po roce jedna knížka básní zbořila celý její svět a zničila všechny sny.

Když začala voda vřít, Jonathan vytáhl z brašny jakýsi složený kovový předmět. Otevřel jej, usadil kovový kužel s háčky na hrnek a vložil do něj filtr a dvě vrchovaté lžíce mleté kávy. „Nikdy nevyjíždím bez kávy,“ řekl a chystal druhý hrnek. „Piješ pořád černou? Mám s sebou i práškovou smetanu.“

„Černou prosím.“ Pak nenadále řekla cosi, co ji samotnou vylekalo: „Jsi šťastný, Jonathane?“

Překvapeně se na ni podíval. Zatvářil se zádumčivě. „Asi tak jako každý druhý.“

Neovládla se. Myslela na to od chvíle, kdy přijel. „Máš dobré manželství?“

Nedíval se jí do očí a na tváři měl nevyzpytatelný výraz. „Nemůžu si stěžovat. Mám s Adélou pohodlný život. Takový klidný.“

Charlotta se odvrátila. Jonathan a pohodlí a klid? Znělo to jaksi smutně.

Jonathan jí upřeně hleděl na temeno hlavy a všiml si neukázněného pramene lesklých černých vlasů. Ve spánku se rozcuchala a při česání najeden pramen zapomněla. Cítil neodolatelnou touhu natáhnout ruku a pramen jí uhladit. Vtom si vzpomněl na Adélu a jejich noční rozhovor v době, kdy byla Charlotta v jídelně. Vyčítala mu se slzami v očích: „Ty jsi s ní, že? Quentin mi nechce nic říct, jen že máš nějaký případ. Já ale vím, žes ji jel zachránit.“

Jonathan nikdy nepochopil, jak je možné, že Charlotta věčně stojí mezi ním a Adélou jako nevyřčená výčitka. Dával si takový pozor, aby o ní nikdy nemluvil! A přece… Z Adélina hlasu poznal, že se trápí. Musí k ní však být upřímný. Ona si nezaslouží, aby ji podváděl. „Máš pravdu. Pomáhám jí.“

Jonathan odstavil konvici vedle krabičky čaje. Charlottin zrak ho sledoval a spočinul na krabičce. „Nemůžu ze sebe pořád setřást ten sen. Zdálo se mi o čaji, něco bych o něm měla vědět…“

„Víš přece, že je z otrávené várky.“

Zamračila se. „Ještě něco jiného. Nemůžu si vzpomenout…“ Pohlédla na něho. „Babička věřila různým pověrám a byla pod vlivem staromódních předsudků. Říkávala mi, že v naší rodině sirotci slýchají v čase nouze hlasy svých matek. Nevěřila jsem jí. Ona prý kdysi dávno uslyšela matku, když skoro umírala hlady v nuzném suterénním pokojíku v Čínské čtvrti. Matka jí dala dobrou radu, co udělat, aby se její léky lépe prodávaly. Prý na ni mluvil její hlas z nebe. A dnes večer, právě když jsem se chystala vypít čaj… Jonathane, slyšela jsem něčí hlas tak jasně, jako když se mnou mluvíš ty.“

„A byl to matčin hlas?“

„Jak to mám vědět? Neznala jsem ji. Ale ve snu ke mně mluvila znovu, něco o čaji… Mám na cosi přijít…“

Zpytavě se na ni díval a radil: „Zkus se rozpomenout na sen. Hezky od začátku. Když jsi měla vidění, měla bys je brát vážně. Třeba je v něm nějaké poselství.“

Vzala si od něho kávu a pomyslela si, že je Jonathan stejně pověrčivý jako kdysi, když se vracíval ze skotské Vysočiny s příběhy o strašidlech a ženách zakletých v tuleně.

Jonathan sledoval, jak si Charlotta namáčí sušenku do kávy a nese ji k růžovým, vlhkým rtům. Vždycky ji rád pozoroval při jídle, protože jedla s chutí. A vůbec všechno dělala s chutí. Vzpomněl si na jedno odpoledne v kavárně v Bostonu. Objednala si speciální salátovou zálivku a s gustem se pak ládovala hlávkovým salátem a chlebem. Se stejným nadšením a vášní ze sebe tehdy sypala: „V jedné věci se s babičkou shodnu, Johnny, a to v názoru, že západní a čínská medicína se dobře doplňují. Říkává mi: ‚Děvenko, západní medicína je mladá a rychlá, čínská je stará a pomalá. Velmi dobrá rovnováha, jako yin ayang.‘ Já jsem se však rozhodla, že na medicínu nepůjdu. Když umíral strýček Gideon, tak jsem poznala, že doktoři neumějí pomoct. Nic nezmůžou bez správných léků.“

Toho deštivého odpoledne byla tak živá! Nejdřív poslouchala jeho vyprávění, jak ho přijali na institut, jaké hackerské kousky vyváděl v Cambridgi, a ze srdce se jeho historkám smála. A pak se mu nadšeně svěřovala se svými plány. „Biotechnologie, Johnny!“ říkala a očí jí zářily. „To je budoucnost! Musím o tom přesvědčit babičku. Továrna je poklad, pokud jde o léčivé byliny. Ale ona je pořád používá stejně jako před léty. Snažím se jí vysvětlit, že je potřeba provádět analýzu na molekulární úrovni, aby se daly na maximum využít přírodní léčebné účinky. Podívej se třeba na smuteční vrbu. Bylinné výtažky z její kůry se používají od nepaměti proti bolestem hlavy a při horečce. Jakmile chemici objevili molekulární strukturu léčivé složky, dokázali vyrobit syntetický lék. A máme tu acylpyrin! Harmonie sedí na pohádkovém pokladu. Z bylin se dá vyrobit tolik zázračných léků! A já je všechny objevím!“

Tehdy se u něho v bytě celou noc milovali a nemohli se nabažit toho, že jsou zase spolu, že se vrátil do Ameriky. Dělili se o své sny a splétali je dohromady, protože plánovali společnou budoucnost. A pak jí po roce poslal jednu knížku veršů a jejich budoucnost ležela v troskách. Po jejím telefonátu ze snů nezbylo nic.

Co by se stalo, kdyby si nechal své city pro sebe a neposlal jí tu báseň? Zůstali by milenci? Řekla by mu, že potřebuje prostora svobodu, i kdyby jí sbírku básní nikdy neposlal? A jak by dopadlo jejich pozdější setkání v San Francisku? Co kdyby mu Charlotta tehdy neutekla? Skončili by v posteli?

„Charlotto,“ zeptal se jí nyní zvědavě, „jak se ti podařilo přesvědčit babičku, aby přestěhovala továrnu sem dolů? Nevěřil bych, že někdy opustí San Francisko.“

„Po nějaké době, co jsem se zabývala výzkumem, jsem zjistila, že v jižní Kalifornii je nejhustší síť farmaceutických firem, které se věnují výzkumu a vývoji přírodních léčiv. Cítila jsem, že to je ideální místo pro naši firmu. Adriánovi se můj nápad zalíbil a snažil se babičku přesvědčit. Lákal ji na výhodnou marži zisku, horoval o tamější vědecké komunitě, ale marně. Pak mě napadlo, že jí vysvětlím, jak bude dobré, když se přidáme k rodině farmaceutických firem, a na to slyšela. Babička si vždycky potrpěla na ‚rodinu‘.“

„Myslím, že věděla, proč z tebe dělá svou nástupkyni,“ zamumlal. „Máte podobné vidění světa.“

„Kdysi,“ řekla mírně, „jsme se i my dva dívali na svět úplně stejně.“

Pohlédl jí do očí a oba se na okamžik vrátili ve vzpomínkách do minulosti.

Nebezpečný moment přerušil Jonathan slovy: „Nemáme moc času.“ Odložil šálek a otřel si ruce. „Nejdřív zkontroluju tajné výrobní formule a pokusím se zjistit, jestli pachatel nechal po sobě stopu v prověřovacím záznamu.“

„V prověřovacím záznamu?“

„Ano. Chronologicky zaznamenává všechny činnosti systému. Sleduje neplatná přihlášení, podezřelé časy přístupu do systému, mazání dat, změny a podobně. Náš přítel tady prováděl svou špinavou práci v pracovní době. Ti hloupější vstoupí do systému třeba o půlnoci nebo použijí identifikaci zaměstnance, který je právě na dovolené. Pak není těžké je chytit.“

„A jak se ten náš dostal do systému?“

„Zřejmě zadními dvířky – použil třeba hlavní heslo nainstalované výrobcem softwaru nebo nějakou díru ve vašem firewallu.“

Jonathan spustil prohledávání a Charlottin zrak padl na krabičku čaje. Stáleji zneklidňoval sen a divné varování. Bylo tak živé, že se ještě teď otřásla. Slyšela opravdu hlas své matky, nebo se jí to jen zdálo?

Vzala krabičku do rukou a začala si ji prohlížet. Upřeně hleděla na stříbrno-modré písmo a miniaturní obrázek smuteční vrby, jako by v něm mohla najít klíč k záhadě. Vytáhla jeden sáček a položila si jej na dlaň. Vtom si toho všimla…

„A mám to!“ vykřikla. „Už vím, na co jsem měla přijít. Podívej, Jonathane! Někdo se dostal do sáčků. Nepřidal jed do celé várky. Otrávil čaj až potom!“

„Cože? Tak pak to neudělal Rusty Brown.“

„Ne, někdo se snaží, aby to vypadalo jako Rustyho sabotáž. Vsadím se, že když provedeme rozbor ostatního čaje z této várky, nic nenajdeme.“

„Ježíši Kriste!“ vykřikl Jonathan a vyskočil. „Kdosi záměrně otrávil tvou krabičku čaje! Charlotto, chce tě zabít.“

36

Charlotta zasmušile studovala na dlani pančovaný čajový sáček a řekla: „Vrah není nikdo cizí. Dobře mě zná. Ví, že vždycky jezdím v korvetě, zná můj oblíbený čaj, není pro něj tajemstvím, že mám ráda Yolandu a že největší ranou by pro mě byla ztráta Naomi. Cizí člověk by takové zbraně proti mně použít nemohl.“

Charlotta vyšla do muzea a uprostřed se zastavila, jako by každým okamžikem chtěla na pachatele zavolat, aby se jí konečně zjevil. „Jsi tady někde? Znám tvou tvář a myslím si, že jsi přítel?“ Stála vedle vitríny s nápisem Nová továrna, 1936. Ve vitríně bylo diorama výrobní a plnicí haly, kde stály miniaturní postavy u miniaturního běžícího pásu, a nad modelem visela skupinová fotografie s nápisem, kde velkým písmem stálo: Čínské bylinné produkty Dokonalé Harmonie.

Charlotta se nahnula blíž, aby si mohla fotografii prohlédnout. Uprostřed stála krásná mladá žena – babička, když jí bylo dvacet osm let. Byla celá v bílém.

V první řadě stáli bok po boku dvě děti, Adrian a Margo. Ona byla vyšší než budoucí manžel a on měl na tváři typický bojovný výraz, který se v průběhu let ještě zvýraznil.

Samozřejmě tam nemohla být ona, Desmond nebo Jonathan. Jsou o generaci mladší. Poznala však další tváře. Ti lidé se usmívali a ji napadlo, jestli za úsměvy skrývají nějaká tajemství, taková, že by ji kvůli nim chtěl dnes někdo zabít. „Charlotto?“

Otočila se. Jonathan se tvářil ustaraně.

„Možná že člověk, kterého hledáme, tady vůbec není.“

„Co tím chceš říct?“

Chvíli váhal a vážil každé slovo. „Když jsi spala, podíval jsem se, jak si stojí konkurence. Ještě jsem nevyloučil průmyslovou špionáž.“

Podle tónu hlasu poznala, že něco zjistil a že to není nic příjemného.

„Která firma by podle tebe nejvíc vydělala na vašem bankrotu?“

Pár jich bylo. „Myslím, že Moonstone. Jsou našimi největšími konkurenty.“

„Mám tu seznam jejich investorů.“ Podal jí výtisk. „Je dlouhý, ale je v abecedním pořádku, tak můžeš snadno vyhledat známá jména.“

Skoro se bála na seznam podívat. „Neříkej, že je v něm někdo z Barclayových.“

„To ne, ale našel jsem jiné známé jméno.“

Charlotta přejížděla seznam očima a náhle se zarazila. „Naomi Morgensternová!“

„Dvacet tisíc akcií. A všimni si data.“

„Nakoupila je před čtyřmi dny!“

„Zmínila se ti o tom někdy?“

Charlotta mlčky vrtěla hlavou. Marně uvažovala, proč by si Naomi kupovala akcie konkurenční firmy. Ledaže… „Mike,“ vyhrkla. „Naomin snoubenec je burzovní makléř. Určitěji přemluvil, aby nakoupila akcie. Jinak by to neudělala.“

„A věříš tomu Mikeovi?“

„Stejně jako Naomi,“ odpověděla, ale současně v ní zahlodala pochybnost. Cizinec v baru U kojota, který naváděl Rustyho, nosil vlasy v dlouhém culíku. Stejně jako Mike.

„Ne, je to směšné. Mike by neublížil ani mouše. Nedovedu si ho představit jako zabijáka.“

„A kde jsi říkala, že ses seznámila s Naomi? Bylo to v Chalk Hillu?“

„Ano, Naomi patřila ke skupině s názvem Požehnání zvířatům.“

„Ochránci práv zvířat?“

„Slyšel jsi o nich?“

„Ano, mají odnož v Londýně. Co se tam tehdy přesně stalo?“

Chalk Hill byla poslední věc na světě, o níž se jí chtělo mluvit, ale Jonathanovi odpovědět musí. „Skupina ochránců zahájila velkou kampaň proti laboratorním testům na zvířatech. Postupovali tak, že se vloupali do laboratoře, vypustili zvířata na svobodu a laboratoř zapálili. Tenkrát v Chalk Hillu je někdo udal. Policie a novináři byli na místě dřív, než jsme mohli utéct. Naomi i mě zatkli.“

„Tebe však neodsoudili.“

„Ne, žalobu proti mně stáhli.“

„A co Naomi?“

Charlotta se kousla do rtu. „Odsoudili ji podmínečně na šest měsíců a musela zaplatit pokutu.“

„Vidíš, zatkli vás za stejnou věc, a tebe neodsoudili. Ji ano. Vadilo jí to moc?“

Charlotta prudce zvedla hlavu: „Blázníš? Vůbec ne!“

„A nemohla ti to zazlívat?“

„A kdyby ano, ty si myslíš, že by se mě pokusila zabít nebo zničit firmu? A proč by si proboha vyhazovala do vzduchu vlastní dům?“

„Má na dům vysokou pojistku.“

Charlotta se na něho pohoršené podívala. „Proč strkáš nos do jejích soukromých záležitostí?“

„Musím strkat nos do soukromí všech, kteří jsou podezřelí.“

„Ale Naomi snad není podezřelá. Tak na ni zapomeň! Vstoupila do spolku Požehnání zvířatům, protože si nade všecko cení života. Je pro ni posvátnou hodnotou…“

Jonathan se náhle zamračil.

„Co je?“

„Ale to jméno. Požehnání zvířatům. V nějaké souvislosti jsem na ně nedávno narazil.“

Charlotta šla za ním do kanceláře, kde se začal přehrabovat v papírech na psacím stole. „Pokoušel jsem se najít nějaké spojení mezi obětmi a tvou firmou. Prohledával jsem Národní zpravodajský servis a něco jsem našel. Ano… tady je to.“ Vzal list papíru. „Správně, Požehnání zvířatům. Ježíši Kriste!“

„Co se děje?“

„Spustil jsem prohledávání odkazů na události v Chalk Hillu. Mimo jiné jsem našel tuto zprávu o prezidentce spolku Požehnání zvířatům. Když jsem zjistil, že je novějšího data, odložil jsem ji jako nepodstatnou.“

„A teď si myslíš, že je důležitá?“

„Charlotto, ta zpráva je nekrolog.“ Podal jí ji. „Žena, která byla před osmi lety prezidentkou spolku, je třetí obětí! Zabila ji Blaženost.“

Charlotta přelétla očima text. „Panebože! Už si na ni vzpomínám. Dostaly jsme se spolu do sporu a nadávaly jsme si před kamerami celostátní televize. Nezapamatovala jsem si její jméno. Skutečně, Jonathane, věř mi. Bylo tam tehdy tolik lidí! Když mi Desmond řekl o třetí oběti – panebože!“ Ruka jí vylétla k ústům. „Knight!“

„Ano, Knight,“ opakoval Jonathan, otevřel rychle kapsu a začal z brašny vytahovat nástroje. „Jestli tu informaci ještě nemá, brzy ji dostane. Jakmile zjistí, že Rusty není náš člověk, začne hon na dalšího podezřelého.“

Charlotta se nemusela ptát na koho.

Když viděla, že si cpe nářadí do kapes bundy a za opasek, zeptala se: „Co to děláš?“

„Musíme odtud zmizet, Charlotto. Ohrožuje tě tu vrah a taky Valerius Knight. Ten se tu může každou chvilkou objevit se zatykačem. Nainstaluju dálkové ovládání, abychom mohli pokračovat v práci odjinud, a pak se někde schováme.“

Natáhla se po tašce. „Jen si sbalím pár věcí.“ Chvilku zaváhala. „Jonathane, že jsi doopravdy nepodezříval Naomi?“

„Ale podezříval.“ Pohlédl jí přímo do očí. „A podezírám ji pořád.“

37

San Francisco, Kalifornie, 1936

Toho dne, kdy Drak konečně zaútočil, svítilo na šmolkově modré obloze poseté bílými mráčky jasné slunce a foukal chladný vítr. Takový den bývá šťastný. Pečlivě jsem se oblékala a snažila potlačit vzrušení. Dávala jsem si pozor, abych něco v rozčilení nerozbila, protože to by znamenalo smůlu a já bych musela dnešní jednání odvolat. Doprovázel mě pan Lee a jako obvykle jsme s sebou brali dcerku. Iris jsme nikdy nenechávali samotnou.

Cestou do Daly City jsem pozorně vyhlížela, zdali se objeví nějaké znamení. Při prvním náznaku smůly jsem byla odhodlaná vrátit se domů. Dnes jsem potřebovala štěstí, protože se mi měl splnit velký sen.

Když jsem před osmi lety s hanbou odešla z klubu paní Barclayové, šla jsem přímo za panem Lee. Slíbila jsem mu, že zaplatím jeho příbuzným cestu do Ameriky a že je zaměstnám u sebe v továrně. Na oplátku jsem ho požádala, aby se se mnou oženil.

Pro Číňanku je něco takového velmi ponižující. Pan Lee však mou nabídku přijal čestně a důstojně. Věděl, že jsem těhotná, ale nevadilo mu to. Nemluvili jsme o lásce, přesto jsem však tušila, že mě miluje. Měl mě rád celá léta, kdy jsem k němu chodila do ateliéru telefonovat a pozorovala ho při práci, kdy jsme se podle momentální finanční situace stěhovali jeden o patro níž a druhý výš a opačně a kdy jsme si povídali o svých snech a plánech. Svou plachou a nesobeckou lásku nejlépe vyjádřil tím, že přijal cizí dítě za své. Všichni kolem věřili, že se nám Iris narodila předčasně, protože byla drobná a churavá a zpočátku to vypadalo, že nám umře.

Gideon se nedal ošálit. Tehdy v můj svatební den se mě ve dveřích ptal: „Proč, Harmonie? Proč jsi na mě nepočkala?“ Za sedm měsíců dostal odpověď.

Iris pro mě byla středem vesmíru. Jak jinak? V jejích žilách kolovala krev otce, jehož jsem si nade vše vážila, a také krev pána mého srdce, milovaného Gideona. Byla sladké, roztomilé děťátko. Když mi ji poprvé položili do náruče, dostal můj sen nový cíl – z malé továrny zbuduji pro svou Iris impérium.

Po onom obědě v klubu jsem se už nikdy nepokoušela napodobovat bílé Američanky. Fionu Barclayovou jsem od té doby viděla jen jednou, na svatbě Gideona s Olivií, kam nás s panem Lee pozvali. Jejich syn se narodil o půl roku později než Iris. Dostal jméno po dědečkovi Olivie, Adrian. Tehdy se měly naše cesty rozejít, ale mezi mnou a mou láskou bylo pevné pouto. I když jsme o tom nikdy nemluvili, oba jsme věděli, že Iris je naše dítě. A navíc jsme byli obchodními partnery, a při tom zůstalo.

Pan Lee byl Iris dobrým otcem a mně hodným manželem. Protože výroba přírodních léčiv rostla, dařilo se nám velmi dobře. Můj tichý manžel se mohl naplno věnovat svému umění. Pohroužil se do svého malování a vytvořil tak nádherné obrázky, že po nich začala být velká sháňka. Tehdy jsem nevěděla, že v době, kdy mi zkřížil cestu Drak, začal pracovat na svém mistrovském díle.

Když jsme dojeli do Daly City, pan Lee sjel s automobilem z hlavní silnice a vezl nás silničkou vinoucí se mezi sady a zelenými hájky, až jsme zastavili u vysokého plotu s firemní tabulí ‚Taft a synové‘. Obrátila jsem se k Iris. „Podívej, vidíš všechny ty veliké domy?“ Samozřejmě že je neviděla. Nerozuměla, co jí říkám. Nedívala se, kam ukazuji. Oči jí těkaly, chvíli se dívala do nebe a hned zase do trávy, nahoru, dolů, sem a zase tam, a chvěly se jako motýl uvězněný v neviditelné kleci.

„Je retardovaná,“ slyšeli jsme od specialistů. „Sluch i zrak má v pořádku, paní Leeová. Chyba je v jejím mozku. Nebude nikdy mluvit a nebude vás chápat.“

Přesto jsem vzala Iris za ruku a vedla ji k velké tovární budově. Ukazují stroje a dopravníkové pásy, sklady a kanceláře a povím jí, kolik lidí tu bude pracovat a vyrábět skvělé léky společnosti Dokonalé Harmonie. Vždycky budu s dcerkou jednat jako se zdravým dítětem. Kdoví, jestli skutečně nerozumí mým slovům? A co když jednoho dne na mě pohlédne a řekne: „Aha, rozumím.“?

Muž v modrých montérkách s koštětem na nás zamával a šel nám vstříc. Slušný starý pán pracoval v továrně jako správce. Sklonil se k Iris a řekl jí „ahoj“, ale ona na něj nereagovala, třebaže ho viděla už poněkolikáté. Sáhl do kapsy a vytáhl bonbon. Podával ho Iris, ale marně. Šilhala do slunce a pak si prohlížela boty, potom se točila přes rameno a znovu vzhlížela do slunce.

Poděkovala jsem mu a vzala jsem od něho bonbon. Vložila jsem ho Iris do úst a ta jej hned začala cumlat a kousat a nepřestala přitom kroutit očima.

„Hezká holčička,“ zamumlal správce.

Opravdu byla hezká. Podobně jako já měla otce Američana, ale zdědila po svých čínských předcích vysoké lícní kosti a oči mandlového tvaru. Vzpomněla jsem si na fotografii Mei-ling z dětských let. Iris mi ji připomínala.

Konečně se objevilo auto a vystoupil člověk z realitní kanceláře. Podle jeho výrazu jsem hned poznala, že něco není v pořádku.

„Omlouvám se, paní Leeová,“ začal agent a náhle zadul vítr a slunce zakryl mrak. „Majitel od prodeje odstoupil.“

„To není možné,“ řekla jsem a věděla, co bude následovat. Jak to, že jsem to nepředvídala?

Pan Osgood popotáhl a pohlédl na správce opřeného o koště. „Lituji, ale majitel dostal vyšší nabídku.“

„Ale to je protiprávní. Složila jsem u vás zálohu. A ta je závazná, pane Osgoode.“

„No,“ sáhl do kapsy a vytáhl nedotčený šek, „vracím vám ji. Majitel má lepší nabídku.“

Ta slova už jsem slyšela několikrát. Poprvé se jednalo o velkou zásilku bylin ze Šanghaje. Vzhledem k rostoucímu napětí v Číně, kde zápasili o moc Čankajšek a Mao-Ce-Tung a kde Japonsko podnikalo výpady proti městům na pobřeží, se stal dovoz bylin velmi obtížným. Já jsem však měla dlouhodobou smlouvu s obchodní společností Eastwinds a byliny, které zmizely z doků, patřily mně. Později jsem zjistila, že s Eastwinds uzavřel tajnou smlouvu Červený drak a dostal všechny vzácné byliny, minerály a koření. Podruhé se jednalo o vzácnou, víc než čtyři sta let starou knihu, kterou údajně sepsal věhlasný lékař dynastie Ming, doktor Li Shizhen. Obsahovala mnoho vzácných a dosud neznámých receptů. Starožitník mi knihu sám nabídl a slíbil, že ji nikomu jinému neprodá. Skončila však u Červeného draka. A teď mi vzal mou továrnu a zničil můj sen. „A kdo nabídl víc?“ zeptala jsem se a držela za ruku dcerku, která mě tahala sem a zase tam. Znala jsem sice odpověď na svoji otázku, ale chtěla jsem ji slyšet. Přála jsem si, aby mi to obchodník řekl přímo do očí.

Odkašlal si a vyhnul se mi pohledem. „Firma Červený drak.“ Zamotala se mi hlava. Musela jsem se opřít manželovi o rameno. „Pane Osgoode,“ řekla jsem, „majitel firmy Červený drak je bezohledný a nečestný člověk.“

„Podívejte, jste rozčilená…“

„Zapálil skladiště pana Huanga. Nasadil mi do mé továrny špionku. Kradl mi nápady. A svými léky vědomě poškozuje lidem zdraví.“

„Podívejte, paní, tomu já nerozumím, já jenom…“

„Jste podvodník, pane Osgoode!“

„No dovolte!“

„Kolik vám zaplatil, abyste mi vrátil zálohu?“

Za týden mi bylo do kanceláře v Čínské čtvrti doručeno obvinění. Majitel Červeného draka mě zažaloval za urážku na cti a psychickou újmu.

Okamžitě jsem zatelefonovala Gideonovi. Namlouvala jsem si, že jako obchodní partner by o tom měl vědět. A že mu volám proto, že zná nejlepší právníky ve městě. Snažila jsem se najít omluvu, proč se obracím na něho, a ne na manžela, svého právníka nebo pana Huanga. Skutečný důvod byl však jiný. Byla jsem vystrašená a potřebovala jsem svého Gideona.

* * *

Ode dne, kdy jsem dala Fioně Barclayové otcův prsten, jsem do vily nevstoupila. Až nyní.

Za devět let se uvnitř nic nezměnilo, stále týž těžký viktoriánský nábytek, sametové potahy, střapce, vyšívané polštáře a všude plno tretek. Gideon se mi zmínil o boji, který vede Olivie, aby mohla dům zmodernizovat. Gideon s Olivií a se sedmiletým Adriánem obývali jedno křídlo a tam se mohli zařídit po svém. Olivie milovala nový evropský design, tzv. Bauhaus, a tak byl jejich byt vybaven nábytkem z trubkové oceli a tvarovaného skandinávského dřeva. Ve zbývající části domu jim Fiona ale zakázala cokoli měnit, nesměli pohnout ani obrázkem na zdi.

Po květovaném koberci jsem vešla za Gideonem a jeho právníkem do pracovny, přecpané nábytkem a polepené nevkusnými tapetami. Chápala jsem Olivii, že by se nejraději přehnala vilou jako uragán a vyhodila všechny tretky, strhala tapety a srolovala nevkusné koberce. A na jejich místo by nechala položit linoleum a koupila nábytek s rovnými tvary a hladkým povrchem. Všechno by bylo moderní, jednoduché a funkční. Na jejím místě bych chtěla udělat totéž.

Nebyla jsem spokojená s domem v Oaklandu, kde jsme bydleli. Bylo tam velmi špatné feng shui. Dům stál na svahu, a tak se nám štěstí koulelo dolů. Původní pravidelný čtvercový půdorys změnila pozdější přístavba, a dům se proto nepříjemně „klátil“. V přístavbě měla zpočátku ložnici Iris, ale jakmile jsem si uvědomila, že se nevyvíjí normálně, přestěhovala jsem ji z nešťastného pokoje k nám do ložnice. Obývací pokoj byl ve tvaru L, což znamenalo neúplnost. Důsledkem bylo neštěstí, které postihlo naši dceru. Toužila jsem se přestěhovat a koupit dům v San Francisku. Můj manžel byl však Číňan a nesměl vlastnit majetek. V Oaklandu byli shovívavější a měli mírnější předpisy.

Gideonův dům měl dobré chi, ale jeho správnému proudění stálo v cestě příliš velké množství tmavého dřeva a tretek. Olivie to musela vědět stejně jako já, a proto bojovala o změny. Kdyby je prosadila, přineslo by to do domu štěstí a blahobyt. A možná by se jí narodilo druhé dítě.

Olivie dvakrát potratila a lékaři ji před dalším těhotenstvím varovali. Poslala jsem jí lahvičku Zlatého lotosu, ale nevím, jestli víno vyzkoušela. V mém případě by ani Zlatý lotos nepomohl. Pan Lee měl být mnichem a strávit život studiem nějakého záhadného rukopisu za zdmi kláštera. O svatební noci se mi v náruči rozplakal a přiznal se, že mi nikdy nedá dítě. Utěšovala jsem ho, protože jsem věděla, že budu mít Gideonovo. A po jiném dítěti jsem netoužila.

V domě jsem ihned poznala, jak se tu Olivie cítí. A bylo mi jí upřímně líto.

V pracovně jsme byli jen čtyři. Fiona ten den buď záměrně, nebo náhodou nebyla doma. Vyšla si s dětmi do parku.

Gideonův advokát pan Winterborn se těšil skvělé pověsti. Když si přečetl obvinění, řekl: „Nevypadá to dobře, paní Leeová.“ Koukl na mě přes obrubu brýlí. „Řekla jste to před svědky?“

Kromě pana Osgooda slyšel každé slovo správce. „Ano.“

„Tvrdíte, že vaše obvinění je pravdivé. Ukradené receptury, požár skladiště. Máte nějaké důkazy?“

Pohlédla jsem na Gideona. „Co se týče požáru, nemám žádný důkaz.“

„A co obvinění, že výrobky Červeného draka mají škodlivé účinky?“

„To je pravda. Ošetřovala jsem lidi, kteří následkem jejich působení onemocněli.“

„Něco o farmacii vím, paní Leeová, a i vy si jistě uvědomujete, že bylinné přípravky nepodléhají federálním předpisům. Neexistuje zákon, podle kterého by výrobce musel na etiketě varovat před možnými vedlejšími účinky. Dá se říct, že zákazník kupuje přírodní lék na vlastní riziko.“ Sundal si brýle, odložil je na stůl vedle sebe a pokračoval: „Ve hře je hodně peněz, paní Leeová. Na rozdíl od ostatních vaše firma i v dnešních těžkých časech slušně vydělává.“ Světové hospodářství bylo v krizi a věděla jsem, že mnoho lidí přišlo o práci a někteří přišli úplně o všechno. Barclayovi také utrpěli ztráty, když přišli o polovinu svých investic. Moje firma naopak za krize prosperovala. Lidé si totiž nemohli dovolit platit lékaře, a tak se ve větší míře léčili sami. „Ten člověk půjde po vašich penězích. Může vás připravit o továrnu, o dům, o auto, o poslední talíř.“

„A může se to dotknout také nás?“ vložila se do debaty Olivie, zasunula cigaretu do dlouhé špičky a zapálila ji zlatým zapalovačem.

Gideon si přál, abych k nim zašla ihned. A tak jsem je vyrušila při tenisu. Olivie tu seděla v bílé tenisové sukýnce a halence, jako by si jen na chvilku odskočila z kurtu.

Pan Winterborn jí odpověděl: „Vy a váš manžel nejste v obvinění uvedeni, paní Barclayová. Jste společníky v exportní divizi firmy se sídlem v Hongkongu a nemáte nic společného s provozem v San Francisku.“

Naše smlouva s Titanovými doly se rozšířila na další významné firmy, takže jsme prodávali své přípravky po celé jihovýchodní Asii. Byliny jsme dováželi z Hongkongu do Ameriky, kde se léky vyráběly. Hotové se zasílaly zpět do Hongkongu, proto jsme tam měli pobočku. Gideon byl ředitelem společnosti Harmonie-Barclay, s.r.o. Díky tomu se stal už v mladém věku boháčem.

„A proto, paní Barclayová,“ opakoval pan Winterborn, „se nezdá pravděpodobné, že se vás tahle aféra nějak dotkne.“

Zaklonila se a vyfoukla dlouhý sloup kouře. Za ním na mě upřela oči. Když jsem ji tak viděla sedět s jednou opálenou nohou přehozenou přes druhou, vzpomněla jsem si na dobu, kdy ke mně bývala laskavá. To ale bylo předtím, než mě Gideon požádal o ruku.

Odvrátila jsem zrak od Olivie a zahleděla jsem se otevřenými dveřmi do obývacího pokoje. Na jeho konci byla prosklená stěna, přes kterou bylo vidět na severní část města se zálivem v pozadí. Právě se tam stavěl nový most. Viděla jsem dvě věže a závěsná lana a vzpomněla jsem si na noc, kdy se mi Gideon svěřil se svým snem postavit most, jaký ještě svět neviděl.

Most Golden Gate bude velkolepý, i když jej nestaví Gideon.

„Paní Leeová,“ ozval se pan Winterborn, „kolik receptur vám Červený drak ukradl?“

Vrátila jsem se ze vzpomínek do současnosti. „S jistotou vím o čtyřech. Ale může jich být pět nebo šest.“ Proč, Gideone? Chtělo se mi zeptat. Proč nestavíš most? Zamítli tvůj návrh? Dostal zakázku někdo, kdo uplatil výběrovou komisi nebo v ní měl strýčka? Gideon už od oné noci o mostě nikdy nemluvil, a tak jsem nevěděla, proč se mu sen nesplnil.

„Budeme potřebovat nějaký hmatatelný a spolehlivý důkaz, paní Leeová.“

Poslouchala jsem tikot starožitných hodin a zahleděla se na dva konce rozestavěného mostu. Zdálo se mi, že se k sobě natahují a touží spolu splynout. Cítila jsem, že totéž se někdy děje se mnou a s Gideonem, ve vzácných chvilkách, kdy jsme spolu sami. Dohadujeme se o zboží, nákladech a výnosech a vtom se na mě Gideon podívá, naše oči se setkají a oba v nich čteme stejnou touhu. Tušila jsem, že není v manželství šťastný.

Gideon prudce vstal, prohrábl si vlasy a řekl: „Olivie, mohla bys prosím přinést kávu?“ Podobně jako manželka byl oblečen v bílém, měl bílé kalhoty, svetr i boty. Nezdálo se však, že by se nemohl dočkat, až se vrátí k tenisu.

„Jistě,“ odpověděla Olivie a zvedala se. „Paní Leeová, dáte si kávu?“

Hned jsem pochopila, že mně pozvání neplatí. „Ne, děkuji.“

Olivie šla do rohu pokoje a zatahala za zvonek. Když se objevila služebná, objednala kávu a sezamový koláč. Vrátila se ke stolu, sedla si, odklepla popel do popelníku z broušeného skla a řekla: „Gideone, nemyslíš, že by bylo moudré, kdyby ses v celém případu raději neangažoval? Mysli na svou pověst a na své jméno.“

Gideon studoval papíry a zamračil se. „Proboha, Olivie, co to říkáš?“

Usmála se na mě. „Paní Leeová bude jistě souhlasit, že musíme chránit dobrou pověst Barclayových.“

Soustavně mě oslovovala paní Leeová, jako bych byla starší než ona. Zatím nám bylo oběma osmadvacet. Okatě mi tak připomínala mé čínské jméno a moji prohru. Já jsem nezískala otcovo jméno, ona je však Barclayová, patří jí dům i Gideon. Olivie nade mnou triumfovala. Dávala mi najevo, že vítězí v boji, o němž jsem netušila, že jej vedeme.

„Vaše manželka má pravdu,“ ozval se pan Winterborn. „Zatím vás s případem nikdo nespojuje. Červený drak má velkou moc a vliv. Můžou vás zničit.“

Gideon vrátil advokátovi papíry. „Stojím při Harmonii. Ať se stane, co chce,“ řekl tichým, ale pevným hlasem.

„To je velice ušlechtilé,“ komentovala jeho rozhodnutí Olivie a strojeně se usmála.

Pan Winterborn se zvedl a já jsem před sebou viděla neobyčejně vysokého a hubeného bělovlasého muže s bystrýma modrýma očima, jak mi říká: „Paní Leeová, můžete si být jistá, že Červený drak bude mít obžalobu dokonale připravenou a podloženou důkazy. Je to silný soupeř. My ale musíme být silnější. Takže za prvé: potřebuji vidět vaše výrobní protokoly. Srovnáme data, kdy jste zkoušela nebo vyráběla nové léky a kdy s nimi přišel Červený drak.“

„Nemám žádné výrobní protokoly, pane Winterborne.“

Zarazil se, podíval se na mě, pak na Gideona a znovu na mě. „No, tak aspoň nějaké poznámky nebo dopisy, kde se zmiňujete o nových recepturách, nebo jakékoli písemné záznamy s datem.“

„Mám knihu receptů po mamince. V ní mám všechna data a své záznamy.“

Rozepnul si sako a strčil ruce do kapes u kalhot. „Snad nám to bude stačit, když nemáte nic jiného,“ řekl. „Také budu potřebovat jména všech lidí, kteří u vás pracovali, řekněme za posledních deset let.“ Zmlkl a tázavě na mě pohlédl. „Vedete si záznamy o zaměstnancích, ne?“

„Pane Winterborne,“ začala jsem vysvětlovat, „v Čínské čtvrti se žije jinak než v San Francisku. Do továrny za vámi přijde děvče a řekne vám, že má hlad a že si potřebuje vydělat na jídlo. Vezmete ji do balírny a požádáte ostatní děvčata, aby jí ukázaly, jak se lepí etikety. Večer jí vysázíte peníze na dlaň. Nevíte, jestli přijde další den znovu nebo ne.“

„Paní Leeová, vznesla jste proti Drakovi závažná obvinění, a pokud je neprokážeme, přijdete o všechno. Doufám, že si to uvědomujete.“

„Okrádali mě.“

Prohrábl si bílé vlasy. „Chápu vás. Ale potřebujeme důkaz. Musíme najít aspoň jeden případ, kdy porušili vaše vlastnická práva. Potřebujeme důkaz, že vám ukradli aspoň jednu recepturu…“

U jedné receptury jsem měla stoprocentní jistotu a měla jsem i důkaz, že mi ji Červený drak ukradl. Ale jak mám zrovna o ní mluvit s cizím mužem, kterého znám jen chvilku, a navíc před Gideonem a Olivií?

„Dám vám maminčinu knížku s recepty. Jsou tam některé výrobní formule i s daty.“

Mnul si bradu. „Nevím, jestli to u soudu obstojí. Záznamy se dají zfalšovat. Nemáte náhodou nějaký dopis, kde popisujete složení nového léku?“

„Jeden mám,“ odpověděla jsem zdráhavě. „Týká se tajné receptury, kterou jsem opsala ze starodávného rukopisu. Nikdo nevěděl, na čem pracuji. A Červený drak rukopis neměl…“

„Pokračujte.“

Pohlédla jsem na Olivii, ale na Gideona jsem se neodvážila podívat. „Měla jsem s novým lékem trochu potíže, a tak jsem jej poslala na chemickou analýzu. Chemik mi doporučil, abych odstranila jednu přísadu. Poslechla jsem ho. Týden nato přišel Červený drak s novým produktem. Byl vyroben přesně podle starobylé receptury a obsahoval přísadu, kterou jsem já odstranila.“

Pan Winterborn se spokojeně usmál a řekl: „A to znamená, že recepturu ukradli dřív, než jste dostala odpověď od chemika. Schovala jste si dopisy, paní Leeová?“

„Ano.“

„Výborně, tím bychom mohli začít!“ Mnul si ruce. „A mimochodem, o jaký lék se jednalo?“

„Jmenuje se Deset tisíc yang.“

„To je ale zvláštní jméno.“

„V čínštině ne. Deset tisíc je magické číslo, má velkou moc. A yang je mužský princip. Jedná se o prostředek na povzbuzení potence.“

„Na povzbuzení potence?“ V údivu zvedl stříbrné obočí. „Chcete tím říct, že…?“

„Ano, je to afrodisiakum.“

* * *

Když začínalo přelíčení, doufala jsem, že všechno dobře skončí, třebaže jsem se trochu bála. Pan Winterborn a jeho spolupracovníci pracovali neúnavně a připravili výbornou obhajobu, která byla vlastně obžalobou společnosti Červený drak. Našli děvčata, která pro mě pracovala, a získali jejich výpovědi. Prošli všechny záznamy v maminčině knize a porovnali data výroby s daty, kdy se stejnými výrobky přišel na trh Červený drak. Zjistili, že v osmi případech jsem vyvinula nový lék a do týdne byl v obchodech stejný prostředek od Červeného draka. Získali také svědectví pana Huanga ohledně pronájmu jeho skladu. Brzy po naší ústní dohodě za ním přišel někdo od Červeného draka a měl zájem o stejné prostory.

Pan Winterborn mě ujišťoval, že při troše štěstí Červený drak stáhne žalobu a za pár dnů může dojít k mimosoudní dohodě.

Modlila jsem se a prosila o štěstí, když jsem svěřovala Iris na hlídání jedné z manželových sestřenic. Obě jsme se tvářily, že mi Iris mává na rozloučenou, i když ve skutečnosti její ruka sledovala cosi, o čem věděla jen její neklidná očka.

Byl slunečný den. Když jsem stoupala po schodech k soudní budově a uviděla, jak se ze střechy vznáší dlouhokrký pták, poznala jsem, že je to šťastné znamení.

Majitel Červeného draka přišel do soudní síně v nenápadném obleku a tvářil se vážně. Na šedesátníka vypadal skvěle. S vlasy černými jako uhel a s obličejem bez vrásek byl ukázkou hezkého Číňana. Vědělo se o něm, že má charisma a je štědrý, ale také se hodně mluvilo o jeho slabosti pro bílé ženy a noční pitky. Snad aby něčím vyvážil vzhled playboye, přivedl s sebou svého osmnáctiletého syna, tichého, vážného chlapce v černém obleku a naškrobeném límečku.

Měla jsem radost, že v porotě sedí čtyři ženy. Pan Winterborn mi řekl, že to nebývá zvykem a že je to pro mě výhoda. Brala jsem to jako další šťastné znamení. Oddychla jsem si, když jsem zjistila, že je soudní síň skoro prázdná. V první řadě seděl jen Gideon s Olivií a kousek dál pan Lee. Pak se zvedl žalobce a začal číst obžalobu a jeho hlas se nesl rozlehlou síní ozvěnou.

Jako první svědek vypovídal realitní agent pan Osgood. Po něm přišel starý správce, který se na mě omluvně podíval, když potvrzoval Osgoodovu výpověď. U nich se však Červený drak nezastavil. Předváděl jednoho svědka za druhým a všichni tvrdili, že mě slyšeli urážet firmu Červený drak. Některé výpovědi byly pravdivé, ale většina jich byla falešných.

A stejně pokračovali další dny. Popírali jedno mé tvrzení za druhým. Předložili výrobní protokoly za posledních deset let, kde byly zapsány všechny výrobní formule i s daty výroby. Byly tam i receptury, které mi ukradli, měly však dřívější data. Věděla jsem, že záznamy zfalšovali, ale nemohla jsem to dokázat. Předvedli několik děvčat, která u mě pracovala, a všechna dosvědčila, že v továrně nikdy nebyla žádná špionka. Nakonec předložili důkaz, že majitel firmy byl v době požáru u pana Huanga v zahraničí.

Mistrně znevážili všechny moje svědky. Můj obhájce předvolal na lavici svědků paní Po, aby pověděla soudu, jak to bylo s mastí, kterou ode mne dostala. Pamatovala si přesně, kdy jsem jí mast dala. Bylo to dva týdny po čínském Novém roce, protože právě tehdy si nechala namontovat do prádelny nový mandl. Bylo to o týdny dřív, než přišel Červený drak se svou mastí podle stejné receptury, kterou podobně jako já prodával v ozdobné lahvičce.

Poprvé jsem triumfovala. Pak ovšem vstal Drakův advokát a zeptal se: „Paní Po, můžete nám říct, kdo byl v době, kterou jste popsala, prezidentem Spojených států?“

„Cože? Prezident?“

„Ano. Ptám se vás na prezidenta Spojených států.“

Ani chvíli jsem nepochybovala, že paní Po vůbec netuší, co se děje ve světě. Znala jen Čínskou čtvrt. Když řekla nejisté: „George Washington?“, porotci vyprskli smíchy.

Po několika dnech se soudní síň zaplnila. Publikum hlasitě jásalo při každém úspěchu Červeného draka, a mluvilo-li něco v můj prospěch, nespokojeně mručelo. Podle toho jsem usuzovala, že sem Červený drak poslal své zaměstnance.

Maminčina knížka šla z ruky do ruky, četlo se z ní, opisovalo, fotografovalo se a zkoumaly se záznamy tak dlouho, až se začala sypat. Pan Winterborn předvedl svědky, kteří dosvědčili, kdy jsem vytvořila konkrétní receptury. Červený drak přivedl znalce, kteří dokazovali, že receptury jsou staré tisíc let. Skutečnost, že je Červený drak použil až po mně, nedokazovala, že je ukradl.

Začalo mi být jasné, že proces se nevyvíjí v můj prospěch ani ve prospěch mé firmy.

* * *

Pan Winterborn doufal, že nebude muset zveřejnit případ Deseti tisíc yang. Bylo nám to nepříjemné kvůli delikátní povaze přípravku. Ale jakmile bylo jasné, že prohrávám, nic jiného nám nezbývalo. Nepodařilo se mi přemluvit další lidi, aby přišli svědčit v můj prospěch. Hodně z těch, kteří pro mě v minulosti pracovali, se bálo. Některé podplatili. Nebylo tajemstvím, že firma Červený drak má spojení s čínským podsvětím.

Po dalším neúspěšném dni mi pan Winterborn vysvětlil, že nejzávažnějším obviněním není to, že mi kradli receptury nebo nasadili do továrny špionku, ale skutečnost, že vědomě vyrábějí a prodávají životu nebezpečné přípravky. Kdybychom je z toho usvědčili, mohli bychom vyhrát. Ale v tom případě budeme muset promluvit o Deseti tisíc yang.

„Pak to uděláme,“ rozhodla jsem.

„Musíme však udělat ještě další věc, paní Leeová. Můžete najít některé z těch lidí, kteří onemocněli po užívání Silného muže?“ Silný muž bylo jméno přípravku podle receptu Deset tisíc yang. „Našla byste nějaké vdovy ochotné svědčit?“

Ozval se Gideon: „Panebože, přece nemůžete chtít po nějaké chudince, aby řekla celému světu, že jí umřel manžel jenom proto, že si vzal afrodisiakum?“

„Najdu je,“ slíbila jsem.

* * *

Večer jsme se vracívali s manželem od soudu do našeho domu v Oaklandu. Nejdřív jsem nakrmila Iris, vykoupala ji a uložila do postýlky a pak jsem studovala poznámky, které jsem si pořídila u soudu, a připravovala se na další den. Pan Lee se zavřel v pracovně a pokračoval v práci na svém nejnovějším obrazu.

Příští den ráno jsme obvykle v novinách našli nevěrohodnou zprávu o jednání z předchozího dne. Novináři si fakta překroutili podle libosti a zaměřili se hlavně na mě. Psali o takových malichernostech, jako co jsem měla na sobě nebo co jsem obědvala. Nešlo jim pod nos, že vdaná žena s dítětem podniká. Nad tím, že majitel Červeného draka je také manžel a otec, se však nepozastavovali. Všímali si dokonce toho, jak jsem se při jednání tvářila, a neunikly jim ani pohledy, které jsme si vyměňovali s Gideonem.

Nakonec byl můj obhájce nucen vyrukovat s případem Deseti tisíc yang.

I přes varování pana Winterborna jsem se rozhodla svědčit. Upozorňoval mě, že si advokát Červeného draka nenechá ujít příležitost, aby mě ponížil a uvedl do rozpaků. Byla to však má jediná šance, jak přesvědčit porotu a veřejnost o své poctivosti.

Obhájce Červeného draka byl statný muž v křiklavé kostkované vestě a vyžíval se v dramatických gestech. Zahájil výslech konstatováním: „Tak vy říkáte, že vaše tonikum je bezpečné, paní Leeová.“

„Ano.“

„Budete muset mluvit nahlas, aby vás soud slyšel,“ křičel na mě. Rozuměla jsem jeho strategii. Chtěl mě křikem zastrašit. „Je bezpečné,“ zopakovala jsem stejným hlasem, protože jsem věděla, že mě porotci slyší, a protože jsem se rozhodla, že se nenechám nikým manipulovat.

„A jak může být bezpečné, když je vyrobeno podle stejného receptu jako Silný muž?“

V tom okamžiku jsem si všimla ženy, stojící v zadní části soudní síně. Zdála se mi povědomá, ale nemohla jsem si vzpomenout, odkud ji znám. Vypadala vystrašená a nervózní. Když se naše pohledy setkaly, jako by se mi omlouvala.

„Nejde o úplně stejnou recepturu. Výrobek Červeného draka obsahuje jednu přísadu navíc.“

„Ale, ale, vy si protiřečíte. Tvrdila jste, že Silný muž je vyrobený podle vaší receptury, a teď zase říkáte že ne!“

V soudní síni to zašumělo.

„Vyrobila jsem své tonikum pro konkrétního zákazníka. Tak to dělám vždycky, když selžou běžně používané prostředky. Dávám dohromady různé receptury, abych získala přípravek účinný v jedinečném případě.“

„A jaké zdroje jste použila pro tuto recepturu, paní Leeová?“

„Našla jsem předpis na starobylém papyrovém svitku a namíchala jsem podle něj vlastní směs.“

„Hm, starý papyrový svitek… Jak starý může být takový recept?“

V soudní síni sílilo napětí. Všimla jsem si, že mi přítomní visí na ústech. „Je starý víc než tisíc let.“

„Aha, takže vy jste recept nevymyslela!“ řekl s teatrálním gestem a v sále to znovu zašumělo, takže soudce musel klepnout kladívkem, aby publikum uklidnil.

Potom mě vyslýchal pan Winterborn. „Ten recept je starý, paní Leeová, ale vy jste ho nějak změnila, že?“

„Ano, vyráběla jsem lék na zakázku, proto se jedná o jedinečný výrobek.“

„A co se stalo pak, když už jste vyrobila svůj jedinečný lék?“

„Vyzkoušela jsem jej na klientovi, ale zjistila jsem, že má nepříznivé vedlejší účinky. Zrychlil se mu tep a zvýšil se mu krevní tlak. Podle symptomů jsem usuzovala, že původcem je jedna přísada. Poslala jsem přípravek na analýzu ke známému chemikovi a požádala o jeho názor. Potvrdil mé podezření a doporučil, abych onu přísadu vynechala. A já jsem se řídila jeho radou.“

„Která přísada to byla, paní Leeová?“

„Efedrin.“

„Takže vy efedrin ve svých výrobcích nepoužíváte?“

„Používám jej pouze ve Zlatém lotosu. Pomáhá při astmatu.“

„Není tedy toxický?“

„Ve velkých dávkách je smrticí látkou i pro zdravé lidi. V malých dávkách je nebezpečný pro pacienty s nemocným srdcem a s vysokým krevním tlakem.“

„Ale jak se o tom zákazník doví?“

„Na etiketě Zlatého lotosu je varování, že by víno neměli užívat lidé se srdečními chorobami.“

Podal mi lahvičku Silného muže. „Můžete prosím přečíst text na etiketě?“

„Píše se tu, že tonikum zvyšuje mužnost, energii a potenci.“

„Je tam uvedeno složení?“

„Není.“

„Je tam varování před možným předávkováním?“

„Ne.“

„Vaše Ctihodnosti, mám tu výsledky několika nezávislých analýz tohoto vzorku. Všechny se shodují v tom, že Silný muž obsahuje množství efedrinu, převyšující bezpečnou dávku.“

V soudní síni to zabouřilo. Gideon na mě mrkl a usmál se.

* * *

O víkendu se objevil v novinách titulek: „Výrobce obviněn z prodeje smrtelně nebezpečného prostředku ke zvýšení potence.“ Připojena byla umělecká skica ze soudní síně, na níž jsem byla údajně já. Mně ale připomínala spíš slavnou čínskou herečku Annu May Wongovou. V pondělí ráno obléhaly ulici, chodník i schodiště soudní budovy davy, takže pořádek musela udržovat policie. Byla tu spousta reportérů, a dokonce i kamery filmového týdeníku. Všichni se snažili dostat dovnitř.

Ten den jsem pochopila, proč se pan Winterborn chtěl vyhnout zveřejnění případu Deset tisíc yang.

„K čemu slouží vaše tonikum, paní Leeová?“ zahlaholil obhájce Červeného draka teatrálně a obrátil se k publiku.

„Zvyšuje mužnou sílu.“ Neměla jsem chuť mluvit o takových věcech na veřejnosti, ale musela jsem projevit ochotu ke spolupráci. Z tváří porotců se nedalo vyčíst, komu straní. Tajně jsem doufala, že jsou na mé straně.

„Máte na mysli silné svaly?“

„Ne, myslím mužnost.“

„Takže po vašem přípravku mužům narostou na prsou chlupy?“

Pohlédla jsem na Gideona. Usmál se na mě. Publikum se začalo netrpělivě vrtět. Všichni čekali, až vyslovím nahlas zakázaná slova. Náhle jsem dostala zlost. Proč mě tady pranýřují, když já jsem oběť? „Deset tisíc yang je tonikum, které zlepšuje sexuální výkonnost. A ten člověk,“ ukázala jsem na majitele Draka, „mi ukradl předpis a nechal v něm smrtelně nebezpečnou přísadu, tu kterou jsem já v konečné fázi odstranila. Jeho lék je jedovatý!“ Drak vyskočil na nohy: „Není jedovatý!“

„Tak ho vypij, darebáku!“ vykřikl Gideon a taky vyskočil.

„Já nepotřebuji povzbudit,“ vyštěkl na něho Drak, „ale možná vám by to neškodilo.“

V soudní síni vypuklá vřava. Soudce tloukl kladívkem, ale jeho údery pro hluk nebylo slyšet.

Když se lidé v soudní síni uklidnili, obhájce Červeného draka řekl nahlas a opět se přitom nedíval na mě, ale do publika: „Říkala jste, paní Leeová, že jste tonikum vyrobila na přání konkrétního zákazníka. Jednalo se o muže?“

„Tonikum je určeno hlavně mužům.“

„A mohla byste soudu sdělit, pro koho jste nápoj vyrobila? Jak se jmenoval váš zákazník?“

Pan Winterborn vstal. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Totožnost zákazníka se nevztahuje k projednávanému případu…“

„Ale vztahuje, Vaše Ctihodnosti. Můj klient se domnívá, že tu došlo ke spiknutí. Jméno zákazníka paní Leeové má přímou souvislost s případem.“

„Námitka se zamítá. Odpovězte na otázku, paní Leeová.“

Něčeho takového jsem se nenadála. Věřila jsem, zejména se nebudou zveřejňovat.

„Paní Leeová,“ oslovil mě znovu právník. „Řeknete prosím soudu jméno muže, pro kterého jste připravila afrodisiakum?“

Obrátila jsem se na Gideona. Měl na tváři sklíčený výraz.

„Paní Leeová?“

Před tolika cizími lidmi, před reportéry a kamerami jsem řekla: „Vyrobila jsem ten přípravek pro svého manžela, pro pana Lee.“ Když jsem domluvila, v soudní síni vypukl zmatek, fotoaparáty cvakaly a reportéři vybíhali ven. Podívala jsem se na manžela. Seděl důstojně v první lavici se vztyčenou hlavou.

* * *

Ještě nikdy jsem neviděla Gideona tak rozzlobeného. „Vždyť oni ji tam ukřižují!“

Pan Winterborn vrtěl hlavou. „Máme svázané ruce, Gideone. Harmonie nemá pro svá obvinění dostatek důkazů. Bude na porotcích, aby rozhodli, a mně se zdá, že nejsou na naší straně.“

Gideon upíral na advokáta planoucí pohled. „Říkal jste, že ženy v porotě budou pro nás výhodou.“

„Původně jsem si to myslel, ale zdá se, že jsem se mýlil.“

„A proč?“

„Víte, Harmonie je mladá a půvabná, a k tomu nabízí jejich manželům povzbuzující prostředky. Ohrožuje je, a proto ji nemají rády.“

„Podívejte,“ pokračoval Gideon, „máme přísežná prohlášení několika chemiků, že elixír od Červeného draka je nebezpečný. To potvrzuje, co tvrdí Harmonie, ne?“

„Cokoli ve velkém množství může být nebezpečné. A kromě toho, Gideone, nemáme důkaz, že někdo zemřel na následky toho elixíru. V tom je největší problém. Pracujeme s hypotézou, ale chybí nám důkaz.“

„Ale Harmonie přece uvedla jména…“

„Ano, mužů, kteří onemocněli nebo zemřeli. Ale na co zemřeli? Nikdo je nepitval. Nevíme, jaký byl jejich skutečný zdravotní stav.“

Obrátil se ke mně a řekl s povzdechem: „Paní Leeová, myslím, že byste se měla připravit na nejhorší.“

Stále jsem se nechtěla vzdát. Proto jsem řekla: „Pane Winterborne, nedávno jsem si všimla v soudní síni jedné ženy. Zdržela se jen pán minut. Myslím, že se bála. Když jsem na ni pohlédla, hned odešla.“

„Kdo to byl?“

„Nejdřív jsem si nemohla vzpomenout. A pak mi to došlo: Betty Chánova. Před devíti lety u mě pracovala. Jsem si téměř jistá, že to ona vyzvídala pro Červeného draka. Pokud ji najdeme a přemluvíme, aby svědčila…“

„Pošlu za ní soukromého detektiva.“

Té noci jsem ležela v posteli a plakala. Jakou budoucnost teď připravím dceři? Co s matkou, která ztratila čest? A co si počne naše rodina, když přijde o majetek? Pan Lee mě objal a utěšoval. I v posteli jsem mu říkala pan Lee. Něžně mě držel v náruči, dokud jsem neusnula.

Příští ráno u soudu měl pan Winterborn dobrou zprávu. Detektiv zjistil, kde bydlí Betty Chánova. Šel si s ní promluvit.

„Myslíte, že se mu podaří ji přesvědčit, aby se přihlásila?“ Gideon šel jako obvykle po mém boku a spolu jsme si razili cestu davem. Za námi kráčeli pan Lee a Olivie. Novinářům to neuniklo a psali, že „stálým společníkem paní Leeové je pan Gideon Barclay“. Pan Winterborn Gideonovi doporučoval, aby se ode mne distancoval, ale ten byl k jeho radám hluchý.

„Těžko říct, ale můj člověk je dost výmluvný,“ řekl pan Winterborn s úsměvem, „zvlášť když se jedná o dámu. Také jsem mu řekl, aby jí naznačil, že ji za její námahu odškodníme. Není to zrovna etické, ale co, když je celý proces fraška.“

Pan Winterborn požádal o přerušení líčení, než se dostaví nový svědek. Soudce nám dal jednu hodinu.

Byla to nejdelší hodina v mém životě. Zatímco jsme přecházeli chodbou sem a tam a hlídali oba vchody, Drak a jeho doprovod posedávali na lavicích pod vysokými okny, živě se bavili a hlasitě se smáli. Občas na mě vrhl vítězoslavný pohled a já jsem se nestačila divit, proč mě tolik nenávidí.

Betty Chánova nepřišla.

Soudní síň se naplnila a soudce se zeptal: „Tak kde máte svědka, pane Winterborne?“

„Vaše Ctihodnosti, kdybychom mohli…“

„Pane Winterborne, můžete, nebo nemůžete předvolat svědka?“

„Vaše Ctihodnosti, žádám…“

„Zneužíváte trpělivosti soudu, pane Winterborne.“

V té chvíli se rozlétly dveře a do soudní síně vběhl detektiv. Zastavil se u hrazení za námi a řekl tiše: „Betty Chánova je mrtvá. Právě ji vylovili ze zálivu.“

Asi jsem vykřikla, protože soudce uhodil kladívkem, aby zjednal pořádek. Všimla jsem si Gideonova bledého obličeje a cítila jsem, že se přede mnou otevírá propast. Blíží se konec, prohraju.

Ztratím všechno: továrnu, čest i budoucnost.

Když se můj manžel začal pomalu zvedat, pomyslela jsem si, že chce odejít ze soudní síně. K mému údivu promluvil neobvykle nahlas: „Já jsem ten svědek, Vaše Ctihodnosti.“ Obrátil se k panu Winterbornovi: „Jsem připraven svědčit.“

Můj advokát se na něho překvapeně podíval a pak se se zdviženým obočím obrátil ke mně. Já jsem však netušila, co má pan Lee v plánu.

Sledovala jsem, jak můj vysoký, hubený manžel, vyvolávající svým vzhledem představu mnicha v mandarínském rouchu, pomalu kráčí k lavici svědků. Když došel na místo, vytáhl obálku a podal ji soudci. Jeho hlas zněl jasně a přehlušil šepot publika: „Je to potvrzení o mém bezvadném zdravotním stavu. Lékař, který mě dnes vyšetřil, je zde přítomen.“ Potom, k mému ohromení, sáhl do kapsy a vytáhl lahvičku. „Tuto lahvičku Silného muže jsem koupil u Fen Yuena na Grant Street. Nechal jsem ji v obchodě zapečetit.“ Pan Lee ji podal soudci. „Jak vidíte, je stále zapečetěná. Obchodník, který mi ji prodal, je tu také.“

Publikum si začalo zvědavě šeptat.

Úplně jsem ztuhla, když můj manžel požádal soudce, aby lahvičku otevřel. V záplavě lamp fotoaparátů a před kamerami filmového týdeníku ji soudce otevřel a podal zpět panu Lee.

S okázalostí, o které bych nevěřila, že je jí schopen, se pan Lee otočil k publiku a vypil naráz obsah celé lahvičky.

„Ne!“ zakřičela jsem.

V soudní síní vypukl zmatek. Fotoaparáty cvakaly, lidé se překřikovali, reportéři vybíhali ven k telefonu. Obhájce Červeného draka se tvářil rozzlobeně a na cosi si soudci stěžoval, zatímco soudce bušil kladívkem do stolu. Rozběhla jsem se k manželovi, který zůstal stát s prázdnou lahvičkou v ruce.

Vypil elixír na lačno a účinek se dostavil okamžitě. Zhroutil se na podlahu zády k soudcovské lavici. Srdce mu tak bušilo, že jsem mu nedokázala změřit puls, a celého ho obléval pot. Bála jsem se, že zemře a že mi jeho život proklouzne mezi prsty, aniž bych mu mohla pomoct.

Hleděla jsem na něho v němém úžasu a nevšimla jsem si, že Gideon zatím odhání zvědavce. Muži s fotoaparáty se tlačili co nejblíž a ženy kolem nás vzlykaly.

Přivolaný lékař nechal odvézt pana Lee do nemocnice. V sanitce jsem se ho zeptala, proč to udělal.

Vzal mě za ruku, něžně se na mě usmál a odpověděl jen, že už je s dílem hotov.

Té noci v nemocnici zemřel a lékaři potvrdili, že na následky elixíru Silný muž. Hned nato se začali hlásit další postižení, kteří si stěžovali na újmu způsobenou léky od Červeného draka. Dělníci z jeho továrny začali dávat policii anonymní tipy a při vyšetřování vyšlo najevo, že výrobní protokoly byly skutečně zfalšované. Zaměstnanci u výslechu také dosvědčili, že Betty Chánova opravdu prováděla špionáž pro Červeného draka.

Šetření daňového úřadu navíc u Draka prokázalo zfalšovanou účetní evidenci, krácení daní, praní špinavých peněz a spojení s čínskou mafií. Závod zavřeli a majitele uvěznili a obvinili z obecného ohrožení. Zemřel dřív, než byl zahájen soudní proces. Údajně dostal infarkt, ale šeptalo se, že se nemohl smířit s hanbou a spáchal sebevraždu.

K mému překvapení odbyt výrobků Dokonalé Harmonie nijak neutrpěl, naopak rostl. Publicita spojená s procesem vzbudila zájem o mé léky a lidé, kteří si je dříve nekupovali, je vyzkoušeli. Z mnohých se pak stali pravidelní zákazníci. A tak, přestože jsem měla smutek, jsem se nevzdala svého plánu koupit továrnu v Daly City. Věděla jsem, že by si to pan Lee přál.

Najala jsem geomantika, aby prozkoumal fen shui. Byla jím žena a našla proděravělé potrubí, kudy by mi „odkapávaly peníze“, a objevila dveře, bránící správnému proudění chi. Pak jsem nechala budovy vylíčit barvami, aby byly v souladu s okolím, a zavěsila jsem zvonící větrníky, které mají zachycovat a vyzařovat dobré chi. Adresa měla číslo 626, což sečteno dává čtrnáct, tedy velice nešťastné číslo. Proto jsem je změnila na 888. Od něj jsem čekala štěstí a bohatství.

Ve šťastný den, vybraný věštkyní, jsme slavnostně otevřeli továrnu. Na památku jsme se nechali s Gideonem a Olivií vyfotografovat. Na obrázku je s námi také jejich syn Adrian a děvčátko Margo, které u nich bylo tehdy na návštěvě.

Také jsem pověřila pana Winterborna, aby anonymně předal finanční obnos osmnáctiletému Woodrow Sungovi, který byl synem majitele Červeného draka. Stal se z něho sirotek a já jsem si nepřála, aby trpěl za otcovy hříchy.

Dlouhou dobu jsem se neodvážila vstoupit do manželovy pracovny. Věděla jsem, že maloval nový obraz, ale nikdy jsem jej neviděla. Za tichých nocí během soudního procesu horlivě tvořil, já jsem však netušila co. Musela jsem si dodat odvahy a zjistit, co po něm zbylo. A hledat odpověď na otázku, proč se zabil.

Obraz stál přesně tam, kde jej poslední den svého života opustil. Tentokrát jsem se nedívala na pandy, koně nebo chrámové psy. Velké plátno bylo zabydleno lidskými bytostmi. V pozadí se rýsovaly hory s mraky a rozlehlý oceán. Zatajila jsem dech. Ještě nikdy v životě jsem nespatřila takovou krásu.

A pak jsem začala poznávat jednotlivé postavy a pochopila jejich příběh. V té chvíli jsem věděla, proč pan Lee jed vypil.

Uprostřed obrazu jsem stála já, drak na mě chrlil oheň a já jsem se snažila s napřaženýma rukama od něho utéct. Běžela jsem směrem k bílému muži. V pozadí, téměř neviditelný, jako duch můj manžel přihlížel, jak běžím za Gideonem. Před námi stála holčička, která měla místo očí motýly. A vedle ní se vznášel duch dítěte.

Toho, které mi nedokázal dát.

38

Palm Springs, Kalifornie, 3 hodiny ráno

Charlotta bez dechu vrazila do kanceláře. „Nebudeš věřit, co jsem našla!“

Jonathan ležel na zádech pod stolem a ona uslyšela, že právě cosi přestřihl. „Moment. Tak, a je to.“ Vylezl ven, odložil kleště a šroubovák a otřepal si z čela prach.

Charlotta mu podávala staré noviny. „Našla jsem je v muzeu. Jonathane, pan Sung je synem babiččina konkurenta, který chtěl zničit naši firmu.“

Byla to titulní strana San Francisco Chronicle z roku 1936. V titulku stálo: Vrba porazila Draka.

Charlotta mu ve stručnosti vyprávěla o soudním procesu. Velmi ji zaujalo, že otec pana Sunga přidával do přípravků efedrin.

Jonathan se zvedl. „Tak ty si myslíš, že pan Sung úmyslně vybral jako nástroj pomsty efedrin?“ V pohledu se mu zračily pochybnosti. „Stejně tak to mohl někdo narafičit, aby podezření padlo na pana Sunga.“

„Víš, jedna věc mi není jasná,“ řekla Charlotta, pečlivě složila noviny a vložila je do své velké tašky. „Rusty Brown se nemohl do firmy dostat normálním způsobem. Naše osobní oddělení všechny důkladně prověřuje. Vždyť on už jednou zmanipuloval výrobu ve farmaceutické firmě. A uvěznili ho za to, a měl dokonce soud! Něco takového by paní Fergussonové neuniklo. Musel ho sem dostat někdo, kdo je nad personální ředitelkou. A pan Sung má takovou pravomoc.“

Jonathan si natáhl úzké černé rukavice. „Kdyby to byl pan Sung, tak proč by ti dával hlavolam? Ten tě přece přivedl do muzea. A začala jsi pátrat v minulosti. To by viník nedělal.“

„Nevím. Nemyslí mi to. Motá se mi hlava.“ Charlotta si masírovala krk a rozhlížela se po kanceláři, kterou po babiččině smrti zamkla a věřila, že už sem nikdy nevkročí. Teď byla najednou malá místnost zabydlená. Na věšáku visel Jonathanův plášť do deště, v kuchyňce ležely šálky od kávy a použité nádobí, po kanceláři se povalovaly diskety, nářadí a hromady papírů. Z malinké kanceláře staré čínské dámy se stalo bojové velitelské stanoviště.

Nyní kancelář opět zavře. Valerius Knight tu může být každou minutu se zatykačem. Těžko by mu vysvětlila, že všechny tři oběti znala jen náhodou. Musí se s Jonathanem někam skrýt a zůstat tam tak dlouho, dokud nechytí vraha.

Znovu se v myšlenkách vracela k článku o soudním procesu starém šedesát let a musela dát Jonathanovi za pravdu. Těžko může podezírat pana Sunga jen proto, že jeho otec míchal do léků efedrin. Na rozdíl od Jonathana však byla přesvědčená, že vrahem nemůže být Naomi.

To, že vlastní akcie konkurenční firmy, ještě nic neznamená. Firma Moonstone prosperuje a dá se předpokládat budoucí růst. Naomin snoubenec je burzovní makléř. Kdyby Harmonie měla veřejně obchodovatelné akcie, Naomi by si je jistě také koupila. Nezmínila se však o akciích za více než třicet tisíc dolarů, i když si nedávno postěžovala, že na tom finančně není nejlíp. A vůbec, Naomi je hrozně zapomnětlivá. A přece jí nemusí hned všechno hlásit. Je obludné ji podezírat, že by zapálila vlastní dům kvůli pojistce.

Jonathan ji však podezírá. Charlotta dostala strach, že podobné spojení napadne i Knighta, a proto se rozhodla, že bude důkladně pátrat v rodinné historii a pokusí se najít stopy vedoucí k vrahovi. Zatímco Jonathan přeinstalovával počítač na dálkové ovládání, sbalila si rychle do tašky pár věcí – staré dokumenty, noviny a dopisy. Snad ji dovedou k tomu, kdo by mohl mít zájem firmu zničit.

Jonathan pohlédl nejdřív na hodinky a potom na televizní obrazovku. „Musíme se dostat k centrálnímu počítači a vypadnout, než se tady objeví Knight. Náš vetřelec vstupoval do systému z terminálu tady někde v podniku a asi v tom bude pokračovat. Musím přesměrovat přenosovou cestu, aby se při příštím přihlášení dostal přímo k nám. A my ho pěkně chytíme z nového stanoviště dálkovým ovladačem.“

Charlotta pohlédla na monitor. „Když ho přesměruješ, nedostane se k recepturám a hned se odhlásí.“

„Podívej se pozorněji.“

Lezly jí oči z důlků. „Co? Podvržené výrobní formule?“

„Ano. Jakmile začne některou natahovat, můžu ho začít sledovat. Za pár minut budeme vědět, odkud se napíchl na síť. Ale musíme pohnout.“

Jonathan vrhl ještě jednou pohled na záběr bezpečnostní kamery. Bylo na něm opuštěné parkoviště s několika zaparkovanými automobily. Zmáčkl tlačítko a na obrazovce se objevily kanceláře ve třetím poschodí. „Pořád tam je,“ řekl Jonathan a myslel federálního agenta, který hlídal server. „Potřebuju se asi na deset minut dostat k serveru. Jak ho mám odlákat?“

Charlotta se zahleděla na obrazovku. Uviděla vysokého muže atletické postavy s blond vlasy vojenského střihu. Nebude lehké ho zabavit. „Zkusím to já,“ řekla.

„Ne, ty se pěkně schováš. Nebudeme riskovat, že potkáš Knighta.“

„Mluvil jsi jen o deseti minutách. Dám si pozor. Kdyby se objevil Knight, zmizím.“

Chvíli váhal. „Dobrá, ale kdybys uviděla Knighta, hned se schováš.“

39

„Dobrý večer,“ pozdravila s úsměvem strážce. „Myslím, že mě znáte. Jsem Leeová.“

Strážce povstal a postavil se mezi ni a dveře vedoucí k serveru. „Dobrej večír. Ano, madam,“ zamumlal.

„Taková hrůza. Velice si vážím, že jste přijeli tak brzy. Čím dřív chytíme sabotéra, tím líp.“ V rukou držela podnos. „Napadlo mě, že byste si dal něco k jídlu.“ V jídelně touto dobou nebyl velký výběr a teplá jídla se už dávno nevydávala. Tak vzala aspoň kávu a koblihy s malinovým džemem. „Ne, díky, nic nepotřebuju.“

„Vždyť už tu sedíte čtyři hodiny. Jistě máte hlad.“

„Ne, díky.“

I když ji odmítal, všimla si, že visí očima na nafouklých koblihách, z nichž vyvěraly kapky džemu. „Do rána je daleko,“ pokračovala a odložila podnos na stolek. Zvedla šálek a zeptala se: „S cukrem a se smetanou?“

„Ne, díky,“ odmítal dál se zdviženou rukou.

Charlotta přejela zrakem podnos. „Kdyby vám to nevadilo, já si dám. Umírám hlady. Měla jsem dlouhý a náročný den.“

Zakousla se do koblihy tak, aby z ní vystříkl džem. „Uf,“ zvolala a natáhla se po ubrousku. „To se mi stane pokaždé.“ Smála se na něho s plnou pusou a utírala si bradu. „Jsou čerstvější, než jsem si myslela. U nás v jídelně umějí výborné koblihy. Fritují je a pak je plní pudinkem, čokoládou nebo džemem. Nakonec je obalí v cukru se skořicí. Když jsou ještě teplé, mmm… Zvenku jsou křupavé a uvnitř se vám rozpouštějí v ústech.“ Viděla, jak se olízl.

„Určitě si se mnou nedáte?“ Natáhla k němu podnos. „Jedna kobliha přece není takový hřích. A já to nikomu nepovím,“ spiklenecky na něho zamrkala.

Stále odmítal, ale už s menší rozhodností. Charlotta se dál krmila a komentovala každé sousto. Když si všimla, že pošilhává po podnose, nabídla mu ještě jednou. „No, tak když myslíte…“

„Zachraňte mě, jinak se přecpu a budu muset držet dietu,“ říkala mu se smíchem a přisouvala mu podnos.

„Tak já ochutnám. Díky, madam,“ řekl a vzal si od ní šálek kávy.

Když jim nad hlavami zablikala světla, Charlotta se ozvala: „To je strašná noc! Tady moc nepršívá, ale když zaprší, tak to stojí za to. To pak čekáte, že tudy popluje Noemova archa.“

„Ano, madam.“

Opřela se o zeď naproti místnosti s centrálním počítačem a prohlásila: „Když tu sedíte celou noc, to asi není velká zábava.“

„Není,“ odpověděl, dojedl koblihu a utřel si ubrouskem ústa. „Dejte si ještě jednu,“ pobízela.

Už ho nemusela přemlouvat. Charlotta pohlédla na konec chodby, kde čekal Jonathan. Pak pozorovala strážce, jak dojídá druhou koblihu a zapíjí ji kávou. „Nenudíte se?“ ptala se. „Smíte si číst? Přinesla bych vám nějaký časopis…“

„Nic nepotřebuju, madam. Díky za kávu a koblihy.“

Stála dál se založenýma rukama a opírala se o zeď. Vzhlédla k hodinám. Za dvě a půl hodiny vyprší ultimátum. A Knight tu musí být každou chvíli. Sáhla do kapsy saka a uvědomovala si, že ji strážce bedlivě pozoruje. Nevšímala si ho, vytáhla skládačku s hlavolamem a začala ji otáčet v prstech.

Hbitě pracovala prsty a přitom si tiše pobrukovala. Odsunula první destičku a po chvíli druhou. Stále si broukala jednoduchou melodii. Byla to ukolébavka, kterou si pamatovala z dětství. Stěny tu měly zvukovou izolaci, a tak sem skoro nepronikal zvuk hromu. Interiér administrativní budovy byl dílem Margo Barclayové. Vybrala tlusté světle modré koberce, bezové tapety a přepážky tvořící boxy sekretářek v modro-stříbrném odstínu. Příjemnou, uklidňující atmosféru dotvářelo tlumené osvětlení. Za bouřlivé noci se tu člověk cítil jako v peřince.

Když strážce poprvé zívnul a zakryl si rukou ústa, Charlotta na něj ani nepohlédla. Při druhém zívnutí po něm nenápadně koukla. Při třetím zívnutí viděla, že jen stěží udržuje otevřená víčka.

Trvalo to chvilku déle, než předpokládala, ale sirup, který vstříkla do džemu, nakonec zabral. Firemní laboratoře sice nevyráběly opiáty, měly však k výzkumným účelům na skladě papaver somniferum, známější jako mák. Latinský přívlastek somniferum znamená, že má uspávači účinek.

Když se strážci svezla hlava na prsa a usnul, objevil se Jonathan. Řekl Charlottě, aby počkala v muzeu, vklouzl dovnitř k serveru a dal se do práce.

40

Charlotta se dívala za Jonathanem, jak zmizel v místnosti u serveru, pak zkontrolovala, zda strážce opravdu spí, a pospíchala ke schodišti na jihovýchodní straně. Když se za ní tichounce zavřely těžké kovové dveře a ona se ocitla na plošině nad schodištěm, náhle se kdosi vynořil ze stínu a zastoupil jí cestu.

Potlačila výkřik a oslovila ho: „Desmonde! Tys mě vyděsil. Málem mě ranila mrtvice.“

„Cvakneš si?“ řekl a podával jí stříbrnou čutoru.

Táhl z něho alkohol a vypadal neupraveně. Na tvářích měl strniště, vlasy rozcuchané a černé véčko vpředu pokapané čímsi, co vypadalo jako hořčice. To bylo u Desmonda velmi neobvyklé, protože si dával záležet na vzhledu stejně úzkostlivě jako matka. Charlottu rovněž překvapilo, že je opilý.

„Tak copak sestřenko, co tady hledáš uprostřed noci? Myslel jsem, že už jsi dávno doma.“

„Potřebovala jsem si tu něco zjistit.“

Přejel si rukou přes ústa. „A našla jsi, cos hledala?“

„Desmonde,“ řekla a pozorně se mu dívala do tváře, „víš, kde se babička doslechla o vzácně bylině v Karibiku? Kdo jí o ní řekl?“

Pokrčil rameny a opřel se o zeď. „Nesvěřovala se mně. Nedá se říct, že bych byl zrovna kámoš staré dámy.“

„A víš, jak se k nám dostal Rusty Brown?“ Tupě se na ni podíval. „Kdo?“

„Provozní technik. Ten, kterého policie před třemi hodinami zatkla.“

„Aha, ten,… škyt… o tom nic nevím.“

„Jsi opilý.“ Vykročila směrem ke schodišti, ale on ji chytil za ruku. „Jenom trošku,“ řekl a obdařil ji pokřiveným úsměvem. „Jestlipak víš, co se děje, Charlotto? Otec prodělá miliony. Ani bych se nedivil, kdyby ho zavřeli, že zpronevěřil peníze od investorů. Ti chudáci si mysleli, že zbohatnou na GB4204. A zatím ÚPL pozastavil schvalování a souhlas už nikdy nedostanem. Voila! Otec skončí v base.“ Zasmál se. „Je to docela příjemná představa.“

Charlotta si ho zkoumavě prohlížela. Jeho hezká tvář jako by se propadla, zmizely nápadné a pravidelné rysy. „Desmonde,“ řekla pomalu a sledovala jeho reakci. „Změnil ses. Řekni mi, co se to stalo, když jsem byla loni pryč?“

„Loni?“

„Odjela jsem na měsíc do Evropy. Stalo se v té době něco?“

„Počkej, co se stalo…“ Cukl rameny. „Na nic si nevzpomínám.“

„A posíláš mi e-maily?“

„Co?“

„Jestli mi posíláš vzkazy elektronickou poštou.“

Zamžoural na ni. „A proč bych to dělal?“ Nahnul si z láhve. „Myslím, že tátovi by pruhovaný mundúr slušel. Co říkáš?“

„Nikdy dřív jsem tě o něm neslyšela takhle mluvit.“

Naklonil se k ní a zašeptal jí do ucha: „Protožes mě neposlouchala.“ Pustil jí ruku, odstoupil, opřel se rukou o zeď a zastoupil jí cestu.

Strašně z něj táhl alkohol, a tak odvrátila hlavu.

„Jako kluk, když mi bylo asi tak čtrnáct, jsem jednou čmuchal našim ve věcech. U mámy ve stole jsem našel dopis od táty. Nezdá se ti to divný? Že manžel píše manželce, se kterou bydlí v jedné domácnosti? No nic, byly v něm samý zamilovaný žvásty, ale jedna věta mě nadzvedla. Byl to takovej klenot, že ji dodnes umím zpaměti. Táta tam napsal: ‚Je strašné neštěstí mít syna, který je úplná nula.‘“

Desmond se od ní odvrátil a hrábl si do vlasů. Charlotta si všimla, že je pod pažemi zpocený. „No, co na to říkáš? Bába Olivie byla posedlá touhou, aby její vnuk byl opravdový Barclay. Jako kdyby táta byl nějaký Barclay! Cha! Gideon byl adoptovaný, ale zdá se, že Olivie na tuto maličkost zapomněla. A tak od narození do táty vtloukala, že je Barclay a že je jeho svatou povinností plodit další Barclaye. No, nepovedlo se. A místo toho mají mě! Cha!“

Charlotta se mu pokusila sebrat čutoru. On však uhnul a pořádně si lokl. „Víš, co bába Olivie řekla tátovi na smrtelné posteli? ‚Adriane, zklamal jsi mě.‘ Adrian, syn Gideona, nebyl natolik chlap, aby zplodil dědice.“

Zapotácel se a vrazil do zábradlí.

Charlotta se po něm natáhla. „Desmonde! Spadneš ze schodů. Dej mi tu láhev.“

„A má drahá mamá. To je taky prima kočka!“

„Přestaň. Vždycky ses v ní viděl.“

Hlasitě říhl. „I zaslepenec jednou prohlídne.“

„Loni se něco stalo. Když jsem se vrátila, pozorovala jsem na tobě změnu. Stejně jako na panu Sungovi. Co se to stalo, Desmonde?“

„Aha, nevyzpytatelný Woodrow Sung. Zařizoval mou adopci, víš. Jeho podpis mám na všech papírech.“ Loknul si z láhve a držel se zábradlí, jako by stál na lodi zmítané bouří. „Doneslo se ti, že se táta s mámou nebrali z lásky? Žijí spolu od sedmi let. Vypadá to, že bába mámu u Barclayových odložila a zapomněla se pro ni vrátit.“ Zamračil se. „Myslíš, že to spolu někdy dělali? Víš, jak si děcka nedokážou představit, že spolu rodiče mají sex. V mým případě je to svatá pravda. Máma je kastrát. Vsadil bych se, že si to táta s ní ani jednou nerozdal.“

„Desmonde,“ řekla Charlotta. „Zavolám ti taxík. Potřebuješ se vyspat.“

„A pak tu ještě máme Dům. S velkým D. Oliviina velká láska.“ Škytal a otíral si bradu. „Nezdá se ti divný, že tam máma byla tak často? Já jsem měl radši náš bazén. Byl novější a vyhřívaný. Starý bazén u Barclayů postavili ještě v minulým století.“

„Tak proč jsi k nám tak často chodil?“

„Přání Olivie. Ještě teď ji slyším: ‚Margo, kdy jsi byla naposled s Desmondem v Domě?‘ Obdivuju tvou babku, že nás tam tak často snesla.“

„Babička byla štědrá a dobrosrdečná. Chodilo k nám hodně přátel a návštěv.“

„Proboha, vždyť my jsme tam byli každej týden! Jak to vysvětlíš?“

Je to naše rodina, děvenko. Dům patří jim stejně jako nám. Znovu se napil. „Prokristapána! Olivie byla tím domem posedlá. Proseděla celý hodiny nad dopisy. Napsala jich stohy!“

„Jaké dopisy? A komu?“

Pokrčil rameny. „Psávala na hnusným papíře se sprostě velkým erbem. Zůstal jí po Fioně. Asi se jí zdál nóbl.“ Chtěl si zase loknout, ale láhev byla prázdná. Obrátil ji dnem vzhůru a hodil ji na zem. „Vždycky jsem se cítil méněcenný, víš,“ mumlal. „Čím víc mě máma chválila, tím hůř jsem se cítil. No, nebyl jsem pravej Barclay, oni sice taky ne, ale mě adoptovali. Nepatřil jsem mezi ně. Fiona se skamarádila s Olivií a ta pak protěžovala Margo. Byl to pěknej propletenec. A přes ulici jsi byla ty s babičkou. Skuteční Barclayové!“ Desmond zvrátil hlavu a zasmál se.

Po chvíli zmlkl a v očích se mu objevil zasmušilý výraz. Díval se kamsi nad Charlottinu hlavu a řekl tiše: „Víš ty vůbec, jaký to je, když se na tebe táta dívá stejně jako na něco, do čeho šlápl a co mu zůstalo na podrážce?“

Podíval se na ni zamženýma očima. „Počkej, zapomněl jsem. Tys vlastního tátu vůbec nepoznala, že?“

„Desmonde, zavolej si taxík a jeď domů.“ Měla se k odchodu, ale on jí pevně sevřel paži.

„Počkej, on byl potápěč nebo co, že? To je zvláštní, že babička neměla ani jednu jeho fotku. Přemýšlelas o tom někdy?“

„Pusť mě, Desmonde.“

Znovu se k ní naklonil a dýchl na ni alkoholové výpary. „A nelámala sis nikdy hlavu se svou mámou? To je ale tajemná postava. Víš, co si myslím? Že byla nějaká divná.“

Snažila se mu vykroutit. „Nebudu to poslouchat.“

„Nikdo ani na chvilku neuvěřil, že tvou mámu zplodil pan Lee. Vědělas to? Kdysi u soudu se ukázalo, že je impotent. Hádej, kdo byl táta tvé mámy? Víš, co jsem slyšel?“

„Desmonde…“

„Říkalo se, když ti bylo patnáct, že vypadáš, jako bys vypadla z oka babičce. Prý v tvým věku vypadala stejně. A tehdy svou Harmonii potkal Gideon.“

„Co tím chceš říct?“

„Tenkrát ses na tři týdny vypařila. S mým dědou. Nikomu neřekl, kde byl. Ani vlastní manželce. A tys mi taky nic neřekla.“

„Nic ti po tom nebylo. A Gideon byl můj strýc.“

„No, jestli je pravda, co se říká, byl spíš tvůj děda. Vsadím se, že svýmu rytíři jsi řekla, kdes byla.“

„Ano. Jonathan to ví. A co má být?“

„Tak kampak si tě odvezl velkej Gideon? Někam jste spolu odjeli, že? Bylo veřejným tajemstvím, že můj chlípnej starej dědek si potrpí na Číňanky.“

„Nebuď nechutný.“

Zasmál se. „Tak rytíř je pořád tady?“

„Přestaň už!“ Vytrhla se mu. „A vůbec, co máš proti Jonathanovi? Nikdy ti neublížil.“

„Ne, jenom tebe mi ukradl.“

„Desmonde, přece ty jsi mě nikdy neměl. Už jsem ti to říkala tolikrát. Jsme bratranec a sestřenice…“

„Ani ne. Nejsme přízeň. Víš, že mě adoptovali.“

„Tím se nic nemění. Vyrůstali jsme spolu. Jsi pro mě skoro jako bratr. Nic jiného k tobě cítit nemůžu.“

„A jak to víš, když jsme to spolu nikdy nezkusili?“ Najednou se na ni vrhl a začal ji líbat.

Odstrčila ho a dala mu facku. „Jeď domů, Desmonde. Jsi opilý.“ Prudce se obrátila a rozběhla se po schodech dolů. Slyšela, jak za ní volá: „Mysli na svou slabomyslnou matku, Charlotto! Mysli na ni!“

41

Když se Jonathan v dešti vracel, vybavila se mu jiná deštivá noc, ta kterou strávil s Charlottou pod pokrývkou tehdy v Bostonu. Kdy se milovali a spřádali společně své sny.

Další den ji doprovodil na letiště a večer napsal báseň. V malém bytě ještě cítil Charlottinu vůni a v uších mu zněl její smích. Když se setmělo, vzal papír a začal psát. Psal srdcem a nezměnil jediné slovo nebo čárku od prvního verše do posledního.

Příští den poslal báseň na univerzitu, kde se každoročně konala prestižní soutěž mladých básníků. Charlottě se o tom nezmínil, protože nevěřil, že jeho báseň vyberou. Ani nevěděl, proč ji do soutěže poslal, přece není žádný básník, jen počítačový fanda, který se nechce stát básníkem, ale špičkovým hackerem. Mlčel celý rok. Neřekl jí, že jeho báseň vybrali z víc než pěti tisíc dalších, že kromě ceny dostal i finanční odměnu a že ji uveřejní ve sbírce spolu s dalšími vítěznými básněmi. Neřekl jí o ničem proto, že chtěl nechat promluvit svou báseň. Byla výmluvnější než všechna slova.

Sbírka vyšla na jaře roku 1981. Poslal jí jeden výtisk a netrpělivě čekal na její reakci.

A pak mu zavolala…

„Charlotto,“ volal, když vešel do muzea. „Jsi tu?“ Prošel mezi vitrínami a nahlédl do kanceláře. Nebyla tam. Z hlavní budovy však odešla před deseti minutami.

Šel k televizoru, rychle mačkal tlačítka a prohlížel záběry bezpečnostních kamer. Na jednom záběru viděl federálního agenta, jak se právě dívá na hodinky, na dalším prázdnou jídelnu, pak výrobní halu, kde správce vytíral mopem podlahu. Nikde ale nenašel Charlottu.

Kde jen může být?

„Ksakru, Charlotto,“ šeptal a mačkal další tlačítka: expedice, vstupní hala, parkoviště. „Kde jsi?“

U jednoho záběru se chvíli zdržel. Objevila se na něm postava potácející se v dešti. Desmond bez deštníku a bez saka se motal mezi auty na parkovišti. Jednu chvíli uklouzl a vrazil do dodávky. Zachytil se za kliku, jinak by upadl do kaluže. Zvedl se a nejisté vrávoral k černému cadillacu. Opřel se o něj a hrabal se v kapsách. Za minutku seděl za volantem a startoval motor.

Když Desmond odjel, Jonathan znovu přepínal záběr po záběru a začínal mít strach.

Musí se ještě dostat ke komunikačnímu rozvodu a pak už musí oba vypadnout. Dřív než se tu objeví Knight. Tak kde jen vězí?

Šel k počítači a klikl na ikonu elektronické pošty. Žádná nová zpráva.

Vrátil se k televizoru a zase mačkal tlačítka. Na jednom záběru z hlavní budovy zpozoroval strážce, jak třese hlavou a ospale se rozhlíží kolem. Odložil ubrousek a kelímek z umělé hmoty a otřepal si šaty. Pak si narovnal vázanku a vrátil se na stráž před dveře místnosti s centrálním počítačem.

Jonathan hledal dál a jeho obavy sílily: balírna, výzkumné laboratoře, velín a propagační středisko.

Po Charlottě nikde ani stopy.

Natáhl se po pláštěnce a chystal se vyběhnout ven do deště. Vtom se ozval na jeho laptopu zvukový signál. Ohlašoval telefonní hovor.

Chvíli váhal a pak zmáčkl klávesu. Možná odpovídá někdo z přátel v Úřadu na jeho výzvu. K jeho překvapení se na obrazovce objevila Adélina kulatá tvář. Smutně se na něho usmívala a říkala: „Už víš, kdy se vrátíš domů, Johnny? Musím odpovědět na pozvání z Buckinghamského paláce. Co jim mám napsat?“

Když viděl její smutný pohled a slyšel tón jejího hlasu, píchlo ho u srdce. Věděl, jak moc Adéla stála o pozvání do královské lóže. Usilovala o ně celé měsíce. Těšila se, stejně jako se děti těší na Vánoce.

Cítil se mizerně. Od chvíle, kdy přijel do Kalifornie, se začali znovu vynořovat staří démoni a zlí duchové, kteří ho kdysi pronásledovali dnem i nocí. Trápily ho noční můry a pocit viny, které se mu dařilo potlačit jen s největším úsilím. Věděl, že až si lehne, bude se mu zdát zase hrozný sen. Ten, který je vzpomínkou na nesnesitelnou skutečnost. Na Amsterodamskou osmičku. Zase uvidí dvě těla v nepřirozené pozici. Těla, ze kterých vytéká krev. A třetí – Jonathan rychle zahnal vzpomínku.

Adéla si ho vzala proto, že ho považovala za hrdinu. Jonathan ale ví, že není žádný hrdina. Mýlí se všichni, Adéla, Quentin, lidé v NBÚ, dokonce i prezident Spojených států, od kterého dostal čestné uznání za svůj hrdinský čin. Jen on ví, že není hrdina, ale zmetek.

„Dám ti vědět za pár hodin,“ odpověděl manželce a uvažoval, jestli ještě někdy najde klid.

„Mám pozvání přijmout?“ ptala se znovu Adéla.

Na zlomek vteřiny zaváhal a pak odpověděl: „Samozřejmě. To víš, že půjdeme.“ Ona si však všimla jeho zaváhání. A v pohledu se jí zračilo zklamání.

„Adélo…,“ začal, ale pak se zarazil. Seděl u počítače jako přikovaný a zíral na monitor. Ten zvuk v pozadí…

„Musím končit, miláčku,“ řekla spěšně a ohlédla se přes rameno. „Přišel zahradník a má spoustu otázek. Zavolám později. Opatruj se. Ahoj.“

42

Charlotta vběhla do muzea a šla přímo k velkému kusu nábytku, osvětlenému tlumeným bodovým světlem a ohrazenému třemi sametovými šňůrami. Na popisce stálo: sekretář, cca 1815. Co jí paměť sahala, stával vždycky v babiččině knihovně a odtamtud jej potom babička nechala převézt do muzea.

Charlotta rozepnula jednu sametovou šňůru a vstoupila na čtvercový kobereček šedé barvy.

Stála před černou lakovanou skříňkou s psacím stolem, která byla vyšší než ona. Byla nádherně zdobená zlatem a bronzem a měla spoustu zásuvek a přihrádek. Na sklopené desce psacího stolu ležela starodávná pera, piják a staromódní brýle. V přihrádkách ležely papíry, a když otevřela jednu zásuvku, našla pečetní vosk a provázek.

Desmond se zmínil, že Olivie byla posedlá psaním dopisů. Charlotta se natáhla a sundala hromádku obálek ozdobených erbem a převázaných stužkou. Vždycky je považovala za pouhou rekvizitu. Teprve nyní poznala, že drží v ruce skutečné dopisy.

Strčila je do tašky k dalším věcem, o nichž si myslela, že mohou být důležité. Tak ji například zaujal starý zápisník, který objevila v zásuvce kuchyňské linky. Pak jí padl zrak na vzkaz od Jonathana: „Poslední úprava venku na komunikačním rozvodu. Sejdeme se v autě.“

Všechno zmizelo, jeho nářadí i plášť do deště. Přes opěradlo židle však zůstalo přehozené sako. Zřejmě je tu ve spěchu zapomněl. Charlotta je zvedla a přehodila si je přes rameno. Přitom z kapsy vyklouzla náprsní taška a zůstala ležet otevřená na podlaze. Když ji zvedala, všimla si kousku papíru, vyčnívajícího z jedné přihrádky. Upoutal ji známý symbol: měsíc s kočičí tváří.

Vytáhla složený papír a rozevřela jej. Ihned poznala Naomin dopisní papír. Dopis byl adresován Jonathanovi.

„Milý příteli,“ psalo se v něm, „od našeho posledního setkání uplynulo hodně času. Chci vám oznámit změnu adresy. Nesmíme ztratit kontakt. Mír a lásku, Naomi.“

Charlotta se podívala na datum. Psáno před třemi roky.

Jonathan zná Naomi.

Uslyšela hlasy a pohlédla na televizní obrazovku. Valerius Knight a jeho muži vystupovali před ředitelstvím ze dvou tmavých automobilů. Knight dával svým spolupracovníkům příkaz, aby zadrželi Charlottu Leeovou.

Chtějí ji zatknout.

Znovu se podívala na dopis, který stále držela v ruce. Jonathan zná Naomi, lhal ji a možná ji i zradil. Popadla ji zlost a zachvátila ji jako požár Naomina domu a zmítala jí jako inferno, které zničilo laboratoř v Chalk Hillu.

Proč jí neřekl pravdu? K čemu ty tajnosti? Proč se jí vyptával na Naomi, když ji znal!

Vztekle odhodila dopis. Ať si na ni Jonathan čeká v autě. Postará se o sebe sama jako vždycky a na nikoho jiného už nebude spoléhat.

Jdi k čertu, Johnny, když jsi mě zradil.

Odcházela a vtom se na počítači ozval zvukový signál. Měla sto chutí praštit do monitoru pěstí, ale místo toho se zastavila a sledovala obrazovku. Ve videopřenosu uviděla vysokou černou kovovou skříň. Stála u stěny ze škvárových panelů a nahoře i dole z ní lezly dráty.

Poznala rozvodný komunikační panel.

Zamračila se a přistoupila k počítači. Vysílá to Jonathan?

Zabzučela kamera. Někdo tam filmuje!

A pak uviděla to, co bylo určeno jejím očím. Nahoře na rozvodné skříni stála malá zelená krabička s vystupujícími dráty červené a modré barvy. Rozsvítila se červená kontrolka.

Ve spodní části obrazovky se objevil text: Je menší než ta u Naomi, ale stejně účinná. Stačí, aby otevřel dvířka…

Bomba.

„Panebože!“ zašeptala. „Jonathan!“

Ještě tam není. Musí ho ihned varovat. Ale jak? Začala mačkat tlačítka na televizoru bezpečnostního panelu a prohlížela záběr po záběru: kanceláře, vchody, chodby, parkoviště…

Tady je! Stál venku v místech, kam zaměstnanci za hezkého počasí chodívali obědvat. Mluvil s příslušníkem podnikové ochranky. Jonathan krčil rameny a kroutil hlavou jako při výslechu. Že by Knight pověřil ochranku, aby ji vypátrala?

Snažila se rychle uvažovat. Jediný způsob, jak varovat Jonathana, je být u panelu dřív než on. Ale u kterého? V areálu jejich několik.

Říkal, že šel k hlavnímu vedení.

Rozhlížela se po kanceláři a hledala plány. Jonathan si je musel vzít s sebou. Snažila se vybavit plán a místa, která na nich Jonathan vyznačil.

Ano. Hlavní rozvod je za skladištěm.

Na dopis od Naomi ani na nebezpečí uvěznění si už ani nevzpomněla a bez rozmýšlení vyběhla do bouřky. Velká taška se jí houpala přes rameno a do rytmu kroků si v duchu opakovala: Počkej, Jonathane, počkej…

Areál byl prošpikován federálními agenty, ale její výhodou bylo, že dokonale znala terén. Pokud mohla, tak se držela zastřešených chodníků a často se rozhlížela, jestli ji někdo nevidí. Co nejrychleji směřovala k rozvodnému panelu.

Když vběhla za roh jídelny, do čehosi vrazila a málem upadla. Vymrštila se velká pěst a zachytila ji.

Ozval se hlas Valeria Knighta: „Slečno Leeová, tady jste! Hledám vás.“

„Prosím vás, pusťte mě,“ řekla udýchaně. „Jonathan Sutherland je v nebezpečí.“

„Slečno Leeová, mám na vás zatykač…“

„Nerozumíte mi.“ Snažila se vykroutit z jeho sevření. „Může se zranit, nebo dokonce zabít. Musíte mi pomoct!“

„Já musím udělat jinou věc, slečno Leeová. Zatknout vás pro vraždu.“

„Proboha, vždyť už jsem se přiznala, že jsem znala první dvě oběti.“

„A znala jste taky třetí. To je ale náhoda, že?“

„Kvůli náhodě mě nemůžete zatknout, pane Knighte.“

„Nebojte se, máme na vás něco víc než náhodu. U třetí oběti doma jsme našli dopis psaný na vašem dopisním papíru a s vaším podpisem.“

„Cože?“

„Podpis je pravý, nechali jsme si to ověřit. V dopise se nabízí bezplatně vzorek Blaženosti. Údajně přišel s dopisem.“

„To ještě neznamená, že jsem jej poslala já.“

„Slečno Leeová, kde jste byla před deseti dny?“

„A co to má s případem společného?“

„Kde jste byla devátého tohoto měsíce?“

„Byla jsem na inspekci na farmě v severní Kalifornii. Pane Knighte, teď musíme najít Jonathana!“

„Byla jste na farmě u Gilroy?“

Zaváhala. „Ano.“

„Slečno Leeová, obálka s dopisem a otráveným vzorkem má poštovní razítko Gilroy s datem devátého.“

Sevřel se jí žaludek. „Ale já jsem přece taky oběť! Myslíte, že jsem si sama na sebe narafičila garážová vrata?“

„No,“ řekl a vytáhl želízka, „je rozhodně zajímavé, že zrovna ten večer jste se rozhodla jet jiným autem. To bylo velké štěstí, nemyslíte?“

Při pohledu na želízka se Charlottě rozbušilo srdce. Snažila se mluvit dál klidným tónem: „Poslyšte. Musíte mi věřit. Jonathan je v nebezpečí. Každou chvilku vybuchne bomba!“

„Něco podobného jsem už jednou slyšel. Když jste mi namlouvala, že chce někdo otrávit vaši hospodyni.“ Uchopil ji za zápěstí a zacvakl pouto.

„Vy si opravdu myslíte, že bych dokázala zabít tři lidi a zavraždit svou nejlepší kamarádku?“

Natahoval se po druhé ruce. „Podle mě je člověk, který dokáže utlouct bezbranného psa, schopen všeho.“

Cosi se v ní zlomilo. Než jí stačil Knight nasadit druhé pouto, vykroutila se mu, rozmáchla se a udeřila ho velkou, naditou taškou do obličeje. Ohromený Knight zavrávoral, zakopl o obrubník a vrazil hlavou do zdi. Charlotta uslyšela zapraskání a viděla, jak se bezvládně svezl na zem. Ani vteřinu nezaváhala a vystřelila.

Nejkratší cesta k rozvodnému panelu vedla výrobní halou. Vyhne se tak agentům, kterých je venku plno, a nadběhne Jonathanovi.

Doběhla k rozlehlé budově, podklouzla pod žlutou policejní páskou, opatrně otevřela a rozhlédla se. Na chodbě bylo pusto. Prošla kolem polic s ochrannými papírovými kombinézami a čepci a vstoupila do tiché laboratoře.

Na druhé straně vyběhla do místnosti pro návštěvy a odtud další chodbou do velína nad výrobní halou. Zbývalo seběhnout pár schodů k východu a už měla rozvodný panel na dosah.

Ještě než se dostala k východu, uslyšela za sebou jakýsi zvuk. Dala se do běhu. Najednou jí kdosi zezadu přikryl rukou ústa. Snažila se mu vykroutit a vtom ucítila známou vůni chloroformu. Ne!

Spatřila bílý kapesník a výpary z něho ji štípaly do očí. Zadržela dech a snažila se vymanit z útočníkova sevření. Měla pocit, že jí prasknou plíce. Nezbývalo jí než otevřít ústa. Zalapala po dechu a nadechla se.

Pak ji obklopila temnota.

43

Když se probrala, ucítila nevolnost a bušení v hlavě. Jak se jí pomalu vracelo vědomí, snažila se rozpomenout, co se stalo.

Kde to vlastně je? A proč je jí tak špatně a proč se nemůže pohnout?

Postupně se jí vracel cit. Ucítila pod zády cosi tvrdého, bolela ji zápěstí a do očí jí bodalo ostré světlo. Když otevřela oči, uviděla nad sebou vysoký strop balírny s lávkami, potrubím a reflektory. Uvědomila si, že leží na zádech s rukama nad hlavou a je připoutaná. Něco ostrého a kovového ji tlačilo do zad, jako by visela přes okraj železného stolu. Zadek a nohy jí visely ve vzduchu.

Přetočila hlavu doleva a uviděla kovový panel opatřený dráty a kabely. Podívala se doprava a chvíli jí trvalo, než zaostřila. Ztuhla hrůzou, když si uvědomila, kde je.

Někdo ji připoutal k automatizovanému dávkovacímu systému. Jeho podstatou bylo injekční vstřikování řízené počítačem. Nechala jej instalovat teprve nedávno a byla na něj patřičně hrdá. Právě toto zařízení předváděla před pár hodinami Jonathanovi. Ležela jen pár desítek centimetrů od paže robota na dopravníkovém pásu, kde byly vyskládané otevřené ampule, připravené k naplnění a uzavření.

Kdo ji přepadl a zanesl sem?

Vtom uslyšela zvuk startujícího motoru a zkameněla úlekem. Znovu přetočila hlavu doprava a pozorovala, že rameno robota oživlo a začalo se hýbat.

Vyděšeně sledovala třífázový proces plnicí linky. Nejdřív se vysunuly jehly a vstříkly do ampulí tekutinu. Okamžitě ucítila vůni růžového oleje. Pak se rameno pohnulo, jehly se zasunuly, zaplály tři plameny a zahřály horní část ampulí. Plameny zhasly a dolů sjela trojice nebezpečně vypadajících pinzet, které zmáčkly roztavené sklo a odřízly vršky ampulí.

Rameno se posunulo doleva.

A blížilo se k ní.

Charlotta pochopila útočníkův záměr. Ruce měla spoutané k sobě, natažené nad hlavu a připevněné k jakémusi kovovému sloupku. Tělem ležela přes dopravníkový pás a nohy jí visely ve vzduchu. V této poloze byla naprosto bezmocná a neschopná pohybu.

Robot postupoval směrem k ní. Jehly, plameny, pinzety.

Její hlava mu leží přímo v cestě.

„Pomoc!“ zakřičela. Pak ještě silněji: „Pomoc!“

Chod motoru byl tichý, takže dobře slyšela svůj hlas. Hala však měla speciální izolaci, aby hluk strojů a dopravníků nerušil obyvatele klidné čtvrti Palm Springs. Proto bylo málo pravděpodobné, že volání o pomoc někdo uslyší.

Navzdory tomu znovu volala: „Pomoc! Proboha, pomoc!“

Tři jehly, vstřik růžového oleje do ampulí, horké plameny taví sklo, ostré, těžké pinzety, křup, křup.

Robot postupoval doleva.

Ne, uvažovala. To není možné. Zoufale se pokoušela uvolnit si ruce. Nešlo to, visela tam bezvládně jako hadrová panenka. Kdyby aspoň dosáhla nohama na podlahu. Když se pokusila natáhnout nohy, řezala ji hrana dopravníku do páteře tak, že měla pocit, že ji přesekne. Mohla hýbat pouze hlavou, a to jen ze strany na stranu. Měla dvě možnosti, buď se odvrátit, nebo sledovat, jak se k ní jehly nezadržitelně blíží.

Připadala si jako v hororu: tři ostré hroty vystřikují sladce vonící látku a jsou stejně smrtonosné jako injekční stříkačka naplněná jedem.

A pak plameny. Vystřelí, žhnou a pálí, až se křehké sklo rozteče a poddá.

Nakonec pinzety. Cvaknout, vyplivnout, zasunout. Snad nejbrutálnější krok.

A monstrum se jí blíží k obličeji. Nejdřív však přijde na řadu paže, chráněná jen tenkou bílou halenkou.

Nemůže si vzpomenout, kdy si vysvlékla sako. Pokud si pamatuje, měla je na sobě, když se vydala varovat Jonathana. Že by jí je sundal útočník, aby byla zranitelnější?

Panebože Jonathan! Vybuchla bomba a zabila ho? Půjde brzo za ním, až zemře strašlivě zrůdným způsobem?

Z hrdla se jí vydral vzlyk. Jen ať Jonathan nezemře.

Skončilo plnění dalších tří ampulí.

Na čele jí vyrazil pot. Trhala rukama a pouta jí rozedírala zápěstí. Kovová hrana dopravníku se jí zařezávala do zad.

„Pomoc!“ křičela a její hlas se výsměšně odrážel od stěn a vysokého stropu. „Pomoc!“

Zbývá posledních šest ampulí.

Z vůně růžového oleje se jí začal zvedat žaludek. Už cítila horko plamenů a v uších jí znělo cvakání pinzet.

Nejdřív jí jehly vstříknou do paže růžový olej. Pak se vysunou plameny. Začne na ní hořet halenka? A pinzety, zajedou jen do látky nebo do masa?

„Panebože!“ zvolala.

Zoufale sebou škubala ve snaze osvobodit se. Marně. Rozvzlykala se. Zbývají tři ampule.

A kdyby přežila zásah do paže, co pak? Na řadu přijdou oči. Nejdřív jehly – ne, to se nedá přežít! Zůstala by při vědomí a cítila, jak jí plameny vypalují oči? A co pinzety…

„Pomoc! Panebože, pomoc!“

Už nezbyly žádné ampule.

S hrůzou sledovala, jak se linka přeskupuje, posouvá doleva a začíná nový cyklus.

Dobrotivý bože, ach bože, bože, ach bože.

Naslouchala zvukům jemného mechanismu, který se pohybuje na pokyn neosobního počítačového kódu. Ten neumí rozlišit mezi skleněnou ampulí a lidským tělem.

Pot jí stékal do očí a vtom uslyšela cvaknutí. Spustilo první krok cyklu.

Nejdřív jehly…

Pevně stiskla oči. Jonathane!

Připravila se na bolest a čekala.

Otevřela oči. Linka stála.

Pak si uvědomila ticho. Někdo ji vypnul.

V další vteřině ucítila na zápěstí něčí ruce a byla volná. Zvedl ji a vzal ji do náruče. Chytila ho okolo krku, přitiskla se k němu a rozplakala se.

Běžel s ní pryč od kovového monstra, které ji chtělo zabít. Unášel ji pryč do deště a do noci.

44

Když ji Jonathan opatrně usazoval do auta, stále ještě vzlykala. Pak je oběhl a vklouzl za volant. Otevřenými dveřmi vnikl dovnitř závan chladného, vlhkého vzduchu.

Než nastartoval, pohlédl na ni. „Proboha, Charlie,“ řekl a odhrnul jí kadeř z čela, „jsi v pořádku?“

Kromě bolesti v zádech, v ramenou a v zápěstích jí nic nebylo. Když prchali chladnou deštivou nocí z výrobní haly do místa, kde Jonathan ukryl auto, Charlotta cítila, že jí čistý vzduch dělá dobře. Začala chladně uvažovat a hrůzu vystřídal vztek. Znala se a věděla, že zlost v ní vzbudí sílu a energii. Zatím se ale cítila strašně slabá, jako by jí změkly kosti.

„Kdo ti to udělal, Charlie?“

Pohlédla na zápěstí rozedřená do masa a stále uvězněná v poutech. „Nevím. Neviděla jsem ho.“

„Byl to muž?“

„Myslím, že ano, ale nejsem si tím úplně jistá. Měla jsem štěstí, žes stačil vypnout stroj. Jinak…“

„Ale já jsem jej nevypnul.“

„To není možné!“

„Když jsem tam přišel, stroj už stál. Já jsem jej opravdu nevypnul. Nestihl jsem to.“

Protřela si čelo a přitiskla si prsty na oči. „Myslíš, že mě chtěl vrah jen vyděsit?“

„Třeba. Nebo stroj vypnul někdo další. Kdo se nechtěl namočit.“

Náhle si s leknutím vzpomněla: „Jonathane, vždyť já jsem srazila agenta Knighta!“

„Neboj, nezabilas ho. Potkal jsem ho, zrovna když si přikládal k hlavě sáček ledu. Neměl právě nejlepší náladu.“

„Na rozvodném panelu byla bomba!“

Nastartoval. „Vím. Amatérská práce. Jedním cvaknutím jsem ji zneškodnil. Musíme honem odtud.“

Auto se rozjelo a Charlotta hleděla před sebe do deště. Pak stočila pohled na Jonathana. Jak se dostávala ze šoku, začala jasně uvažovat. A vzpomněla si na dopis od Naomi. „Ty znáš Naomi, že?“

Ani se na ni nepodíval. „Ano.“ Auto vystřelilo z parkoviště. „Znám ji.“

45

San Francisco, Kalifornie, 1942

„Je mi to líto, paní Leeová, ale budete se muset vystěhovat.“

Někdo mi hodil kámen do okna a já jsem prohlížela střepy na podlaze v obývacím pokoji a uvažovala o tom, že se celý svět zbláznil.

Všechny světadíly zachvátil válečný požár a u nás ve městě řádili chuligáni a rozbíjeli okna lidem jen proto, že měli odlišný tvar očí.

„Kdyby to bylo jen na mně,“ pokračoval domácí omluvným tónem, „však víte, že mám mezi Číňany dobré přátele. Ale sousedi si stěžují. Bojí se, že na ně taky zaútočí.“

„Vystěhujeme se, pane Kleine,“ odpověděla jsem. „Nebudeme tu na obtíž.“

A tak jsem znovu ztratila domov.

Po smrti pana Leea jsem prodala dům v Oaklandu a vrátila se do San Franciska. Přestože jsem měla americké občanství, nemohla jsem koupit dům, protože jsem žila sama. Podle zákona musel být na smlouvě podpis manžela. Gideon mi nabídl, že koupí dům svým jménem, ale odmítla jsem to. Během let už mi mnohokrát pomohl a já jsem si chtěla uchovat nezávislost. Rozhodla jsem se, že si dům pronajmu. Tehdy jsem netušila, že vypukne světová válka a obrátí můj život stejně jako životy tisíců dalších naruby. Také jsem nevěděla o nenávisti, která pramení ze zaslepenosti a z hloupých předsudků.

Číňané žijící mimo Čínskou čtvrt si v těch dobách věšeli na dveře cedule: „Nejsme Japonci, jsme Číňani.“ Někteří je nosili i na zádech, aby se vyhnuli útokům. Já jsem tabuli nevyvěsila, a tak ze mě udělali nepřítele.

A přitom jsme měli společného nepřítele, Číňané i Američané. Když jsem četla o pádu Singapuru a hromadném zatýkání Číňanů, vzpomněla jsem si na dědečka. Stačil utéct před japonskou invazí? A jaký osud stihl další příbuzné ve velkém domě na Peacock Lane? Uprchli, nebo padli za oběť Japoncům?

V továrně jsem utěšovala své lidi, kterým Japonci znásilnili nebo zabili příbuzné. Sbírala jsem peníze do fondu Na pomoc Číně. Do oblastí zasažených válkou jsem posílala zdarma léky. A pak mi někdo hodí do pokoje kámen omotaný papírem s nápisem „Smrt špinavejm Japoncům!“

Věděla jsem, že nebude snadné najít pro dceru a pro sebe místo, kde bychom mohly žít.

Toho večera, kdy ho povolali, mi Gideon řekl: „Nevím, kam mě pošlou. Budu dělat svoji práci, stavět silnice a mosty, a informace tohoto druhu se v armádě tají. Hned jak budu na místě, vyrozumí armáda mou ženu a matku. Kdybys mě potřebovala, Harmonie, musela bys za nimi zajít. Oni ti poví, kam mi máš napsat.“

Uvědomovala jsem si, že za Olivií jít nemůžu. Neřekla by mi, kam ho poslali. A u Fiony bych zřejmě taky nepochodila. Dělala jsem si starosti kvůli Iris. Bylo jí třináct a musela jsem ji neustále hlídat. Rozkvetla do krásy a kamkoli přišla, tam se za ní otáčely mužské pohledy. Iris byla bezbranná a neuvědomovala si nebezpečí. Byla němá a žila ve vlastním světě.

Jednou když jsme seděli nad účetnictvím, se mě Gideon zeptal: „Uvažovalas někdy o tom, že bys ji dala do ústavu?“ Z jeho hlasu jsem však poznala, že on si to nepřeje. Miloval Iris stejně jako já a nesnesl by představu, že je někde zavřená. I on se však o ni bál. Jak dospívala, bylo stále zjevnější, že bude terčem choutek mnoha mužů. A ti by jí mohli ublížit.

Nespouštěla jsem z Iris oči a brala jsem ji všude s sebou. V továrně v Daly City už ji všichni znali a krmili ji cukrovím. Jezdila se mnou po lékárnách, po drogeriích i po farmách, kde jsem kupovala byliny. Občas jsem ji vzala do kina, většinou však nevydržela klidně sedět, a tak jsme málokdy vydržely do konce. Večer jsme spolu často poslouchaly rádio. Měla ráda pořad Jacka Bennyho „Amos a Andy“. Třebaže mu nerozuměla, vždycky ji rozesmál.

Potřebovala jsem dceři najít bezpečný a stálý domov.

Stále jsem měla u sebe otcův dopis, ve kterém mamince psal, že odjíždí domů, aby se nechal rozvést. Bylo mi líto paní Barclayové, ale bude si muset tuto část dopisu přečíst, aby uvěřila, že Iris je vnučka jejího manžela. Přestože nebyla ochotná pomoct mně, věřila jsem, že Richardovu vnučku neodmítne.

A tak jsem znovu stála mezi mohutnými sloupy, ale tentokrát jsem nebyla tak nejistá jako v devatenácti, když jsem přišla požádat o otcovo jméno. Nyní jsem musela myslet na dceru, a to vědomí mi dodávalo sílu.

Otevřela mi služka a já jsem se ohlásila.

Vedla mě dovnitř a po šesti letech jsem se ocitla v prostorné hale. Naposledy jsem tu byla, když vypukl boj s Červeným drakem. Hned jsem si všimla, že se interiér změnil. Zmizel těžký nábytek i květované tapety. Bylo tu víc místa a světla.

Služka mě uvedla do knihovny v přízemí, odkud zmizely taftem potažené pohovky a psací stoly plné krámů. Pokoj byl nyní střídmě vybavený hliníkovými židlemi a plastovými stoly. Roztažené tu byly pouze plány, na nichž bylo zakresleno, které zdi se zboří a které dostaví a jak se změní půdorys přízemí. Olivie a Margo se přebíraly ve vzornících potahových látek, závěsovin a koberců.

Margo by klidně mohla být Oliviina dcera. Ve třinácti byla štíhlá, vytáhlá blondýnka s modrýma očima. Kromě barvy očí a vlasů měly obě ženy stejný pážecí účes a obě měly na sobě svetříky a sukně do půli lýtek.

Adrian ležel na břiše a listoval si v časopisu. Když jsem s Iris vešla, pohlédl nejdřív na nás a pak na Margo. Olivie se mě zeptala tónem, který jasně naznačoval, že ruším: „Co pro vás mohu udělat?“ Nato si Margo přiložila prsty ke spánkům a zakoulela očima. Adrian uviděl její gesto a uchichtl se.

„Přicházím za paní Barclayovou,“ odpověděla jsem. „Za Gideonovou matkou.“

„Fionu nesmíme rušit. Není jí dobře a nepřijímá návštěvy.“ Olivie sjela zrakem k Iris a chvíli na ní ulpěla pohledem. I když má dcera nezapřela Číňanku, měla smíšené rysy. Napadlo mě, jestli Olivie hledá podobu s Gideonem. Ráda bych věděla, nač myslí.

„Služka vás vyprovodí,“ řekla a vrátila se ke vzorkům.

Já jsem si však dobře zapamatovala, kde má Fiona ložnici. Vzala jsem dcerku za ruku a vedla ji po širokém schodišti nahoru.

V patře zůstal starý nábytek. Když mne služka uvedla do ložnice a já jsem uviděla nemocnou starou ženu, pochopila jsem, jak se Olivii podařilo provést všechny změny v domě. Fiona už nescházela dolů, a tak netušila, co snacha provádí. A že s nábytkem vyhání z domu i její duši.

Fiona seděla v křesle u okna a vyhlížela na záliv. Bylo jí teprve šedesát let, ale vypadala na osmdesát.

„Paní Barclayová,“ oslovila jsem ji.

Otočila se ke mně. „Vy? Jděte pryč!“

„Potřebuji vaši pomoc, paní Barclayová. Musím vědět, kam poslali Gideona.“

„To jste se zmýlila, když jste přišla za mnou. Já vám nepomůžu.“

„Tolik mnou pohrdáte?“

„Vetřela jste se mezi mě a mého syna.“

„Vždyť jsem se za něho neprovdala.“

„I tak jste zničila náš vztah. Když se vrátil před čtrnácti lety z Panamy a vy jste se vdávala, řekl mi hrozné věci. Obvinil mě, že jsem vás proti němu poštvala. Od té doby se ke mně chová jako k cizí.“

V té chvíli jsem jí měla dát přečíst dopis, ale pohled na ni mne zarazil. Všimla jsem si modravého nádechu kolem úst a na nehtech a pochopila jsem, že Fiona má nemocné srdce a umírá. Nechala jsem dopis v tašce a rozhodla jsem se hledat Gideona jinak.

Když jsme odcházely, všimla si Iris a zeptala se: „Co je s tím dítětem? Je duševně zaostalá?“

Než jsem stačila odpovědět, paní Barclayová se zvedla ze židle, opřela se o hůl a šourala se k vyřezávané skříňce z tmavého dřeva. Otevřela skleněná dvířka a vytáhla malou dřevěnou čtvercovou krabičku. Jak se k nám blížila, něco v krabičce hrkalo.

K mému překvapení ji podávala Iris. Taji samozřejmě neviděla a nevěděla, co se od ní čeká.

Paní Barclayová jí zatřepala krabičkou před obličejem, a jakmile Iris na okamžik zpozorněla, udělala velmi zvláštní věc. Držela krabičku Iris před očima a začala hýbat jednou boční stranou.

Uvědomila jsem si, že je to hlavolam. Vynalezli je Japonci a prodávaly se v Čínské čtvrti. Já jsem ještě nikdy žádný nezkoušela otevřít.

Už jsem se chystala paní Barclayová vysvětlit, že má dcera hlavolam nepochopí, když vtom Iris zaostřila a soustředěně se zahleděla na krabičku. Fiona otevřela druhý bok a pohnula třetí destičkou. Pak všechny destičky vrátila v opačném pořadí do původní pozice. Krabičku zase tvořil jednolitý kus.

Najednou Iris hrábla po krabičce, obracela ji v rukách a k mému úžasu začala rychle a lehce otevírat destičky ve správném pořadí, jako by to dělala už po sté. Prsty jí jezdily od jedné destičky ke druhé úplně automaticky. Nepřemýšlela, neplánovala další kroky, a přitom postupovala bezchybně vpřed. A najednou se odsunulo víčko, krabička se otevřela a objevil se bonbon.

Oněměla jsem úžasem. Nikdy jsem ještě neviděla, že by se Iris dokázala tak dlouho na něco soustředit. Vůbec jsem nechápala, jak dokázala hlavolam otevřít.

„Může si krabičku nechat,“ řekla Fiona a klesla do křesla. „A už jděte. Jsem velmi unavená. Lituji, ale nemůžu vám pomoct.“

* * *

„Jen se na to podívejte!“ Paní Fongová mi strkala lahvičku.

Zvedla jsem oči od práce a uviděla jakousi zelenou substanci. „Co to má být?“

„To má být mast. Krásná inteligence. Tohle! Všechno skončí v kanále!“ Paní Fongová u mě pracovala jako kontrolorka a byla mimořádně svědomitá. Již potřetí v posledních třech dnech mi přinášela vadný výrobek.

„Odbytá práce,“ řekla. „Je jim to jedno.“ Kývla hlavou směrem k výrobní hale, kde se pracovalo dnem i nocí, protože válka zvýšila poptávku po lécích. „Dostanou zaplaceno a víc je nezajímá. A máme takových ve firmě tři stovky.“

Trápilo mě, že musíme vyhodit celou várku Krásné inteligence. A jen díky paní Fongové se nedostal zkažený lék k zákazníkům. Kdoví, co se jim mohlo stát.

Vstala jsem od stolu a přistoupila jsem k černému lakovanému servírovacímu stolku pod oknem. Na něm jsem měla elektrický vařič, čajovou konvici, tři keramické šálky a různé druhy čajů, každý z nich pro jinou příležitost. Dnes jsem cítila potřebu zklidnit si plovoucí energii yang. Špatně jsem spala a prožívala jsem úzkostné stavy, protože jsme s Iris stále neměly střechu nad hlavou. Domy, které by nám bez potíží pronajali, stály v nešťastných zónách a mnohdy i v nebezpečných čtvrtích. Domy s dobrým prouděním chi a s čísly přinášejícími štěstí stály v městských částech, kam mezi sebe bílí Číňany nepouštěli.

Nalila jsem si šálek čaje, vhodila do něj dvě kapsle Blaženosti a vyhlédla oknem ven na areál továrny. Rozrostla se natolik, že nad ní ztrácím kontrolu? Zlatý lotos i Deset tisíc yang se skvěle prodávají po celé Asii a hongkongská pobočka nestačí pokrývat všechny objednávky. Oba prostředky se staly mezi chudými univerzálními léky a používají se rovněž při první pomoci v oblastech válečných bojů. Doma je léků nedostatek, protože se všechno posílá na bojiště, a tak do obchodů s přírodními léky přichází čím dál tím více bělochů. Když jsem viděla, že se schyluje k válce, naplnila jsem sklady, a proto mě útok na Pearl Harbor a přerušení dodávek zboží z Asie nepoškodilo. V té době jsem už měla dostatek surovin na horší časy. Výroba v mé továrně jela naplno.

I když jsem závod vybavila dopravníkovými pásy a měděnými vanami, všechny výrobní operace se stále dělaly ručně. Lahvička, kterou mi přinesla paní Fongová, prošla desítkami rukou. Kdo má chybu na svědomí?

Směsi se míchaly v obrovských vanách a ještě horké se rozdělovaly do lahviček. V nich se nechaly zchladnout a ztuhnout. Pak lahvičky putovaly na dlouhé pracovní stoly, kde je ženy uzavíraly zátkami a lepily na ně etikety. V další fázi se k lahvičkám přibaloval leták s návodem k použití a nakonec se balily do modro-stříbrných obalů se symbolem smuteční vrby. Každá byla před expedicí přelepena pečetí připomínající poštovní známku, na které bylo vyraženo datum a výrobní číslo.

Tak se vyráběla mast Krásná inteligence, ale také desítky dalších přírodních prostředků: pilulky, obklady, čaje, elixíry, pudry, povzbuzující prostředky, vonné oleje a zdravotní koření, které se přidávalo do jídla. Jak můžu při takovém množství uhlídat každý krok u každé výrobní operace?

Usrkávala jsem čaj a nasávala jeho zklidňující aroma. Copak zbylo na světě jen neštěstí? Kam se podělo štěstí?

Je tady, přímo přede mnou, pomyslela jsem si, když jsem pohlédla na svou dcerku sedící tiše v rohu a otáčející v rukou novým hlavolamem. Do paměti se mi vryl obraz Iris, když dostala první krabičku s hlavolamem od paní Barclayové. Poprvé v životě dokázala utkvět na něčem očima déle a soustředit se. Proto jsem jí nakoupila další hlavolamy, všechny na které jsem přišla, i když se sháněly čím dál hůř, protože pocházely z Japonska. Bylo zjevné, že Iris přinášejí radost. Její roztěkané myšlenky se konečně spojily a pracovaly soustředěně na úkolu, který ji zcela pohltil.

Všechny svými schopnostmi ohromila. Mně se nepodařilo vyřešit ani nejjednodušší hlavolam o osmi tazích. Mému účetnímu, panu Winklerovi, trvalo celý den než dokázal to, co Iris za pár minut. A to byl velmi chytrý člověk. Vzala jsem Iris k dalšímu specialistovi a ten usuzoval, že Iris má zřejmě mimořádné intelektové schopnosti, ale že je brzdí neznámá porucha, jejíž příčiny se možná nikdy nepodaří zjistit.

Dopila jsem čaj a řekla paní Fongové: „Tak se na to pojďme podívat.“

Svěřila jsem Iris do péče své sekretářky, která sama vychovala pár dětí a měla mou dceru ráda, a šla jsem s paní Fongovou do haly, kde se vyráběla Krásná inteligence. Jakmile jsme vstoupily dovnitř, dolehl mi k uším lomoz vycházející ze zadní části haly, kde dělníci nabírali tekutý balzám z ocelových kotlů a plnili jím lahvičky. S ním se mísily hlasy žen, které si povídaly u dlouhých stolů, zatímco jejich hbité prsty uzavíraly lahvičky a označovaly je etiketami. Denně se plnily tisíce lahviček, a tak se mezi stoly hbitě pohybovali dělníci, kteří uzavřené lahvičky odnášeli a nové přinášeli a přitom na sebe pokřikovali. Vzduch naplňovala vůně lepidla z rýžové mouky smíšená s cigaretovým kouřem a s výraznou vůní čaje a dušených nudlí.

Gideon mě jednou škádlil a řekl, že mu moje továrna připomíná blázinec. Pokoušel se mě přemluvit, abych ji modernizovala. Navštívila jsem tedy moderní farmaceutický závod, a co jsem viděla, se mi vůbec nelíbilo. Kdepak bylo feng shui? A kde bylo kadidlo a modlitby k dobrým duchům? A pročpak se byliny nepřipravovaly pouze v příznivé dny? V laboratoři se nikdo neradil s věštkyní, které dny budou šťastné. Vyrábělo se tam každý den! Západní vědci nerozlišovali mezi štěstím a neštěstím, vylévali klidně vodu do dřezů a vůbec jim nevadilo, že s ní vylévají své zisky. Stěny měli vylíčené na bílo a všude bylo plno ostrých světel. Chyběla tam rovnováha, měli příliš mnoho yang.

Rozhodla jsem se, že modernizovat nebudu. Ani kvůli svému Gideonovi.

Prohlédla jsem nádrže a zjistila rozdílnou konsistenci u jednotlivých várek. Všimla jsem si, že ženy při práci kouří, třebaže to mají zakázané, a že na pracovním místě také obědvají. A zbytky jídel se povalují v těsné blízkosti léků.

Paní Fongová má pravdu. Nemají vztah k práci.

Vyšly jsme na vnitřní dvůr, kam po celý přijíždějí nákladní automobily pro zboží nebo se zásobami.

„Co budeme dělat?“ ptala se zjevně rozrušená paní Fongová. Cítila se osobně odpovědná za špatnou práci podřízených.

„Asi budeme muset najmout víc kontrolorů,“ napadlo mě, ale nebyla jsem si jistá, zda by to pomohlo. Kdyby odbývalo práci třeba sto zaměstnanců, pak bych potřebovala na jejich hlídání sto kontrolorů.

„Potrestejte flákače,“ navrhovala paní Fongová.

A pak bych jich musela možná stovku propustit, pomyslela jsem si.

„Ať se hlídají navzájem, jeden druhého,“ navrhovala dál paní Fongová.

Já jsem ale nechtěla donašeče. Nemohla jsem najít žádné rozumné řešení.

„Směl bych něco navrhnout?“

Paní Fongová se prudce obrátila. „Kdo jste? Jak jste se sem dostal?“

Ohlédla jsem se a spatřila jsem za námi mladého muže.

„Možná bych vám dokázal pomoct,“ řekl tak tiše, že ho téměř nebylo slyšet. S kloboukem v ruce přistoupil mladík blíže, a jak na něj dopadly sluneční paprsky, všimla jsem si dvou věcí: že má sice čisté, ale značně obnošené šaty a že kulhá.

Byl mi nějak povědomý.

„Zmizte,“ přikazovala paní Fongová. „Máme tu stráže.“ Byla se mnou celou dobu od mých začátků ve skladišti u pana Huanga.

„Jak byste nám mohl pomoct?“ zeptala jsem se mladíka, kterému mohlo být něco přes dvacet.

„Nabídněte léky zdarma zaměstnancům pro osobní potřebu.“

„Cože?“ křičela paní Fongová. „Zbláznil jste se? Máme ty flákače ještě odměňovat?“

„Léky by se jim vydávaly na požádání z centrálního skladu. Kdyby si zaměstnanec šel vyzvednout lék, nevěděl by, ze které série bude. Jestli jej vyráběl on, nebo někdo jiný.“

Paní Fongová se kousala do rtu a mumlala: „Hmm…“

„Zaměstnancům na cizích nezáleží,“ pokračoval mladík, „ale záleží jim na sobě a na jejich rodinách.“

Pochopila jsem, proč přišel. „Hledáte práci?“ zeptala jsem se mladíka.

„Dnes Číňana do práce nikdo nevezme. Ani když má právnický diplom ze Stanfordu. Tak jsem si vzpomněl na vás. Napadlo mě, že byste mi mohla pomoct.“

„Proč kulháte?“ zeptala se paní Fongová.

„Byl jsem zraněn. Propustili mě z armády.“

„Aj jaj,“ zvolala paní Fongová a hnuly se v ní mateřské city.

Vtom jsem si vzpomněla, odkud ho znám. Během dlouhých dní u soudu s Drakem sedával tiše za svým otcem. Měl neobvyklé jméno, Woodrow, podle prezidenta Spojených států. „Nevím, jestli byste chtěl pracovat zrovna u mě,“ řekla jsem opatrně.

„Otec nejednal správně. Zneuctil rodinu. Jsem jediný syn. Měl bych to odčinit a smýt hanbu z našeho jména.“ Uvěřila jsem mu.

Zatímco paní Fongová prováděla mladého pana Sunga po továrně, vrátila jsem se do kanceláře, kde na mě čekala hora papírů. Také jsem chtěla pročíst nabídky z těch několika málo realitních kanceláří, které neodmítaly obchodovat s Číňany. Vešla jsem dovnitř a zkameněla jsem údivem. Stál tam Gideon v uniformě a náramně mu to slušelo. Málem se mi rozskočilo srdce radostí.

Objali jsme se a chvíli jsme tam stáli mlčky. Naše srdce si rozuměla i beze slov. Když mě konečně pustil, oznámil mi, že mu zemřela matka.

Byla to pro mě novina.

„Zítra se bude číst závěť. Pan Winterborn se zmínil, že něco odkázala taky tobě. Myslím si, že by to mohl být otcův prsten.“

* * *

Příští den jsem vzala Iris a vypravila se do vily na kopci. V pracovně se nás toho odpoledne sešlo sedm: já s dcerou, Gideon a Olivie, jejich syn Adrian a Margo.

Měla jsem plné ruce práce, abych udržela Iris v klidu. Byla rozrušená. Možná si pamatovala, že už tu jednou byla. Před několika týdny, kdy dostala od Fiony hlavolam. Když se začala natahovat po váze, Olivie ji okřikla: „Nesahej na to!“

Olivie svou zášť nijak neskrývala. Žije tu už čtrnáct let, narodil se jí tu syn a konečně se stala paní domu. Naše přítomnost jí byla na obtíž.

Všechen majetek a rodinný podnik připadl Gideonovi a Olivii, mně Fiona odkázala prsten Richarda Barclaye, jak Gideon předvídal. Navíc mi odkázala dům s veškerým vybavením.

* * *

Večer před vyplutím do Pacifiku, kde zuřila hrozná válka, přišel Gideon za mnou a řekl mi: „Olivie s dětmi se hned vystěhují. Můžeš si převzít dům.“

„Vždyť je tam dost místa pro všechny.“

Zavrtěl hlavou. „Nemohl bych žít s tebou v jednom domě, Harmonie. Bylo by to víc, než bych mohl unést. A Olivie by tam nechtěla bydlet. Chtěla napadnout poslední vůli, ale zabránil jsem jí v tom. Dům ti patří právem, Harmonie.“

„Ale stejně tak patří tobě,“ protestovala jsem.

„Ne. Koupil jej Richard Barclay a ty jsi jeho dcera.“ Smutně se na mě usmál. „Ironií osudu nosíme jméno Barclayů my, i když v sobě nemáme ani kapku jejich krve. Skuteční Barclayové jsou však jen dva, ty a Iris.“

Šli jsme ho všichni vyprovodit do přístavu, stejně jako další ženy a matky, loučící se se slzami v očích se svými manžely a syny. Všechny jsme si asi přály totéž: ať se nám ve zdraví vrátí.

Sledovala jsem Gideona, jak objal a políbil Olivii a pak k sobě přitiskl Adriana. Objal i třináctiletou Margo, která se mu spontánně vrhla kolem krku a políbila ho na tvář. Pak podal ruku mně, zahleděl se mi do očí a pohledem mi vyznával lásku. Stejně se zadíval i na Iris, té však oči neklidně těkaly z místa na místo.

Vzpomněla jsem si na několik okamžiků ve Fionině ložnici, kdy se oči mé dcery soustředily na krabičku s hlavolamem, a pochopila jsem, co Fioně tehdy při pohledu na mou dceru proběhlo hlavou. Napsala mi dopis, který mi pan Winterborn předal po její smrti:

I když jsem pojala podezření, že jste skutečně Richardova dcera, nikdy jsem si tím nebyla úplně jistá. Když jsem však uviděla Vaši dceru, poznala jsem pravdu. Richardova sestra byla stejně postižená. Je to rodové zatížení. Jste tedy dcerou Richarda Barclaye. Protože jsem ho milovala z celého srdce a nikdy jsem ho nepřestala milovat, odkazuji Vám to, co Vám po právu patří: jeho dům a jeho jméno. A prosím Vás za odpuštění, že jsem se k Vám nechovala hezky. Snad mi Bůh odpustí.

Když loď s Gideonem vyplouvala ze zálivu, Olivie se ke mně obrátila a řekla: „Dnes večer se vystěhujeme.“

„Nemusíte spěchat,“ odpověděla jsem jí. „Zůstaňte prosím aspoň do doby, než se vrátí Gideon.“

Tvrdě na mě pohlédla a její hlas mě nenechával na pochybách o tom, co ke mně cítí. „Dům je můj. Patří mně a synovi. Budu usilovat, abych jej dostala zpět. A věřte, že se postarám, abyste litovala, že jste kdy přijela do Ameriky.“

46

Palm Springs, Kalifornie, čtyři hodiny ráno

Píp, píp, píp.

Charlotta vylekaně zvedla hlavu. Z Jonathanova laptopu se ozýval výstražný signál. Odhodila výhrůžné dopisy, které Olivie po léta psala babičce, a běžela ke konferenčnímu stolku, kde stál laptop. Uviděla na monitoru blikat červené světlo.

Vetřelec vstoupil do systému.

Chytila mobil a vytočila číslo Jonathanova pageru. Když uslyšela tón, vyťukala S.O.S. Byl to smluvený signál pro případ, že byl neznámý přesměrován k podvrženým recepturám. Modlila se, aby její volání zachytil. V horách okolo Palm Springs není dobrý signál. A jak dlouho mu může trvat, než se dostane zpátky? Jonathan se vydal hledat nějakou otevřenou restauraci nebo bufet. Měli hlad a potřebovali šálek kávy.

Ze závodu ujížděli přímo do hor. V bouřlivé a deštivé noci však bylo umění najít nějaký otevřený motel. Když už se skoro vzdali naděje, všimli si reklamy na ubytování u skupinky dřevěných srubů. Hned jak si pronajali pokoj, Jonathan instaloval počítač a rozložil si nářadí na malém konferenčním stolku z hrubého borového dřeva. Charlotta mezitím prohledávala srub, zda v něm najde něco na vaření nebo aspoň na ohřátí vody. Kromě dlážděného krbu, který léta nikdo nevyčistil, však nenašla nic. Tak Jonathan musel znovu ven do deště a Charlotta zatím hlídala počítač.

Když sedala ke klávesnici, rozbušilo se jí srdce. Před odchodem jí dal Jonathan přesné instrukce. Musí zmáčknout současně jedním hmatem tři klávesy: control, alt a insert. Tím vyšle signál zpět spolu s kódem, který bude fungovat jako sonda. Než se Jonathan vrátí, měli by vědět, odkud ta osoba vstoupila do systému.

Už neměla ruce v želízkách. Během jízdy do hor Jonathan na chvíli zastavil, vytáhl nářadí a zbavil ji pout. Charlotta našla v autolékárničce mast a gázu a ošetřila si poraněná zápěstí. Dalších pár kilometrů mlčela, než položila Jonathanovi naléhavou otázku.

„Proč jsi mi neřekl, že znáš Naomi?“

„Protože jsem se cítil hloupě. A vlastně ji ani neznám. Rozhodně ne tak, jak si představuješ.“

Zatímco pátrali po motelu, upírala Charlotta oči na deštěm smáčenou silnici a bála se, aby ji někdo nepoznal. Knight už jistě vyhlásil pátrání po ženě podezřelé ze tří vražd, která se bránila zatčení a zaútočila na veřejného činitele. Zřejmě ji obviní z pozměňování důkazů, z maření spravedlnosti a z dalších zločinů. Policie v Palm Springs už musí mít její popis se všemi obviněními.

„Pověz mi, jak se znáš s Naomi,“ ozvala se, jako by to byla v této chvíli ta nejdůležitější věc. A možná opravdu byla. To, že jí Jonathan lhal, ji zasáhlo víc než ohrožení života.

Kdyby nemohla věřit Jonathanovi, co by jí zbylo?

Jonathan soustředěně hleděl na silnici před sebou. „Po zprávách o Chalk Hillu jsem si zaplatil výstřižkovou službu, abych mohl sledovat, co se s tebou děje.“

„Přece ses oženil.“

„To neznamená, že jsi přestala být moje nejlepší kamarádka.“ Zvedl zrak od silnice a vyslal k ní pohled, který podtrhl jeho slova. „Asi před pěti lety jsem dostal výstřižek o parapsychologickém kongresu v Sacramentu. Zmiňovali se v něm o tobě ve spojení s jistou Naomi Morgensternovou, která měla kongresu předsedat.“

„Po Chalk Hillu si nás novináři vždycky spojovali. Když se zmiňovali o Naomi, nezapomněli připomenout naše společné zatčení. A ty jsi na ten kongres jel?“ V hlase jí zazníval údiv.

„Doufal jsem, že tě tam potkám. Že na tebe náhodou narazím.“

„Věděla o tom Naomi?“

„Proboha, ne!“

„A jak získala tvou adresu?“

„Při registraci po nás chtěli, abychom nějak prokázali totožnost. Tak jsem tam nechal navštívenku. Asi jsem se dostal na seznam, a tak mi Naomi poslala oznámení o změně adresy. Musela rozesílat stovky dalších. Na kongresu jsme si podali ruce, ale bylo tam tolik lidí, že si mě těžko bude pamatovat.“

„A proč nosíš její oznámení pořád u sebe?“

„Kvůli tobě. Byla pro mě jediným spojením s tebou.“

Nevěděla, jestli se má smát, plakat nebo se zlobit. Ještě se nevzpamatovala z hrůzy v plnírně a už tu bylo další rozrušení. Přiznání, že ji Jonathan celá léta sledoval, jí citově otřáslo. Od rozhovoru v autě uplynula dobrá půlhodina a ona se stále chvěla rozčilením. Musí se uklidnit a zmáčknout tři horké klávesy. Překlep! „K čertu,“ zaklela a chtěla začít znovu. Vtom se však okno zavřelo a otevřelo se nové. Lekla se.

Na obrazovce se objevila tvář Adély Sutherlandové.

Charlotta se nejdřív domnívala, že přichází telefonní hovor. Pak si všimla textu ve spodní části obrazovky: zaznamenáno, den a hodina.

Podle uvedeného času poznala, že hovor přišel před hodinou a půl, tedy v době, kdy se dohadovala na schodech s opilým Desmondem.

Stiskla rychle tři klávesy a pak chvilinku zaváhala. Neodolala a dala příkaz Přehrát. Adéla začala mluvit…

47

Jonathan vyšel z jídelny s celonočním provozem, kde se zastavovali dálkoví řidiči. Rozhlédl se, zdali někde poblíž nepatroluje policejní auto, a vydal se k vozu. Pohlédl na hodinky. Zbývá méně než dvě hodiny.

Snažil se zachovat klid. Podle Charlottina signálu poznal, že se nepřítel zalogoval a byl přesměrován do jeho laptopu. Za pár minut budou vědět, odkud se přihlásil. A pak toho lumpa chytí.

Zahlédl blížící se reflektory a skočil do telefonní budky, kde se schoval ve tmě.

Pozoroval pomalu projíždějící automobil a hlavou se mu honila spousta nesouvislých myšlenek a zmítaly jím protichůdné city. Nejdřív myslel na Charlottu připoutanou k plnicímu automatu, pak na Quentina, který mu lhal, že přestavuje byt. A pak mu vytanula na mysli Adéla se zraněným pohledem velkých, důvěřivých očí. Mluvila o zahradníkovi, a zatím v pozadí…

Tiše zasténal: Adélo…

Adélu poznal v době, kdy po dlouhém trápení zatoužil po lásce. Od rozchodu s Charlottou uplynulo pět let. Nekonečných šedesát měsíců od chvíle, kdy mu řekla, že potřebuje svobodu. Že toho v životě chce hodně dokázat, a proto musí být sama.

Tehdy jí do telefonu odpověděl, že ji chápe a cítí podobně. Ale zatím si připadal, jako by ho srazil blesk. Vyprchal z něho cit, byl jako kus ledu. Charlotta ho opustila. Nemá proč žít!

Ve snaze přehlušit bolest se pustil s fanatickým zápalem do studia, a když dokončil školu a začal pracovat pro NBÚ, hlásil se dobrovolně na nebezpečné mise v nejodlehlejších místech světa. Domníval se, že když zaplní celé dny prací a zaměstná mozek, zapomene, že má srdce. A pak přišla Amsterodamská osmička a další životní otřes. Odešel z NBÚ a založil s Quentinem soukromou firmu. Quentin vyjednával s klienty a Jonathan dělal to, v čem vynikal, složitou odbornou práci. Byli dobrý tým a práce mu pomáhala zapomenout na noční můry a běsy. Pak do jeho života vstoupila Adéla.

Měla něžnou a mírnou povahu a on pod jejím vlivem začal roztávat. Neznala ctižádost a byla protikladem jeho neklidné povahy. Dovedla hodiny poslouchat jeho zážitky z práce a nic od něj za to nežádala. Nanejvýš se ho zeptala, co si myslí o aranžmá květin ve váze. Občas zase chtěla poradit, zda se k halence, kterou má na sobě, lépe hodí granáty nebo perly.

Adéla s ním nebojovala jako Charlotta, nepoznali spolu spalující vášeň a nesdíleli velké sny. Vzhlížela k němu, byla stálá a vždycky po ruce. A když se hodiny před zrcadlem strojila, namlouval si, že ji miluje, protože se strojí kvůli němu. Ani jednou se ho nezeptala, co se stalo v Amsterodamu.

Teď však myslel na její poslední telefonát a vzpomněl si, jak se mu náhle sevřel žaludek, když uslyšel ten povědomý zvuk a ona se začala vymlouvat na zahradníka.

Jeho život se v tom okamžiku naklonil jako na horské dráze a on při tom pomyšlení pocítil nevolnost.

48

Když Jonathan vcházel do srubu, Adéla se právě na obrazovce loučila se slovy, že přišel zahradník. Charlotta si všimla, že je bledý a zasmušilý. Začala se omlouvat: „Promiň, nechtěla jsem ti slídit v soukromí. Když jsem odesílala signální kód, zmáčkla jsem omylem jinou klávesu.“

Jonathan upřel pohled na nehybnou tvář na obrazovce. Podle výrazu v jeho obličeji Charlotta poznala, že se snaží potlačit bolest. Pochopila, že nezbledl zlostí, že ji přistihl při odposlechu, ale že jeho bledost má vážnější důvod.

Chvíli čekala, že se jí svěří, a když mlčel, začala sama: „Já jsem to slyšela, Johnny,“ a myslela tím zvuk, který se ozýval Adéle za zády. Typický zvuk bagru.

Jonathanovi se sevřelo hrdlo, když jí odpovídal: „Nejdřív jsem tomu nechtěl věřit. Tak jsem si zjistil, odkud telefonovala. Řekli mi číslo hotelu Four Seasons.“ Upřel na ni smutný pohled. „U mého společníka se nestaví a nemaluje a moje manželka není doma a nemluví se zahradníkem.“

Charlotta vstala a uviděla, že se Jonathanovi v očích lesknou slzy. „Je mi to líto.“

„To nic. To se občas hrdinům stává.“ Nestál o její soucit. Podal jí hnědý papírový sáček. Byla v něm káva a sušenky. „Raděj se dám do práce.“

Jeho hlas zněl tvrdě a najednou měla chuť ho obejmout. „Johnny,“ řekla, ale pak se zarazila. Nemají už ani dvě hodiny. Má pravdu. Teď není čas myslet na Quentina ani na Adélu. To počká. Proto řekla pouze: „Objevila jsem něco v Oliviiných dopisech.“

Zvedla svazek dopisů, které si před odchodem z muzea strčila do tašky. Šťastnou náhodou tašku Jonathan našel, když pátral po Charlottě. Při přepadení ji nechala ležet ve velíně. Útočník o ni zjevně neměl zájem.

„Olivie si hrozně přála dostat zpět dům. Byla tou myšlenkou doslova posedlá. Od roku 1942 do roku 1957 psala babičce výhrůžné dopisy a nedala jí chvilku klidu. Vlastně ji těmi dopisy terorizovala. Smekám před babičkou, že si nikdy ani slovem nepostěžovala.“ Vytáhla ze sáčku plastové kelímky.

Jonathan si jeden vzal a sejmul z něj víčko. „Takže ty si myslíš, že vrah má něco společného s Olivií? Může to být její syn? Nebo snad Margo? Může jít o pomstu za to, že přišli o dům?“

Pozorovala šálek kouřící kávy ve svých rukou. „Já nevím. Ještě před hodinou jsem podezřívala pana Sunga. Teď si nejsem jistá.“ Hrábla do tašky a vytáhla pečlivě složené noviny z roku 1936. „Ta Sanfranciská kronika je pořádnej bulvár,“ mumlala. „Dočteš se tam, co měla babička na sobě, od náušnic až po lodičky, o tom, jak se tvářila a kolikrát se na sebe podívali s Gideonem! A víš, co se tam píše o mámě? Že byla duševně zaostalá.“

Jonathan vzhlédl od počítače. „Řekla ti o tom babička?“

Charlotta kroutila hlavou a pak se náhle zarazila.

„Já nevím. Ale na cosi si vzpomínám… něco se šeptalo. Vždycky jsem cítila, že s mámou nebylo něco v pořádku. Že byla něčím zvláštní. Možná jsem něco zaslechla nebo jsem jen něco tušila. Ale nevěděla jsem, že byla duševně nemocná. Spíš jsem si myslela, že měla zvláštní nadání. Třeba jako její otec pan Lee.“

„Teď však víš, že pan Lee nebyl její otec.“

„Ne. Mé podezření se potvrdilo. Píšou o tom tady v tom plátku!“ Vztekle odhodila noviny.

Jonathan je vzal a odložil je, aby Charlottu nedráždily.

„Vždycky mě udivovalo, že nevypadám moc jako Číňanka. Babička mi to vysvětlovala tím, že můj americký pradědeček Richard měl silné yang a já prý jsem zdědila jeho rysy. Teď už vím, že ani můj dědeček nebyl Číňan. Počkej, všechno do sebe začíná zapadat…“

„Co do sebe zapadá?“

V zelených očích se jí zračil údiv a rozčilení. „No přece to léto! Když mi bylo patnáct…“

Byla tehdy horká červencová neděle a babička pořádala zahradní slavnost s grilem. Přišli jako obvykle Barclayovi. Desmond, ve svých čtrnácti samá ruka samá noha, se předváděl v bazénu a jeho matka ve svůdných, na bocích vysoce vykrojených černých plavkách se vychloubala, jakého má chytrého syna a jak ho učitelé ve škole chválí. Strýc Adrian byl v domě a jako vždycky telefonoval a teta Olivie oblečená v havajském sarongu pomáhala babičce s podnosy plnými žeber, vepřové svíčkové a kuřecích křidýlek, marinovaných v sójové omáčce a zázvoru.

Sešlo se tam asi padesát lidí, popíjeli, smáli se a probírali Vietnam a Watergate. Charlotta se však mezi tolika lidmi cítila osamělá. Chyběl jí Johnny.

Strýc Gideon ji našel na střešní terase, jak pláče. Když se jí ptal, co se stalo, sdělovala mezi vzlyky: „Proč musí Johnny vždycky na léto odjet? Proč jezdí do Skotska? Je přece Američan. Má být tady.“

„A řekl ti, proč tam jede?“

Podal jí kapesník. Vysmrkala se. „Johnny nerad mluví o svých citech.“

„A ptala ses ho?“

Mlčky vrtěla hlavou a přemýšlela o tom, že snad zemře žalem, než se jí Johnny vrátí. Vždyť do září je tak dlouhá doba! „Co na to říká babička?“ vyptával se Gideon. „S ní o tom nemůžu mluvit. Nepochopila by mě.“

„Myslíš, že ne?“ ptal se s trpělivým úsměvem na rtech. „Na mě působí jako velmi moudrá žena.“

Charlotta zamračeně hleděla dolů na ruce složené v klíně. „O takových věcech s ní nemůžu mluvit. Nerozumí tomu.“

„Hm,“ řekl, „myslíš tím lásku?“

„Kdyby to věděla, zabila by mě.“

„Pokud vím, tak nikdy nikoho nezabila. A rozhodně by se nezlobila proto, že máš někoho ráda.“

Charlotta pocítila úlevu, a dokonce se pousmála. Strýc Gideon ji vždycky dokázal utěšit a rozveselit. Proto ho zbožňuje. A je tak hezký, má široká ramena a opálenou tvář a stříbro-šedé oči krásně ladí k jeho stříbrným vlasům. Věděla, že je mu přes šedesát, a přesto se jí zdál přitažlivý.

„Když babička je tak přísná,“ svěřovala se mu s povzdechem. „Kdyby věděla, že jsem se do Johnnyho zamilovala, už by mě k němu nikdy nepustila.“

„A co Johnny? Co ten k tobě cítí?“

Pokrčila rameny. „Myslí si, že jsme dobří kamarádi.“

„Ty ses mu se svými city nesvěřila?“

„Kdepak! To bych nikdy neudělala. To by musel první on.“

„To se vždycky nemusí vyplatit, Charlotto. Když čekáš moc dlouho na to, aby ten druhý udělal první krok, můžeš ho ztratit.“

„Tak to bych mu měla říct, že ho miluju?“

„Zrovna tak jsem to nemyslel. Musíš být opatrná, jak mu to řekneš.“

„Já tomu nerozumím. Když jsem s Johnnym, tak…“

„Charlotto,“ začal Gideon jemně. „Chtěla by ses mi s něčím svěřit? Došlo k něčemu mezi tebou a Johnnym?“

Chvíli jí trvalo, než pochopila, na co se jí ptá. „Ale kdepak, strýčku! Nic takového, co si myslíš.“ Pak k němu obrátila své nevinné oči a zeptala se: „Myslíš, že by pak ode mě neodjížděl? Kdybych mu dovolila, aby mě políbil?“

Gideon si zamyšleně mnul bradu. „Myslím, že tak by se to nemělo řešit. Víš, s některými věcmi se nemá spěchat.“

„Má kamarádka Melanie se se svým chlapcem pořád líbá.“

„Charlotto,“ řekl pomalu a opatrně volil slova, „mluvila s tebou babička o… těch věcech?“

„O jakých věcech?“

„No, o životě a o lásce. O chlapcích.“

„A proč by se mnou o tom měla mluvit?“

„Ach tak,“ řekl zamyšleně.

„Proč Johnny odjíždí, strýčku? Proč mě tady nechává každé léto samotnou?“

„Možná hledá odpověď na nějakou otázku.“

„Na jakou třeba?“

„Něco ti povím. Nechtěla bys jít se mnou na piknik? Jenom my dva. Co takhle zítra do parku?“ Příští den se pro ni stavil, přesně jak slíbil. Charlottě bylo divné, že je babička doma. Bylo pondělí a skoro poledne, tou dobou bývala vždycky v továrně. Bývala tam i o sobotách a nedělích a často večer, protože stále něco potřebovalo osobní dohled.

Toho dne však byla ještě doma, když si strýc Gideon přijel pro Charlottu, aby ji vzal do parku na piknik. Babička je vyprovázela, a když došli ke dveřím, nečekaně ji objala a mumlala: „Hezky si to užij, děvenko.“

Charlotta si v úžasu všimla, že babička má v očích slzy, a teprve po letech pochopila proč.

Jonathan objevil v kovovém uhláku polena a staré noviny. Začal chystat oheň. „Jonathane,“ oslovila ho Charlotta, „jak to, že se matka vdala, když byla duševně zaostalá? Myslíš, že se vyléčila? Nebo se vůbec nevdala a mně vykládali pohádku o tátovi, který se nešťastnou náhodou zabil? Myslíš, že jsem nemanželská? Vsadím se, že to Margo a Adrian vědí. Jsou mámini vrstevníci. Vždycky jsem si myslela, že se kamarádili. Ale v těch novinách psali…“ Hlas se jí zlomil. „Psali, že Iris Leeová nedokáže ani klidně sedět, a proto ji museli vyvést ze soudní síně. Proč mi o tom celá léta nikdo nic neřekl? A jak ve skutečnosti umřela? Prý spadla ze schodů. Já už ničemu nevěřím, Jonathane.“

Sedl si na paty a upřeně hleděl na pohrabáč, který někdo bůhvíproč dokonale naleštil. „Nevím,“ řekl tiše. „Čím víc se dovídáme, tím víc tápeme ve tmě.“

Vítr lomcoval okenicemi a do střechy bubnoval déšť. Napila se kávy. Zavřela oči a vybavila se jí Desmondova poznámka o chlípném dědovi, který má slabost pro Číňanky. Kdyby věděl, jak se mýlí… A jak se všichni mýlí…

„Tudy se přece nejede do parku, strýčku,“ protestovala tehdy. „Nejedeme do parku, Charlotto.“ Nevyptávala se. Další ze strýčkových překvapení. Už ji mnohokrát překvapil zvláštními dárky, často ji bral s sebou také na procházky a výlety. Když zahýbali k mezinárodnímu letišti, uvědomila si, že tentokrát to bude velké překvapení. Potom vytáhl z auta dva kufry a připravil dva pasy, ze kterých vyčuhovaly letenky první třídy. Tehdy pochopila, že ji čeká opravdové dobrodružství.

Nasedli do letadla singapurských aerolinií, a tak se ani nemusela ptát, kam letí. A po jedenadvacetihodinovém letu, kdy hráli karty, dívali se na filmy, jedli a spali, přistáli v barevném ráji, jaký znala jen z filmového plátna.

Ubytovali se v hotelu Raffles a bez meškání se vrhli do ulic kypících životem. Dopravu na křižovatkách řídily policistky v bílých uniformách a na chodníku rozkládali prodavači cibule své zboží. Všude bylo plno barev a ruchu.

Pomalu opustili moderní čtvrť mrakodrapů a ponořili se do starých, úzkých uliček, lemovaných malými obchůdky, butiky a stánky. Gideon se přiznal, že už byl v Singapuru dvakrát. Naposledy s babičkou. Provázela ho po místech, kde žila jako dítě.

Zastavili se před obchůdkem, na jehož vývěsním štítu stálo: Wah, hedvábí. Založeno 1884. „V tomto domě se v horním pokoji narodila babička.“

Charlotta znala z babiččina vyprávění romantický příběh o Mei-ling, která zachránila přepadeného cizince. Pohledného Richarda Barclaye. Tajně ho ošetřovala a zamilovala se do něho. Připomnělo jí to pocit, který zažila, když ošetřovala Johnnymu rozbité čelo. Jestlipak Mei-ling prožívala něco podobného? Johnny k ní vzhlížel s takovou důvěrou! Díval se Richard Barclay na Mei-ling také tak?

Zastavili se před obchodem paní Wah a Gideon řekl: „Povím ti tajemství. Babička je ve skutečnosti o dva roky mladší. Zeptej se jí, jak to bylo s jejími doklady před cestou do Ameriky.“

„A kdy jsi byl v Singapuru poprvé, strýčku?“ zeptala se Charlotta a zpozorovala, že se zachmuřil. „Byl jsem tu za války v zajetí. Už je to třicet let. Bylo to strašné. Nedovedeš si představit, jaká zvěrstva tam na nás prováděli. Přežil jsem to peklo jedině díky ženě, kterou jsem miloval a které jsem slíbil, že se za ní vrátím.“ Tehdy si myslela, že mluví o tetě Olivii.

Zavedl ji do chrámu Tisíce světel a ukázal jí Buddhovu šlépěj. Na nábřeží si prohlédli sochu Sira Stanforda Rafflese, postavenou v místech, kde se tento Angličan poprvé vylodil v roce 1819. Navštívili indickou slavnost, kde svatí mužové v bederních zástěrkách pochodovali s kopím a bodci a v kůži měli zabodané jehly. U stánku se nakrmili vepřovým kung pao s rýží a šli na čínskou operu. Obdivovali složitě nalíčené herečky a herce v nádherných kostýmech, kteří bavili publikum starými legendami a mýty. Na ulici Tiong Bahru poslouchali melodie zpěvných ptáků v klecích z bambusu, zpívajících pro potěšení kolemjdoucích.

Nakonec zašli do ptačí rezervace, kde pozorovali papoušky s jasně zbarveným peřím, jak se vrhají do vodní tříště kolem vodopádu.

A v té chvíli, pod jasně modrou oblohou, strýc Gideon řekl: „Víš, Charlotto, lidem se nedá věřit. To pochopíš, až budeš starší. Nemluví vždycky pravdu. Někdy se tě snaží podvést.“ A dodal s úsměvem: „Zvlášť když jsi hezká mladá dívka a chlapci se líbíš.“

„Ale jak to poznám? Víš, jak poznám že…“ Nedopověděla, protože nevěděla, co vlastně chce. Byla tak zmatená. Ráno u snídaně se radovala z panenky, kterou jí strýc koupil, a za chvilku pošilhávala po hezkém mladíkovi u vedlejšího stolu. Proč je život tak složitý?

„Když povíš chlapci, že ho máš ráda, a on bude chtít důkaz, tak za to nestojí. Tím ti dává najevo, že si tě neváží. A doopravdy můžeš milovat jen někoho, koho si vážíš.“

Svěřila se mu, že některé kamarádky už měly něco s chlapci. A berou pilulku. Její sdělení ho překvapilo a rozesmutnělo. „Ženská emancipace a Woodstock,“ řekl a vrtěl hlavou. „Je jiná doba. Ale některé věci trvají věčně, Charlotto. A jedna z nich je, že když tě chlapec opravdu miluje, nebude tě nutit, abys dělala, co nechceš. A abys mu byla po vůli. Někdy ti třeba chlapec navykládá, jak strašně tě miluje, a není to pravda. Chce tě jen dostat. Ale jindy tě chlapec může opravdu milovat, a neumí ti to říct.“

„A jak to mám poznat?“

Zasmál se. „Na to není recept.“ Pak zvážněl. „Chtěl bych, abys mi něco slíbila. Až přijde čas a ty se rozhodneš, že se budeš milovat s chlapcem, slib mi, že se napřed přesvědčíš, že je to ten pravý.“

To mu mohla slíbit hned, protože se už dávno rozhodla.

Johnny je ten pravý.

Potom ji Gideon zavedl do botanické zahrady na Peacock Lane. Kvetly tam nejroztodivnější květiny a Charlottě se tajil dech při pohledu na kouzelná nádvoří, měsíční brány, vyřezávané pagody, dřevěné mosty a tichá jezírka. Strýc ji držel za ruku a řekl: „Bývalo to soukromé sídlo. Tady se narodila tvá prababička Mei-ling.“

A to bylo všechno. Nepoučoval ji: „Vidíš? Toto je dům tvých předků. Tady máš své kořeny.“ A neříkal jí ani po lopatě: „Už víš, proč Johnny jezdí v létě do Skotska?“ Charlotta procházela po úzkých chodníčcích a nádhernými pokoji plnými orchidejí a lilií a myslela při tom na prababičku, která tu kdysi chodila, jedla, spala a byla tu šťastná. A najednou měla pocit, který nikdy předtím nepoznala. Pocit, že někam patří. Hlavou se jí honily obličeje, které tu viděla a které se podobaly jejímu, s širokými lícními kostmi a mandlovýma očima. V uších jí zněla rozličná nářečí, kantonské, mandarínské a šanghajské. A pak se jí vybavila všudypřítomná bohyně Kwan Yin. Sem patří, tady je její počátek.

Nakonec ji strýc zavedl do obchodu a koupil jí stříbrný řetízek s jantarovým medailonkem ve tvaru kapky. Gideon jej otevřel a řekl: „Vidíš? Můžeš si do něj něco vložit na památku.“

Hned věděla, co to bude. Obrázek Johnnyho. Navždycky.

Jonathan zatím zapálil v krbu oheň a ten příjemně praskal a vrhal po stěnách zlaté odlesky. Přisedl k Charlottě na pohovku, čalounění už něco pamatovalo, a tak když dosedl, ucítil péra. V odlesku ohně se Charlottě na krku zaleskl známý přívěsek. Hned si vzpomněl, kdy jej viděl poprvé. Bylo jim patnáct, on se vrátil z prázdnin a Charlotta byla jako vyměněná. Když v červnu odjížděl, byla zakaboněná a protivná, ale po návratu se mu vrhla radostně okolo krku a hned ze sebe sypala zážitky z cesty do Singapuru. Překvapila ho prohlášením, že už chápe, proč každé léto odjíždí.

Zmátlo ho to, protože to sám nevěděl, zato však dobře věděl, proč se vrací.

Jonathan se ozval: „Promiň, že jsem ti neřekl o Naomi. Je mi jasné, co sis pomyslela, když jsi u mě našla její dopis.“

„Už se to vysvětlilo. Pusť to z hlavy.“ Obrátila se a nemohla se nabažit pohledu na jeho profil. Ve srubu bylo teplo a cítila se tu jako v bavlnce. Najednou měla pocit, že okolní svět přestal existovat. Jako by se všechno neseběhlo před několika hodinami, ale kdysi dávno v jiném světě. Stará pravidla už neplatila a přehrady padly. „Jonathane, když jsi tehdy viděl zprávy o Chalk Hillu, co sis myslel?“

Pohlédl jí do očí stejně zpříma jako kdysi: „Že si tvůj skutek novináři špatně vyložili. Nikdy jsem nepochyboval, že bylo všechno jinak.“

„Ta slova, ‚Jestliže je to jediný způsob, jak na sebe upozornit, pak nám nic jiného nezbývá,‘ jsem řekla na demonstraci před Úřadem pro potraviny a léčiva ve Washingtonu. V ruce jsem přitom držela transparent. A oni má slova přehráli s tím hrozným obrázkem, aby to vypadalo, že jsem se rozhodla zabíjet zvířata! To je strašná lež!“

„Věřím ti.“

Zaujatě pokračovala: „Bylo to jinak, jak jsi správně řekl. Dobře víš, že jsem ze zásady proti testům na zvířatech. Ale ve svém boji se musíme chovat odpovědně. Sdružení Požehnání zvířatům se tak nechovalo. Vypouštěli zvířata do volné přírody a nestarali se, jak přežijí. Dostala jsem tip, že připravují útok na laboratoře v Chalk Hillu. S několika dalšími jsme se tam vypravili, abychom jim to překazili. Přišli jsme však pozdě. Zvířata už vypustili a laboratoře zapálili.

Víš, Chalk Hill leží na severu v pustině porostlé sekvojemi. Ta zvířata se buď narodila v zajetí, nebo tam prožila celý život. Nedokázala by v divočině přežít. A navíc nebyla zdravá, měla nejrůznější nemoci, nádory… No a ta fotka, jak na ní klečím nad německým ovčákem… musela jsem ho zabít. Měl chudák v hlavě elektrody a byl šílený hrůzou. Všude byl hrozný zmatek, bezmocně tam všemi směry pobíhaly krysy, opice a další zvířata. Nemohli jsme je pochytat a vrátit, protože v laboratořích zuřil požár. Nemohli jsme s nimi ani k veterináři, laboratoře byly v lesích daleko od civilizace. A tak, když se chudák pes zhroutil na zem a začal se svíjet v křečích, ubila jsem ho. Opravdu jsem měla na rukách jeho krev.“ Hlas se jí zlomil a dopověděla šeptem: „Musela jsem skončit jeho trápení. Nemohla jsem ho tam nechat…“

Jonathan jí položil ruku okolo ramen a přitiskl ji k sobě.

„Naomi patřila k hnutí Požehnání zvířatům,“ pokračovala staženým hlasem. „Přišla s nimi zvířata vypustit. Pak ale viděla, jak to dopadlo. Že jsme je museli zabíjet holýma rukama. Zakroutit jim krky. Umlátit je. Jinak by pošla v hrozných bolestech.“ Zvedla k němu vlhké oči. „Otřáslo jí to a dávala vinu hnutí. Proto z něj vystoupila. A pak začal obviňovat jeden druhého a spustila se lavina nadávek a útoků. Byla to ošklivá epizoda a nerada na ni vzpomínám.“

„Zachovala ses statečně,“ řekl jí něžně.

Hleděla do kdysi hladké tváře a našla první vrásky. Znala Jonathanovu tvář v mnoha proměnách: uhrovitou v pubertě, porostlou bradkou, spálenou od slunce, s oparem, který nechtěl ustoupit, ušpiněnou od omáčky i smáčenou slzami. Snažila se pod současnou tváří najít tu dobře známou, patřící Johnnymu za mlada.

„Co se stalo v Amsterodamu?“ zeptala se.

Pustil ji a složil ruce unaveně do klína. Věděl, že je na čase, aby jí o všem řekl. Zaslouží si, aby jí pověděl pravdu a zbavil ji iluzí o statečném hrdinovi Jonathanovi.

„Osm špičkových hackerů drželo v šachu Evropu. Třásli se před nimi politici, banky i zbrojovky. Nepodařilo se zjistit jejich totožnost, netušili jsme, o jaké lidi se jedná. Vlastně nespáchali žádný zločin, jenom sbírali informace. Tím však vyděsili významné úřady a podniky, takže se je všichni snažili dostat za mříže. Stál jsem v čele speciální mezinárodní jednotky. Osmička nás proháněla po celé Evropě a zdálo se, že ji ta hra baví. Nabourali se do počítačů s velmi citlivými daty, nechali nám tam nějaký výsměšný vzkaz a zmizeli. Tisk nás po čase začal vinit z neschopnosti. Ztráceli jsme kredit. Dělali z nás pitomce.

Když zveřejnili na internetu spouštěcí kódy amerických bojových raket, dostali jsme se pod velký tlak. Nevím, co se stalo. Promítal jsem si tu osudnou noc v hlavě snad tisíckrát. Podepsalo se na ní nevyspání? Stres? Nedostatek lidí a peněz? Ať byla příčina jakákoli, stejně to znamená, že jsem selhal já. Protože já jsem byl jako odborník v čele týmu za akci odpovědný. Co se tak hrozného stalo, když získali dvě stě tisíc čísel kreditních karet? Nikdy je nepoužili. A spouštěcí kódy? Ty jim byly k ničemu. Měl jsem tehdy pochopit, že nejde o dílo nebezpečných teroristů, ale o zastrašování od hrstky nešťastných kluků, kteří na sebe potřebují nějak upozornit.“

Zhluboka se nadechl a s povzdechem řekl: „Všichni jsme se pomátli.“

„Co se stalo?“

„Nakonec se nám je podařilo najít. Skrývali se na opuštěném statku kousek od Amsterodamu. Tou dobou už byli mí agenti pořádně vzteklí a hnali se pomstít za pošramocenou prestiž elitní jednotky. Všichni jsme byli zaslepení vlastní důležitostí a slávou. Já jediný jsem neměl zbraň. To mě však nezprošťuje viny. Měl jsem je zastavit. Vždyť já jsem znal myšlení hackera. Za mlada jsem nebyl jiný. Svou strašnou chybu jsem si uvědomil až ve chvíli, kdy střela skosila prvního chlapce. Strachy si pustil do kalhot a za chvíli padli k zemi další dva.“

Zahleděl se do plamenů. Charlotta ho vzala za ruku.

„V tom okamžiku jsem přišel k sobě a dal příkaz k zastavení střelby. Ale už bylo pozdě. Dva byli mrtví, bylo jim teprve šestnáct a sedmnáct. A třetí, patnáctiletý, dostal kulku do krku a natrvalo ochrnul.“

„Jonathane, tys je přece neznal. Nevěděl jsi, že jsou to teprve chlapci. Nikdo to nevěděl.“

„Ne, Charlotto,“ odpověděl a odtáhl ruku. „Já jsem to měl tušit. Znám ten typ hackera. Panebože, vždyť ti kluci jsou všichni stejní! Byli to typičtí, neškodní mladí buřiči. Zaslepila mě vlastní důležitost a ctižádost.“

Náhle vyskočil. „Oslavovali mě jako hrdinu. Prezident Spojených států mi potřásl rukou. Dostal jsem nabídku, abych napsal knihu, dokonce se o mě ucházeli filmaři. Jenom proto, že jsem nechal postřílet partu cucáků, kterým by ještě neprodali ani cigarety.“

„Představovali hrozbu. Pro společnost.“

„Ale houby. Nespáchali ani jeden násilný čin. Jenom chtěli ukázat vládám a úřadům, že nad nimi mají moc.“ Zmlkl. „Od té chvíle se změnil celý můj život. Rozhodl jsem se vystoupit ze hry a dát se na obchodní dráhu. Zabezpečovat firemní systémy a jít po prstech nepoctivcům v bílých límečcích. A za práci vybrat tučný šek a žít v klidu. Charlotto, vždyť já mám na svědomí dvě děti. A třetí už nebude nikdy chodit.“

„Ale neštěstí na sebe přivolali sami. Tím, co dělali.“

„Ano. Nezasloužili si však tak krutý trest.“ Podíval se jí do očí. „Zasloužil si německý ovčák, co dostal?“

Mlčky mu hleděla do očí a sevřela ústa.

„Za své činy odpovídáme jen my sami. Nikdo z nás nesejme odpovědnost. Kdybych tehdy zachoval chladnou hlavu, mohl jsem vejít do statku, popovídat si s nimi a nechat je sbalit. Zavřeli by je, třeba na rok. A vyšli by ven a možná by z nás byli i kamarádi.“

Zachmuřil se a Charlotta poznala, že ještě nedopověděl. Přijde ještě něco horšího.

Přistoupil ke krbu a prohrábl polena. Vyšlehly plameny a odlétly jiskry. Odložil pohrabáč, opřel se loktem o krbovou římsu a dlouho zamyšleně hleděl do plamenů.

Charlotta vyčkávala.

Konečně se k ní otočil a zahleděl se jí přímo do očí. „Oženil jsem se s Adélou, protože byla po ruce. Bylo to velmi prosté, Charlotto. Když jsem s ní poprvé spal, po dlouhé době jsem se za celou noc neprobudil. Chránila mě před nočními můrami a běsy. Stala se mým strážným andělem.“

Charlotta ze sebe jen s obtížemi vypravila: „Cože? Ona byla po ruce? To je tvé vysvětlení, proč ses oženil s jinou? Jenom proto, žes ji měl po ruce?“

„Zní to hloupě, vím, ale je to tak.“

„Mohl jsi mít mě. Stačilo jen říct.“

„Copak to šlo, po tom co jsi mi řekla? Že chceš být sama, protože máš své plány?“

„S tím jsi začal ty!“

Prudce se zvedla. „Nedovedeš si představit, jak strašně bolí, žes za mnou nepřišel, když ses tolik trápil.“

„A ty jsi za mnou po Chalk Hillu snad přišla?“

„To je něco jiného, v té době jsi už byl ženatý! Panebože, přesně to jsem čekala! Ze mě zase zneužiješ. Vyklopíš, co tě trápí, uleví se ti a zmizíš. Očistíš si duši a mně tu necháš po sobě jen špínu. Čert aby tě vzal, Jonathane! Měla jsem s tebou vyrazit dveře, hned jak ses objevil.“

„Co tě prosím tě tak rozzuřilo?“

„To, že se u mě objevíš vždycky jen proto, aby sis dobil baterky. Já už ti zpovědníka dělat nebudu. Nemám na to sílu.

Mně k nohám shodíš své zatracené výčitky a lehkým krokem odtančíš za svou ženuškou.“

Rozrazila dveře a vyběhla ven do deště.

Jonathan vyběhl za ní a chytil ji za paži. „Poslyš, Charlie…“

„Darebáku!“ křičela mu do tváře. „Tak ty se ptáš, co mě rozzuřilo? To, cos mi provedl před deseti lety, to! Já blbec jsem si dělala naděje, že ses ke mně vrátil, a tys mi zatím přijel říct, že se ženíš! Cos čekal, že na to řeknu, Johnny?“

„Sakra, nevím. Ale čekal jsem, že něco řekneš.“

Ze zelených očí jí sršely blesky. „Aha, tak já jsem měla odříkávat scénář, který jsi mi ani neráčil ukázat?“

„No rozhodně jsem si nemyslel, že se urazíš a utečeš.“

Snažila se mu vytrhnout.

„A proč jsem se neměl ženit?“ vybuchl. „Přece tys mi řekla, že mě nechceš a potřebuješ svobodu!“

Najednou jako by zmizelo posledních šestnáct let a ona se znovu ocitla v roce 1981. Tehdy jí Johnny poslal sbírku básní. Chytila balíček a nemohla se dočkat, až jej rozbalí. Vyběhla nahoru do pokoje, zavřela se, vrhla se na postel a otevřela knihu na titulní straně. Johnnyho rukou tam stálo: Přesně to cítím. Čti stranu 97. Třesoucí se rukou nedočkavě nalistovala uvedenou stránku. Johnny konečně promluví a vyznají lásku!

Jak strašné zklamání pocítila, když přečetla prvních pár veršů! „Chci kráčet vlastní cestou…, mou duši sytí samota…,“ zlá, chladná, zraňující slova.

A dál se tam psalo o vzpomínkách na „podzim naší lásky“ a opěvovalo přátelství.

O lásce ani slovo.

Srdce jí sevřela bolest a ztuhla jako kus ledu. Nedokázala ani plakat. Tehdy mu zatelefonovala do Bostonu a řekla, že se s ním chce rozejít jako kamarádka. Že je dělí tisíce kilometrů a každý mají svoji práci, že prostě potřebuje být sama. Snažila se mluvit lehkým tónem, aby nepoznal, jak ji svým odmítnutím zranil a ponížil. Každým vyřčeným slovem se od něho oddělovala a každé slovo bylo jako nůž, který si vráží do srdce.

Nikdy se nesmí dozvědět, jak ji tou básní ranil. On ani nikdo jiný nesmí znát její pravé city.

„Charlie, poslouchej mě,“ mluvil na ni teď v dešti a snažil se ji vytrhnout ze vzpomínek.

Rozvzlykala se. „Vrať se k Adéle! Dej mi pokoj!“

„Nevrátím se k Adéle.“

„Aspoň mi nelži! Proč jsi tady? Proč jsi vlastně přijel, Jonathane?“

„Protože jsi byla v nebezpečí.“

„A co se staráš?“ zaječela a po tvářích se jí kutálely slzy s kapkami deště. Opřela se mu pěstmi o hruď a odstrčila ho.

„Charlie, dobře víš, proč tady jsem. Záleží mi na tobě.“

„Říkal jsi, že ses dočetl o babiččině smrti. Tak proč jsi mi nezavolal? Nebo aspoň nenapsal lístek? Tehdy jsem tě potřebovala. Čekala jsem, že se ozveš.“

„Poslal jsem ti přece telegram! A kytku na hrob!“

Vystrčila bradu a nastavila tvář dešti. Dlouhé vlasy jí splývaly po tvářích a padaly na ramena. „Nic od tebe nedošlo.“

„Charlie, mám stvrzenku z květinářství,“ řekl prosebně. „Byl jsem v Jižní Africe a nemohl jsem se uvolnit na pohřeb. V květinářství měli zásilkovou službu a pohřební služba u vás potvrdila, že kytice došla v pořádku. A telefonoval jsem ti. Nechal jsem ti několik vzkazů na záznamníku. Ty ses ale neozvala.“

Nehnuté stáli v lijáku a beze slova se pozorovali.

„Někdo je musel zachytit,“ ozval se Jonathan. „Někdo, kdo si nepřál, abychom se spolu spojili.“

„Johnny,“ náhle se znovu rozplakala, „večer před babiččiným odjezdem jsem se s ní strašně pohádala. Řekla jsem jí hrozné věci! Chtěla tehdy přivézt novou bylinu. Měla v plánu přidat ji do jednoho ze svých čajů. Chtěla jsem po ní, aby nechala provést chemickou analýzu její struktury. Odmítla. Neměla důvěru k vědě a nerada slyšela o molekulární struktuře nebo o enzymech. Důrazně jsem jí vysvětlila, že jenom díky chemické analýze jejích vzácných bylinek jsem objevila účinnou látku, která se stala základem GB4204. Vyčetla jsem jí její přístup a obvinila ji, že neměla ráda strýce Gideona.“

„Neplač, Charlie. Nevěděla jsi o nich.“

„Proč mi neřekla o sobě a o Gideonovi? A proč vždycky znechuceně odmítala zmrzlinový pohár? Proč mi nepověděla o bolestné vzpomínce?“

„Měla svou hrdost, Charlie. Stejně jako ty. Chováš se stejně jako ona.“

Odvrátila se. „Nevím, co tím chceš říct.“

Uchopil ji za paži. „Ale víš. A je na čase, abychom si promluvili.“

„Pusť mě!“ Vytrhla se mu a rozběhla se.

Rozběhl se za ní, chytil ji za zápěstí a otočil ji k sobě. „Dáme se do toho. Musíme si promluvit o tom, co se mezi námi stalo.“

„Dal jsi mi najevo, že si přeješ být sám.“

„Až po tobě…“ Náhle ho přemohla bolestná vzpomínka, která ho zasáhla jako přílivová vlna. Jak netrpělivě čekal, že mu zavolá. Jak bude nadšená jeho básní, sedne do prvního letadla a přiletí za ním. A už ho nikdy neopustí.

„Ty jsi to řekl první!“ křičela. „A poslals mi knížku, ty jeden zbabělce, místo abys mi to řekl do očí!“

„Zatraceně, o čem to mluvíš?“

„Já ti osvěžím paměť!“ Otočila se na podpatku, vběhla do srubu, sáhla do tašky a vytáhla knížku.

Když viděla, že jde za ní, mrštila jí po něm.

„Tys to udělal,“ řekla a hruď se jí dmula. „To tys ukončil náš vztah.“

Zíral na ni. Knížka mu ležela u nohou.

„Tak dobrá,“ pokračovala a zvedla knížku ze země. „Když nemáš odvahu přečíst si vlastní slova,“ zuřivě převracela stránky a pak začala číst: „Sytím se samotou…“. Vrazila mu knížku do ruky. „Tak co, jsou to tvé verše na rozloučenou?“

Zamračil se. „To přece není má báseň. Ta, co jsem napsal.“

Překvapeně zamrkala. „Co tím myslíš? Ty jsi napsal nějakou báseň?“

„Samozřejmě. Proč jinak…“ Listoval v knize. „Podívej. Tady.“

Vzala si od něho knihu a zírala na stránku, kterou jí ukazoval. Bylo tam věnování: Charlottě od Jonathana Sutherlanda. „Já tomu nerozumím. Neřekls mi, že jsi napsal báseň.“

„Chtěl jsem tě překvapit.“

„Johnny, to jsem netušila! Myslela jsem, že jsi jen vybral jednu z básní ve sbírce!“

„Ale i tak, Charlie, přece jsem ti napsal, kterou si máš přečíst.“

„Ano.“ Obrátila zpět na titulní stranu. „Podívej se. Čti na straně 97.“

Vtom Jonathan zvolal: „Proboha, Charlie! To není sedmička, ale jednička! Strana 91!“

„Cože? Chceš tím říct, že jsem si přečetla špatnou báseň? A proč jsi mi nic neřekl? Jenom jsi poslal knížku. Bez vysvětlení!“

„No, možná je to tak, jak jsi říkala. Měl jsem scénář, ale zapomněl jsem ti jej ukázat. Přečti si ji teď, ať poznáš, jak k tobě mluví mé srdce.“

Když dočetla jeho vyznání, oněměla. Po chvíli k němu zvedla oči zalité slzami. „Ach, Johnny, je nádherná. A my jsme promarnili tolik času!“

„Je to má vina. Měl jsem ti něco říct. Ale když jsi tehdy večer zavolala a řekla, že chceš se mnou být jen kamarádka…“

„Protože jsem po přečtení té druhé básně byla strašně nešťastná.“

„A jak já jsem byl nešťastný! Jak moc tě miluju, Charlie! Nikdy jsem tě nepřestal milovat.“

Dalších slov už nebylo třeba. Padli si do náruče a přestali myslet na minulost a na bolest a trápení. Přitiskli se k sobě a jejich rty splynuly ve vášnivém polibku, na který čekali šestnáct let.

Charlotta zavřela oči a poddávala se Jonathanově objetí. Objímala ho rukama okolo krku a vjížděla mu prsty do mokrých vlasů, zatímco její ústa hladově sála po dlouhém odříkání. Jonathan ji k sobě tiskl tak pevně, že téměř nemohla dýchat.

„Johnny, miluju tě…“

„Panebože! Charlotto!“

Rozepnul jí sponku a rozpustil jí vlasy. Hrábl do nich, nadzvedl je a začal ji líbat na vlhký krk. Ucítila na stehně jeho ztopoření.

Vyrušil je zvuk. Ozýval se při hukotu ohně v krbu slabě, ale vytrvale. Oba se obrátili k počítači. „Vyhledavač už ho našel. Máme vetřelce!“ řekl Jonathan.

A pak se ozvalo mocné zaburácení hromu.

Země se otřásla, zhasla světla a srub a celá oblast byly bez proudu.

49

San Francisco, Kalifornie, 1957-1958

Ještě nikdy jsem neviděla paní Katsulisovou tak rozrušenou.

Pracovala pro mě osm let a vždycky byla slušná, spolehlivá a rozumná. Ostatně to byly vlastnosti, pro které jsem ji najala.

Paní Katsulisová byla diplomovaná sestra a měla praxi v ošetřování vývojově zaostalých dospělých. Tak postižení mé dcery nazývali američtí lékaři, čínští lékaři by hovořili o blokádě průtoků mezi padesáti devíti meridiany. Gideon věřil západní medicíně a trval na tom, aby Iris užívala léky s nešťastnými názvy, jako metylfenidát nebo chlorpromazin. Ale já jsem ochlazovala dceřinu horkou krev a uklidňovala její chi odvarem z květů chryzantémy, střevíčníku pantoflíčku a zkamenělé dračí kosti. Do ložnice jsem jí dala misky s květy pomeranče a polštáře naplnila levandulí. Odstranila jsem z ložnice zrcadlo, aby se její duše ve spánku nelekla vlastního obrazu, a na stěny jsem namalovala osm šťastných symbolů tyrkysovou barvou, která je barvou severovýchodu a přináší štěstí. Ve chvílích, kdy se dcera nezabývala jedním ze svých složitých hlavolamů, které luštila s obdivuhodnou rychlostí, a kdy se její nespoutaná duše uklidnila, sedávala tiše na terase, na zahradě nebo u bazénu. Tehdy vypadala normálně a lidé, kteří ji viděli poprvé, si mysleli, že je jen plachá.

A pak se jednoho dne Iris začala toulat. Nechala jsem v domě vyměnit všechny zámky, ale ona po čase otevřela každý zámek stejně jako krabičku s hlavolamem. Proto se paní Katsulisová přestěhovala k Iris do ložnice a spala s ní. Z mé dcery vyrostla mimořádně krásná mladá žena a muži, kteří ji neznali, si její ostýchavost mylně vykládali jako koketerii.

Marně jsem pátrala po důvodu, proč se začala toulat. Netušila jsem, co ji vyhání z domu a co venku hledá. Jednou, když ji to chytilo, jsem šla za ní. Procházela ulicemi jako člověk, který se ztratil a hledá cestu domů. Když jsem ji na rohu zastavila, usmála se na mě a poslušně se se mnou vrátila domů. Ale trápila mě otázka, kam by až došla a co by ji zastavilo, kdyby ji nikdo nehlídal.

Další děti jsem neměla. Pan Lee mi dítě nemohl dát a po jeho smrti jsem muže brala jen jako kamarády. Mé srdce patřilo Gideonovi, žádného jiného jsem nedokázala milovat a Iris byla naším společným dítětem. To mi stačilo. Občas mě píchlo u srdce, když jsem pomyslela na vnoučata nebo když jsem viděla stejně staré ženy s vnoučaty. Iris se nikdy nevdá a já v devětačtyřiceti už také nebudu mít děti. Rod Richarda Barclaye skončil mou dcerou.

A tak když za mnou přišla pobledlá paní Katsulisová s tou zprávou, zmítaly mnou protichůdné pocity. Měla jsem zlost, že se někdo odvážil sáhnout mi na dceru, a styděla jsem se, že nás uvrhla do hanby. Ale současně jsem si pomyslela: dobrá, Iris je těhotná a na muži nezáleží. Krev Barclayů a Mei-ling bude žít dál.

Svěřila jsem se Gideonovi a má zpráva ho pobouřila. Čekala jsem to. Jako otec chtěl najít toho, kdo jí to udělal, a potrestat ho. Něco takového bylo ovšem zcela vyloučené. Iris jedné noci počkala, až paní Katsulisová usne, a tiše se vykradla ven. Našli jsme ji až další ráno spící na terase. Tehdy jsme si mysleli, že si jen vyšla podívat se na hvězdy a usnula. Pak jsem pochopila, že musela bloumat v noci ulicemi. Měla štěstí a musela ji hlídat Kwan Yin, že ji nepotkalo něco horšího.

Gideon chtěl jít na policii. Byl zvyklý jednat jako Američan. My Číňané však věci řešíme jinak. Chráníme rodinu. A já jsem musela myslet na dceřinu čest.

„Odjedu s ní na Havaj,“ řekla jsem Gideonovi. „Porodí tam, a unikne tak zvědavým očím. Až se vrátíme, všem povím, že se tam vdala a že její manžel tragicky zahynul.“

„Harmonie,“ řekl Gideon s takovou něhou, že jsem zatoužila po jeho objetí, „tomu nikdo neuvěří.“

„Jistě. Ale ze zdvořilosti se budou tvářit, že tomu věří. Bude to tajemství, které všichni sdílejí a nikdo o něm nešeptá.“

Před odjezdem do Honolulu jsem musela všechno nejdřív zařídit ve firmě. Řídila jsem továrnu v Daly City stále sama. Rozrostla se a prošla několika renovacemi. Nakonec jsem uposlechla Gideonovy rady a zautomatizovala výrobu. Přesvědčila jsem se, že poslechnout dobrou radu se vyplácí. Tak když jsem postupovala podle doporučení mladého pana Sunga a nabídla zaměstnancům bezplatný příděl našich léků, hned se zlepšila kvalita. Zaměstnanci si dávali pozor, aby dostávali jen dobré zboží. A mě přestal trápit problém se zmetky a firma se bez potíží rozvíjela. Když bylo v roce 1949 uvaleno embargo na dovoz zboží z Čínské lidové republiky, drasticky se snížily dodávky bylin. Začali jsme proto dovážet z Hongkongu prostřednictvím firmy Harmonie-Barclay. Expanze pokračovala, protože lidé začali mít zvýšený zájem o své zdraví a pochopili význam vitamínů a léčivých bylin. Moje přírodní prostředky prolomily hranice Čínské čtvrti a objevovaly se v lékárnách po celém městě a pronikly úspěšně do nových obchodů se zdravou výživou.

Právě jsem sepisovala podrobné pokyny pro své zástupce, protože jsem počítala, že budu pryč přinejmenším rok, když se objevila nečekaná návštěva.

Ode dne, kdy se vystěhovala, Olivie Barclayová do domu nevstoupila. Uplynulo dlouhých patnáct let. Během těch let jsem ji viděla jen párkrát; na Adriánově svatbě, kam mě Gideon pozval, a jednou v nemocnici, kde se Gideon zotavoval po operaci kolena. Od Gideona jsem věděla, že není šťastná, i přestože měla všechno: bohatství, postavení, známé jméno a přitažlivého manžela. Nestačilo jí to. Chtěla ještě dům.

Proto mě celá léta zastrašovala dopisy, v nichž mi vyhrožovala, že skončím pod mostem a že budu litovat dne, kdy jsem odjela ze Singapuru. Byly plné jedu a mně se na ně nechtělo myslet ani o nich mluvit. Proto jsem se o nich nikomu nezmínila, dokonce ani Gideonovi ne. Po čase chodily v delších intervalech, byly kratší a krotcí, až přestaly chodit úplně.

Vedla jsem Olivii do obývacího pokoje a všimla jsem si, že jí oči jezdí po stěnách, nábytku a kobercích. Znesvětila jsem její sen. Nezbylo tu nic z viktoriánské veteše, ale nenechala jsem si také nic z Oliviina ultramoderního vybavení. Svůj domov jsem si zbudovala po čínsku, takže kolem sebe viděla vyřezávaný nábytek z exotických druhů tmavého dřeva, černé lakované paravány zdobené zlatem a na stěnách obrázky malované na pergamenových svitcích. Interiér dotvářelo několik uměleckých předmětů: císařský drak v emailu cloisonné stojící na sekretáři z růžového dřeva, obrovské kulaté lampy pomalované mandarínskými kachnami na červeném pozadí a obývacímu pokoji vévodila trojice mosazných jeřábů v životní velikosti stojící ve věrně vyhlížejícím rákosu a bambusu z mědi s patinou. Když jsem podávala čaj v kobaltově modré čajové soupravě z cloisonné, zdobené obrázky motýlů a pivoněk, četla jsem v Oliviiných očích jednoznačný verdikt: zaneřádila jsem její dům krámy.

Ani se nedotkla jasmínového čaje a koláčků a řekla: „Nepřišla jsem na zdvořilostní návštěvu.“ A tónem ostrým jako nůž pokračovala: „Přejdu hned k věci.“ Otevřela kabelku a vytáhla dvě obálky, jednu zalepenou a jednu nezalepenou. Tu nezalepenou mi podala se slovy: „Nejdřív si přečtěte tohle.“

Aha, další dopis, pomyslela jsem si. Asi důležitý, že jej přinesla osobně.

Otevřela jsem obálku, opatrně vyjmula složené papíry a ve zlé předtuše se mi rozbušilo srdce. Tlouklo jako pták lapený v kleci. Olivie přinesla špatnou zprávu, přinesla mi do domu neštěstí, napadlo mě, když jsem zahlédla na obálce zpáteční adresu detektivní kanceláře v Hongkongu.

„Trvalo mi patnáct let, než jsem získala tuto informaci,“ řekla, vytáhla si cigaretu a bez zeptání si zapálila. „Od začátku jsem pochybovala, že jste dcerou Richarda Barclaye. Nebo, kdybyste snad přece jen byla, že se s vaší matkou oženil. Stálo mě to hodně námahy a peněz. Za války se poztrácely záznamy a zmizeli i někteří lidé. Ale člověku, kterého jsem si najala, se přesto podařilo zjistit, co jsem potřebovala.“

Nedívala jsem se do papírů, ale na ni. „A co zjistil?“ zeptala jsem se mírně.

„Že jsem měla pravdu. Richard Barclay se s vaší matkou neoženil.“

„Úředně ne. I přesto byli manželé.“

„S tím byste u soudu neobstála. Máte padělaný rodný list i další doklady. Myslím, že by soud velmi zajímalo, paní Leeová, že jste získala americké občanství podvodem. Asi by vás poslali zpátky do Singapuru.“

„A co je tohle?“ ukázala jsem na zalepenou obálku.

„Můj detektiv to přiložil ke zprávě. Je to určeno do vašich rukou.“

Proč nevnikla do papírové obálky zalepené obyčejným lepidlem, když vnikla tak surově do mého života? Uvnitř byl dopis od důstojného pána Petersona, který nám kdysi pomáhal: „Odpusť, Harmonie,“ psal.

Ten člověk mě podvedl. Předstíral, že je duchovní, a já jsem mu svěřil věci, které neměl slyšet. Když jsem zjistil, jak mě oklamal, našel jsem ho a požádal jej, aby ti doručil tento dopis. Nevím, kde žiješ, ale ten, kdo si najal detektiva, to jistě ví. Proč by jinak pátral po tvé minulosti? Protože jsem mu řekl pravdu, musím ji říct také tobě, aby ji nezneužili. Matka po tvém odjezdu nezemřela.

Zbytek dopisu už jsem nevnímala jako slova, ale jako obrazy na filmovém plátně. Maminka se dověděla o připravovaném novém přistěhovaleckém zákoně a zjistila, že zakáže vstup do Spojených států všem Číňanům, včetně dětí amerických občanů. Poprosila pana Petersona o pomoc. Vymysleli plán, že mi změní datum narození, abych měla místo šestnácti osmnáct a mohla jako dospělá ihned vycestovat. Maminka předstírala, že je vážně nemocná a že umírá, abych odjela za otcem do Ameriky a začala tam nový život. „Řekl jsem tomu šarlatánovi,“ psal pan Peterson, že jsme zfalšovali úřední doklady, a on to teď může použít proti tobě. Upřímně toho lituji. Nelituji však, že jsem porušil slib mlčenlivosti, který jsem dal tvé matce. Aspoň ti teď o ní můžu podat radostnou zprávu. Za pár měsíců po tvém odjezdu mě navštívila, aby mi sdělila nádhernou novinu. Její otec si pro ni přišel. Našel ji na Malajské ulici a řekl jí, že jí odpouští. Tím, že se sama vypudila z rodinného středu, očistila rodinu od hanby. Mohla se vrátit domů.

Pak jsem ji navštívil na Peacock Lane a pili jsme spolu na zahradě čaj. Moc jí to slušelo a zářila štěstím. To proto, že tebe poslala za otcem. Tehdy jsem se jí zeptal, proč ti namluvila, že umírá. Řekla mi, že bys jinak neodjela. A ona si moc přála, abys byla s otcem, když s ním nemůže být ona. Jakmile jsme spolu osaměli, svěřila se mi, že začala po tobě pátrat. Musela to před svým otcem tajit, protože ty jsi byla tajemství, o kterém se nemluví. Mei-ling toužila znát, jak se ti daří a jestli jsi našla otce. Proto posílala do San Franciska jeden dopis za druhým a dlouhé týdny čekala na odpověď. Konečně se na ni usmálo štěstí a přišel jí novinový výstřižek, který oznamoval tvé zasnoubení s adoptivním synem Richarda Barclaye. Chystala se ti okamžitě napsat.

Naneštěstí to tvůj dědeček zjistil a připomněl jí, že je jí odpuštěno jen proto, že se zřekla nemanželské dcery, kterou zplodila s cizím ďáblem. Kdyby pozvala dceru do Singapuru, uvrhla by znovu rodinu do hanby. Mei-ling byla bezradná. Do Ameriky by ji nepustili a tebe domů pozvat nesměla.

Modlila se proto k bohyni Kwan Yin a tají pozoruhodným způsobem poradila. Prý k ní promluvila hlasem její vlastní matky! Té, která umřela, když byla ještě dítě. Hlas jí řekl: „Harmonie už nepatří do tohoto světa. Má své poslání v Novém světě. Nezasahuj do jejího osudu.“ Mei-ling ti tedy nepsala, i když se trápila a bylo jí po tobě smutno. Věděla, že jí matka dala moudrou radu. Kdyby ti napsala a ty by ses vrátila, doplatily byste na to obě.

S lítostí ti sděluji, že matka před nedávnem zemřela. Měla klidnou smrt. Prožila v otcově domě spokojených třicet let, vyráběla léky a pečovala o nemocné. Když umírala, svírala v rukách lahvičku Zlatého lotosu v modro-stříbrném balení. Byla hrdá na to, co dcera dokázala. A určitě na tebe každý den myslela. A v duchu tě viděla, jak žiješ v domě svého otce, Richarda Barclaye.

Položila jsem dopis do klína a pohlédla na Olivii. Přišla mi nahnat strach. A zatím mi donesla šťastnou zprávu o mamince. Má v úmyslu připravit mě o dům. Řekla jsem jí: „Naložte si s informací od detektiva, jak chcete. Otcův dům vám ale nevydám.“

Tentýž večer se zjevil u mých dveří Gideon. Právě jsem balila. „Olivie se vrátila domů velmi rozrušená. Prý tě byla navštívit. Co se stalo, Harmonie? Proč sem přišla? A co ti řekla?“

Ukázala jsem mu dopis od důstojného pána Petersona a rozplakala jsem se. Plakala jsem radostí, že máma byla šťastná, a žalem, že zemřela. Můj drahý Gideon mne objal a zůstal se mnou celou noc. Odešel až za úsvitu.

Ráno jsem odjela s Iris a s paní Katsulisovou na letiště. Když jsme se chystali přihlásit k letu na Havaj, uviděla jsem, že se k nám hrne Gideon. Že by nás šel vyprovodit? Ne, nese v ruce kufr. „Řekl jsem Olivii, že zažádám o rozvod. Jedu na Havaj s tebou a s naší dcerou.“

* * *

Vrátili jsme se po deseti měsících s Charlottou, která se narodila v klidném městečku Hilo, kde nás nikdo neznal. Jak jsem tušila, nikdo nevěřil příběhu o ženichovi, který tragicky zahynul při potápění, ale všichni taktně mlčeli.

Na Havaji jsme s Gideonem spřádali plány o společném životě. Když jsme se vrátili do San Franciska, bylo všechno jinak.

Olivie nechtěla rozvod povolit. Nic jiného jsem od ní nečekala. Proč by se měla vzdát domu i manžela? A navíc ho rodina potřebovala. Margo totiž nemohla otěhotnět.

Margo s Adriánem byli manželé sedm let a stále nezplodili potomka. Margo se rozhodla pro adopci, ale Olivie jí v tom bránila a naléhala, aby šla ke specialistovi a pokusila se léčit. Olivie toužila po vnukovi, který by byl Barclay. „Pořád se ji snažím přesvědčit,“ vysvětloval mi Gideon, „že nejsme žádní Barclayové, protože mě Richard adoptoval. Ale ona si vede svou a nutí Adriana, aby zasáhl, kdykoli se Margo vypraví za právníkem nebo do agentury, která zprostředkovává adopci.“

Ty dvě, tchýně a snacha, se pořád hádaly a pryč bylo přátelství a důvěrnost, které je pojily, když ještě bydlely ve starém domě. Adrian, který zaujímal ve svých třiceti letech významnou pozici v pobočce Harmonie-Barclay v San Francisku, se zmítal mezi oběma ženami a stále častěji utíkal z domu na jachtu, na golf a možná také do nevadských nevěstinců. Alespoň Gideon měl takové podezření.

Trápilo mě, co slyším, kvůli Gideonovi. Věděla jsem, jak moc touží po vnoučeti. Všechny ty spory a hádky narušují u Margo vnitřní harmonii a rovnováhu mezi yin a yang a brání toku jejího chi. Pak má malou naději, že otěhotní. Gideon mě požádal o pomoc. Ptal se, jestli ji dokážu vyléčit. Musela jsem mu vysvětlit, že mé léky neléčí, protože čínská medicína postupuje jinak. Obnovuje v těle rovnováhu a harmonii a tělo se pak vyléčí samo. Přesně to Margo potřebuje.

Dala jsem mu lahvičku Zlatého lotosu. Já sama jsem jej užívala denně a byla jsem živým důkazem, jak účinkuje. I když mi bylo padesát, vypadala jsem o deset let mladší. Lék pro Margo nepocházel z továrny, vyrobila jsem jej vlastnoručně doma podle maminčina receptu a stejně, jak jej před tisícem let připravovala urozená dáma Zlatý lotosový květ. Všechny přísady jsem vložila do keramické nádoby, zalila silným čínským likérem gao liang, nádobu jsem uzavřela a nechala je půl roku louhovat. Pak jsem je scedila, výtažek rozředila dalším dílem likéru, znovu těsně uzavřela a nechala dalšího půl roku stát. Jako suroviny jsem použila děhel anděliku, která má vliv na rovnováhu menstruačních cyklů, drcenou housenku bource morušového zklidňující krev a sušenou lidskou placentu. Všechno silné omlazovací prostředky podporující plodnost.

Věděla jsem, že mě Margo nemá ráda. Nevěřila ani léčivým bylinám, přestože na nich vlastně zbohatla. Proto když mi Gideon hlásil, že pravidelně užívá Zlatý lotos a žádá o další, pochopila jsem, jak upřímně touží po dítěti.

* * *

Na jaře roku 1958 jsem zjistila, že je Iris opět těhotná.

Tentokrát jsme nejely na Havaj. Nesvěřila jsem se ani Gideonovi. Zavřela jsem Iris v ložnici a řekla všem, že měla nehodu. Spadla ze schodů a nemůže se hýbat, proto nevychází ven. Najala jsem dvě ošetřovatelky a ty společně s paní Katsulisovou hlídaly Iris ve dne i v noci. Zásobila jsem ji hlavolamy, aby se nenudila. Když přišla její hodinka, změnila jsem se v porodní asistentku a pomohla na svět vnukovi.

Už dříve jsem se rozhodla, co udělám. Důkladně jsem bílého chlapce prohlédla a s uspokojením zjistila, že nevypadá ani trochu jako Číňan. Vykoupala jsem ho, zabalila a uprostřed noci ho donesla Margo. Vysvětlila jsem jí, že mě známí zavolali k porodu své dcery. Je to svobodná matka a dítě nechce. Pokud si je Margo nechá, nikdo se nic nedoví. A pan Sung obstará všechny papíry a zlegalizuje adopci.

Margo byla moc ráda a dítěte se bez váhání ujala. Olivie radost neměla, ale už nemohla nic dělat. Adriánovi se ulevilo, že přestanou doma hádky. Nikdo z nich netušil, že pod svou střechu přijali vnuka Gideona Barclaye.

Dali mu jméno Desmond.

50

Palm Springs, Kalifornie, 5 hodin ráno

Charlotta se vynořila z koupelny s knihou v jedné a s ručníkem na vysušení vlasů v druhé ruce a prohlásila: „Johnny, já už vím, kdo to je!“

„Já taky,“ odpověděl, zmáčkl enter a na obrazovce se objevil výsledek sledování.

Odvrátil se od počítače a pohlédl ke dveřím, kde stála.

Měl sto chutí vzít jí ručník, sušit jí krásné dlouhé vlasy a laskat se s nimi. Pocítil bolestnou touhu držet ji v náručí tak jako před chvílí, kdy si uvědomili strašlivé nedorozumění, které je rozdělilo na dlouhých šestnáct let. Jak Charlotta řekla, promarnili tolik času! A všechno kvůli jediné hloupé číslici!

„Všechno to tu je. Přečti si to!“ Podávala mu starou knížku, kterou našla při prohlídce zásuvek v kuchyňce. Obsahovala velínové stránky svázané v dřevěných deskách a stažené provázkem provlečeným otvory v nich. „Netušila jsem, co to je. Vypadá to jako babiččin deník z padesátých let. Nikdy bych nevěřila, že si vedla deník.“

Jonathan opatrně obracel křehké stránky pokryté květnatým rukopisem, kterému se Harmonie naučila v misijní škole v Singapuru. Náhle se zarazil a zíral na text v dolní části stránky. „Cože? Desmond je tvůj bratr?“

„Nevlastní. Vypadá to, že jsme neměli jednoho otce. Mé podezření o tátovi se potvrdilo… Máma byla svobodná. Pohádku o potápěči si vymysleli… Poslyš,“ řekla spěšně, odhodila ručník a stáhla si vlasy černou hedvábnou stuhou. „Vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že se muselo něco stát, když jsem byla před rokem v Evropě? A že se Desmond změnil? No, tak si myslím, že zjistil něco o svém původu. Když mě před chvílí chytil na schodišti, vedl divné řeči. O mé matce a urážel taky Margo…“

„To sedí,“ přerušil ji Jonathan a ukazoval na monitor. „Výpadek proudu mi trochu zkomplikoval práci, ale podařilo se mi zachránit většinu souborů, ke kterým se nedávno dostal, a nasadil jsem sledování na poslední zkopírovanou formuli. A podívej, máme jeho adresu!“

Charlotta se nahnula k monitoru. „Desmond Barclay!“

Jonathan hrábl po bundě. „Nezbývá nám moc času.“

51

Nejdřív zajeli do závodu. Jonathan zaparkoval na nenápadném místě a řekl: „Teď se přesvědčíme.“

Vešli do hlavní budovy a stoupali nahoru po zadním schodišti. Charlotta cestou zvedla stříbrnou čutoru, kterou tu odhodil Desmond. Přičichla k ní a řekla: „Je to tak, jak jsem si myslela. Žádný alkohol, jen obyčejná voda. Hrál na mě komedii. Asi si jen u Adriana vypláchl ústa koňakem nebo si jím trochu polil svetr, abych cítila alkoholové výpary. Chtěl, abych uvěřila, že je tak opilý, že sotva stojí na nohou.“

„A v takovém stavu nemohl posílat e-maily,“ doplnil Jonathan.

Hnali se chodbou, proplížili se kolem agenta stále hlídajícího místnost s centrálním počítačem a vklouzli k Desmondovi do kanceláře. Po Knightovi a jeho mužích nebylo naštěstí nikde ani vidu ani slechu.

Desmondův počítač spolu s ostatními Knightův tým odpojil. Byl označen štítkem stejně jako modem a telefon. Charlotta s Jonathanem začali prohledávat kancelář: prohlédli obrovský psací stůl, otevřeli všechny zásuvky a prohrabali dokonce koš na papír. Pak postoupili k mahagonovému sekretáři, k baru a ke skříni, kde visely Desmondovy obleky a značkové sportovní oblečení. Obešli sedačku s bílým plátěným potahem a stejná křesla a dostali se k prosklené knihovně. Hledali i pod proutěným košíkem, v němž stála umělá palma. Jejich usilovné pátrání však nepřineslo žádné ovoce: ukrytý modem nenašli.

„Musí jej tu někde mít,“ říkala Charlotta, „jedině tady v kanceláři měl jistotu, že ho nikdo nevyruší. Mohl se tu zamknout a v klidu psát své vzkazy.“

Jonathan se vrátil ke knihovně a začal zkoumat skříňku mezi policemi. Znovu zkontroloval stereo, přehrávač kompaktních disků a televizor. „Tady je,“ oznamoval, jakmile vytáhl pojízdnou polici s televizorem. Za ním byl schovaný laptop s externím modemem.

„Když nic jiného, aspoň to Desmondovi myslí,“ poznamenal Jonathan s hořkým úsměvem.

„Vsadím se, o co chceš, že má číslo DDI.“

„Cože má?“

„Může volat přímo, ne přes ústřednu. To znamená, že správce systému nemůže zjistit, že se odtud volá. A dám krk na to, že kdybychom se podívali na software elektronické pošty, našli bychom složku plnou zajímavých vzkazů posílaných přes anonymní re-mailery.“

Nechal laptop na místě, zasunul televizor zpět, přesvědčil se, že je všechno, jak bylo, a skříňku zavřel. „Myslím, že zajedeme k Desmondovi na návštěvu.“

Charlotta vykoukla do deště a zatvářila se starostlivě. „Je to k němu přes patnáct kilometrů. A bydlí nahoře v jednom z kaňonů. Budeme si muset dávat pozor.“

52

V přívalovém dešti museli jet velmi pomalu a Charlotta cestou říkala: „Během posledních několika hodin jsem přišla na tolik tajemství, že se mi z toho točí hlava. Všechno, co jsem o rodině věděla, se převrátilo naruby. To, co bylo černé, je bílé a naopak. Představ si, že strýc Gideon byl ve skutečnosti můj dědeček a Desmond je můj bratr! A tak mi vrtá hlavou…“

Jonathan na chvilku odtrhl oči od silnice před sebou a vrhl na ni pátravý pohled: „Co je to?“

„Víš, jak jsem ti říkala, že babička slyšela jednou hlas své mrtvé matky. A že to máme v rodině.“

„Ano. A co má být?“

„No přece, Johnny,“ obrátila k němu ve tmě tvář osvětlenou tu a tam odlesky světel z ulice, „zjistilo se, že Mei-ling v době, kdy babička slyšela její hlas, ještě žila. A co potom hlas, který jsem slyšela já a který mě varoval, abych nepila otrávený čaj? Znamená to, že mi babička lhala a že má matka nezemřela? Myslíš, že někde žije…?“

Přijeli na zaplavenou křižovatku, kde se už divoká voda přelévala přes obrubníky na chodník. Jonathan zpomalil a držel se uprostřed vozovky. Tam byla voda nejnižší. Svíral volant a díval se upřeně před sebe, jako by myslel jen na jediné: dostat se na druhou stranu. A pak Charlottu vylekal nečekaným prohlášením: „Nevím, jestli mi někdy budeš moct odpustit.“

Temnotu před nimi osvětlovala jen světla reflektorů. V jejich odrazu viděla, jak mu pulsuje na spánku tepna.

„Zapomněl jsem, že nejsem jediný na světě, kdo trpí. A jako nafoukaný sobec jsem si kolem sebe postavil zeď, přes kterou jsem koukal na svět kolem. City jsem položil na vysoký piedestal, aby se jich žádná žena neodvážila dotknout. Adéla se jediná odvážila, a já jsem ji za to odměnil.“

Pozorovala jeho profil a vzpomínala na jeho doteky, na chuť jeho úst a na závratné odhalení, k němuž došli teprve před hodinou. Jedna báseň zavinila tak strašlivé nedorozumění.

Krátce na ni pohlédl. „Tehdy v San Francisku jsi mně měla říct, abych se neženil. Měla jsi to přečíst z mého tajného scénáře, z toho, co jsem ti nedal.“

„Takže tys kladl za vinu mně, že jsi nebyl s Adélou šťastný?“

„Víš, ze začátku jsme byli šťastní. Nebo spíš spokojení. A pak jsme jaksi zpohodlněli a přijímali život tak, jak jde.“ Podíval se na ni. „Vyprchala z nás všechna aktivita. Víš, já už nechci život přijímat jen tak, jak jde.“

Chytila ho za ruku objímající volant a sevřela ji. „Musíme přežít jenom dnešní noc, Johnny…“

Víc už říkat nemusela.

Desmond bydlel v kopcích nad Rancho Mirage, v domě ze skla a mramoru za pět milionů dolarů, plném drahých soch a obrazů. Měl tam vlastní kadeřnictví, tělocvičnu a krytý bazén s klimatizací.

Otevřel jim filipínský chlapec v bílém kabátku a uvedl je do herny. Byl to vlastně rozlehlý prosklený prostor s velkým barem, kulečníkem, dvěma obřími televizními obrazovkami, šesti velkými elektronickými hracími automaty a s centrem počítačových her. Uprostřed byl zapuštěný krb obklopený sedačkami rovněž zapuštěnými pevně do podlahy.

Desmond seděl u baru a právě si naléval zázvorové pivo. Přivítal je s úsměvem. „Ahoj, venku je odporně, že?“

Bouřka pokazila jindy nádherný výhled do údolí přes osvětlené skály a kaktusy. Přes černé bouřkové mraky a hustý déšť nebylo ani poznat, že svítá.

Charlotta si všimla, že Desmond vyměnil nápadný černý oděv za bílý. Měl na sobě velký bílý svetr od Hugo Bosse, bílé bavlněné kalhoty a bílé semišové boty. Aspoň že sundal sluneční brýle. Jonathan šel bez váhání po něm se slovy: „Je na čase, aby ti někdo porovnal fasádu,“ ale Charlotta ho chytila za paži a snažila se ho zadržet. „To bys udělal přesně to, co chce, Johnny.“

„Ještě pořád používáš hrubou sílu? A já si myslel, žes už z toho vyrostl.“

„Desmonde, vždyť ty nejsi opilý,“ řekla mu Charlotta.

„Ale? Před dvěma hodinami jsi tvrdila, že jsem na mol. Budeš se muset rozhodnout, Charlotto. Nebo ti mám říkat ‚sestřičko‘?“ Usrkával pivo. „Vidím, že tě to nepřekvapilo. Jak dlouho to víš? To všichni znali mé ošklivé tajemství jen já ne?“

„Zjistila jsem to až teď. Dřív jsem to taky nevěděla.“ Pozorovala ho, jak otevírá lednici pod barovým pultem a vytahuje kostky ledu.

Hodil si je do sklenice a řekl: „Když jsi mi tam na schodech řekla, že mě považuješ víc za bratra, málem jsem vyprskl smíchy. Jaká ironie! Vždyť jsem tvůj bratr. No, jenom nevlastní.“

Ušklíbl se, strčil prst do sklenice a zamíchal led. „Víš, co je na tom sladkém tajemství tak pikantní? Že drahá máti neví, že mojí pravou matkou je Iris. Margo si určitě představovala nějakou nevinnou studentku, kterou svedl univerzitní profesor matematiky. Nebo kosmonaut? Hloupost, ti v roce 1957 ještě nebyli. No, je určitě přesvědčená, že mým tátou je nějaký génius nebo národní hrdina a máma vypadala jako Grace Kellyová a měla rodokmen jako princezna Diana. To ji pěkně naštve, až zjistí, že jsem na světě jen proto, že se bláznivé Iris podařilo utéct z klece.“

„Přestaň,“ napomenul ho Jonathan.

„Promiň,“ řekl Desmond a vrhl na Jonathana vražedný pohled, „ale ve svém domě si můžu říkat, co chci.“ Obrátil se k Charlottě. „Tušil jsem, že náš hrdina neodjel. Měl ještě něco na práci, že?“

„Desmonde, kdys zjistil, že máme společnou matku? Když jsem byla loni v Evropě?“

Výsměšně zvedl sklenici k přípitku. „Trefa do černého, sestřičko. Jo, tehdy jsi byla pryč. Umíš si jistě představit, že mě ta zpráva trochu překvapila. Snažil jsem se ji přijmout chladně, ale tobě neuniklo, že jsem se změnil. Nediv se, s kým by nezamávalo, kdyby zjistil, jak směšně a trapně přišel na svět?“

„Jaks to zjistil? Našel jsi babiččin deník?“

„Jaký deník? Ne, nedozvěděl jsem se o tom v souvislosti s Kristou.“

Opřel se lokty o naleštěný mahagonový barový pult a ukázal na stěnu, kde visely rodinné fotografie: jeho tři manželky, dcera z druhého manželství Krista a syn Robbie z prvního manželství. Desmond pečoval o dospívající děti spolu s bývalými manželkami, a tak Krista i Robbie pendlovali od matky k otci a zase zpět.

Charlotta pohlédla na fotografii hezkého děvčete, sfukujícího svíčky na dortu s číslicí 16, a zeptala se: „Co je s Kristou?“

Desmond se zaklonil a zhluboka se napil. „Asi před rokem se u Kristy projevily potíže s krví. Snadno se jí dělaly modřiny a nehojila se jí drobná poranění. Když jí operovali slepé střevo, musela dostat tři jednotky krve. Doktor nám tehdy řekl, že se příznaky můžou vztahovat k několika různým nemocem a že než začnou s léčením, potřebují stanovit přesnou diagnózu. Měli podezření na dědičnou genetickou poruchu s názvem von Willebrandova nemoc. Kdyby se ale zmýlili a nasadili léčbu, mohli by jí uškodit. Proto potřebovali podrobnou rodinnou anamnézu. Musel jsem jim říct, že jsem adoptovaný a že své biologické rodiče neznám. Naléhali na mě, abych se je pokusil vypátrat, jinak nemohli začít léčit Kristu.“

„A tak jsi šel za babičkou,“ řekla Charlotta. „Zásah,“ řekl a zasalutoval jí sklenicí. „Stará dáma nejdřív zatloukala, ale když jsem jí vysvětlil, nač informaci potřebuju, řekla, že otce nezná, ale že má máma zcela určitě von Willebrandovu nemoc neměla. Zeptal jsem se jí, jak si tím může být tak jistá. Tehdy mi řekla, kdo byla má matka. Omráčilo mě to jako výbuch atomové bomby. Škoda že tam nebylo zrcadlo, byl bych se rád v té chvíli viděl,“ řekl a trpce se zasmál.

Desmond vstal od baru a šel ke krbu. Zastavil se a hleděl do ohně.

Pak se obrátil k Charlottě a z jeho hlasu zmizel uštěpačný tón. „Pak jsem si vzpomněl, proč tvé babičce moje prabába Fiona odkázala dům. Že prý Iris trpěla stejnou duševní chorobou jako sestra Richarda Barclaye. A tak je jasné, že má dcera nezdědila poruchu krve. V naší rodině se přece dědí slabomyslnost!“

„Iris nebyla slabomyslná,“ odpověděla Charlotta a v hlase jí zaznívala tvrdost.

„Strašilo jí ve věži!“ zařval z ničeho nic a Jonathan instinktivně přistoupil k Charlottě.

„Ale, ale,“ pokračoval Desmond. „Na vás je krásný pohled, jako dva holoubci.“

„Tak jsi zjistil pravdu,“ pokračovala Charlotta v rozhovoru. „A co bylo potom?“

„Ty sis užívala v Evropě. Prohlídky továren, večeře, spousta vína a ochotní průvodci, kteří se motali kolem velkého zvířete, slečny Leeové ze slavných biotechnologických laboratoří Harmonie. Já jsem zatím na kolenou děkoval bohu, že má dcera má jen akutní a léčitelnou poruchu krve, a současně jsem boha proklínal za to, že dopustil, abych se narodil bláznivé ženské, která ani nevěděla, co vlastně s tím chlapem dělá.“

„Řekl jsi o tom někomu? Adriánovi nebo Margo?“

„Zbláznila ses? Margo by udělala scénu. A k tomu se mi právě v té době začal v hlavě líhnout plán. Kdyby se máma s tátou o mně dověděli pravdu, určitě by mi můj záměr překazili.“

„O jakém plánu to mluvíš?“ zeptal se Jonathan a Charlotta cítila v jeho hlase napětí.

Desmond ho ignoroval a mluvil dál: „Že je to ironie, Charlotto? Celý život jsem se snažil dělat Margo radost, abych jí vynahradil zklamání, že nejsem Barclay. A nakonec zjistím, že jsem Barclay!“

„Zabils babičku?“

Udiveně povytáhl obočí. „Ne. Proč? S její smrtí nemám nic společného. Jestli starou dámu někdo odkrouhl, pak jsem to nebyl já.“

Oblohu křižoval blesk a zalil hernu oslnivě bílým světlem.

„Jsi nechutný,“ řekla mu Charlotta.

Zamrkal na ni.

„Chtěl jsi zabít Naomi.“

Pokrčil rameny. „Nic by se jí nestalo.“

„Jak to můžeš tvrdit?“

„Vyzná se v parapsychologii, ne?“

„A pokusil ses zabít i mě.“

Zvedl sklenici a prohlížel nápoj proti světlu. „Nechtěl jsem tě zabít. Jen trochu vyděsit. Vrata by jenom pomačkala korvetu. A plnicí linku jsem včas zastavil, ne?“

„A otrávils mi čaj,“ pokračovala Charlotta.

„Bylo by ti po něm jen špatně. Já tě nepotřebuju mrtvou. Chci, abys svolala tu tiskovou konferenci. A ty to uděláš. Z toho se nevyvlečeš.“

„Takže tys to všechno vymyslel,“ ozval se Jonathan. „Nějak jsi přiměl Rustyho Browna, aby zmanipuloval výrobu, a pak jsi nachystal proti němu důkazy a podstrčil mu je do skříňky v šatně. Všechno ukazovalo, že on zavinil smrt tří lidí i výbuch u Naomi. Chytré, Desmonde, ale pověz mi jedno: to ti stálo za to nechat otrávit celé výrobní várky? Proč jsi neotrávil jenom ty tři vzorky, které jsi poslal obětem?“

Desmond váhavě řekl: „Pro případ, že máš s sebou něco na nahrávání, říkám jasně, že se k ničemu nepřiznávám. Ovšem teoreticky vzato, otrávit tři vzorky je mnohem nebezpečnější, snadno by tě dovedly k pachateli. Když otrávíš stovky lahviček nebo kapslí, je mnohem složitější vystopovat viníka.“

Obrátil se k Charlottě. „Policie mě s těmi mrtvými nespojuje. Neměl jsem žádný motiv, abych je zabil. Zato tys jej měla, Charlotto. A třetí balíček odešel z Gilroy právě v ten den, cos tam byla ty.“

Podíval se na hodinky. „Jejej, podívej, kolik je hodin. Skoro šest.“ Rozhlédl se. „A kde máš reportéry? A dodávku s televizním štábem? Myslel jsem to smrtelně vážně, sestřičko. Můžu zabít tisíce dalších. A udělám to.“

„Víš, čemu nerozumím?“ zeptala se. „Že tě ani trochu nepřekvapilo, když jsme se tady objevili.“

Desmond pokrčil rameny. „Když jsem zjistil, že sis pozvala na pomoc našeho hrdinu, věděl jsem, že je jen otázkou času, než přijdete na to, jak se věci mají. A ještě jsi navíc čmuchala v muzeu. To jsi překvapená, že jsem o tobě věděl, co? Můžeš oblafnout leda tak Valeria Knighta, ale já tě dobře znám, sestřičko. Takže ty říkáš, že ses dočetla v deníku, že jsem tvůj bratr?“

Přešel po místnosti, obešel sedačky a křesla a zastavil se na druhé straně u hracích automatů. „Jaká hrůza! Celá léta jsem chlípně toužil po své sestře. Asi to máme v rodině. Kdysi jsem zaslechl babičku Olivii, jak si stěžuje mé drahé adoptivní máti na tvou bábu. Prý je do ní Gideon zamilovaný. Všechno prý bylo v pořádku, dokud si Harmonie myslela, že je Gideon její bratr. Ale on pak kápl božskou, že ho Richard Barclay adoptoval, a stali se z nich milenci. Chápeš tu ironii, Charlotto?“ řekl se smíchem. „S námi je to přesně naopak. Nejdřív jsi nevěděla, že jsem tvůj bratr, a teď to víš.“

Déšť bičoval skleněné tabule sahající od stropu až po podlahu a bubnoval do nich jako krupobití. Desmond zamyšleně hleděl na sklenici v ruce. „Není to sranda? Celej život se cítím mizerně, že nejsem opravdovej Barclay. A ono se ukáže, že jsem jedinej Barclay v celé rodině! Haha… Jsem taky Richardův potomek. Cítím se trochu jako aristokrat, víš. Celej život mě pokládali za outsidera, a zatím opravdoví outsideři jsou táta a jeho otec!“

Přešel od hracích automatů k proskleným dveřím s vyhlídkou na skalní vodopád. V bílém obleku se odrážel od temnoty za sklem jako duch.

„Desmonde,“ ozvala se Charlotta. „Co to má všechno znamenat? Zjistils, kdo skutečnější. Dobrá. Ale proč chceš zničit firmu?“

„A já ji zničím,“ odpověděl vyhýbavě. „Myslím to vážně. Vydej prohlášení pro tisk, jinak zabiju další nevinné lidi.“

„Nevěřím, že to uděláš.“

„Věř mi, udělám to.“

„Jak? Podařilo se ti zabít tři lidi. Poslals jim vzorky, ne?“

„Ale uznej, že jsem mazaně našel tři ženský, se kterýma nemáš vyřízený účty.“

„Teď už jsme však zveřejnili varování a naše výrobky stáhli z obchodů. Jak bys chtěl donutit lidi užívat něco, o čem vědí, že může být otrávené?“

„Já je nebudu nutit. Budou užívat dobrovolně a rádi.“

Zírala na něho a venku se ozval rachot hromu. Země se otřásla a světla zablikala. „Jedná se o tajné receptury. Že mám pravdu?“ ozvala se po chvíli.

Zamrkal na ni. „Chytrá sestřička. Jistě, tajné receptury. Ty, které teprve vyvíjíme a které nám mají vydělat miliony nebo možná miliardy.“

„A tyje chceš prodat jiné firmě. Synatechu, ne?“

„Kdepak. Nic tak staromódního. Musíš jít s dobou. Zveřejním je na internetu.“

„Cože uděláš?“ ptala se udiveně.

Podíval se na Jonathana. „Náš hrdina rozumí. Vysvětlí ti, o čem mluvím.“

„Ty jeden darebáku,“ ozvala se Charlotta.

Usmál se. „Všichni říkají, že jsem darebák, tak asi na tom něco bude. To nepopírám.“

„Pověz mi, co máš v plánu.“

„Víš, kolik lidí má na světě rakovinu, Charlotto? A zoufale touží po léku, po jakémkoliv léku. Zveřejním receptury, a než stačíš říct švec, budou stovky malých lékáren míchat lék, aby rychle vydělaly miliony. A lidi jej budou kupovat, to si piš!“

„Ale jak chceš zabít tisíce lidí? Receptury se sice teprve testují, ale jejich složení je neškodné…“ Zarazila se. „Počkej, ty je chceš změnit!“

„Čím dál tím líp. Začíná ti to zapalovat.“

„Ty je změníš na smrtící látku?“

„Už se stalo.“

„To ti nevyjde, Desmonde. Uveřejním oficiální výstrahu.“

„Ale neblázni, Charlotto. Za prvé nevíš, které receptury jsem změnil a které chci zveřejnit. A komu pošleš svou výstrahu? Novinám a zpravodajským agenturám? Jsou jich tisíce a mají miliony webových stránek. Zeptej se tady našeho hrdiny, on ti to potvrdí.“

„Proč to všechno děláš?“

„Protože firma po právu patří mně!“ zařval, až se lekli. „Jsem jediný mužský dědic Richarda Barclaye. Firmu založila jeho dcera. Po její smrti měla připadnout mně!“

„Panebože, Desmonde. Chceš tím říct, že když nedostaneš firmu, tak ji zničíš?“

Podíval se na hodinky. „Rozmysli se,“ vyštěkl. „Je skoro šest.“ Přešel místností ke staromódnímu telefonnímu přístroji s kulatým ciferníkem, upevněnému na stěně. „Pomůžu ti. Mám tu číslo televizního zpravodajství kanálu 7. Můžeš udělat prohlášení po telefonu.“

Když se Jonathan pohnul směrem ke skříňce stojící vedle hracích automatů, Desmond ho okřikl: „To bych nedělal. Zůstaň na místě, jinak se můj sluha změní v Jean-Clauda Van Damma. S nožem.“ Pak s úsměvem dodal: „Může se zdát malý, ale je přeborníkem v několika bojových uměních.“

„Desmonde,“ řekla Charlotta prosebně, „vždyť to nemá smysl. Co tím získáš? Když vydám prohlášení, zničím firmu. Když je nevydám a ty zveřejníš receptury, zničíš ji ty. Přijdeš o práci, o své investice, možná i o tento dům. Znič Harmonii a spácháš sebevraždu!“

Zvedl sluchátko, chvíli se na ně díval a pak zavěsil. „Mám ještě jedno řešení.“

„A jaké?“

„Převeď firmu na mě.“

Venku zarachotil hrom a neviditelný průvan rozdmýchal plameny v krbu. „Tak je to,“ řekla Charlotta. „O to ti celou dobu jde. Chceš, abych ti dala firmu.“

„Patří mi.“

„Zapomínáš, že i já jsem dědičkou Dokonalé Harmonie. A jsem nejstarší.“

„Já jsem ale syn!“ křičel na ni.

Charlotta pohlédla na Jonathana a řekla: „Dobrá, nebudeme se hádat. Proboha, Desmonde, proč jsi nepřišel hned za mnou? Proč jsi musel zabíjet nevinné lidi? A proč jsi mi posílal výhružné e-maily? Proč sis vymyslel tu hloupou konferenci a proč jsi mi dával ultimátum?“

„Snad si nemyslíš, drahá sestřičko, že jsem jen na chvilku uvěřil, že bys uznala můj nárok na firmu. A taky jsem si přál, abys trochu trpěla.“

„Ale proč?“

„Protože tys měla vždycky všechno, a já nic.“

„Jak můžeš něco takového říct?“ zvolala.

„Tebe měla babička ráda, Charlotto. Umíš si vůbec představit můj život s Margo? Zacházela do krajností, jen aby předvedla světu, jak moc mě miluje. Všude mě vychvalovala, pořádala pro mě super večírky a na vánočních pohlednicích uváděla jen moje jméno. Dlouho jsem si myslel, že se jmenuju ‚Je sice adoptovaný, ale‘. Tak začínala každou větu. A taky často říkávala: ‚Máme tě rádi, jako bys byl náš vlastní.‘ Připadal jsem si jako toulavý pes, kterého se ujala.“

Znovu zkoumal obsah sklenice. Pak řekl měkce: „Kdyby věděla, že jsem opravdový Barclay, pak by mě možná měla skutečně ráda.“

Zvedl oči od sklenky a pohlédl na Charlottu. „Dům jsem měl taky zdědit já. Místo toho jej stará dáma odkázala tobě a tys jej prodala cizím lidem.“

„Nejdřív jsem dům nabídla Margo a Adriánovi,“ řekla.

„Chtělas jim ho prodat!“ rozkřičel se. „Prodat jim dům, který nám patřil!“

„Desmonde, poslyš, všechno si v klidu vysvětlíme…“

„Přestaň mě poučovat, Charlotto. Ne, nic si nevysvětlíme. Převedeš mi kontrolní balík akcií, nebo zničím tebe i firmu.“

Jonathan nespouštěl oči z chlapce a promluvil: „Víš, Desmonde, pokud si vzpomínám, nikdy ses moc počítačům nevěnoval. Musím ti však složit poklonu. Zdá se, že ses hodně naučil. Jistě tedy víš, že po uvedení jediné receptury na internetu budeš potřebovat dny, nebo možná týdny, než se dostane k tolika lidem, jak chceš.“

„Jonathan má pravdu,“ přidala se rychle Charlotta. „Nemůže ti to vyjít.“

Přejel pohledem nejdřív Charlottu, pak Jonathana a usmál se. „Aha, a teď čekáte, že zapnu počítač a předvedu malou demonstraci. A hned jak odešlu recepturu, vrazí do dveří federální agenti. Tak jste si to naplánovali? Jak dovedeš být někdy směšná, Charlotto. Slyšeli jste někdy o nevyžádaných mailech? O horkých klávesách a o makrech? A o křížové poště? Stačí stisknout tři klávesy a tvůj vzácný preparát GB4204 se rázem ocitne u půl milionu uživatelů e-mailu!“

Jonathan na Charlottu výmluvně pohlédl. Zatímco zvažoval vzdálenost z místa, kde stál, k uzavřené skříňce, na niž Desmond upíral zrak, řekl: „Musím uznat, že ses opravdu učil.“

„No, není špatné mít sedmnáctiletého syna, který je od maličká přilepený k počítači. Robbie mně hodně pomohl. A poprvé v životě doopravdy poznal, že má tátu.“

Jonathan nenápadně chytil Charlottu za paži a dal jí znamení, aby o krok ustoupila. „Přece si vážně nemyslíš, že by ti to mohlo vyjít?“ zeptal se Desmonda. „Zveřejnění ukradeného duševního vlastnictví na internetu je podle federálního práva trestný čin.“

Desmond na něho vrhl zničující pohled. „A ty mě taky přestaň poučovat. Znám zákony. Samozřejmě se můžu hájit tím, že jako spolumajitel firmy používám to, co mi náleží. A mimochodem, když recepturu pozměním, bude k ní mít Harmonie i pak vlastnická práva? To je velmi zajímavá otázka. Ale o tom teď nemáme čas spekulovat.“ Vzal do rukou složku dokumentů v modrých deskách. „Dovolil jsem si všechno připravit. Stačí, když se podepíšeš na vytečkovaný řádek, Charlotto.“

Zatvářila se na písemnosti, které jí strkal, jako na jedovatého hada. „To přece nemyslíš vážně!“

„Myslím to smrtelně vážně, sestřičko. Podepiš a můžeš si sbalit hrdinu a jít domů. A buďte rádi, že jste zachránili sebe a tisíce dalších.“

„Nemůžu uvěřit, že tolik toužíš po moci. Nikdy jsem si nevšimla, že bys měl zájem řídit firmu.“

Jonathan se nenápadně o kousek posunul a řekl: „Myslím, že Desmond nechce firmu řídit.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se ho Charlotta.

„Hrdina má dobrý odhad.“ Desmond pokrčil rameny. „Nemá cenu to dál tutlat. Jestli tě to zajímá, sestřičko, tak podnik jednoduše prodám.“

„Ty bys prodal Harmonii?“

„Copak si myslíš, že nevím, že za tebou byli před nějakou dobou ze Synatechu? A že nabízeli za firmu slušné peníze? No, začal jsem trochu vyjednávat…“

Vtom se ozval zvonek. Jakmile chlapec zmizel, přešel Jonathan k zavřené skříňce. Mladý sluha byl ale za okamžik zpět. Přiváděl Valeria Knighta.

„Panebože,“ zamumlal Desmond a odložil sklenici. „Čmuchal už je tady.“

Knight šel k němu a nesl laptop. Zvedl jej Desmondovi k očím a zeptal se: „Je to váš osobní počítač, pane Barclayi?“

„A co s tím chcete?“

„Odpovězte prosím.“

Desmond chvilku váhal a pak řekl: „Vždyť už jste si to jistě zjistili.“

„Odpovězte ano, nebo ne.“

„Jistěže je můj.“

„Pane Barclayi, zatýkám vás pro podezření z podvodných machinací a z nedovolené manipulace s výrobky…“

„Cože!“

K Desmondovi přiskočili dva agenti v mokrých pláštěnkách, chytili ho za zápěstí a nasadili mu želízka.

A Knight pokračoval: „Dále vás zatýkám pro podezření z průmyslové špionáže, z obchodního podvodu a z pirátství.“

„Počkejte s tím! Kde máte důkazy?“

„Důkazy jsou tady, pane Barclayi,“ řekl Valerius Knight a zvedl laptop.

Desmond se usmál. „A jestlipak jste našli v tom počítači jediný soubor?“

„Našli jsme jich třicet osm,“ odpověděl Knight a pokynul mu disketou. „Soubory jste sice vymazal v adresáři, ale našli jsme je ještě na pevném disku.“

Jonathan si neodpustil poznámku: „Robbie tě přece jen všechno nenaučil.“

„Pro mě za mě si počítač vemte.“ Desmond pokrčil rameny. „Nemáte proti mně žádný důkaz. S vraždami nemám nic společného.“

„Pane Barclayi,“ vyslýchal ho Knight, „byl jste devátého tohoto měsíce ve městě Gilroy?“ Desmond zbledl. „Viděli jsme výpis z hotelu.“

Desmond sjel Charlottu vražedným pohledem. „Zklamala jsi mě. Varoval jsem tě, abys federálům nic neříkala. Teď budu muset vyplnit hrozbu.“

Vtom se ozval Jonathan. „Možná bys měl vědět, že na schovaný laptop neupozornila Charlotta. Byl jsem to já. A já jsem jim taky poradil, kde mají hledat vymazané soubory.“

„Na tom nezáleží. Nezastaví mě, když mě zavřou. Za pár dní budu venku. A pak budete litovat… Hej, kam to jdete?“

Další dva Knightovi muži zareagovali na Jonathanův pokyn, šli ke skříňce a otevřeli dvířka. Za nimi objevili centrum počítačových her. Hned začali označovat štítky šňůry, zástrčky a kabely. Pracovali tiše a rychle, stejně jako v závodě. Když odpojili počítač od monitoru, ozval se Desmond: „To nesmíte odnést.“

Knight k němu přistoupil a strčil mu před oči papír. „Mám povolení zabavit všechnu podezřelou techniku, pane Barclayi.“

Desmond se zasmál. „Jen si poslužte. Jen tak mimochodem, disková jednotka má čtyři giga. Budete si muset prohlídnout hezkých pár souborů. Počkejte, možná jsem ukradené receptury uložil pod názvem ‚Dopisy tetičce‘. Ne! Zpět. Budou v daňových dokladech za léta 1986-1996. To je pořádný soubor!“

Jonathan se připojil k agentům a řekl: „Jaksi se mi, Desmonde, nechce věřit, že bys byl tak hloupý a uložil uloupené formule na pevný disk.“

„Tak ty by sis chtěl prohlídnout diskety? Tak otevři dvířka.“

Jonathan je otevřel a objevily se police nacpané různými hrami a sportovním náčiním. Vespod byly krabice od bot plné disket.

„Tak do toho!“ pobízel Desmond s vítězoslavným úsměvem na tváři.

Jonathan pohlédl na Charlottu a oba si pomysleli totéž: bude trvat týdny, nebo možná dokonce měsíce, než projdou všechny soubory.

Knight se ohnul, nahlédl do krabic a tiše hvízdl.

„Začínám se dobře bavit,“ komentoval Desmond.

Jonathan přejížděl zrakem po krabicích starých stolních her a skládaček. Když si všiml krabice pomalované barevnými draky a kouzelníky, vytáhl ji na světlo.

„Vidím, že ses dal na počítačové hry, Desmonde,“ řekl a zvedl krabici. „Kdysi sis kvůli hrám ze mě dělával legraci. Tak na jakou úroveň ses dostal?“

„Co?“

Jonathan zatřepal krabicí, otevřel ji a vysypal z ní disketu.

Desmond si odkašlal. „Není moje. Patří synovi. Hraje si, když ke mně přijede na neděli.“

Jonathan krabici obrátil a zamyslel se. „Měl bys synovi koupit novější software. Toto je stará verze. Hry už se na disketách neprodávají. Víš to?“

„Desmonde,“ ozvala se Charlotta, „náhodou vím, že Robbie tuto hru dokonale zvládal, když byl v sedmé třídě. Dnes už by si s něčím takovým nehrál.“

Desmond nervózně trhnul rameny. „Copak já se starám, s čím si kluk hraje? Možná se jí léta nedotkl. Skříň je plná starých her.“

Jonathan v ruce obracel disketu a zvedl ji ke světlu. „Zajímalo by mě, jestli je přepsaná. Nevypadáte, že by měla ochranu záznamu.“

„K čertu, je to obyčejná počítačová hra,“ řekl Desmond a v hlase se mu ozývala panika.

„Ale hru můžeš změnit,“ odpověděl Jonathan. „Že by se tajné formule ukrývaly u Mordreda v pevnosti nebo na dně jezera?“

Valerius Knight si vzal od Jonathana disketu i krabici. „Vždycky jsem si přál vyzkoušet nějakou počítačovou hru. Tato nevypadá moc složitě, snad ji pochopím.“

„Počkejte…,“ začal Desmond.

V tom okamžiku se však ozval domovní zvonek a za chvíli vstoupili do místnosti Adrian a Margo.

„Co se to tady děje?“ hlaholil Adrian. „Volal nám pan Sung, abychom sem hned přijeli. Prý je to naléhavé.“

„Vypadá to, že mě zatkli,“ odpověděl Desmond.

„Cože!“

„Jde o omyl, otče. Nedělej si starosti.“

„A proč tě proboha zatkli?“

„Tvrdí, že já jsem manipuloval s léky.“

Adrian na něho zpříma pohlédl. „A máš ty mrtvé na svědomí, Desmonde?“

„Ale kdepak,“ řekla Margo rázně. „Policie už přece vraha uvěznila.“

„Ale ty jsi najal Rustyho Browna, viď, Desmonde?“ Vložila se do hovoru Charlotta. „Personální ředitelka to jistě dosvědčí.“

Adrian se mračil na agenty, kteří právě odpojili počítač a balili jej do plastového obalu. „Ty ses snad zbláznil! Proč jsi najal kriminálníka?“

Desmond jen krčil rameny. „Chtěl jsem mu dát šanci, aby se mohl rehabilitovat. Je skvělý technik a své práci rozumí.“

„Desmonde,“ pokračovala Charlotta, „ty jsi najal Rustyho Browna záměrně kvůli jeho minulosti. Dočetl ses o jeho uvěznění a o soudním procesu v novinách, a když ho pustili, zavolal jsi mu a nabídl jsi mu práci. Cos mu tehdy nasliboval, Desmonde? Chtěl jsi s ním manipulovat, že? A když mu odmítli přidat a on zapíjel zklamání v baru U kojota, tak jsi mu nasadil do hlavy myšlenku na pomstu.“

„Zajímavá spekulace,“ řekl Desmond se strojeným úsměvem.

Jonathan se přehraboval ve skříni, až cosi vzadu nahmatal. Vytáhl to se slovy: „A toto je taky spekulace?“ V ruce držel falešnou bradku a baseballovou čepici s připnutým culíkem. „Správce nám dal popis muže, který napájel Rustyho Browna. Měl bradku a culík.“

„Hlouposti!“ řekl Adrian. „Jaký motiv mohl Desmond mít? Proč by chtěl zničit podnik?“

„Protože zjistil, že je synem Iris Leeové,“ odpověděla Charlotta.

Barclayovi na sebe pohlédli. Pak se ozvala Margo: „Nevěřím ti.“

„Je to pravda,“ potvrzoval čísi hlas. „Iris je Desmondova matka.“ Všichni se otočili ke dveřím a vydechli úžasem. „Babičko!“ zvolala Charlotta.

53

Palm Springs, Kalifornie, 6 hodin ráno

Všichni se na mě dívali, jako bych byla duch. Nedivím se jim. Vstala jsem z hrobu a nedala jsem jim čas, aby se nato připravili.

Desmond s rukama v želízkách zbledl a jeho tvář měla stejnou barvu jako jeho oblek. Adriánovi se vehnala krev do tváří a Margo na mě upírala zpytavý pohled, který mi připomněl Olivii, jak na mne před lety hledívala skrze cigaretový kouř. Charlotta na mě překvapeně zírala. První se vzpamatoval Jonathan a usmál se na mě.

Proto jsem k němu přistoupila jako k prvnímu. Vyrostl z něho pohledný muž. Políbila jsem ho na tváře a řekla mu, jak jsem ráda, že ho zase vidím.

Usmál se na mě a řekl: „Je mi líto, že jsem zmeškal váš pohřeb, paní Leeová.“

Vždycky se mi líbil jeho smysl pro humor. Nedivila jsem se, že se do něho Charlotta zamilovala.

„Charlotto, děvenko,“ oslovila jsem ji a objala ji. Stála tam s nechápavým výrazem ve tváři, jako by vrostla do země. Od maličká byla Charlotta velmi chytré dítě a vždycky všechno věděla. Proto mě nyní pobavilo, že jednou v životě něčemu nerozumí.

„Babičko,“ opakovala stále jedno slovo jako kolovrátek, „babičko“. Pak mě objala a zašeptala: „Myslela jsem, že jsi mrtvá, a ty zatím žiješ.“ Ucítila jsem na krku její slzy a pevně jsem ji k sobě přitiskla.

Adrian, který se nikdy nenaučil slušným mravům, zavrčel: „K čertu! Máte být přece mrtvá!“

„Je to má povinnost?“ zeptala jsem se ho a rozhlédla se po herně, která mi vždycky připomínala kosmickou loď. „Porušila jsem etiketu, Adrianě?“

„Harmonie,“ ozvala se Margo, „moc mile jste nás překvapila.“ Přetvařovala se často, ale lhát se nenaučila. Možná o to ani nestála.

A pak se ke mně všichni rozběhli a natahovali ke mně ruce, jako bych byla nějaká cena, kterou vyhráli v soutěži. „Paní Leeová… babičko… Harmonie…,“ překřikovali se a předbíhali se, kdo z nich mě doprovodí k pohovce. Copak si nevšimli, že nepotřebuji ničí pomoc? Je mi sice osmdesát osm, mám však hůlku a podepře mě pan Sung. Ten mě dovedl k nízké sedačce, na níž se skoro nedalo sedět, a s pomocí černého policisty a Jonathana jsem se usadila na jednom z velkých polštářů. Hned jsem kárala Desmonda: „Máš tady špatné feng shui. Lidé by neměli sedět níž než ve výši kolen.“

Kolem mě zněl nervózní smích. Jejich rozpaky mě nepřekvapovaly. Vždyť jak má člověk jednat s duchem? Rozesadili se kolem jako herci, kteří čekají, až se zvedne opona. Pan Sung už mi pověděl všechno o panu Knightovi. Podívala jsem se na něho. Opíral se o skleněnou palmu, kde se uprostřed růžového kmene vznášely bubliny, a vypadal současně spokojeně i rozzlobeně. A taky zmateně. Pohlédla jsem mu do očí a naše pohledy se setkaly. Z jeho pohledu jsem četla, že je bystrý, rychle uvažuje a dokáže se stejně rychle rozhodnout. Také jsem tušila, že ho ovládá stále myšlenka na pomstu a že zvažuje novou situaci ve snaze dokončit úspěšně svou soukromou misi a zničit léky, které selhaly a nezachránily mu syna. Bylo mi jasné, že se má firma stejně jako v roce 1936 ocitne v novinových titulcích.

„Nuže?“ ozval se Adrian. „Nechcete nám to vysvětlit?“

Musím se přiznat, že jsem Adriana neměla ráda, i když byl Gideonův syn. Byl spíš po mámě a Olivii jsem nikdy v lásce neměla.

Margo sáhla do drahé kabelky z krokodýlí kůže a vytáhla zlatou tabatěrku a zapalovač s monogramem. Zapálila si cigaretu stejně, jako to dělávala Olivie. Nasála kouř, vypustila jej a řekla: „Povídejte. Musí to být senzace.“

„Babičko,“ řekla Charlotta, která se konečně probrala z omráčení, „nechala jsi nás uvěřit, že jsi mrtvá. Proč? Vždyť ty jsi nikdy nelhala.“

„Ale já jsem nelhala, děvenko. Opravdu jsem umřela. Za bouřky v Karibském moři. Když mě vytáhli na břeh, nejevila jsem prý známky života. Kdosi mi však dal umělé dýchání. Nevím, kdo to byl, ale musel to být vzácný člověk, věřící a vážící si života. Jeho dech mi vrátil život. Vykašlala jsem vodu z plic a ostrované mě odvezli do nemocnice.“

V místnosti bylo hrobové ticho.

„Byla jsem velmi nemocná,“ pokračovala. „Stará žena, která se topí, se jen těžko zotavuje. Ale moc dobře se o mne na ostrově starali a léčili mě vzácnými bylinami, nejspíš i tou, pro kterou jsem si přijela. Když jsem dlouho ležela v říši soumraku mezi životem a smrtí, najednou jsem viděla všechno tak jasně jako nikdy předtím. Uvědomila jsem si, že jsem dostala dar.“

„Dostala jsi novou šanci k životu,“ řekla Charlotta obdivné.

Nebyla to tak. Dostala jsem jinou šanci – zachránit svůj podnik.

„Vy jste na nás vymyslela pěknou boudu,“ vyštěkl Desmond a v té chvíli se podobal svému nevlastnímu otci.

Prohlížela jsem si tváře okolo a v některých četla radost, v jiných zlost. Valerius Knight mne provrtával zkoumavým pohledem. Z jeho bystrých očí jsem četla, že mě na rozdíl od některých ostatních nepovažuje za bezvýznamnou starou ženskou v modrém cheongsamu.

„Chtěla jsem se ujistit, že po mé smrti bude firma v bezpečí. Proto jsem pověřila pana Sunga, aby oznámil rodině, že jsem zemřela. Ani jsem nemusela moc lhát.“

Obrátila jsem se k Desmondovi. „Nevěřila jsem ti. Tehdy, když jsem ti řekla, že je Iris tvá matka, jsem si všimla tvé reakce. Od té chvíle ses změnil, jako by tě zachvátila sněť, která tě postupně rozežírá. Posedlo tě zlo, Desmonde. Jakmile jsi zjistil, že jsi můj vnuk, čekal jsi, že ti odkážu velkou část svého majetku. To jsem však nemohla udělat. Jsi nezodpovědný a nemáš k Harmonii tu lásku co Charlotta. Kdybych ti odkázala velký díl, byl bys ochoten se podělit o pravomoci s Charlottou? Domnívám se, že ne.“

„Vy jste si vždycky myslela, že jste nejchytřejší na světě,“ řekl mi ten drzý mladík.

Tak jsem mu řekla otevřeně, co na něj vím. „Měla jsem velké štěstí, že se pan Sung přátelí s právníkem společnosti Synatech. Ty tu firmu znáš, vid, Desmonde?“

Ztuhla mu čelist, a tak jsem hned poznala, že se nemýlím. Můj vnuk chtěl prodat mé celoživotní dílo konkurenci. Ta potřebovala mé jméno a laboratoře. Kdyby přebrala firmu, byl by konec se Zlatým lotosem i Krásnou inteligencí. Zmizely by z obchodů.

„Ale k čemu ta šaráda, babi?“ ozvala se Charlotta. „Proč jsi mě prostě nevarovala? Mohla ses mi svěřit.“

„A jak bych tě přesvědčila, že tobě i firmě od Desmonda hrozí nebezpečí? Neměla jsem důkazy, jen tušení. Desmond by se svým plánem počkal, až umřu, já jsem však tak dlouho čekat nemohla. A nevěděla jsem s určitostí, jestli je firmě nebezpečný jenom Desmond. Podezírala jsem taky Margo s Adriánem a konkurenci, hlavně firmu Moonstone. Potřebovala jsem prostě jistotu. Tak jsem se rozhodla dělat mrtvou a přitom tě ohlídat.“

„Ovšem pan Sung ti v tom pomáhal,“ doplnila Charlotta.

„Promiň,“ ozval se stařičký právník. „Nebylo to lehké, ale dal jsem babičce slovo.“

Margo se s kyselým výrazem ve tváři zeptala: „A jak to bylo s rakví, která je pohřbená na hřbitově v San Francisku?“

„Je samozřejmě prázdná a je jakýmsi symbolem mého dočasného odchodu ze světa.“

„Ježíši Kriste,“ klel Adrian a šel k baru pro láhev Jacka Danielse. Nalil si whisky a sklenici do sebe naráz obrátil. A pak ještě jednu.

„Je teprve šest hodin ráno, Adrianě,“ suše konstatovala Margo.

„No a co? Přišel jsem sem a objevila se mrtvá ženská, která s náma začala mluvit jakoby nic. Prokristapána, vždyť jsem jí byl na pohřbu!“ Zmlkl, pohlédl manželce do očí a poslušně odložil sklenici. Věděla jsem, proč Margo nenávidí alkohol. Gideon mi vyprávěl, jak se jako dítě v noci budila a naříkala. Pronásledovala ji zlá vzpomínka na bolest a hanbu, které vinou alkoholu jako malá prožila. Proto jsem se vždycky snažila být na Margo hodná, i když mi Charlotta často vyčítala, že si od ní nechám všechno líbit.

Margo na mne upřela pohled. „Proto pan Sung tak rozhodně trval na zavřené rakvi.“

Adrian pokračoval: „A pak ke všemu zjistím, že můj adoptivní syn je mým… počkejte, musím si to rozmyslet…“

Pomohla jsem mu: „Desmond je pravnukem tvého dědečka Richarda Barclaye.“

Margo promluvila přes oblak cigaretového kouře: „A není taky vnukem Adriánova otce Gideona?“

Pochopila jsem, kam míří. Bylo veřejným tajemstvím, že Iris nebyla dcerou pana Leea, ale Gideona.

„Srdce se mi svírá,“ mumlal Adrian.

„Babičko, to tys mi poslala po panu Sungovi hlavolam, že?“ zeptala se Charlotta.

„Chtěla jsem tě navést správným směrem.“

„A já bych byla potřebovala jasnější nápovědu.“

„Jak jsem ti mohla napovědět víc? Zjistila bys, že jsem neumřela, a Desmond by se začal přetvařovat a na čas někam zalezl jako pavouk za okap a čekal by, až přijde jeho čas…“

„Tak z čeho vlastně syna obviňujete?“ zeptal se Adrian Knighta. Agent mu trpělivě vyložil, jakých trestných činů se Desmond dopustil, a já jsem si všimla, že se v Adriánově pohledu zračí obdiv. „To všechno jsi dokázal?“ ptal se syna udiveně. Hned však rychle zvedl ruku a pokračoval: „Ne, nic mi tu před těmi policisty neříkej, synu. Ale ten, kdo to všechno vymyslel, musel být po čertech chytrý chlapík. Kolik jsme tu měli v noci federálních agentů? A všem zamotal hlavu!“

Desmond se na otce vylekaně podíval. Tušila jsem, co si myslel: že se na něho rodiče rozzlobí a že se za něho budou stydět. A oni se zatím na něho pyšně usmívají.

„Proč se na mě nezlobíte?“ ptal se nesměle Desmond jako malý chlapec.

„A proč bychom se měli na tebe zlobit?“

„No protože jsem vám dokázal, že jsem budižkničemu. Stejně vím, že se za mě celý život stydíte.“

Adrian zmateně zamrkal. „A jak jsi na to, prosím tě, přišel?“

„Přečetl jsem si to v dopise,“ vykoktal Desmond. „Napsal jsi to mámě už před pětadvaceti lety. Psal jsi, jak je strašné mít syna, který není k ničemu.“

V místnosti zavládlo trapné ticho. Adrian a Margo zírali na Desmonda a pak pohlédli jeden na druhého. Adrian vypadal rozčileně, ale po chvíli se mu tvář vyjasnila. „Ano, už si na dopis vzpomínám. Desmonde, to jsem nepsal o tobě, ale o sobě!“

Přišel čas, abych promluvila, protože jsem dobře věděla, jak Adrian trpěl v otcově stínu. „Mýlíš se, Gideon si nemyslel, že jsi k ničemu, jak říkáš. Měl tě rád a byl na tebe pyšný.“

„Harmonie,“ odpověděl Adrian a jeho hlas připomínal malého chlapce, „víš, jak se daří rostlinám ve stínu?“

„Některým stín prospívá.“

„Když mně bylo tak sedm, byl jsem hrdý na tátu, že postavil silnici potřebnou k záchraně uprchlíků. V deseti s ním přišli dělat novináři rozhovor a já jsem se natřásal jako páv. Když se jeho fotka objevila v časopise Life, bylo mi dvanáct. Tehdy jsem se rozhodl, že jednou budu jako on. Ve třinácti jsem teprve pochopil význam jeho válečných medailí a řekl jsem si, že se pokusím být jako on. Když s ním byl rozhovor v televizi, začal jsem pochybovat, zda se mi jednou podaří být jako on. Nakonec jsem ztratil víru, že budu někdy stejně úspěšný jako on.“

„Z toho nesmíš vinit Gideona,“ připomněla jsem mu. „Ty sám ses začal podceňovat.“ Pak jsem se obrátila k Desmondovi. „Udělal jsi stejnou chybu. Přečetl sis cizí dopis a některá slova jsi vztáhl nesprávně na sebe. Na falešné domněnce sis vystavěl celý život.“

Po mých slovech se znovu rozhostilo ticho, ale ve vzduchu viselo plno nevyřčených otázek. Dokonce i tak tvrdý muž jako agent Knight vypadal nejisté a jako by v plovoucích bublinách ve kmeni směšné skleněné palmy hledal své místo v dramatu.

Ticho přerušil Jonathanův hlas. „Zdá se, paní Leeová, že vaše šaráda slaví úspěch.“

„Ne zcela,“ odporovala Charlotta. „Babi, vždyť já jsem prodala dům! Nenechala jsem si ho.“

Neubránila jsem se úsměvu. Copak to neprohlédla, má chytrá děvenka, která vždycky všechno prokoukla? „Já jsem jej koupila, Charlotto. To já jsem ten anonymní kupec.“

„Tak co bude teď?“ ozval se Adrian. „Komu patří podnik?“ Margo přešla za manželem k baru a chytila ho kolem pasu. „Nám ještě nepatří, miláčku,“ řekla s povzdechem.

Charlotta si přisedla ke mně na nízkou pohovku. „Mám tolik otázek,“ říkala mi nyní vnučka, která neměla ve zvyku se vyptávat. „Co se stalo s mámou? Opravdu se zabila při pádu ze schodů?“

„Ne, to byla další lež. Museli jsme ji nakonec dát do ústavu.“

„Do ústavu!“ vydechli všichni zděšeně, jako bychom ji zaživa pohřbili.

„Ošetřovaly ji jeptišky a moc hezky se o ni staraly. Věřím, že u nich žila spokojeně až do smrti.“

„Takže už umřela?“

„Ano. Dožila se šedesáti let.“

„Ale… to ještě před osmi roky žila!“ vykřikla Charlotta. „Celou dobu byla máma naživu, a tys mi o ní neřekla?“

„Chtěla jsem to mnohokrát udělat, Charlotto…“

Vyskočila tak prudce, jako by seděla na žhavém uhlí. „K čemu to tajnůstkářství?“ křičela na mě. Vrhla na mě káravý pohled. „Věděla jsi celé roky, že je Desmond můj bratr, a neřekla jsi mi o tom.“

Způsobím jí tím, co se jí chystám říct, další bolest, nebojí mé přiznání uleví? Ať tak či onak, přišel čas říct pravdu. „Desmond není tvůj bratr, děvenko.“

„Cože?“ zvolal Desmond. „Tak vy jste mi lhala?“

Zvedla jsem ruku. „Nelhala jsem ti, Desmonde. Moje dcera Iris je skutečně tvá matka.“ Pak jsem se obrátila k Charlottě a řekla co možná nejopatrněji: „Desmond přesto není tvým bratrem, Charlotto. Je tvůj synovec. Nejsi dcera Iris. Jsi její sestra.“

Mračila se stejně, jako když za mlada luštívala hádanky. „Nerozumím ti.“

„Děvenko,“ řekla jsem jí, „to já jsem tvá matka.“

V místnosti připomínající kosmickou loď se rozhostilo ticho. Po fantastickém odhalení všichni oněměli.

„Té noci, kdy ke mně přišel Gideon,“ řekla jsem, „před odjezdem na Havaj, jsme zůstali spolu. A následující den odjel na Havaj s námi. Iris porodila, ale její dítě dvě hodiny po porodu zemřelo. Nevěřila jsem, že bych mohla otěhotnět. Stal se však zázrak a ty ses narodila o dva měsíce později než dítě naší první dcery. Přivezli jsme si tě domů a všem jsme řekli, že jsi dcerou Iris.“

V Charlottiných zelených očích, které zdědila po Richardu Barclayovi, se zračil údiv. „Chceš tím říct, že mým otcem je…“

„Gideon. Kdysi jsi mě obvinila, že tě nemám ráda. Že jsem na tebe přísná a že tě hlídám. Bylo to však z lásky k tobě Charlotto. Miluji tě, protože jsi dítě narozené z velké lásky mezi mnou a mým drahým Gideonem.“

Charlottin užaslý zrak putoval po mé vrásčité tváři a poznala jsem, že se na mne dívá novýma očima. Nebylo lehké říci jí pravdu a stejně těžké bude se s ní vyrovnat. Bude jí to chvíli trvat. Možná se s pravdou nikdy nesmíří. Snad už se na mě bude pořád dívat stejně užasle a ohromeně jako nyní.

Natáhla jsem ruku k Jonathanovi, který mi pomohl vstát z nepohodlné pohovky, a přistoupila jsem k Desmondovi, jehož střežili dva policisté. „Jsi můj vnuk. Vlastníma rukama jsem tě přivedla na svět. Měla jsem tě ráda jako vlastního syna. Snad jsem si tě měla nechat stejně jako Charlottu. Domnívala jsem se však, že jako Barclaye tě čeká lepší život. Asi jsem udělala chybu, že jsem ti dřív neřekla pravdu… Ale dělala jsem to pro tvé dobro. Máš část čínské krve a nechtěla jsem, abys pro to trpěl.“

Natáhla jsem k němu ruku a po osmatřiceti letech se znovu dotkla jeho tváře. „Zneužil jsi mé jméno a mou firmu ke svým zištným cílům. A zabil jsi nevinné lidi. Proto přestáváš být mým vnukem.“

Odvrátila jsem se. „Vinu za smrt těch tří nebohých žen teď musím nést i já.“

„Myslím, že by to Desmond udělal i za jiných okolností,“ řekl Jonathan.

„Kdybych mu odkázala firmu, tak snad ne. Netušila jsem, že bude vraždit. Kdybych to byla věděla, raději bych mu firmu předala. Takhle,“ ukázala jsem a natáhla před sebe spojené dlaně.

„Nemohla jste to vědět, paní Leeová. Kdybyste na ostrově skutečně zahynula, nezemřeli by jen tři lidé, ale tisíce dalších. Vy jste však Charlottě napovídala a dovedla ji k vrahovi. Jen proto jsme mu dokázali zabránit v dalším díle zkázy.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Pan Sung mi neřekl o prvních dvou obětech. Byla jsem ještě v nemocnici a velmi slabá. Měl strach, že by špatné zprávy zhoršily můj zdravotní stav. Když mi však pověděl o třetí ženě, té co zemřela po Blaženosti, pochopila jsem, že se musím hned vrátit a udělat tady tomu konec.“

„Jestli prominete, zopakuji otázku,“ vložil se do rozhovoru Adrian, „co bude dál? Poví mi už konečně někdo, komu patří podnik?“

Pohlédla jsem na Gideonova syna, který tak málo připomínal otce, a uvědomila jsem si, že se celý život honil za bohatstvím, protože se cítil méněcenný a věřil, že si za peníze koupí uznání. „Zajímá tě, co se stane s penězi investorů. S těmi, cos je ukradl.“

„Nerozumíš vysokým financím, Harmonie. Nikdy ses o ně nezajímala.“

„Podnik patří mé dceři,“ oznámila jsem mu. „Pomůžu jí a vrátíme firmě dobré jméno.“

Valerius Knight a jeho lidé vyváděli Desmonda z místnosti. Margo s Adriánem šli s nimi a cestou synovi slibovali, že mu seženou nejlepší právníky. Když byli venku, Charlotta se probrala z omráčení a řekla: „Babičko, mám jednu otázku.“

„Jenom jednu?“ odpověděla jsem jí s úsměvem.

„Víš, strašně jsem nenáviděla své čínské jméno. Myslela jsem si, že mi je dala Iris.“

„Vím, že jsi je neměla ráda. Proto když sis vybrala jméno děvčátka z pohádkové knížky, souhlasila jsem, že ti jméno změníme.“

„A přesto, to tys mi dala to divné čínské jméno?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Pojmenoval tě tak tvůj otec. Gideon.“

„To on mně vybral jméno?“

„Ano. Té noci, kdy ses narodila, tě vzal do náručí, usmíval se na tebe a šeptal ti: ‚Jsi moje tajná radost.‘ A tak se na tvém rodném listě ocitla ‚Tajná radost.‘ V Číně takové jméno patří ke šťastným.“

Stále ještě vypadala zmateně. „Pamatuješ si, jak jsi kdysi dávno byla úplně na dně a uslyšela jsi hlas své matky?“

Jak bych na to mohla zapomenout?

„Tehdy sis myslela, že máš důkaz, že je matka mrtvá. A po letech ses dověděla od důstojného pána Petersona, že v té době ještě žila. Včera večer jsem uslyšela ženský hlas. Varoval mě před čajem, který jsem se chystala vypít. Myslela jsem, že i na mě mluví matka ze záhrobí. Dnes už vím, že má matka žije. To tys mě varovala, že?“

„Ano. Zrovna jsem seděla v letadle a venku zuřila bouřka. Modlila jsem se ke Kwan Yin, když v tom jsem měla vidění: viděla jsem tebe, jak zvedáš k ústům šálek. Nedovedu to vysvětlit, ale hned jsem si byla jistá, že je čaj otrávený. A že jsi v nebezpečí. Proto jsem ti poslala z hloubi srdce výstrahu.“

Venku zarachotil hrom a pomalu v dáli dozníval. Vyhlédla jsem ven a viděla, že bouře polevuje a že se rozednívá. Přežili jsem hroznou noc a konečně přichází den.

Zbývalo už jen poslední tajemství.

„Babičko,“ ozvala se Charlotta se slzami v očích. Třpytily se jí jako smaragdy. „Vlastně, mami, než jsi odjela, řekla jsem ti hrozné věci. Je mi to moc líto.“

Vzala mě za ruce, na které mi stékaly její slzy, a pokračovala dál tichým hlasem: „Babičko. Maminko. Nevím, jak mám s tebou mluvit. Po pohřbu jsem proplakala celé noci. Ztratila jsem babičku, která mi byla matkou. Teď ji zase mám, svou matku, která mi od dětství byla babičkou.“

Řekla jsem jí: „Tolikrát jsem to slovo měla na jazyku, tolikrát jsem tě chtěla oslovit ‚dceruško‘. A kolikrát ses mě vyptávala na matku, a já jsem ti musela lhát… Byla to taková bolest, že jsem ji skoro nedokázala unést.“

Charlotta sklopila zrak a zahleděla se na mé ruce ve svých. Co asi vidí na těch starých, svraštělých rukou, které kdysi míchaly léky, přiváděly na svět děti, dotýkaly se milovaného muže a sušily jí slzy, když ještě bývala malá holčička? Mluvila dál měkkým hlasem: „Celá léta jsem měla pocit, že nás dělí propast a že ty stojíš na jednom jejím okraji a já na opačném. Chyběl nám most, tehdy jsem se domnívala, že tím chybějícím článkem je má mrtvá matka. Ty ses mi zdála tak nedosažitelná!“ Obrátila ke mně své zelené oči a promluvila hlasem, v němž jsem slyšela Charlottu jako dítě, dospívající dívku i zralou ženu. „Proč jsi mi nikdy neřekla pravdu?“

„A kdy jsem ti ji měla říct? Když jsi byla malá holčička, tak jsem ti měla říct, že babička je vlastně tvá maminka a že tvůj tatínek je manžel tety Olivie? Nebo jsem se ti měla svěřit, když jsi dospívala? Tehdy, kdy jsem tě chtěla naučit dobrým mravům a sebeúctě? Děvenko, měla jsem mnoho důvodů, proč ti tajit pravdu. Jak jsem se ti měla svěřit a před ostatními uchovat tajemství? Nemohla jsem na tebe naložit takové břemeno. Všechno jsem tajila hlavně kvůli Barclayovým, víš?“ Odtáhla jsem ruce a položila jí je na tváře. „Myslíš, že to bylo lehké?

Víš, jak je ženě, která chová své děťátko a přitom ví, že jí nikdy neřekne ‚mami‘?“

„Kdybys mi řekla pravdu, mohly jsme si být bližší,“ protestovala. „Udržovala jsi mezi námi vzdálenost, když jsem tě tolik potřebovala. A byla jsi pořád pryč, v továrně…“

Konečně je to venku. To, co mi Charlotta nejvíc zazlívá. Je čas odhalit poslední tajemství. „Musím ti něco říct,“ začala jsem.

Vrátily jsme se k nízké pohovce a posadily se. Obrátila jsem se k dceři a promluvila: „Vím, že jsi neměla ráda továrnu, protože mě od tebe odváděla. Víš, ale já jsem tam musela chodit, děvenko. Pan Peterson ve svém dopisu zapomněl na jednu důležitou věc. Nenapsal mi, že má matka nezemřela v Singapuru.“

Ucítila jsem na sobě Charlottin pohled a z druhé strany si ke mně přisedl Jonathan.

„Když jsem dostala v roce 1957 jeho dopis, pochopila jsem, že se musím vypravit do Singapuru. Zjistila jsem, že dědeček a další příbuzní zemřeli za války. Našla jsem však jednu sestřenici a od ní jsem se dozvěděla fantastickou věc. Řekla mi, že po dědečkově smrti se Mei-ling rozhodla odjet do Ameriky a najít mě. Přistěhovalecké zákony byly stále přísné, ale v roce 1953 se jí podařilo získat alespoň turistické vízum. Maminka už byla stará, a tak ji sestřenice doprovázela. Přijely spolu do Kalifornie. Sestřenice mi dala tohle.“ Sáhla jsem do kabelky a vytáhla víc než čtyřicet let starý novinový článek. Papír už byl zažloutlý a rozpadal se a na fotografii bylo stěží něco poznat. Podala jsem článek Charlottě a pokračovala: „Ty jsi nenáviděla velkou továrnu v Menlo Parku, protože jsem tě kvůli ní nechávala samotnou. Vyčítalas mi, že ji mám raději než tebe. Otevřela jsem ji v roce 1953, čtyři roky před tvým narozením, když mě Gideon přesvědčil, že potřebujeme moderní zařízení. Bylo v ní plno zkumavek, nablýskaných kovových van a pásových dopravníků. Na svou dobu byla velmi moderní a dokázala vyrábět tisíckrát rychleji než stará továrna v Daly City.“

Charlotta se mračila na zažloutlý papír s vybledlou fotografií. „Co je to?“

Vysvětlila jsem jí, že po návratu ze Singapuru jsem zašla do redakce Sanfranciské kroniky, ukázala jim článek a požádala o jednu fotografii. Prodali mi ji za dva dolary a pětadvacet centů. I tu jsem měla v kabelce, a proto jsem ji podala Charlottě. Lesklý obrázek byl mnohem ostřejší než reprodukce v novinách a byla na něm skupinka lidí při slavnostním otevření nové továrny. Já jsem na obrázku přestřihovala pásku.

„Podívej,“ ukázala jsem Charlottě jednu tvář v pozadí. „To je má matka. Mei-ling. Přišla na otevření továrny.“

Jonathan se naklonil nad fotografii a Charlotta ke mně obrátila udivené oči. „A ona s tebou nemluvila? Nic ti neřekla?“

„Nemohla. Dala slib otci, že se mnou nikdy nepromluví.“

„Ale otec přece zemřel!“

„Odešel ke svým předkům. I po smrti ho musela ctít a poslouchat. Ale současně poslechla hlas svého srdce. Přišla za mnou na otevření nové továrny a za pár dní nato zemřela. Sestřenice mi řekla, že je pohřbená v San Francisku. Na stejném hřbitově, kde jste pochovali mou rakev.“

„Ale já tomu pořád nerozumím. Co to má společného s továrnou?“ ptala se Charlotta sevřeným hlasem.

„Podívej se dobře na tvář Mei-ling. Copak v ní nevidíš pýchu? Hrdě a s radostí se dívá na svou dceru. Když jsem si uvědomila, děvenko, jak blízko mne stála, a přitom se mi nedala poznat, pochopila jsem, co je to rodinná čest a mateřská oběť. A proto jsem chodila každý den do továrny. I když ty sis myslela, že ji mám raději než tebe. Musela jsem tam kvůli matce. Tam byla naposled před smrtí šťastná.

Matka stála blízko mne, a já jsem o tom nevěděla. A stejně tak ty jsi stála blízko své matky, a nevěděla o tom. Ona byla nablízku, a přesto mi nemohla říct ‚dcerko‘. Já jsem na tom byla s tebou stejně.“

„Proč jsi mi tu fotografii nikdy neukázala? A o všem mi neřekla?“

„Matka si přála, abych o jejím příjezdu nevěděla. Nemohla jsem přece zneuctít její přání.“

Sáhla jsem ještě jednou do kabelky a vytáhla poslední vzpomínku. Bude to dárek mé dceři. Otřela jsem jí slzy a ukázala jí fotografii, kterou mám stále u sebe. Celých třicet devět let. Na černobílé fotografii sedím na nemocniční posteli s miminkem v náruči. S gestem ochránce nás objímá a do kamery se usmívá Gideon. „Vyfotila nás porodní asistentka hned po tvém narození. To je naše jediná společná fotografie. Matky a dcery.“

Charlotta řekla hlasem křehkým jako skleněné zvonky: „Nevím, co na to říct.“

„Nevadí. Máme spoustu času.“ Pohlédla jsem na Jonathana a pak znovu na dceru. „Ale teď hned bych ti ráda řekla jediné: Jen málo vyvolených prožije velkou lásku, děvenko. Já i matka jsme měly to štěstí, ona potkala Richarda Barclaye a já Gideona. Ale obě jsme o velkou lásku přišly. Nesmíš udělat stejnou chybu, Charlotto.“ Natáhla jsem se po Jonathanově ruce a položila ji na Charlottinu. „Tys našla svou velkou lásku, dcerko. Drž se jí. A otevři jí dveře.

Před lety jsem si všimla, že zavíráš dveře. Jedny po druhých. Až jsi byla sama v zamčeném hradu. Myslíš, že se za zamčenými dveřmi schováš před neštěstím? Nezapomeň, že se však také schováš před štěstím. Otevři dveře, děvenko,“ řekla jsem jí a usmála se nejdřív na ni a pak na Jonathana. „Otevři dveře i okna. Vpusť štěstí. A lásku.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai