Doktorka Samantha

Barbara Wood

(2001)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány pro ženy

V roce 1881 získává Samantha Hargraveová jako jedna z prvních žen diplom na lékařské fakultě. Je to doba, kdy lidé umírají z nedostatku hygieny, kdy porodní bolesti jsou považovány za boží trest a každý si bez receptu může koupit léky třeba i se smrtícím účinkem. Jako mladá odjíždí Samantha z Londýna do Ameriky, avšak ani tam není společnost o nic osvícenější - a kromě toho i zde je představa ženy jako lékařky nepředstavitelná. Svádí boj nejen za možnost provozovat vlastní lékařskou praxi a zachraňovat lidské životy, ale i za nástup modernějších medicínských metod a v neposlední řadě také za své osobní štěstí.

Doktorka Samantha

Barbara Woodová

Doktorka Samantha Hargraveová neexistovala. Tato postava byla vytvořena z osudů několika lékařek, jež žily v druhé polovině devatenáctého století, a je dílem autorčiny fantazie.

Dvě lékařky, které se v knize objevují – doktorka Elizabeth Blackwellová a její sestra Emily – však v té době skutečně žily a provozovaly lékařskou praxi. Snažila jsem se vylíčit rozhovory s nimi co nejrealističtěji a historicky co nejvěrněji. Vypůjčila jsem si citáty z jejich novinových článků a z interview s nimi. Zbytek jsem dotvořila tak, aby co nejvíc odpovídal jejich názorům.

Prezident Grant měl na plese u Astorových skutečně onu nepříjemnou nehodu, třebaže v jiném roce. Všechny ostatní postavy jsou fiktivní: všechny příhody, jak z lékařského, tak z jiného prostředí jsou produktem mé představivosti, i když mě často inspirovaly skutečné události.

Nemám dost místa, abych mohla poděkovat všem, kdo mi pomohli, ale aspoň díky Harveymu Klingerovi, mému agentovi, který mi nedal pokoj, doktoru Normanu Rubaumovi, jenž mi radil, a mému manželu Georgovi, který dobře ví proč.

PROLOG.

LUCERNE

1881

Zdál se jí podivný sen. Teď už si nevzpomínala, o čem konkrétně byl, rozplynul se v zářivém ranním slunci, které proudilo oknem do pokoje. Zanechal ji však v pochmurné a rozrušené náladě. Ve spánku se něčeho vyděsila, ale teď už si nedokázala vybavit, oč šlo. Předvídal ten sen budoucnost? Zavrtěla hlavou a vyskočila z postele. Nesmysl! Sen je jenom sen, nic víc!

Tento slavnostní den ji naplnil dětinským vzrušením.

Samantha neodolala, a než se chodbou rozběhla ke koupelně, chvatně vyhlédla z okna. Cudně skrytá před pohledy zvenčí nepatrně odtáhla květované závěsy a vykoukla ven. Ulice pod ní vřela horečným ruchem, který byl pro ospalé městečko Lucerne zcela netypický. Kolem rachotily projíždějící kočáry, o dláždění cvakaly podkovy, pobíhali tam psi a děti. Po chodnících rázovali důstojní muži v redingotech a cylindrech.

V dohledu nebyla jediná žena.

Samantha zamračeně odstoupila od okna.

To znamená… Ženy nepřijdou.

Přede dvěma lety se lucernské ženy spojily do jednoho šiku, aby Samanthu nevpustily do svých řad. Odmítaly ji navštěvovat, na ulici se k ní otáčely zády a dávaly jí najevo stejně spravedlivou povýšenost, jež bývá vyhrazena pro ženštiny pochybných mravů. Tehdy, během těch prvních osamělých dní, se Samantha Hargraveová stala terčem pohrdání všech obyvatelek města a chlípných dohadů tamních mužů: co to může být za ženu, která sedí v učebně plné mladých mužů a spolu s nimi poslouchá přednášky pro ženské pohlaví nevhodné? Samantha Hargraveová prostě hodlala zkazit morálku místní mládeže.

Jenže od té doby uplynuly už dva roky a Samantha doufala, že všechny obavy a předsudky vzaly za své. Pokud však ženy odmítnou účast na její dnešní promoci, pak jedině proto, aby jí předvedly, že svůj odmítavý postoj vůči ní nezměnily.

Samanthu to zabolelo, ale byla odhodlaná nepokazit si tím bojkotem slavnostní náladu. Samantha Hargraveová se opřela o všechnu vyzrálost a stoicismus svých jednadvaceti let, zhluboka se nadechla, aby se co nejvíc uklidnila, a začala se chystat.

Když z porcelánového džbánu nalévala do umývadla vodu, na okamžik postála, aby se zadívala na svůj obraz v zrcadle. Překvapilo ji, že během noci se s ní neodehrála žádná zázračná proměna. Kupodivu vyhlížela pořád stejně. Normálně jí její vzhled působil potěšení, ale dnes si ironicky v duchu řekla: Příliš hezká. A hned nato dodala: A příliš mladá.

Každá lékařka musela neustále svádět boj, aby ji společnost nezavrhla, ale lékařka, která navíc byla mladá a hezká, už předem neměla šanci. Jako kdyby si prohlížela cizí obličej, snažila se Samantha objektivně posoudit své rysy. Vysoké čelo, úzký nos, klenuté obočí, něžná, maličko našpulená ústa – všechno to na cestě do světa vyhrazeného mužům představovalo jednoznačné zápory. Neubránila se otázce: Budou mě lidé jako doktorku brát někdy vážně?

Nakonec soustředila pozornost na oči. Věděla, že jsou na ní to nejkrásnější. Měla zvláštní oči, mandlového tvaru, díky dlouhým černým řasám jakoby zkosené. Světlé, téměř neviditelně šedé duhovky jí lemovala čerň, což v lidech budilo dojem, že do nich vidí hlouběji než ostatní.

Byly to vážné, pronikavé oči, obrovské, průzračné a třpytné, a kdykoliv je Samantha na někoho upřela, dotyčný pochopil, že jimi vyzařuje silný a odhodlaný duch.

Samantha pokračovala v ranní hygieně, kterou prováděla jako tehdy většina žen. Stála na gumové podložce a omývala si tělo namydlenou žínkou namáčenou v umývadle. A – jako většina žen – se už neoplachovala. Sedací vany, stále ještě považované za vysoce spornou novinku

(lékaři varovali, že sezení ve vodě může poškodit zdraví) se daly najít pouze v domech těch nejvýstřednějších boháčů.

Trochu roztřesenýma rukama se natáhla po korzetu z bavlněného kepru. Dopřála si minutku na uklidněnou, načež se zašněrovala, ale ne tak pevně, aby jí to bylo nepříjemné. Samantha měla to štěstí, že vlastnila útlý pás (o to se postaraly dlouhé měsíce hladovění), protože mnoho žen se po utažení korzetu do módně vosího pasu neobešlo bez dávky morfia. Když vkročila do vyšívaných spodních kalhot a natahovala si je přes dlouhé štíhlé nohy, přivolala si tím vzpomínku, při které se usmála – ovšem tehdy jí do úsměvu nebylo.

Přede dvěma lety, když byla první den na lucernské lékařské koleji, přivítal Samanthu krutý posměšek od jejích kolegů posluchačů:

Venuše byla osamělá ve světě ovládaném bohy.

Tak živůtek si rozhalila a předvedla své vlohy.

Jak jí to připadalo dávno! Jak nesmírně se od té doby změnila! Jak nesmírně se za ty dva roky změnil svět. Tehdy, v říjnu 1879, vylekaná a ostýchavá Samantha plaše překročila práh přednáškové síně a přitom toužila, aby se mohla celičká ukrýt pod střechu svého klobouku a uniknout tak neomalenému civění mužů, kteří seděli v řadách nad ní.

Ach ano, zachovali se k ní krutě. Zpětně Samantha sotva dokázala uvěřit, že k tomu došlo! Tolik se toho od těch časů změnilo!

Prsty se jí zarazily nad knoflíčky plátěné spodničky a do srdce se jí zařízla ostrá bolest. Jak by byl dnešek dokonalý, kdyby přišel i on.

Samantha si dopřála minutku myšlenek na něho, v duchu si ho představila, vychutnávala ten obrázek, načež se vrátila k zapínání spousty knoflíčků od prsou až k spodnímu lemu spodničky. Rezignovaně si povzdechla.

Kdepak, Joshua nepřijde. To spíše vyjde duha, než aby se on ukázal!

Šaty byly úplně jiné, než v jakých chodívala dosud. Protože odjakživa žila v chudobě, protloukala se od jednoho týdne k druhému, uškudlila penny tady a dolar tamhle, vedla Samantha Hargraveová spartánský život, a slibovala si, že jednou se jí za to odříkání dostane odměny. A dnes se dočkala. Švadlena v Canandaiguyi stvořila hotový skvost.

Vybraly holubičí šeď, což byla barva Samanthiných očí.

Střih vyhledaly v nejnovějších módních časopisech. Rozhodly se pro návrh pana Wortha, nejproslulejšího současného návrháře, a upravily jej, aby padl na Samanthino štíhlounké pružné tělo. Spodničku, která se v lepších evropských kruzích nosila co nejbohatší, záměrně tolik nenařasily, nechaly sukni splývat dolů, a navíc se lem šatů dotýkal podlahy, i když v odvážné pařížské společnosti si dámy už troufaly odhalit střevíčky. Hedvábný žakárový živůtek Samanthě těsně obepínal hruď i pás až po kyčle, kde se na obruči chvělo přebohaté řasení sukně. Těsné manžetky a stojací límeček lemovala jemná valenciánská krajka. Množství knoflíčků, které se v husté řadě táhly od hrdla přes ploché břicho do pasu, dovezli až ze Spitafieldsu.

Nakonec si Samantha nazula vysoké zapínací střevíčky a nasadila malý klobouček s péry, který jí seděl na koruně vysoko vyčesaných a nahoře sepnutých černých kučer.

Výsledek završila malou broží s kamejí, kterou si připíchla pod hrdlo. A najednou si s úzkostlivě bušícím srdcem uvědomila, že teď jí zbývá jenom navléknout si rukavičky a vyjít ze dveří.

Na okamžik však ještě postála, zavřela oči, sepjala dlouhé štíhlé prsty a v duchu si přeříkala metodistickou modlitbičku, kterou se naučila v dětství. Posmutněle si vzpomněla na otce a zalitovala, že se nedožil dnešního dne, načež poděkovala Bohu, že jí dopřál, aby se této chvíle dočkala.

Už trochu klidnější sebrala šedé semišové rukavičky, překontrolovala, jestli se jí na šíji neuvolnily kučery, a bez dalšího prohlížení se v zrcadle rázně zamířila ke dveřím.

Dnešek pro ni znamená vítězství, ale snadný nebude.

V saloně se s ní setkal profesor Jones. Čekal už půl hodiny, přecházel sem a tam jako otec před dceřinou svatbou, a když se obrátil a spatřil na prahu stát Samanthu, rozzářil se jako sluníčko.

Usmála se. Tento den byl výjimečný i pro něho. Celý svět sledoval tohoto obtloustlého muže s růžovou pleší a mohutnými licousy, který tak odvážně čelil konvencím společnosti. Vůbec poprvé v historii školy měli být na promoci zdejší školy přítomni i reportéři. Nervózní profesor, děkan Lucernské lékařské fakulty, chvatně pomžikával za brýlemi bez obrouček a očividně nebyl schopen slova.

Nakonec tedy první promluvila Samantha: „Půjdeme, pane doktore?“

Když se vynořili na horním schodě, Samantha se prudce zastavila a v náhlém popudu si zakryla dlaní oči, jako by ji dráždilo prudké slunce. Ve skutečnosti se však chtěla obrnit vůči pohledům mužů na ulici, kteří na ni neomaleně civěli. Nebylo divu, že na okamžik byla oslepená: jezero Canandaigua, jež se táhlo od zvlněných travnatých pahorků na opačné straně Main Street, se třpytilo oslnivou bělostí. Když Samantha posléze odtáhla dlaň z očí, spatřila jezero i okolní krajinu v celé jarní nádheře: mírně se vlnící kopce kolem jezera byly vystlané smaragdově zelenými záplatami farem a vinic. Jabloně, jež rostly divoce a svobodně kolem jezera a celého města, právě vybuchly bělostnými květy. Obloha byla křišťálově modrá, vzduch teplý a nehybný, v malých zahrádkách podél Main Street rašily bujné trsy květin. Na chvíli to Samanthě až vyrazilo dech. Pak si všimla zevlujících mužů a vrátila se zpět do reality.

Provlékla ruku pod loktem profesora Jonese, plavně sestoupila ze schodů a zamířila k budově lékařské fakulty.

Škoda že sem nepřišly také ženy, litovala Samantha, když kráčela pod nebesy rozkvetlých korun jabloní směrem k rotundě školy. Proč v tom nevidí kromě mého i svoje vlastní vítězství?

Ale bylo to zbytečné. Ženy prostě nepřijdou. Na ulici nebylo vidět dokonce ani jediné děvčátko.

Když spolu s doktorem Jonesem vkročila na malý dřevěný můstek klenoucí se přes říčku, jež dělila pozemky lékařské koleje od městských pozemků, pocítila náhle příval nostalgie. Dnes touto cestou kráčí naposledy. Zatímco profesor Jones s napětím prohlížel zástup, zda nezahlédne člověka, jehož zoufale sháněl, Samantha si s posmutnělou rozněžnělostí připomínala okamžik, kdy poprvé spatřila hlavní aulu.

Na mýtině uprostřed hustých lesů, pouhých sto mil od území kmene Mohawků a přímo na místě starého indiánského pohřebiště (což dalo popud k pověstem, že v koleji straší), stála impozantní budova lékařské koleje a na pozadí prostých dřevěných domků pohraničního městečka vyhlížela neuvěřitelně vyumělkovaně. Bylo to mamutí dvoupatrové sídlo z červených cihel s nádhernou fasádou a zdobeným štítem, jenž se vypínal nad vchodem lemovaným majestátním sloupovím. Dominantní část budovy představovala třpytivě bílá rotunda a vnitřek tvořilo bludiště přednáškových síní, aul, piteven, knihoven a kanceláří. Tvrdilo se, že architektonický návrh budovy pochází od Thomase Jeffersona, který měl slabost pro těžký, solidní románský styl. Samanthě dům připadal příšerně přeplácaný.

Přede dvěma lety stála na stejném místě a poslouchala, jak jí doktor Jones vypráví indiánskou legendu. Tradovalo se, že po prostorách Školy bloudí duchové dvou tragicky zahynulých irokézských milenců a volají jeden druhého.

Občas, když do noci pracovala v anatomické laboratoři, Samantha skutečně slýchala záhadné zvuky, které navzdory veškerému úsilí nedokázala nijak zařadit.

Ani nebylo s podivem, že právě v tuhle chvíli si vzpomněla na duchy, protože byli všude kolem ní. Všichni se přišli podívat na její dnešní vítězství: otec Samuel Hargrave, přísný a nemilosrdný služebník boží, její dva bratři, nešťastné duše, jež nedošly klidu, Isaiah Hawksbill, milovaný Freddy. Byla mezi nimi i matka? Cítila snad Samantha v tom omamném jarním vzduchu i její láskyplnou a pokornou přítomnost?

Tu si vzpomněla na Hannah Malloneovou. Na vteřinku ji zaplavil smutek. Tohle je pro tebe, má nejdražší přítelkyně, tohle je naše společné vítězství.

Před budovou ve stínu mohutného portálu už neklidně postávali další studenti. Mladí muži připomínali nepokojné hřebce vzpínající se v opratích, nejradši by poskakovali a výskali a vyhazovali klobouky do výšky. Na uzdě je však držela vážnost chvíle a vědomí slavnostní tradice. Profesoři se začínali pomalu scházet a v davu se míhali frajerští fotografové v kostkovaných sáčkách a černých buřinkách.

Doktor Jones se omluvil, zamumlal cosi o panu Kentovi, a Samantha se připojila k malému hloučku mediků, kteří si mezi sebou polohlasem povídali.

Chudák doktor Jones se zatím proplétal davem, lomil rukama a rozhlížel se do všech stran. Proboha živého, kde vězí ten Simon Kent?

Za celý problém ve skutečnosti mohla Samantha Hargraveová, ačkoliv to netušila. Před pár týdny upozornil jeden z profesorů doktora Jonese na skutečnost, že pro slečnu Hargraveovou nemůžou použít běžný školní diplom: byly tištěny v latině a určeny jen pro absolventy mužského rodu. Nový titul absolventa školy zněl Domine, což znamenalo Mistr. Existuje, ptal se zmíněný profesor, také ženský protějšek? Ovšem neměl by to být termín odpovídající paní Mistr, jelikož ten je nevýstižný. Profesorský sbor se nakonec rozhodl, že Samanthě udělí titul Domina.

Další problém se týkal výroby diplomu. Škola měla všechny pergameny předtištěny předem, pouze s prázdným políčkem pro absolventovo jméno. Bylo zapotřebí sehnat místního rytce natolik zručného, aby dokázal vyrobit totožný diplom s titulem v ženském rodě. Nakonec se rozhodli pro Simona Kenta, místního farmáře, který měl den před promocí doručit diplom doktoru Jonesovi, ovšem až do této chvíle se neukázal.

Bylo by hrozné, kdyby Kent selhal, byla by to doslova katastrofa! Dnešní den se do dějin Lucernské lékařské fakulty zapíše zlatým písmem. Oči celého světa se upírají právě k doktoru Henrymu Jonesovi. (Přijel sem novinář dokonce až z Michiganu!) Úspěch nebo selhání toho smělého a hojně kritizovaného experimentu – umožnit studium na výhradně mužské fakultě i ženě – závisely právě na tom, jak to všechno dneska dopadne. Doktorovi četní kritikové by byli radostí bez sebe, kdyby ho přistihli při tak trapném přehmatu. Doktor Jones proto neustával v usilovném pátrání po Simonu Kentovi.

„Dovolíte, prosím? Dovolíte?“

Samantha se otočila a spatřila, že davem se k ní prodírá vysoký statný muž s tvrďákem posunutým z čela. „Slečno Hargraveová! Můžete na slovíčko?“ V jedné ruce držel pero a v druhé poznámkový notes. „Jack Morley z baltimorského Sunu. Rád bych vám položil několik otázek.“

„Za chvilku ale začne ceremoniál, pane Morleyi.“

„Jaký to je pocit být první lékařkou, která promuje na výhradně mužské fakultě?“

„Zdaleka nejsem první, pane. Doktorka Elizabeth Blackwellová mě předběhla o plných třicet let.“

„Ach ano, ta byla úplně první, ale od té doby nenašla následovnici. Doktorku Blackwellovou vzali jen díky šťastné náhodě a po její promoci odmítla fakulta ženy přijímat.

Jak jsem vyrozuměl, bojovala jste jak lvice, abyste se dostala na Harvard.“

„Podala jsem si přihlášku, ale nepřijali mě.“

„Mohu se otázat, proč se ve vás probudila ctižádost dostat se na mužskou fakultu? Vždyť v zemi existuje spousta škol, kde mohou studovat i ženy.“

Samantha vystrčila bojovně bradu. „Přála jsem si, pane, získat to nejlepší možné lékařské vzdělání. A protože žijeme ve světě, jemuž vládnou muži, je tedy logické, že právě oni mají k dispozici to nejlepší. Usoudila jsem proto, že mým požadavkům vyhoví jedině vysoká škola vyhrazená pro muže. Možná se to časem změní.“ Zamířila pryč.

„Mluvíte jako Lucy Stonerová!“ křikl za ní.

Začínal se tvořit průvod. Do kostela měli kráčet ve dvojicích. Kolem otázky, kam se má zařadit Samantha Hargraveová, se vedlo mnoho diskusí. Všichni se shodovali, že by měla jít v čele, zavěšená do doktora Jonese, ale ona sama si vyžádala, aby jako žena nepožívala zvláštních výsad.

Zkoušky složila s třetím nejlepším prospěchem, měla by tedy jít v průvodu jako třetí.

Zatímco se ostatní studenti – byla jich rovná padesátka – řadili podle svých výsledků, profesor Jones opět zalomil rukama a naposledy se rozhlédl po mýtině. Ach bože, kde vězí Simon Kent?

Z mosazných trubek zazněly břeskné fanfáry, doktor Jones se chvatně postavil do čela průvodu a dal znamení k zahájení promoce. Indiáni z kmene Seneků v domorodých kožených oděvech a čelenkách z orlích per hráli na trubky, trombon a tubu skladbu Amerika. Tichá lesní mýtina náhle ožila, jak se slavnostní průvod vydal od schodů rotundy. Z husté olistněných korun bříz a javorů se jako střely rozlétali lesní drozdi a polní skřivánci, v podrostu hopkali králíci a důstojné procesí černě oděných mužů a jedné ženy se vážně ubíralo vpřed.

Presbyteriánský kostel, kde se konala všechna společenská shromáždění, ležel na okraji města asi dvě stě padesát metrů od rotundy. Cesta k němu trvala průvodu sotva deset minut a Samantha se zatím trochu uklidnila. Když však před kostelem spatřila početný zástup mužů, cítila, jak ji sebevědomí opět opouští.

Stály tam kočáry a drožky všech možných typů, koně, psi, malé děti, novináři a fotografové s aparáty na trojnožkách. Jako kdyby přijel cirkus! A hlavní příčinou tohoto rozruchu byla jediná štíhlá zakřiknutá mladá dáma, kterou jako jedinou ženu mezi samými muži měli promovat na lékařku. Všichni počítali s tím, že bude vypadat potrhle, takže se sešli zdálky, jen aby se na tu lidskou zrůdu podívali. Žena promující společně s muži!

Průvod se zastavil před kostelem, aby si ho novináři mohli v klidu vyfotografovat. Samantha s hrdě vztyčenou hlavou přelétla pohledem po zástupu diváků. Dobře si všimla vyjevených tváří farmářů v tkaných oděvech, kteří se zvědaví přišli podívat na událost, jež jim nabídne téma k hovoru pro dlouhé zimní večery na mnoho příštích let.

Srdce jí zčistajasna poskočilo. Joshua!

Ale ne… Muž na schodech se otočil a ona zjistila, že to není Joshua, pouze cizí muž podobné postavy, se stejně širokými rameny a černými vlasy. Doufat, že přijde, je hotová pošetilost! Od chvíle, kdy se zařekla, že se s ním do smrti nesetká, už přece uplynul rok a půl!

Samantha napřímila ramena. Přes divoce rozbušené srdce zaslechla, jak se kostelní dveře otvírají, a pomyslela si: Když nemůžu mít jeho, pak nestojím o žádného muže.

Zatímco nervózně čekala, až průvod zamíří do kostela, kladla si v duchu otázku, zda se takhle náhodou necítí nevěsta. Svým způsobem, říkala si, se právě vdávám. Do kostela vstoupím jako slečna Hargraveová a odejdu jako paní doktorka Hargraveová. Tohle je můj svatební den.

Jiný už nezažiju.

Nervy měla napjaté k prasknutí. Zdálo se jí, že pokud promoce co nejdřív nezačne, neubrání se jekotu. Samantha zažívala pocit, jako by stála na břehu širého mlžného moře, přičemž by musela ujít stovky mil, aby k němu vůbec dorazila, a tady zjistila, že její cesta ještě neskončila.

Dosáhla takových úspěchů, vybojovala tolik bitev, překonala tolik překážek, a přesto…

Cítila ji před sebou, za těmi dveřmi: svoji budoucnost.

Nové bitvy, nové překážky a noví (ale ne, na to by myslet neměla) muži. Toto je konec tamté dlouhé cesty. Ta nová míří jiným směrem, vybízí k další chůzi. Ale kam? K jakému tajemnému osudu ji láká?

Škoda že nepřišly ženy. Proč, proč jenom zůstaly všechny doma?

ČÁST PRVNÍ

ANGLIE: 1860

Vykřikla během té jediné hodiny už potřicáté. Její poslední výkřik roztáhl pokojnou oponu jarní noci a jako by rozechvěl dům až u samých základů. Nad ženou se hrbila postava, to se paní Cadwalladerová v němé pantomimě skláněla nad naříkající Felicity Hargraveovou.

„Tady nebude něco v pořádku,“ mumlala tiše porodní bába. Přitiskla si buclatou ruku na kříž, zaklonila se a důkladně se protáhla. Potom se natáhla po láhvi lihoviny, kterou přinesla chudince Felicity na posilněnou, a notně si lokla.

Tenhle porod vůbec nevypadá dobře, a ten dole nebožačce moc velkou oporu nenabízí. Co je to za chlapa, že manželce nedovolí ani kapku likéru na zmírnění bolestí?

Ovšem kdepak Samuel Hargrave, ten výslovně zakázal použít při porodu jakoukoliv drogu. Bylo to o to smutnější, že paní Cadwalladerová byla nejlíp zásobená porodní bába v celém Londýně. V zásobě měla opium a rulík zlomocný, námel na vyvolání kontrakcí a zastavení krvácení a bohatou sbírku bylinek a lidových léků. Všechno korunovala láhev toho nejsilnějšího ginu. Paní Cadwalladerová láhev s alkoholem zazátkovala, postavila ji zpět na podlahu a zručnými dlaněmi přejela rodičce po naběhlém břiše. „No tak,“ zašeptala chlácholivě. „No tak. Pojď už ven, broučku.“

Felicity s vlasy přilepenými k obličeji i polštáři zachrčela a vyrazila další výkřik, který bylo podle mínění paní Cadwalladerové slyšet až do Kentu.

Porodní bába se posadila a našpulila rty. „Trvá to plných dvacet hodin,“ bručela si pro sebe. „A přitom je to už její třetí porod. Tady něco neklape.“ Mohutná ňadra se jí vzedmula povzdechem. „No dobře, nedělám to ráda, ale musím jí trochu pomoct.“

S lehkým funěním se bába natáhla ke své kabele a vytáhla brk a láhev. Vyndala zátku a celý brk zastrčila do rozdrceného sušeného kořenu čemeřice, načež poklekla, naklonila se nad velké břicho a strčila Felicity brk do nosní dírky.

„Tak poběž ven, broučku.“

Paní Cadwalladerová honem ucouvla a připravila se na nevyhnutelný výsledek zákroku – mohutné kýchnutí a prudké vypuzení dítěte z dělohy.

Felicity Hargraveová svraštila tvář při další kruté kontrakci, zhluboka nabrala vzduch do plic a vyrazila ze sebe tak mohutné kýchnutí, až rozvířila bábě vlasy. Současně z rodidel, jež už před hodinou natřela paní Cadwalladerová husím sádlem, vyklouzla drobná nožka.

Buclatá bába jen povytáhla obočí. „Tak takhle je to tedy.

Hm, tady už nejsem nic platná.“

Kolem jídelního stolu seděly tři vážné postavy, ruce sepjaté a hlavy skloněné. Na vydrhnuté desce stolu se nepovalovaly žádné talíře či hrnky, byla holá s výjimkou olejové lampy, jež stála uprostřed a vrhala na všechny tři tváře nažloutlou zář. Samuel Hargrave, manžel Felicity, se modlil. Šestiletý Matthew zíral do plamene lampy očima připomínajícíma černé podšálky. Devítiletý James střídavě kroutil prsty a žvýkal si vnitřní stranu tváře. Pohledem hledal u otce oporu, ale marně.

Samuel Hargrave, přehluboce zabraný do rozmluvy s Bohem, spínal ruce tak křečovitě, až mu klouby prstů zbělely. Během posledních čtyř hodin seděl takhle bez hnutí, aniž by projevil známky únavy. Tak hluboce byl ponořený do svého soustředění, že úplně přeslechl, jak paní Cadwalladerová sešla po schodišti dolů.

„Otče,“ zašeptal James, zděšený ponurým výrazem porodní báby.

Samuel se násilím vytrhl ze zadumání. Očima, do nichž se po náboženském vytržení vrátil opět život, vzhlédl k stařeně.

„Nemůžu s tím nic dělat, pane. Je to obrácená poloha, a ještě ta nejsložitější. Jedna nožka dolů, druhá natažená podél hlavičky.“

„Copak to děcko nemůžete otočit?“

„V tomhle případě těžko, pane. Musela bych strčit dovnitř celou ruku, ale to nejde, protože vaše paní strašně křičí a zavírá se přede mnou. Potřebuje pořádnýho doktora, pane.“

„Nikdy!“ prohlásil Samuel tak chvatně a důrazně, až starou paní vylekal. „Žádnej mužskej nebude okukovat cudnost mojí ženy!“

Paní Cadwalladerová upřela na pána domu pevný pohled svých korálkových očí. „Nezlobte se, že jsem tak troufalá, pane, ale pohled lékaře neznamená žádný hřích.

Jsou to všechno slušní pánové a o tyhle postranní myšlenky jim vůbec nejde, jestli mi rozumíte –“

„Doktor prostě nepřichází v úvahu, paní Cadwalladerová!“

Porodní bába se rozhořčeně napřímila v ramenou a pohrdavě si odfrkla. „Pokud smím ještě dodat, pane, pak na hádky nemáme dost času, protože vaší paní i dítěti hrozí vážný nebezpečí! Musíme se rozhodnout co nejrychleji, pane Hargrave!“

Když se Samuel zvedl ze židle, jeho vysoká kostnatá postava jako by zaplnila celou místnost: malý Matthew a James na něho zděšeně vytřeštili oči. Jejich otec odjakživa míval „úřednicky“ shrbená záda od toho, jak se dlouhá léta skláněl na vysoké židli nad stolem s účetními knihami, ale dnes večer jako by mu záda přihnulo neviditelné břímě navíc. Samuel vytáhl z kapsy kapesník a otřel si zpocené čelo.

Paní Cadwalladerová netrpělivě vyčkávala. Samuel Hargrave jí nebyl sympatický – to byl ostatně málokomu ani s tou svojí metodistickou zbožností a vůbec. Přišla jen kvůli drahouškovi Felicity.

Samuelův hlas zazněl jako z kazatelny: „Paní Cadwalladerová, moji ženu nikdo nevystaví té smrtelné potupě, že by její křesťanskou cudnost znectil cizí muž. Bylo to její přání stejně jako moje –“

„Tak se jí zkuste zeptat teď, pane Hargrave, jestli chce doktora!“

Pozvedl zmučený pohled ke stropu, a když se z ložnice v patře ozval další výkřik, zaškubalo mu ve tváři.

Devítiletý James vyjeveně kulil oči na otce, jenž nad ním čněl v černém redingotu, černých kalhotách, bílé košili a naškrobeném bílém nákrčníku. Dětské srdce se mu divoce rozbušilo. Ještě nikdy v životě neviděl otce zápasit s nejistotou.

Když se paní Cadwalladerová rozkročila a dala si ruce v bok, jako by se chtěla postavit útočícímu býku, malý James tiše a nepozorovaně sklouzl ze židle. „Říkám vám po pravdě, pane Hargrave, že vaše paní potřebuje doktora!

Jeden slušnej bydlí na Tottenham Court Road na té straně, co začíná Great Russell Street. Je to počestný pán, jmenuje se doktor Stone, a mému doporučení můžete věřit! Mockrát jsem ho viděla při –“

„Ne, paní Cadwalladerová!“

Zatímco porodní bába si vzpřímeného muže měřila s potlačovaným rozhořčením, malý James se po špičkách tichounce odplížil mezi temné stíny na chodbě. „Namouduši, pane Hargrave, vaše paní se bez pomoci neobejde!“

Samuel prudce sklonil hlavu a zadíval se na stařenu s takovou nenávistí, až zděšeně ucouvla. „V tom případě vám, milá paní, vřele doporučuju, abyste se vrátila na svoje místo a konečně jí pomohla.“ Prudce se odvrátil a nahmatal opěradlo své židle. „A já se zatím budu modlit.“

Paní Cadwalladerová rázovala po schodišti nahoru a Samuel sklopil hlavu nad sepjaté ruce. Ani jeden z nich si nepovšiml, že malý James se vytratil.

Když se za nějakou dobu tiše otevřely domovní dveře a vpustily kromě útržků noční mlhy pozdního jara i Jamese, byl Samuel opět zabraný do modliteb tak horlivě, až mu po obličeji proudily pramínky potu. James zůstal stát jako přibitý k zemi a vystrašeně se díval na otcovu sklopenou hlavu. Po chvíli zašeptal: „Otče!“

Samuel s námahou povytáhl ztěžklá víčka a několikrát zamžikal do chlapcovy nezvykle sinalé tváře. James sotva lapal po dechu, protože tam i zpátky utíkal. „Otče, doběhl jsem pro pomoc.“

Samuel znovu zamžikal. „Co to říkáš, Jamesi?“

„Běžel jsem pro doktora. Za minutku tu bude.“

Jak to sdělení Samuelovi docházelo, zahánělo jeho zbožné uctivé vytržení a plnilo ho kypícím hněvem, pozvolna se zvedl ze židle. „Tys přivolal doktora?“

James polekaně ucouvl. „A-ano, otče. Zdálo se mi, že si nevíš rady, a –“

Ještě nikdy nezažil, aby otec reagoval tak rychle. Samuel ve zlomku vteřiny oběhl stůl a jediné, co James spatřil, než mu v hlavě vybuchl gejzír jisker, byla pozvednutá velká dlaň. Zavřeštěl, spíš překvapením než bolestí, a rukou si přiklopil levé ucho. Samuel se natáhl dolů, odtrhl chlapci dlaň od hlavy a vší sílou mu vrazil další políček. James se mu snažil vykroutit, ale obrovská ruka mu nepřestávala sázet rány, dokud James nezaslechl spásný hlas: „Jsem tu správně u Hargraveových?“

Chlapec zvedl třeštící hlavu a uslzenýma očima spatřil doktora Stonea, jenž se objevil na prahu.

„Tady vás nikdo nepotřebuje, pane!“ prohlásil Samuel rázně.

Obrýlené oči doktora Stonea, maličké a pronikavé, pohlédly na Jamesovo krvácející ucho. „Ale jak vidím, přišel jsem právě včas.“

Samuel sklopil oči k synovi a na okamžik se zatvářil udiveně, načež devítiletého hošíka pustil. Ten v mžiku zalezl pod stůl. Samuel se napřímil. „Tohle je ženská záležitost, pane. Do pokoje s rodičkou nevkročí mužská noha!“

Doktor Stone bez pozvání popošel dál do salonu. Byl to malý šlachovitý mužík po šedesátce, s dlouhým špičatým nosem a huňatými licousy. Pleskl cylindrem o stehno, aby z něj sklepal rosu, a pravil: „Chlapec povídal něco o obrácené poloze, se kterou si paní Cadwalladerová neví rady.“

Porodní bába, která předtím zaslechla Jamesův nářek, už stála pod schody. „To jsem ráda, že jste tady pane doktore,“ vítala ho. „Pracuje k porodu už skoro den a noc. Je to její třetí, takže to není v pořádku. A nejde jen o obrácenou polohu, ale to maličké má ještě navíc pupeční šňůru omotanou kolem krku a Felicity mi nedovolí, abych broučka obrátila. Ne snad, že by mi v tom bránila naschvál, nebožačka.“

Doktor Stone našpulil rty. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Počkejte, pane,“ zasáhl Samuel. „Já si nepřeju, abyste k mé ženě třeba jen vkročil!“

„Buď k ní půjde on, nebo Anděl smrti!“ vložila se do hovoru paní Cadwalladerová.

Pan doktor Stone konejšivě vysvětloval. „Už jsem pomáhal mnoha rodičkám, pane Hargrave. Věřte mi, že rodem i vychováním jsem džentlmen a pro vaše ohledy na cudnost vaší paní mám plné pochopení.“

„V našem domě nám pomáhá pouze Pán!“

„Ale já jsem služebník boží, pane Hargrave. Koneckonců, uzdravování byla i Jeho profese, že?“

Samuel se zatvářil zoufale. Shora doléhající steny jeho paní mu doslova drásaly srdce.

„Berte to tak,“ pokračoval lékař chlácholivě, „že jsem vyslyšení vašich modliteb. Možná mě posílá náš dobrý Pán. Pane Hargrave, dovolte mi, abych se na to aspoň podíval.“

Samuel se rozechvěle nadechl. V bouřlivě rozvířených myšlenkách se snažil najít situaci z Písma, jež by jeho dnešnímu dilematu odpovídala, ovšem marně. „Tak dobře,“ přisvědčil nakonec zdráhavě. „Paní Cadwalladerová, vy mi zaručíte –“

„Jistě, pane Hargrave, budu u toho, nemusíte mít strach.“

Doktor Stone položil Samuelovi těžkou dlaň na rameno.

„Bude to v pořádku, ujišťuji vás. V našich dobách slavíme s novým uspávadlem jenom úspěchy.“ Obrátil se k porodní bábě. „Takže půjdeme, milá paní?“

Samuel se rázem zachmuřil. „Co jste to povídal? Nové uspávadlo?“

Doktor Stone zvedl svou černou koženou brašnu. „Jsem moderní lékař, pane Hargrave. Používám chloroform, takže vaše paní co nevidět bezbolestně porodí.“

„Cože!“ zhrozil se Samuel.

Doktorovi se v hlavě rozezněl poplašný zvonek. Nenapadlo ho, že takoví lidé pořád ještě existují, ne poté, co sama milovaná královna před sedmi lety přivedla na svět prince právě s použitím chloroformu. „Je to dokonale bezpečné, pane Hargrave. Použiju chloroform, vaše paní usne, tělo se jí uvolní a nám se snadno podaří děcko obrátit. Dělá se to tak zcela běžně.“

„Ovšem pro moji ženu to neplatí!“

„Jenže jiný způsob záchrany neexistuje, pane Hargrave!

Vzhledem ke stavu vaší paní hrozí, že ztratíte oba, ženu i dítě!“

Samuelovi se rozčilením třásl hlas. „Bolest při porodu seslal na ženy Všemohoucí. Je to cesta ke spáse a váš uspávací plyn, pane doktore, je návnada ďáblova! Porodní bolesti, to je kletba, jíž Pán trestá ženské plémě za jeho hříchy v ráji, a žádná bohabojná žena by se dobrovolně nevyhnula tomuto spravedlivému trestu, jenž snášejí všechny ženy od chvíle, kdy Eva nabídla Adamovi zakázané ovoce!“

Pozvedl k nebi hrozící ukazovák. „A k ženě pravil: V bolesti budeš rodit děti své.“

Doktor Stone se snažil skrýt svou netrpělivost. Domníval se, že tento argument, jenž kdysi zmítal Londýnem jak zběsilý požár, je už dávno vyvrácený a vyřešený. Před deseti lety skutečně docházelo k situacím, kdy s kolegy sváděli zarputilý boj o povolení používat chloroform u porodu.

Na nějakou dobu se zdálo, že Písmo zvítězí, ale potom John Snow, který asistoval u porodu královny Victorie, přivedl prince Leopolda na svět právě s chloroformem a svět v mžiku změnil názor. Zřejmě však ještě tu a tam zůstávaly nedobyté a vzdorující bašty. Doktor Stone pravil tiše:

„I seslal Bůh na Adama spánek…!“

„Jak se opovažujete v mém domě vyslovit takové rouhání, pane doktore? Naznačovat, že Pán je snad chirurg! A co ta absurdní narážka, že člověka uspal chloroformem?

Zřejmě jste zapomněl, pane doktore, že zázrak s Adamovým žebrem se odehrál před uvedením bolesti do našeho světa, ještě v dobách Nevinnosti.“

Noční ticho rozťal další výkřik shora. Oba muži prudce vzhlédli.

Samuel vážně pokračoval: „Křik rodící ženy je pro Pánovy uši rajskou hudbou. Plní mu srdce radostí. Jsou to výkřiky života a křesťanské vůle žít. Žádné z mých dětí nevklouzne do tohoto světa jako had, zatímco jeho matka l bude spát a nevnímat ten posvátný akt, jehož je tvůrcem.

A tohle, pane doktore, je moje poslední slovo!“

Neville Stone si muže před sebou chvíli prohlížel, odhadoval ho, vážil situaci, načež dospěl k závěru, že nikdy, ani po tisíci hodinách strávených debatami s tímto zkostnatělým metodistou, jeho názory sebeméně nezviklá. Pronesl tedy pouze: „Jak si přejete,“ a rázně zamířil ke schodišti.

Pohled, který ho na prahu ložnice přivítal, ho donutil se na okamžik zarazit: na loži se s obrovským břichem zmítala ztěžka oddechující rodička, jíž z temné houštiny chlupů v rozkroku vykukovala drobná bělostná nožka. Neville Stone svlékl chvatně kabát, hodil ho paní Cadwalladerové a vyhrnul si rukávy.

Postavil se mezi Felicitiny roztažené nohy a jemně jí vsunul dva prsty do pochvy podél chladné hubené nožky, jež visela z děložního hrdla. Po bleskovém vyšetření ucouvl. „Přesně, jak jste říkala, paní Cadwalladerová.“

Doktor Stone otevřel brašnu a začal vytahovat nástroje, které rovnal poblíž nohou trpící Felicity: porodnické kleště, jimiž se dalo uchopit děcko za hlavičku a vytáhnout je z matky. Zahnutá kovová stříkačka, kterou paní Cadwalladerová naplnila vodou pro případ, že by bylo zapotřebí pokřtít děcko in utero. Řada různých skalpelů, kdyby – Bůh chraň! – bylo nutné provést císařský řez. A naposledy hák, kterým se dal plod v matčině těle usmrtit, rozsekat a postupně vytahat ven.

Mlčky a soustředěně zabraný do práce naslouchal doktor Stone namáhavému dechu Felicity a cítil, jak mu po celém těle vyráží pot. Tento případ se mu nezamlouval ani za mák. Jediné zručné vyšetření mu prozradilo, že běžným způsobem polohu děcka nezmění, a jelikož Samuel Hargrave zakázal chloroform, znamenalo to, že Neville Stone je tlačen k rozhodnutí, do kterého se mu nechtělo. Existovaly totiž pouze dvě možnosti: císařský řez, jenž by zachránil dítě, ale zabil matku, či vražda novorozence, kterého by pak musel po kusech vytahat, aby matku zachránil.

Viděl vedle sebe mohutnou postavu paní Cadwalladerové. Mateřská prsa se jí úzkostlivě vzdouvala. Slyšel, jak Felicity vyčerpaně lapá po dechu, cítil její nitkovitý puls.

Pomyslel na muže v přízemí s rukama sepjatýma v modlitbě, i na svoji vlastní smrtelnost a zranitelnost.

Před deseti lety by si takhle hlavu lámat nemusel.

Nezbývalo by mu nic jiného než si vybrat z těch dvou shora uvedených možností, přičemž by postupoval s nadhledem své mnohaleté lékařské praxe. Kolik žen zemřelo při porodu před vynálezem chloroformu! Ale dnes – k čertu! – existovalo jednoduché řešení, jež dokázalo zachránit oba dva životy a zbavovalo lékaře zodpovědnosti za příšerné důsledky svého rozhodnutí. Pár kapek zázračné tekutiny a matka i dítě budou žít…

Náhle se doktor Stone rozhodl (odhodlán snášet později trest za svůj čin), natáhl se po brašně a vyndal z ní láhev.

Paní Cadwalladerová se k němu naklonila a sledovala, jak vytahuje z kapsy kapesník a stáčí jej do kornoutu. Když odšrouboval láhev, šeptem se zeptala: „Tak vy to přece jenom použijete, pane doktore?“

Zachmuřeně přisvědčil, zvedl se z pelesti a přistoupil k Felicity. Shýbl se k ní a s tichým konejšením jí širší konec kornoutu přiklopil na nos a ústa, přičemž zúženým koncem kapal dovnitř tekutinu.

„Jak to vlastně funguje?“ zašeptala porodní bába, která s vytřeštěným výrazem v obličeji cítila, jak se vzduchem rozlévají sladké výpary.

„Tekutina se z látky vypařuje, Felicity plyn vdechne a propadne se do hlubokého spánku.“

„A jak se tomu zázraku říká?“

Felicity zatím vdechovala první doušky chloroformu.

Neville Stone hovořil tiše a chlácholivě, jako by mluvil spíše s rodičkou než s porodní bábou. „Před čtyřmi lety nám americký džentlmen jménem Oliver Wendell Holmes nabídl přesně ten termín, který jsme na označení nového uspávadla potřebovali. Říká se mu anestezie.“

Paní Cadwalladerová si přitiskla rukáv pod nos. „Říkáte Amerikán, pane? No, já nevím –“

„Pššt!“ Napřímil se a látkový kornout nechal Felicity na tváři. „Už to začíná účinkovat. Jakmile pořádně usne, přivedu dítě na svět.“

Z čela mu kapal pot a v těžkých krůpějích dopadal na desku stolu. Ruce držel sepjaté tak křečovitě, až se mu třásly. Čerpal z největších hlubin svých fyzických sil, každý sval a nerv napínal až ke stavu absolutního vyčerpání, jak se snažil zbavit tělesných pout, proměnit se v ryzí mysl, nevnímal židli, na které seděl, chlapečka, jenž si schoulený pod stolem držel krvácející ucho, nevnímal dokonce ani tu skutečnost, že v horní ložnici náhle utichly výkřiky.

Soustředil se výhradně na svůj rozhovor s Bohem.

Ovšem Samuelovo soustředění nebylo tak silné jako jeho vůle, neboť během modliteb neustále sklouzával k světským myšlenkám: jak uživí další hladový krk. Kde sežene spolehlivou hospodyni, která se během Felicitiny rekonvalescence o všechny postará? A kde vezme peníze na zaplacení domovní daně?

Křečovitě polkl, až mu ohryzek na krku poskočil nahoru a dolů. A potom to nepředstavitelné: kdyby Felicity zemřela…

Z hrdla mu unikl vzlyk a Samuel se náhle zlomil v pase, s pažemi rozpřaženými jak ukřižovaný a s očima křečovitě zavřenýma se zhroutil obličejem na desku stolu. Hlavou mu začaly vířit myšlenky. Nechal je poletovat, příliš slabý, než aby je ještě dokázal potlačit. Nepřekvapilo ho, že okamžitě zamířily k příčině toho utrpení. I když v duchu vedl dlouhý boj, teď si konečně přiznal tu holou a nesnesitelnou pravdu. Dobře si uvědomoval, že do modliteb se nehrouží ani tak kvůli spáse Felicitině jako spíš kvůli své vlastní: teď si konečně přiznával bolestnou a nepopiratelnou pravdu, že právě on, Samuel Hargrave, nese zcela samojediný zodpovědnost za dnešní příšernou noc.

A když si to přiznal, už se před tím nesnažil utéct – před tou vzpomínkou na noc před devíti měsíci, jež odsoudila jeho i Felicity k tomuto pekelnému utrpení.

Během celé své dospělosti Samuel nikdy nepoznal, co je to chtíč. Jako chlapec si svým jediným a posledním pokusem o masturbaci vysloužil od svého otce krutý výprask.

Během dospívání a později jako mladý úředník na matrice se vyhnul nočním polucím jednoduchým způsobem: ovazoval si penis provázkem, a kdykoliv se ten zrádný orgán vzrušil, napínající se provázek Samuela probudil a umožnil mu včas se polít studenou vodou. Svatební noc s Felicity představovala vrcholnou zkoušku sebeovládání: svou manželskou povinnost uskutečnil rychle a nezúčastněně, aniž by si jen na vteřinku dovolil vychutnat dotek ženského těla. Těšil se přitom pouze vědomím, že tvoří nového křesťana pro větší slávu boží. A pokorná malá Felicity, Bůh budiž pochválen, nikdy Samuela nevystavila žádnému pokušení. Pouze dvakrát uskutečnili zmíněný akt a pokaždé jim Štěstěna přála a manželka otěhotněla. Samuelovi to připadalo tak prosté, že nedokázal pochopit, natož tolerovat hříšné touhy jiných mužů.

Ale potom, po devíti letech takto mravného manželství, se přihodila strašná věc.

Felicity se už několik týdnů necítila dobře, byla neklidná, zasněná, zapomínala na svoje povinnosti. Samuel se v noci kolikrát probudil vinou jejího převalování se a házení sebou, nepokojného vzdychání a stenů. Nakonec se vylekal a rozhodl se, že za vyléčení manželky mu vydání na lékaře stojí, ale doktor z Harley Street jen potřásal hlavou a bezmocně krčil rameny, jelikož pro Felicitinu malátnost a nevolnost nedokázal objevit žádnou příčinu.

Potom jedné noci, když si všichni počestní Londýňané v nočních čepcích hověli v bezpečí svých peřin, se Samuel s úlekem probudil. Otevřel oči a spatřil Felicity se ztěžklými víčky a s úsměvem na rtech. Z úst jí vanula vůně opiové tinktury. Samuel se snažil něco říct, ale ona mu na rty přitiskla prsty, zatímco druhou rukou sledovala elektrizující cestičku na jeho holé hrudi. Samuel se pokusil bránit, zalomcoval s ní, aby se vzpamatovala, ale mozek jí zatemnilo opium a pohled na její husté černé kučery splývající svůdně přes bělostná ňadra mu zarazil slova v hrdle.

Samuel si téměř nevzpomínal, co se potom všechno dálo, celá noc se mu vybavovala jen v útržcích a záblescích: její vlhké rty na jeho rtech, její sladký jazyk pronikající mu mezi zuby, výbušný dotek jejích prstů na jeho vztyčeném údu, a nakonec vířící temnota, omračující pád do propasti, noc, jež je oba zajala a pohltila zběsilou vichřicí vášně a rozkoše.

Hned příštího rána byla Felicity už zase ve své kůži, jako kdyby z ní vyšel ďábel, pokojně plnila svoje každodenní povinnosti, trpělivě pečovala o jejich dva synky, pokorně sedávala před krbem s modlitební knihou v ruce, ale tentokrát se změnil Samuel. Smrtelně zahanbený svým činem se přirovnával k nešťastnému Adamovi, který se dal nerozumně svést Evou k hříchu. Vrhl se do bezpříkladné služby Bohu. Každý večer chodil do kostela, mnohokrát sám vystoupil na kazatelnu. Začal sepisovat traktáty o hříšné moci alkoholu, hazardních her a tělesné žádosti, které pak rozdával mezi chudinou. Svým chlapcům se stal nesmlouvavě přísným otcem, zarytě odhodlaným nedopustit, aby se někdy snížili ke stejně bezbožnému činu.

A když mu po pár týdnech Felicity oznámila, že je těhotná, Samuel se doslova zděsil.

A teď ho tedy Bůh trestá: porod jeho ženy by měl být přece snadný. Po prvním dítěti už nebývají problémy. Pro tuto noční můru neexistovalo jiné vysvětlení, než že zasáhla ruka trestajícího Boha. U jiných mužů tomu může být jinak, ale Jehova byl přísný pán a od svých vyvolených kazatelů vyžadoval příkladné chování. Při zkoušce, jíž svoji ovečku vystavil před devíti měsíci, Samuel šeredně selhal, a nyní tedy zakouší svůj trest.

Pomalu a bolestně se Samuel zvedl od stolu, jenž byl zvlhlý jeho slzami, a promnul si obličej. A náhle si uvědomil, že v domě zavládlo naprosté ticho.

Paní Cadwalladerová užasle sledovala, jak doktor přivádí dítě na svět.

Felicity se propadla do bezvědomí, hráz i pochva se jí uvolnily a Neville Stone mohl snadno sáhnout do lůna a obrátit dítě do správné polohy. A chudinka Felicity přitom ani nemrkla! Teď děťátko leželo na zádech mezi Felicitinými stehny a vychrtlým tělíčkem připomínalo krysu staženou z kůže.

Kupodivu, jedinkrát nezaplakalo.

Když doktor Stone podvázal a přestřihl pupeční šňůru, porodní bába zvedla překvapivě lehýnké tělíčko z postele a chystala se je ošetřit, když tu zpocený doktor Stone vykřikl: „Ach, můj ty Bože!“

Paní Cadwalladerová vytřeštila oči při pohledu na krev, zářivě rudou a nesrážející se, jež se proudem lila rodičce z pochvy.

Doktor Stone skočil ke své brašně, zběsile lovil svorku, zatímco druhou rukou tiskl ženě k rozkroku ručník. „To je placentou, paní Cadwalladerová! Scestnou placentou!“

„Bůh chraň!“ zvolala žena a podvědomě si přitiskla tiché děťátko na prsa. „Docela vykrvácí!“

„Udělám všechno, co je v mých silách.“ Doktor Stone sáhl rodičce do pochvy a druhou rukou jí stlačil břicho a masíroval dělohu.

Zvuk těžkých kroků na schodišti vytrhl Samuela z jeho roztržitého rozjímání. S námahou se vyhrabal na nohy.

Doktor Stone přešel přes celý salon, postavil se před vysokého muže a tiše pronesl: „Víc jsme udělat nemohli.“

Na zlomek vteřiny si Samuel pomyslel: Dítě zemřelo!

„Je mi líto, pane Hargrave, ale vaši paní nebylo možno zachránit.“

Samuel civěl na doktora v tupém omráčení, zatímco Neville Stone jemně vysvětloval: „Vaše žena měla abnormálně umístěnou placentu, což způsobilo silné krvácení.

Nicméně,“ položil ruku na Samuelův loket, „podařilo se nám zachránit aspoň děcko.“

Samuel nechápavě zamžikal. „Moje Felicity… zemřela?“

„Neberte to jako úplnou tragédii, pane Hargrave. Vaše paní nezemřela nadarmo. Stačila dát život dítěti.“

Nečekaně hrubým úderem srazil Samuel lékařovu ruku ze své paže, protáhl se kolem něho a vyběhl po schodišti nahoru. V ložnici padl na kolena vedle Felicitina lůžka.

Vypadala, jako by spala, jako čistý dřímající anděl. Klenuté čelo se lesklo potem, husté dlouhé řasy spočívaly na bledých tvářích, protože víčka se nad šedýma očima zavřela navěky. Polštář jí kolem rozcuchaných černých vlasů tvořil svatozář. Vypadala tak pokojně, tak neuvěřitelně mladě!

Samuelovi unikl ze rtů přiškrcený vzlyk. Zvedl mohutnou ruku, aby si z tváře setřel slzy. Jak se zprudka nadechl, měl pocit, že se ho na vteřinu zmocnila závrať, načež v nozdrách ucítil odporný zápach, jenž vyplňoval celou místnost. Nepřipadal mu povědomý. Samuel se zamračeně podíval na noční stolek a v bodavém světle olejové lampy se snažil rozeznat, co všechno na něm leží. A tu to spatřil zcela jasně: láhev s tekutinou a kapesník.

Prudce vyskočil. Vztekem se celý roztřásl. Doktor Stone chvatně vyhrkl: „To byl jediný způsob, jak jsem mohl zachránit maličké, pane Hargrave. Nebýt chloroformu nežil by ani jeden z nich a vy byste teď nenašel útěchu ve svém dítěti.“

Samuel vypadal jako socha, která se užuž zkácí. „Vy jste ji zabil!“

„To v žádném případě ne, pane! Vzhledem ke stavu vaší paní ji nemohlo zachránit vůbec nic! A bez anesteze byste s ní musel pohřbít i dítě!“

Samuelovi se výhružně zachmuřila tvář: od límečku se mu zvedla nachově rudá vlna a zalila ho až ke kořínkům vlasů nad čelem, na němž vyvstaly silné žíly. Doktor Stone se vylekal: Samuel Hargrave vypadal, jako když ho sklátí mrtvice. Ale krev mu náhle z obličeje opět vyprchala, třas zmizel a Samuel se zatvářil schlíple. „Ale kdež,“ pravil nezvučně. „To nebyla vaše chyba, doktore. Zodpovědnost za smrt své Felicity nesu pouze já. Vy jste se, doktore, provinil jen tím, že jste neuposlechl boží vůle. Ve skutečnosti měla dnes v noci zemřít matka i s dítětem, protože takový měl být můj trest. To dítě je plodem mého hříchu. Vy jste, doktore, zachránil děcko, jež nemá právo žít.“

„Co to říkáte, pane?“ Ale paní Cadwalladerovou naráz umlčelo prudké máchnutí ruky doktora Stonea.

„Kdybyste se do toho nemíchal, doktore, mohl jsem být očištěn. Ale teď mi – vinou vaší i toho zlořečeného chloroformu – zůstane živoucí vzpomínka na tu noc…“

Doktor Stone se na muže před sebou zděšeně podíval, načež se obrátil k chvějícímu se stvoření utopenému v přikrývkách na loktech porodní báby. Je možné, že vycítilo, jakou katastrofou jeho život začíná, a proto ze sebe dosud nevydalo ani hlásku?

„Promiňte, pane Hargrave,“ ozval se lékař velmi tiše, „ale musíme se ještě dohodnout na jménu pro dítě.

S posledním dechem vyřkla vaše manželka přání, aby se děcko jmenovalo po vás. Jako lékař a džentlmen mám morální a etickou povinnost před svým odchodem zajistit, aby se přání umírající vyplnilo.“

Samuel se odvrátil a pohlédl na vážnou bledou tvářičku na podušce. „Nechť je to tedy Samuel.“

„Jenže tady je háček, pane Hargrave. Vaše paní se domnívala, že děťátko je chlapec.“

Když Samuel stočil pohled zpátky k doktorovi, Neville Stonea až ohromilo, kolik nenávisti a hnusu z něj čiší.

Ale vůči komu? „Nechť tedy ona nese moje jméno.“

„Ale pane, to jistě nemyslíte vážně? Pokřtít děvčátko chlapeckým jménem?“

Samuel zavyl, odvrátil se a padl vedle postele na kolena.

Objal nebožku a zabořil se tváří do její hrudi. Nahrbil záda a propukl v tichý vzlykot, jímž lékaře a porodní bábu zahnal do nejtmavšího kouta místnosti.

„Bůh měj soucit s tím nebožátkem,“ povzdechla si paní Cadwalladerová. „Nejprve ztratilo matku, a teď i otce.“

„Však on to překoná. V hodince žalu jsem vyslechl už mnoho přísah, které později upadly v zapomnění. Teď ale musíme tomu nešťastnému muži pomoct a vyplnit přání jeho umírající ženy.“

„Ale jak to chcete udělat, pane? Ten člověk je ponořenej do svýho žalu a bůhví, jak dlouho potrvá, než se vzpamatuje! A ta maličká přece nemůže zůstat beze jména!“

Neville Stone se roztržitě poškrábal v bílých licousech a zamyšleně sledoval tragický výjev u lože. A najednou ho zřejmě cosi napadlo. „Splníme svoji křesťanskou povinnost, milá paní. Doneste, prosím, trochu čerstvé vody na pokřtění!“ Otočil se a vyšel na chodbu. V ložnici nechal Samuela tichounce plačícího nad mrtvolou své ženy.

Sestoupil do přízemí a zamířil do salonu, kde čekali dva zapomenutí chlapci – jeden s vytřeštěnýma očima postával u hasnoucího krbu, druhý se pořád ještě choulil pod stolem jako zpráskaný pes. Doktor Stone zamířil přímo k rodinné bibli a otevřel ji na přední stránce, jež byla zdobena nápisem ze zářivě barevných vlnovek a ornamentů z pozlacených lístků: Rodinná kronika. Doktor Stone vyhledal volný řádek pod zápisem ze čtrnáctého července roku osmnáct set padesát čtyři, kdy se narodil Matthew Christopher Hargrave, a vepsal: 4. května 1860 se Samuelu Hargraveovi a jeho požehnané manželce Felicity (jež v tento den skonala) narodila dcera Samantha Hargraveová…

Děvčátku už byly čtyři roky, ale stále ještě nepromluvilo jediné slovo.

Narodilo se do temného a tichého domu a jeho jedinými společníky byl nepřístupný muž v černém obleku, jenž časně ráno vycházel z domova a vracíval se až pozdě večer, dva zachmuření nemluvní chlapci a žlučovitá hospodyně.

Tato placená síla si nevěděla dost dobře rady s dítětem, které jako by pořád postávalo ve stínu a zíralo na ni velikýma očima jako divoké zvířátko. Byla přesvědčená, že děcko je opožděné a nezaslouží si tolik péče jako normální, takže je pravidelně vyšoupla na domovní schody, aby se jí nepletlo do cesty.

St. Agnes Crescent byla nezajímavá oblouková ulička vklíněná mezi Charing Gross a High Holborn. Tvořila uzoučkou hranici mezi Soho a Covent Garden. Když se sem před lety Samuel Hargrave s novomanželkou nastěhovali, nabízela St. Agnes Crescent slušné středostavovské sousedství s terasovitými domy, v nichž žili stejně pilně pracující protestanti, jako byli Hargraveovi. Potom však vypukl mohutný příliv irských emigrantů, které po neúrodě brambor vyhnal z domovů hlad. Irové zaplavili už takhle přelidněná předměstí Seven Dials a Covent Garden.

St. Agnes Crescent, jež ležela této přistěhovalecké vlně v cestě, byla zatopena více obyvateli, než dokázala vstřebat, a jejich počet během pouhých pár let dosáhl pětinásobku původního počtu. Důsledkem toho byla skutečnost, že než malou Samanthu přepracovaná hospodyně poprvé posadila na domovní schody, stačila se ulička proměnit v kupu brlohů obydlených početnou spodinou.

Na obou koncích uličky stály hostince – Kings Coach a Iron Lion. V arkýřovém okně sousedního domu visel vybledlý nápis, jenž hlásal: MANDLOVÁNÍ, DVĚ PENCE ZA KOŠ, který však už dávno ztratil význam, protože se majitelé mandlu odstěhovali a se sundáním nápisu se nikdo neobtěžoval. Naproti přes ulici byla začouzená vyvařovna, kde se scházeli námořníci a šlapky, a po celé délce uličky stály vozíky se zeleninou, vetešníci, pouliční obchodníčci všeho druhu a žebráci.

Hospodyně, jejíž nejoblíbenější hodinka z celého dne byla ta, kdy popíjela čaj s pradlenou ze sousedství, si v jednom kuse stěžovala, že jí zaboha nejde do hlavy, proč se pan Hargrave, který přece na matrice bere slušný plat, odtud neodstěhuje stejně jako jeho bývalí sousedé a nevybere si některý z těch pěkných domů na Brixton Road.

Tohle ovšem byla jen část utrpení, jež musela hospodyně snášet, protože jeho další díl představovala zaostalá holčička.

„Držte ji v čistotě, nakázal mi,“ brblala jednoho dne nad čajem a rohlíčky s máslem. „A sám se přitom chová, jako by dítě ani nebylo na světě! Když jsem tady před čtyřmi lety nastupovala, dostala jsem dva rozkazy: aby dítě bylo zticha, nepletlo se mu do cesty a aby slušně vypadalo. No, kvůli hluku s tou malou žádné potíže nejsou, protože nemluví. Podle mého má o kolečko víc. Až z toho člověku běhá mráz po zádech, když se tak plíží při stěnách. Člověk nikdy neví, kdy se otočí a zjistí, že malá stojí přímo za ním a civí na něho jako na cizokrajný zvíře, nebo tak něco.

Povím vám, že mít tohle v domě mi velkou radost nedělá.

A pokud jde o slušnej zevnějšek, pán je na peníze tak opatrný, že mi nedovolí, abych jí koupila nové šaty. Má jenom dvoje a ty musím v jednom kuse spravovat, když to mrně tak rychle roste. Už jsem mu zkoušela říct o peníze na látku, abych jí ušila něco pořádnýho, ale pán by si dal radši koleno vrtat, než by pustil chlup.“

Přítelkyně se k ní naklonila s výrazem lačné zvědavosti a polichocená hospodyně důležitě pokračovala: „A ještě jedna věc je na té malé divná. Nedovolí, abych jí sáhla na vlasy. Sotva zvednu hřeben, rozeřve se a rozječí, jako by ji na nože brali. Nejspíš moc dobře ví, že nemá s hlavou všechno v pořádku, takže na ní nesnese cizí ruku. Vlasy má celý zcuchaný. No povězte, paní, jak může dítě za takových podmínek vypadat kapku k světu?“

Samozřejmě nemohlo, takže když Samantha povyrostla natolik, aby se mohla přidat k tlupě dětí na ulici, její nečesaný a nemytý zevnějšek jí zaručil okamžité čestné členství.

Vzhledem k tomu, že Matthew a James – nyní jim bylo deset a třináct let – odcházeli každé ráno do státní školy a večer sedali nad úkoly nebo s otcem studovali Písmo svaté, našla si Samantha na ulici náhradní rodinu. Byla učenlivá. Mlčky běhávala za houfem dětí, držela se starších a protřelejších kamarádů, prozkoumávala uličky a popelnice, houpala se na šňůrách s prádlem a hrála si na honěnou a na schovávanou. Poznala divokou, ničím nespoutanou svobodu. Objevila slunce a déšť, naučila se kdejakým akrobatickým kouskům a – přestože nikdo z tlupy ji neznal jménem – rychle si získala obdiv svých mladičkých kumpánů.

Jejím nejlepším kamarádem a ochráncem se stal devítiletý hošík jménem Freddy, kterého matka, irská prodavačka zeleniny, zabalila jako novorozeňátko do novin a pohodila ho do popelnice. Náhodou šel kolem starý ras, který chytal kočky, uslyšel tichý nářek a usoudil, že ho čeká dobrý lov. Objevil však odložené děcko, slitoval se nad ním a vzal ho k sobě. Stařec, který si na přeskromné živobytí vydělával během nočních výprav, na něž se za toulavými kočkami vydával vyzbrojený pytlem a holí, sirotka vychoval a přiučil ho svému řemeslu. Zemřel na zápal plic, když bylo Freddymu sedm, takže se chlapec musel od té doby protloukat na vlastní pěst, což dělal tím způsobem, že přespával na pytli v díře, kterou si vykopal pod kůlnou, a jídlo si buď vyžebral, či ukradl. Devítileté dítě bylo navzdory podvýživě a chybějícím zubům hezký hoch, který se choval jako rytíř a přežíval díky své mazanosti a zkušenostem v lovu koček, jelikož se od starce naučil stahovat zvířata ještě zaživa – za tyto kožky bylo nejvíc peněz. Často se chlubíval, že jednou si koupí svou vlastní hospodu.

A byl to právě Freddy, kdo první přiměl Samanthu promluvit.

Čtyřletá němá holčička byla mazlíčkem pouličních uličníků, od kterých se při jejich darebáctvích nehnula na krok. Jednou kvečeru, když se vraceli od Seven Dials z loupežné výpravy za cibulí a klobáskami, se Samantha a Freddy proplétali stmívající se uličkou, když tu se chlapec zastavil tak zprudka, až do něho Samantha narazila.

„Poslouchej!“ zasyčel a pozorně špicoval uši do všech stran.

Samantha se soustředila a přes kulisu londýnského hluku zaslechla tichounké mňoukání.

„To je kočka!“ vykřikl Freddy. „Poběž, malá, chytnem ji, stáhnem a za kůži dostaneme šestipenci! Koupím ti za to vepřové nožičky, to ti je dobrota!“

Zmatená Samantha se držela těsně za Freddym, který se ostražitě plížil k díře v plotě. Tam poklekl na všechny čtyři a nakoukl dovnitř. „Namouduši! A navíc je už stejně poraněná! Aspoň si ušetřím námahu s chytáním! Mužem ji stáhnout rovnou tady na místě!“

Sáhl za opasek z provazu pro nůž. Samantha také poklekla a jukla do díry. Ležela tam stará kočka, vychrtlá, zablácená, se zkrvavenou tlapkou.

Sotva se Freddy po zvířeti natáhl, Samantha ho bleskově popadla za zápěstí. Překvapilo ho, jakou má holčička sílu. „copak je?“

Holčička zavrtěla hlavou tak zuřivě, až se jí černé kučery rozhoupaly.

Snažil se vyprostit z jejího sevření. „No tak, malá. Pro mě to znamená pořádnou večeři!“

Otevřela ústa a vyrazila ze sebe chraptivý zvuk.

Zamračil se na ni. „Cože?“

Tu se ozval sípavý šepot. „Bolí!“

Freddy užasle povytáhl obočí. „Ty umíš mluvit?“

„Bolí!“ opakovalo děvčátko, dál ho drželo za ruku a nepřestávalo vrtět hlavou.

„Jasně, malá. Já vím, že to mícu bolí. Aspoň to budu mít snazší při –“

„Pomoz jí, Freddy, pomoz…“

Vykulil oči a o krok ucouvl. „Ty chceš, abych tý prašivý potvoře pomoh?“

Začala zuřivě přikyvovat.

„Ty ses zcvokla!“

Do očí jí vhrkly slzy. „Pomoz… kočičce. Prosím –“

Chlapec se díval do líbezné tvářičky a cítil, jak mu při pohledu na ta překrásná černošedá očka jihne dosud necitelné srdce. „Ty, hele, já nevím. Nejrači bych ji popad a rovnou ji rozpáral. Jak na ni zkusíš šáhnout, hnedka tě drápne. Děsně by nás poškrábala, to poraněný zvířata dělají, víš.“

Holčička znovu zavrtěla hlavou a shýbla se opět k díře.

Usmála se na zlatavé oči ve tmě a sáhla dovnitř. Stará micka kupodivu dovolila, aby ji dítě pohladilo po ježaté srsti.

Freddy ke kamarádce přidřepl. „No teda, ať sem trajcem…!“

Chodili tam spolu celý týden a nosili kočce mléko, které Samantha kradla doma ve spíži. Z plechovky, v níž hospodyně z nějakého záhadného důvodu nechávala plesnivé kousky chleba, nenápadně ubrala a zelené drobečky nasypala kočce na ránu, přesně tak, jak hospodyně kdysi ošetřila Matthewovu rozseknutou paži. Scházívali se každého rána, hned jak otec odešel do zaměstnání, honem běželi do uličky a postarali se o kočku. Protože micka se nechala pohladit jedině od Samanthy (když to jednou zkusil i Freddy, vysloužil si pořádný škrábanec), opíral se chlapec netrpělivě o plot, zatímco jeho maličká kamarádka hladila číču a broukala jí svým čerstvě objeveným hlasem. A pak jednoho rána byla micka pryč.

A byl to Freddy, kdo Samanthu poprvé varoval před Isaiahem Hawksbillem.

Poblíž rohu ulice stál temný tichý dům plný tajemných záhad. Měl sice zabedněná okna, ale přesto ho obýval stařec, který tam žil zcela sám a podněcoval dětskou fantazii představami o čaroději a kouzlech. Starého Hawksbilla nikdo ze sousedů sice neviděl, i když dodavatelé jeho skromných týdenních zásob potravin šeptávali, že ho na okamžik zahlédli (balíčky museli nechávat na zadních schodech, kde v plechovce čekaly už připravené peníze, a jen málo odvážlivců si trouflo vysloužit si slávu tím, že se potloukali delší dobu kolem) a že skýtal příšerný pohled: scvrklý a pokroucený, s obličejem tak šeredným, že by se samou hrůzou zastavil i vlak z Brightonu. Zatímco u dětí z uličky St. Agnes Crescent jméno Hawksbill probouzelo nejhlubší děs (pokaždé radši přešly na druhý chodník, aby nemusely jeho dům míjet tak zblízka), u dospělých vyvolávalo jen příležitostnou podezíravost a nedůvěru. Kolovala mezi nimi povídačka o tom, že před pár lety se Hawksbill provinil odporným zločinem na malém děvčátku.

Samantha stávala s paží ochránce Freddyho ovinutou kolem útlých ramínek a dívala se přes ulici na prkny zatlučená okna, zatímco ostatní děti házely shnilé ovoce na dveře, na které se přilepilo, uschlo a zůstávalo tam viset až do chvíle, kdy je spláchl déšť. A tak celé dny trávila s bandou divokých dětí bez domova, které slídily po celé St. Agnes a okolí, a večer se vracívala domů, kde ji hospodyně nakrmila a poslala rovnou do postele, podivné stvořeníčko živořící na samé periférii rodiny, v níž nebylo citu, natož lásky.

Konečně však nastal den, kdy si všimla svého otce a kdy si on povšiml jí.

Bylo jí už šest, na sobě měla záplatované šatečky, jež byly pro její hubené tělíčko příliš úzké a tak krátké, až to bylo neslušné. Nohy a bosá chodidla měla špinavé a vlasy jí splývaly ve zkroucených provazech až k pasu. Seděla na schodech jejich domu a kreslila si do prachu obrázky, když tu se před vchodem objevil Samuel, který se díky oslavám královniných narozenin vrátil z kanceláře domů už v poledne. Zavrčel cosi na Samanthu v domnění, že jde o děcko ze sousedství, a užuž ji špičkou boty odstrčil z cesty, když tu jí zčistajasna pohlédl do očí. Oba na okamžik ztuhli, vysoký snědý muž s rukou na klice, přikrčená a zapatlaná holčička u jeho nohou, tvářičku zdviženou jako umazanou slunečnici. Dlouho na sebe jenom tak hleděli, oba toho druhého objevovali vůbec poprvé, oba bez hnutí brvou a bez jediného pohybu. A potom v hloubi Samuelovy duše vybuchl dlouho potlačovaný cit. Před sebou totiž viděl tvář své milované Felicity.

S pocitem závrati a celý rozechvělý odporem Samuel sledoval, jak se drobná špinavá tlapka natahuje blíž, aby se dotkla jeho nohavice, a podvědomě ucouvl. Prudce se obrátil, vpadl do domu, samým spěchem až klopýtl o práh a hlučně se rozběhl za hospodyní. Vypukla vášnivá hádka.

„Je špinavá jako ta poslední žebračka!“

„Co je mi po tom, to je přece vaše starost!“

„Platím vás, abyste ji držela v pořádku!“

„Za těch pět ubožáckých šilinků tejdně ode mě nemůžete chtít –“

Hospodyně se musela okamžitě sbalit a zmizet z domu.

Samuel poslal pro sousedku, matku dvanácti dětí, a dal jí šilink, aby dítě pořádně vykoupala, a potom aby mu za půlkorunu pořídila slušné šaty a boty. Zatímco Samantha mlčky snášela nelítostné drhnutí a dokonce i mytí hlavy, pořád si připomínala zázrak, který právě zažila.

On ji vzal na vědomí…

Do domu přijali novou hospodyni a Samuel si vytkl za úkol, aby během večerů osobně dohlížel na Samanthino náboženské vzdělání. A právě během těch chvil strávených v salonu u krbu Samantha v sobě objevila hlubokou schopnost milovat. Toho přísného muže považovala za svého spasitele, jako kdyby byla nalezenec. Copak ji nesebral na ulici a neprojevuje jí teď zájem? V horečné touze zalíbit se mu bojovala zarputile s abecedou a Samuel v duchu obdivoval pokroky v jejím vzdělání. Najevo to však nedával. Zacházel s děvčátkem jako s cizím děckem, jako se skutečným nalezencem, a podle svého křesťanského svědomí vrchovatě plnil svou křesťanskou povinnost tím, že dítě bylo slušně oděno, nehladovělo a učilo se Písmu. Její dva zachmuření společníci, chlapci, které sotva znala (Freddy byl pro ni víc bratrem než James a Matthew dohromady), každý večer splnili svoje povinnosti a pak odešli na lože, aniž by svou sestru vzali vůbec na vědomí.

Během dne Samantha pořád ještě volně pobíhala se svými zdivočelými kamarády z ulice, v níž se musela podřídit jejím nemilosrdným zákonům, ale teď se vracela domů dřív, honem se umyla, převlékla a nedočkavě vyčkávala otcova návratu.

Samantha se od uličníků z Crescent lišila v jednom podstatném bodě: zůstávala nezkažená. Ať už se podílela na sebevětším uličnictví či zakázaných výpravách, malé Samanthě se kupodivu dařilo zachovat si prostý a přirozený smysl pro čest. K tomu se pojila její nevinná víra v základní dobrotu lidské povahy: kdokoliv jiný vnímal z člověka pouze jeho povrch, prostitutku, kapsáře, ale malá Hargraveová s přemírou vcítění, jež zdědila po své něžné a nikdy nepoznané mamince, za zevnějškem pokaždé viděla dobrého člověka, ženu, jíž osud nepřál štěstí, muže, jenž se snažil nasytit svou hladovějící rodinu.

Samantha prostě a nezlomně věřila, že ke špatnostem nutí lidi okolnosti, že žádný člověk není zlý od přírody.

Freddy ji nejdřív považoval za cvoka a často jí to také říkal, protože litovala i prodavače klobásek, k němuž chodívali krást. Chlapec se jí snažil vysvětlit jednoduchý zákon, podle něhož přežívá jenom ten nejrychlejší. A když litovala zmrzačené veterány krymské války, kteří žebrali na Picadilly Circus, a věnovala jim svůj celodenní lup, Freddy se jí pokoušel vtlouct do hlavy, že spousta z nich své zmrzačení jenom předstírá, chybějící končetinu mají schovanou pod pláštěm a vedou pohodlný život právě díky takovým hejlům, jako je ona. Když ale po čase zjistil, že děvčátko se nezmění, uvědomil si, že mezi bezzásadovými darebáky, s nimiž jinak pobíhal, představuje Samantha vzácnou výjimku. A chlapec svých pokusů o její převýchovu časem zanechal.

A jelikož Samantha nedokázala na ubožáckých obyvatelích uličky Crescent najít nic špatného (dokonce se nebála ani starého Hawsbilla), tím spíše viděla svého otce – spasitele jako ztělesnění všeho dobra. Nemyslela na nic jiného než jak si zasloužit jeho pochvalu. Protože se jí však nedočkala ani po týdnech zapáleného boje s abecedou, začala maličká Samantha vymýšlet další způsoby jak se otci zavděčit.

Právě se po ulici vlekla s vědrem vody od pumpy, protože jejich dům neměl vodovod ani vlastní studnu, když tu k ní zezadu přiběhl Freddy, popadl vědro z druhé strany a blýskl po ní úsměvem odhalujícím prořídlé zuby.

„Poslední dobou nejsi moc k vidění, slečinko Nafoukaná.“

Samantha jenom pokrčila rameny, zatímco vědro mezi nimi šplíchalo cákance na špinavé dláždění. V otázce otců se Freddy nevyznal. Když dorazili k domovním schodům, pochlubil se chlapec děvčátku hrstkou pencí, kterou nedávno vydělal.

„A kdepak cápek jako ty může přijít k tolika měďákům?“ vyptávala se dychtivě.

„U koželuha na rohu.“ Nedbale ukázal prstem. „Dává penny za kbelík. Potřebuje ho k loužení.“

„Kbelík čeho?“

Freddy se v záchvatu smíchu popadl za hubené břicho.

„Kbelík čeho, jo? A proč se ho nejdeš zeptat sama, slečinko Nafoukaná?“

Zatímco se smíchem utíkal pryč ulicí, Samantha se za ním dívala a přemýšlela. A právě v tom okamžiku dostala nápad: za pár pencí by přece mohla otci koupit něco pro radost.

Jak se ukázalo, potřeboval koželuh ke své práci psí výkaly a platil půlpenny za kbelík. Naplnit jej představovalo celodenní dřinu, a protože se stejné práci věnovala spousta dalších dětí, konkurence byla tvrdá. Samantha vlekla kbelík a lopatku, které jí půjčil koželuh, a pročesávala uličky a průchody, přičemž se pečlivě vyhýbala domu starého Hawksbilla, přestože právě jeho zápraží psími hromádkami bohatě oplývalo. Při západu slunce se pak znaveně doplížila zpět ke koželuhovi za mocného pokřikování ostatních dětí: „Bacha, nese se dort se šlehačkou!“

Samantha to snášela hrdinsky až do chvíle, kdy – poté, co jí koželuh podal půlpenny – jí nějaký uličník minci vyškubl a utekl s ní. Tu se pošklebování změnilo v posměšky a jedno z dětí mělo dokonce tolik drzosti, že přiskočilo a zatahalo ji za vlasy. V tu chvíli odkudsi přiletěl shnilý brambor, donutil houf darebáků, aby se rozprchl, a místo něj se objevil rozesmátý Freddy.

Cestou domů mu nešťastná Samantha vyprávěla, jak úmorný prožila den (byla k smrti vyčerpaná a špinavá a co bylo nejhorší, nevydělala vůbec nic). Freddy se zastavil pod jejich domovními schody a založil si ruce v bok. „Jsi moula, Samantho Hargraveová, i kdybys stokrát uměla číst a psát. Ostatní se při tomhle tolik nedřou. Klidně jsi mohla do kbelíku přidat svoje vlastní, protože na ulici je těch psích hromad pomalu. Koželuh by rozdíl v životě nepoznal. Jseš pěkně hloupá, slečinko Nafoukaná, když neumíš prodat ani svý vlastní hovno!“ A se smíchem odběhl pryč.

O pět minut později Samuel nad dcerou znechuceně pokrčil nos, prohlédl si hnědé šmouhy na jejích rukou a oblečení, načež ji předal načuřené hospodyni, která dítě pořádně ztloukla a poslala je spát bez večeře.

Za dva dny po této události odjížděl její bratr James do Rugby.

Ráno v den svého odjezdu sešel šestnáctiletý James dolů v nedělním obleku a nesl otřískanou kabelu. Po oficiálním rozloučení s otcem sešel z domovních schodů a zmizel.

V průběhu následujícího roku od něho přicházely dopisy, kratičké epištoly, které jim však sotva umožnily nahlédnout do způsobu chlapcova života. „Minulý týden jsem hrál kriket a dělal jsem nadhazovače. Zasáhl jsem jeden míč, ale pak mě kapitán odvolal s tím, že jsem málem vystřelil míč z hřiště.“ Jelikož James trpěl poruchou sluchu, která mu bránila v aktivním sportování, ponořil se do otrockého studia. Musel dřít mnohem víc než ostatní studenti, protože v důsledku své polohluchoty hůř sledoval přednášky.

A potom, stejně náhle, jako zmizel, se James opět ukázal doma, o rok starší a moudřejší, a pyšně si nesl diplom z matematiky. Samantha z toho měla velkou radost, protože bratr vyrostl a byl pohledný, nesmírně připomínal otce.

Dlouho se však nezdržel a zanedlouho po svém návratu se vypravil do Oxfordu, a tentokrát ho otec doprovázel.

Když se toho rána vypravili na místo jménem Paddingtonské nádraží, zůstala Samantha sedět na domovních schodech s bradou v dlaních. Náhle se před ní zčistajasna (to byl talent, který ho zachraňoval před spáry policie) zhmotnil Freddy. Spustil svou klátivou postavu vedle níve svých čtrnácti byl samá ruka samá noha – a zeptal se:

„Proč se tak tváříš?“

„Můj otec a bratr šli právě k vlaku a mně je líto, že jsem nemohla s nimi.“

„A kam jedou?“

„Do Oxfordu, kdoví, kde to je.“

„A co tam budou dělat?“

„Nevím. Něco říkali o medicíně a studování. Hele, Freddy, copak je možný studovat lahvičku medicíny?“

Její společník se plácl do kolen, která mu prodřenou látkou kalhot téměř vylézala, a zařval smíchy. „Ale on nejel študovat flašku s medicínou, ty hloupá, medicína je taková věda!“

Zvedla k němu tvářičku. „A proč kvůli tomu musel James s otcem odjet až do Oxfordu?“

„Nejspíš to znamená, že se z tvýho bráchy asi stane doktor.“

„Ale nač zrovna Oxford? Vždyť doktoři nedělaj nic jinýho, než že lžícemi cpou člověku hnusný věci do pusy.“

Freddy se k ní naklonil a spiklenecky prozrazoval: „Kdepak, na doktořině je víc než jenom tohle. Oni taky řežou lidi, krájej je jako špalek špeku!“

Samantha vyšpulila roztomilý spodní rtík. „A nekrájejí!

Můj bratr by nic takovýho nikdy nedělal!“

„Když bude doktor, bude muset. Je to děsně v módě.“

„A odkud to vlastně víš?“

„Ukážu ti to.“ Freddy vyskočil a zakřenil se na ni.

„Půjdeš se mnou, maličká?“

Podezíravě vzhlédla. „Ale kam?“

„Kde doktoři prováděj to svoje řezání!“

Šlapala za ním přes celý Londýn na konec ulice Charing Gross Road, odkud zahnuli do Tottenham Court Road a konečně zamířili dolů po University Street. Naproti lékařské fakultě stála třípatrová budova Severní londýnské nemocnice a vypadala tak hrůzostrašně, až to Samanthě vyrazilo dech. Bylo deset hodin dopoledne a před vchodem vřel značný ruch. Freddy kývnutím vybídl Samanthu, aby se ho držela, a obešel budovu nemocnice až na zadní dvůr, kde se tísnila spousta kočárů a bryček.

U zadního vchodu postával hlouček studentů, všichni vzpřímení a hezcí. Tiše si mezi sebou povídali. Freddy zašeptal: „Jsou to samý co tvůj bratr. James je taky študent.“ Schovali se za dvojkolkou a nenápadně vykukovali.

Po chvilce přispěchaly přes dvůr tři mladé dámy. Když se vystrašeně a trošku hystericky rozhihňaly, jeden z mladíků si přiložil ukazováček na rty, nabídl jedné dívce rámě a doprovodil ji do budovy. Jakmile všichni zmizeli uvnitř, Samantha a Freddy vyběhli z úkrytu a vklouzli zadním vchodem do nemocnice.

Když si její oči zvykly na šero, zjistila Samantha, že je v úzké chodbě s podlahou z kamenných dlaždic. Po obou stranách byly dvoukřídlé dveře. Ty nalevo nebyly dovřené.

Nakoukla dovnitř a vyjekla. Na dlouhém stole tam ležela nahá, žlutobílá mrtvola mladého muže. Kolem ní stáli čtyři muži v košilích s vyhrnutými rukávy a hrabali se v otevřené tělní dutině, do které Samantha neviděla. Vedoucím celé skupinky byl mohutný muž s prošedivělou rudou hřívou, oblečený do zakrvácené řeznické zástěry, který svým kolegům cosi tiše ukazoval.

Freddy jí zašeptal přímo do ucha: „Hele, nechceš radši pláchnout, srábku?“

Samantha křečovitě polkla, pomalu zavrtěla hlavou a plížila se za ním po chodbě k menším dveřím, ve kterých předtím zmizeli studenti. Po špičkách došla až k nim, bojácně stiskla kliku a zjistila, že stojí u paty úzkého temného schodiště. Nahoře byly další dveře otevřené dokořán a jimi bylo vidět světlo a doléhaly sem hlasy.

„Asi bychom měli padat domů, Freddy,“ šeptla.

Chlapec ji zezadu objal kolem pasu. „Já hnedka věděl, že budeš mít v kalhotách. Jseš posera, přesně, jak jsem si myslel odjakživa.“

„To teda nejsem!“

„Tak sklapni, nebo nás odtud vykopnou oba dva. Když se teda nebojíš, honem sypej nahoru.“

Samantha vylezla po schodišti, nahoře se zastavila a jukla do místnosti. Zjistila, že je na nejvyšším balkoně operačního sálu. Tři spodní poschodí byly přeplněné studenty medicíny, lékaři a zdravotníky, kteří se bok po boku dychtivě nakláněli přes kovové zábradlí s očima přilepenýma k prázdnému operačnímu stolu v přízemí, jako by se už nemohli dočkat začátku představení. Na stejném patře jako obě děti seděli tři medici s nervózními a chichotajícími se společnicemi.

Samantha se přikrčila v koutku, přitisknutá k Freddyho svalnatému tělu. Viděla, jak se dvoukřídlé dveře v přízemí rozletěly a jimi vstoupil ten obrovitý rudovlasý muž z pitevny, pořád ještě v řeznické zástěře. Sotva vešel, rozhostilo se v sále ticho. Byl to doktor Bomsie, profesor klinické chirurgie. Doprovázeli ho všichni tři asistenti, ruce i stehna potřísněné tmavou krví, a těsně za nimi dva zřízenci přinášeli proutěný koš s pacientkou.

Byla to drobná osůbka hubená jako vrabec, celá vyděšená se viditelně třásla, když ji pokládali na operační stůl.

Očima vytřeštěně jezdila po nezúčastněných tvářích, jež na ni shlížely dolů. Zatímco jí jeden z pomocníků rozepínal šaty, oslovil doktor Bomsie zvučným hlasem obecenstvo: „Pacient je ženského pohlaví, stáří pětadvacet let, jinak se těší dobrému zdraví, pracuje jako děvče pro všechno v Notting Hillu. Protože si ustavičně stěžovala na akutní bolesti pravého prsu, poslal ji její zaměstnavatel k doktoru Murrayovi. Vyšetření odhalilo vtaženou krvácivou bradavku a nádor velikosti jablka. Bez operace by pacientka do roka zemřela.“

Bomsie kývl na jednoho ze svých asistentů. Mladík přistoupil ke skříňce u stěny a vyndal oblíbené nástroje doktora Bomsieho: dva skalpely, hák, hrstku Listonových svorek, nůžky. Rozložil je na podnos u ženiny hlavy.

Pacientku, která teď byla od krku do pasu obnažená a prosila, ať ji proboha pustí, zatím připoutali řemeny ke stolu.

Severní londýnská nemocnice měla to vzácné privilegium, že byla první nemocnicí, jež při operaci používala anestezii. To ovšem ani zdaleka neznamenalo, že se tenhle prostředek používal běžně: otázka, zda chloroform použít či nepoužít, závisela u jednotlivých případů výhradně na chirurgovi, a doktor Bomsie se rozhodl proti. Měl stejný důvod jako většina jeho kolegů: po inhalaci chloroformu a éteru umíralo příliš mnoho pacientů. Ušetřit je několikaminutové bolesti během operace nestálo za ten risk, že vinou anestezie nakonec zemřou. Tak aspoň znělo vysvětlení doktora Bomsieho pro veřejnost. Nepřiznaný důvod, proč nevěřil anestezii, spočíval však v jeho věku – minula mu už šedesátka – a ve skutečnosti, že byl vyhlášeným, téměř legendárním chirurgem.

V dobách před objevem anestezie považovali za nejlepšího takového chirurga, který byl nejrychlejší a ušetřil pacienta co nejvíc bolesti. Během své dlouhé a oslnivé kariéry si Gerald Bomsie vysloužil pověst jednoho z nejrychlejších operatérů v Anglii. S nástupem anestezie, kdy pacient během operace nekřičel a nebránil se, naopak mírumilovně spal, si však chirurgové mohli dát víc na čas.

Kritéria pro slávu se tedy změnila. Tentokrát nebyl veleben ten nejrychlejší chirurg, nýbrž ten nejzručnější, a zatímco Gerald Bomsie neměl v prvním směru konkurenci, v tom druhém značně pokulhával. Anestezie ho okrádala o prvenství. Ale protože většina starších chirurgů stále prováděla operace postaru, bez anestezie, nikdo v publiku toho chladného květnového rána metodu doktora Bomsieho nezpochybňoval.

Gerald Bomsie stiskl skalpel mezi zuby, aby si oběma rukama mohl pročísnout svou lví hřívu, a nebral přitom na vědomí prosby mladé ženy připoutané před sebou. Pak roztáhl prsty na nemocném ňadru tak, aby pokožka byla napjatá, a jedním čistým řezem je otevřel.

Všichni v obecenstvu naráz vytáhli kapesní hodinky a měřili mu čas. Samantha slyšela, jak kdosi šeptá: „Musíš uznat, že po Listonovi rychlejší operatér neexistoval! Sám jsem zažil, jak jediným mávnutím skalpelu uřízl pacientovi nohu, varlata, tři prsty svému asistentovi a šosy fraku jednoho z diváků!“

Samantha třeštila šedá očka jako zhypnotizovaná. Chirurg odloupl ňadro od hrudního koše a potůčky krve přitom stékaly do vědra s pilinami pod stolem. Když na podlahu sletěla žlutavá zakrvácená koule nádoru, mohutné ruce doktora Bomsieho bleskově podvázaly krvácející cévy, opláchly lesklý rudý sval vodou a pruhy náplasti stáhly kůži k sobě.

Samanthu z jejího omráčení vytrhl hromový potlesk, který se rozlehl sálem. Viděla, jak pacientka upadla do milosrdné mdloby stejně jako všechny společnice studentů medicíny.

Když pacientku vynesli z operačního sálu, doktor Bomsie si umyl ruce, což tehdy chirurgové dělávali bez výjimky až po operaci, a znovu oslovil obecenstvo. Ale Freddy a Samantha už na přednášku nezůstali. Odplížili se po schodišti dolů a vyběhli na chodbu, aby jim neušlo, do kterého pokoje pacientku uloží.

Utíkali za zřízenci s košem a nikdo v nemocnici nevěnoval nejmenší pozornost dvěma ježatým uličníkům, kteří se jim zvědavě drželi v patách. Dorazili do haly plné lékařů a studentů, pacientů opírajících se o stěny nebo zhroucených na podlaze, návštěvníků v cylindrech a šustících krinolínách. Koš s pacientkou zmizel v jedněch dveřích po straně této haly.

Freddy se na Samanthu rošťácky zašklebil. „Jseš ňákej zelenej, srábku. Už víc nesneseš, co?“

Měla co dělat, aby našla hlas. „Když to sneseš ty, tak já taky.“

Nepozorovaně vklouzli do nemocničního pokoje.

Hned na prahu je zarazil zápach. Samantha si chvatně pozvedla k nosíku cíp šálu a vykulila oči na výjev před sebou. V dlouhém pokoji s krbem na jednom konci se táhly podél každé stěny dvě řady postelí. Samantha potlačila chuť zvracet a přejela užaslým pohledem po lůžkách s pacientkami: některé sténaly, jiné křičely, další prosily o smrt, několik jich leželo v milosrdném bezvědomí. Byl to ženský pooperační pokoj a všechny pacientky s různými stupni infekce měly za sebou nějaký chirurgický zákrok.

Poblíž krbu byl stůl, u něhož seděla ošetřovatelka z řádu Všech svatých. Na sobě měla prosté hnědé šaty, bílý čepec a zástěru a usrkávala čaj. Na stěně za jejími zády visel nápis: PROSTĚRADLA SE MĚNÍ JEDNOU MĚSÍČNĚ, AŤ UŽ JE TO NUTNÉ ČI NIKOLI. Mezi řadami postelí se řádové sestřičky pilně zaměstnávaly svými povinnostmi: vylévaly mísy, obracely pacientky, přikládaly jim teplé obklady, umývaly podlahu. Další sestřička stála u skříňky, prováděla inventuru léků a čmárala něco do notesu.

Samantha nevěděla, co je horší, zda ten křik nebo zápach. Žádná mučírna by nedokázala vyloudit tak dojemný chór lidského utrpení. Ale přesto si před ním nemohla ucpat uši, protože si musela chránit i nos. Nikde, dokonce ani v nejzazších uličkách za nejparnějšího letního dne necítila tak pronikavý a odpudivý zápach. Samantha poznala i zdroj toho smradu: hnisající rány, mokvající jizvy, tkáň zachvácená snětí, třásnitá zelená plíseň. Byl to puch tlejících živých těl.

Její pozornost připoutal proutěný koš, nyní prázdný, jelikož nešťastné stvoření s hrudí stále odhalenou, takže bylo vidět zdravé ňadro i krvácející řez po operační ráně, mezitím stačili uložit do postele. U vedlejšího lůžka spatřila Samantha stát chirurga a tři mediky nad hezkou dospívající dívkou, jež měla nohu amputovanou pod kolenem.

Pahýl byl podepřený, aby hnis z něj mohl stékat do misky.

Během své přednášky odstranil lékař děvčeti obvaz – čtverec brokátu s bohatě vyšívaným monogramem, dobročinný dar nějaké bohaté rodiny. Odloupl látku z rány, v místech, kde se přilepila, jí pomohl silou, a odhodil čtverec vedle postele. Ošetřovatelka ho ihned sebrala a odnesla k vedlejšímu lůžku, kde zoufale plakala mladá žena s čerstvě amputovaným prsem, a náplastí ho připevnila na dosud krvácející ránu.

Když jí běžely pomoct další dvě sestřičky, jedna z nich zahlédla děti a zahrozila: „Hej, vy tam! Ať už jste pryč!“

Freddy a Samantha se obrátili a vypadli, vystřelili na rušnou chodbu a vyklouzli zadními dveřmi na dvůr. Utíkali ze všech svých mladistvých sil, přeskakovali ploty a obíhali strouhy, až se celí vyčerpaní opřeli o zeď a ztěžka lapali po dechu.

Freddy se rozřehtal. „Teda musím uznat, Sam, že by mě v životě nenapadlo, že bys to dokázala! Eště sem nezažil, aby ženský při pohledu na tamto neomdlely!“

Když Samantha konečně popadla dech, ztichla a upřela pohled na začouzenou cihlovou zídku na protější straně ulice. Počkala, až se Freddy přestane smát, a tiše namítla:

„To není správné, Freddy.“

„Ale jdi, Sam, copak ses pomátla? Do nemocnice se chodí tajně dívat každej –“

„Ale tohle já nemyslím.“ Stočila k němu obrovské šedé oči, až děsivě dospělé na tak útlý věk. „Myslela jsem to, co se tam děje. Doktoři přece mají lidem pomáhat, a ne je mučit.“

„Oni to myslej dobře, Sam. Nejspíš to líp nedokážou.“

Děvčátko se smutně odvrátilo a ponořilo se do hlubokých myšlenek.

Ještě týdny poté ji v noci trápívaly noční můry a ve dne živé vzpomínky na výjevy z nemocnice. Nestrašil ji však strach z té budovy, nesoužil ji odpor k tomu hnusu, jak se domníval Freddy, nýbrž příšerné vědomí toho, že cosi není v pořádku.

Když už se její myšlenky na nemocnici změnily v chorobnou posedlost, přihodilo se něco, co ji z toho stavu vytrhlo.

Jak léto přešlo v zimu, jež potáhla Londýn přikrývkou ze špinavého sněhu, náboženské zanícení Samuela Hargravea se rozhořelo ještě větším plamenem. Toho roku, pokud se zrovna netoulala s Freddym po ulicích, mu Samantha večer pomáhala s jeho svatým posláním: dostala za úkol sešívat náboženské traktáty.

Protože Samuelovi už ke spokojenosti dávno nestačilo, že občas v neděli vystoupil na kazatelnu, rozhodl se vyrazit se svým kázáním do ulic. Vyzbrojený biblickými traktáty, jež sám napsal a vytiskl a Samantha při svitu lampy sešila, zaměřil se Samuel Hargrave na nejzkaženější části Londýna – Cremorňe Gardens, Haymarket a Regent Street – kde rozdával pamflety prostitutkám s připomenutím, aby se kály. Vinou fanatismu se zvolna měnil, ale Samantha si toho ve své zaslepené oddanosti nevšimla. A pak jednou večer udělal Samuel cosi podivného.

Samantha se skláněla nad traktáty, vlasy jí přepadaly dopředu a čelo i tváře měla ve světle lampy bílé jako mléko. Cítila na sobě otcův upřený pohled. Vzhlédla a zděsila se těch divokých očí. Samantha mu pohled dlouho mlčky oplácela, zmatená, avšak nezastrašena, a tu náhle spatřila, jak pohnul rty a zašeptal: „Felicity…“

Protože netušila, co to znamená – žádnou ženu s tím jménem Samantha neznala – zeptala se: „Co je, otče?“

Její hlásek jako by otevřel dveře. Jeho tvář, vůbec poprvé za deset let, zněžněla a oči se mu láskyplně zakalily.

Samantha při tom pohledu tichounce vykřikla, vyskočila ze židle, rozběhla se k otci a vrhla se mu s pláčem kolem krku. Na okamžik jí dovolil, aby ho objímala, přestože sám jí laskání neoplácel, a holčička přitom cítila zděšený tlukot jeho srdce. Potom Samuel dcerku od sebe odstrčil a pokračoval v opisování traktátu.

O dva dny později jí oznámil své rozhodnutí.

Je nejvyšší čas, pronesl tónem, jakým si u oběda obvykle stěžoval na nedopečené maso, aby se Samantha naučila vážit si poctivé křesťanské práce a hodnoty peněz. Koneckonců, už je jí deset let a co nevidět překročí práh ženství.

V ulici žije jeden pán, vysvětloval odměřeně, vdovec, který potřebuje pomoc ženy v domácnosti, uvařit a poklidit.

Když chtěla Samantha namítnout, že jí připadá nesmyslné posílat ji do cizí domácnosti, když sami si musejí platit hospodyni, poznala podle otcových pevně zaťatých čelistí, že veškerý odpor by byl stejně marný. Otec jí vysvětlil, že každé ráno půjde do domu toho člověka, s nímž se už dohodl, bude tam obědvat i večeřet a vrátí se domů přespat ve vlastní posteli, protože pán nechce, aby u něho i přespávala.

Samantha měla s prací začít hned následující den a muž se jmenoval Isaiah Hawksbill.

První, čeho si Samantha povšimla, byl dusivý smrad, který se linul z otevřených dveří. Za druhé ji upoutala mužova neuvěřitelná šerednost. Třeštila na něho oči a snažila se skrýt svůj šok, protože Freddy ji varoval, že jakmile dá před Hawksbillem najevo strach, dostane se do jeho moci.

„Tak pojď dovnitř,“ vyzval ji nevrle, „teda, pokud jsi ta dcera Hargraveova.“

Samantha křečovitě polkla a překročila práh.

Ocitla se v kuchyni, a jakmile se v tom šeru rozkoukala, zděšeně zalapala po dechu. Nabízel se jí šokující pohled všude se povalovalo špinavé nádobí, hrnce s páchnoucími zbytky zatuchlého jídla, olepené hrnky a kusy plesnivého chleba. „Začneš s tímhle,“ zavrčel stařec, jak si Samantha povšimla, buď šišlavě, nebo se stopami cizího přízvuku.

„Nemám čas zdržovat se s tímhle svinstvem, ale už nemám jedinou čistou lžičku a moje kuchařské výtvory mi dávno lezou krkem.“

Pod huňatým bílým obočím se mu třpytila drobná zelená očička. Bělostné vlasy mu rostly v nepěstěné hřívě, která volala po ostříhání, a strništi na bradě by břitva velmi prospěla. Oblečený byl do uváleného redingotu, vázanku měl nakřivo, bílou košili zasedlou a potřísněnou. Celkem vzato, byl to jen nepořádný starý pán, ale pro Samanthu ztělesňoval stvůru, jakou ji vždycky strašil Freddy.

Zčistajasna dostala sto chutí otočit se na podpatku a vzít do zaječích, ale pak si připomněla, že přišla, protože to bylo otcovo přání (ať už ho k tomu vedl sebezáhadnější důvod), a znovu ji zahltila její věčná touha zavděčit se mu.

Zůstane kvůli otci.

„Tohle ti určitě zabere celý den, ba ano,“ zabrblal Hawksbill kysele. „V poledne mi přineseš mléko s namočeným chlebem. Na konci chodby proti salonu je pokoj se zamčenými dveřmi. Postavíš talíř na práh a zase se vrátíš do kuchyně. Za žádných okolností nebudeš klepat! K večeři je támhle v kredenci studené kuře. Sama si sněz křídlo a zbytek mi dones v misce. Zase ji postavíš před zamčené dveře a ihned odejdeš. Až se navečeříš, můžeš jít domů.

Mluvit spolu budeme znovu až zítra ráno. Pokud se budeš chtít na něco zeptat, počkáš do zítřka!“

Isaiah Hawksbill ještě chvíli postál a upíral na Samanthu malá zlomyslná očka. Naposledy jimi přejel po hubené chvějící se postavičce, načež se obrátil a odšmajdal na chodbu.

Práce tam bylo tolik, že ani Herkules by se nenudil, ale malá Samantha se do ní pustila s nadšením, protože doufala, že si tím vyslouží od pana Hawksbilla pochvalu, kterou pak nabídne jako oběť svému otci. Trpělivě otírala poličky, vyklidila zaneřáděné kouty, dřez i podlahu, vyhodila všechny smrduté odpadky do popelnice vzadu na dvoře, načež začala všechno umývat, drhnout a blýskat, až z toho měla ručky celé zarudlé. V poledne odnesla talíř mléka a chleba na konec dlouhé tmavé chodby, zastavila se před zamčenými dveřmi a našpicovala uši. Z pokoje se ozývaly tlumené šouravé zvuky. Později se ke dveřím vrátila s oschlým kuřetem k večeři a na místě, kde v poledne nechala oběd, nalezla prázdný talíř. Uvnitř panovalo přízračné ticho.

Dům byl temný a zaprášený, nábytek měl přes sebe přehozené plachty. V chodbě se zvedalo schodiště do nepřístupné temnoty v patře. Když se začala snášet noc, Samanthy se zmocnil příšerný strach. Úplně z toho ztratila chuť k jídlu, takže kuřecí křidélko vyhodila do popelnice, zabouchla za sebou zadní dveře a celou cestu domů utíkala jako splašená.

Druhý den ráno už na ni Isaiah Hawksbill čekal.

„Potřebuju vyměnit povlečení v posteli. Nikdo se o to nepostaral nejmíň rok. Svlékni ho, vyper a pověs na dvoře.

Někde ve skříni pak najdeš čisté. K obědu budu mít totéž co včera, k večeři tam je konzerva s masem. Namažeš ho tence – rozumíš, tence – na pár krajíců chleba a postavíš mi to přede dveře. A jeden krajíc si nech pro sebe.“

Náhle natáhl paži a bolestivě stiskl děcku rameno.

„A jednu věc si koukej vtlouct do hlavy, ty spratku! Nikdy nepůjdeš do ty zamčený místnosti, jasný? Zbytek domu vem čert, ale tenhle pokoj –“ Předklonil se, takže se obličejem téměř dotkl jejího obličeje. „Jestli tě jenom jedinkrát přistihnu, spratku, že saháš na kliku, budeš litovat, že ses vůbec narodila!“

Koncem týdne neměla Samantha daleko ke zhroucení.

Každodenní dřina v Hawksbillově jednopatrovém ponurém stavení by dokázala vytížit dvě statné služebné, natožpak hubenou desetiletou holčičku: ráno rozdělat oheň a postavit na kamna konvici s vodou. Oškrábat a načernit rošt v krbu, natřepat těžké damaškové deky a ustlat je, otřít prach na poličkách kredence, přebrat krámy v zásuvce a naleštit mříž u krbu. Hawksbill jí dal devět pencí na chleba, masový nákyp a mléko ředěné více než z poloviny vodou. Když jí ale vsypal do dlaně tři šilinky

(Samantha netušila, že většina služebných vydělává šest až sedm šilinků týdně), všechna únava se rázem rozplynula. Odevzdá je otci jako projev své lásky.

„Tak jaký to tam je?“ vyptával se Freddy, který ji doprovázel domů.

„Je to dům jako každý jiný.“

„A nevyvádí tam nějaký divný nepřístojnosti?“

Vzpomněla si na zamčený pokoj. „Nic jsem neviděla.“

Freddy bosou nohou nakopl kámen. Bylo mu už skoro patnáct, byl vysoký a hubený a pod těsnou rozdrbanou košilí se mu začínaly rýsovat svaly. „Hany Passwater tvrdí, že ten dědek jednou ňáký holčičce proved něco hnusnýho. Málem ho za to pověsili, ale on přivolal na svědka kouzlo, takže ten nemoh vůbec nic dosvědčit.“

„Hany Passwater by neměl vykládat nesmysly.“

„Hele, jen si přede mnou nehraj na dámu, Samantho Hargraveová! Sloužíš sice u pána, ale žádnej šlechtic to teda není, tone.“

U jejich domovních schodů se Freddy otočil a rozčileně popadl Samanthu za ramínka. S tak vážným výrazem, jaký u něho ještě nezažila, jí zachmuřeně oznámil: „Jestli se tě ten starej páprda třeba jen prstem dotkne, přísahám, že mu ten jeho zvrhlej mozek vytřískám z hlavy!“

Dívala se, jak Freddy utíká pryč, a potom odspěchala do domu. Otec si od ní vzal šilinky bez jediného slova.

Jak léto přecházelo v podzim a podzim v úděsně vlhkou zimu, dny jí začaly splývat do řetízku týdnů a únavné jednotvárnosti. Vzácnou výjimku v šedi Samanthina životě představoval dopis od Jamese z Oxfordu. Když tak trávila celé dny v mlčenlivých a strašidelných stěnách Hawksbillova ponurého domu a večery před neveselým krbem při studiu bible, začalo v Samanthě klíčit semínko zvědavosti.

Co pan Hawksbill za svými zamčenými dveřmi vlastně dělá?

Isaiah Hawksbill pečlivě střežil dvě tajemství: to první bylo pohřbené pod prkny vstupní haly, to druhé se týkalo jeho židovského původu.

Narodil se v pochmurném kraji na západní hranici Ruska. Byl synem ožebračeného podomního obchodníčka a jeho tuberkulózní manželky. Jednou v noci musel uprchnout z ghetta, protože se tam vplížili verbíři, kteří potřebovali odchytit mladé židovské chlapce, aby vyplnili mezery v armádě. Car Mikuláš totiž vydal rozkaz, aby všechny mladé Židy ve věku mezi dvanácti a osmnácti lety odvedli na pětadvacet let dlouhou vojenskou službu. Isaiah utekl s bochníčkem chleba v kapse a se slibem rodičům, že jednou, až to bude bezpečné, se zase vrátí. Od té doby uplynulo pětačtyřicet let.

Náhoda a bystrý rozum pomohly Isaiahovi dostat se přes Polsko až do Německa, kde se Židi těšili větší svobodě a kde akademická atmosféra vrcholila ve svém rozkvětu.

Nejprve se otrkal v zaměstnání pomocníka v lékárně, načež vstoupil na univerzitu v Giessenu, kde pod vedením slavného barona von Leibiga vystudoval farmacii. Přestože toužil po návratu do vlasti, uvědomoval si osamělý mladý Isaiah, že jde o nesplnitelný sen, protože ghetto mezitím vzalo za své a většina ruských Židů živořila na pokraji vyhladovění a zoufalství. Přestože v západní Evropě trpěl samotou a steskem po domově, vychutnával si intelektuální svobodu a jistotu, že si dokáže vybudovat úspěšnou kariéru.

Když se konečně proslavil jako přírodovědec a chemik a získal si uznání v odborných kruzích, Isaiah si otevřel prosperující lékárnu a těšil se vysokému uznání mnoha prominentních lékařů. Ovšem jeho horkokrevnost a zarputilost zavinily, že přišel o přízeň tehdejších vládnoucích kruhů. Do Anglie tedy odešel proto, aby se ztratil ve stále houstnoucích davech Londýna, kde si změnil jméno (podle názvu jedné hospody) a založil další proslavenou lékárnu. Zamiloval se do krásné anglické Židovky jménem Ráchel, oženil se s ní a strávil řadu požehnaných let až do roku osmnáct set čtyřicet osm, kdy udeřila epidemie cholery.

Zavřel svou lékárnu, zabednil dům a zapřísahal se, že až nadosmrti nechce mít s lidmi pranic společného.

Čekal na Samanthu, jak míval ve zvyku, u zadního vchodu přesně v sedm. Dnes ráno měl však na nečesané hřívě zaprášený cylindr a k tomu převlečník. „Musím jít ven, spratku. Ne snad, že by se mi chtělo, nevytáhl jsem paty z domu bůhvíjak dlouho, ale musím si nutně něco zařídit,“ oznámil dívence.

I když se po jeho odchodu Samantha vrhla do plnění svých povinností se svým obvyklým zápalem, na jaký se její vyhublé tělíčko jenom vzmohlo, a přestože byla zvyklá pracovat sama a toulat se po domě bez přítomnosti další živé duše, dnes ráno, sotva Hawksbillovy těžké kroky utichly v dálce, se nedokázala zbavit tíživého vědomí, že vůbec poprvé zůstala v ponurém domě sama.

Ve snaze dodat si aspoň trochu odvahy, Samantha si při utírání prachu prozpěvovala, při zametání šeptala, při chůzi schválně dupala, aby se domem rozléhalo co nejvíc hluku (a všimla si přitom, že v chodbě znějí prkna podlahy podivně dutě), až se nakonec zcela nevyhnutelně ocitla před pokojem se zamčenými dveřmi.

Předklonila se, jako už tolikrát, a přitiskla ucho ke dřevu. Někdy zevnitř slýchala podivné škrábání, občas úder a například včera doléhal na chodbu zvuk, jako když někdo táhne řetěz po podlaze. Dnes tam však vládlo mrtvé ticho.

Opět ucouvla a pozorně si prohlížela dubové panely.

Správně by se měla otočit a odrázovat pryč, ale nerozhodnost jí svázala nohy. Všechno, co do ní její otec vtloukal o poslušnosti, se rozplynulo tváří v tvář neodbytné dětské touze zjistit, co se skrývá na druhé straně dveří.

Samantha natáhla ruku a bojácně stiskla kliku. K jejímu úžasu se dveře o centimetr pootevřely.

Dívenka ucukla rukou, jako by ji uštknul had. Starý pán zapomněl pokoj zamknout!

Polkla, aby nabrala odvahu, položila dlaň naplocho na dveře a jemně zatlačila. Rozevřely se jako obrovská černá tlama, neodhalily však nic než děsivou temnotu. S vykulenýma očima si Samantha troufla udělat krok kupředu.

Potom další. A další, dokud náhle nezjistila, že stojí za prahem zakázané místnosti.

Vzduch tam byl studený jako led. Odnikud nepronikal ani paprsek světla, pouze za těžkými sametovými závěsy mohla rozeznat kalný náznak svítání. Oči jí však postupně uvykaly temnotě, až posléze dokázala rozeznat předměty kolem.

V životě ještě neviděla tak přecpanou místnost.

V křivolakých věžích se tyčily sloupce tlustých knih narovnané od podlahy až ke stropu tak vratce, že by je pokácel i sebeslabší větřík. Podél stěn stály velké dřevěné bedny, z některých vyčuhovala sláma. Stůl vypadal, že se každou chvíli zhroutí pod tíhou věcí na své desce. Na stěnách byly připevněné mapy a diagramy. Na krbové římse hřadovali vycpané sovy a sokoli. V krbu byla nacpaná neotevřená dřevěná bedna. Na podlaze se bezmála nedalo kam stoupnout, zůstala tam mezi krámy jenom uzoučká chodbička, aby pan Hawksbill vůbec mohl přecházet sem a tam.

Podél jedné stěny stál pracovní pult přeplněný láhvemi a sklenicemi a všemožnými skleněnými předměty, které Samantha nedovedla ani pojmenovat. Byla tam vysoká stolička, olejová lampa, kalamář a brk na psaní. Nad pultem visela police, jež měla co dělat, aby udržela tíhu dalších knih a papírů a láhví a plechovek.

A najednou to spatřila. Láhev, v níž byl uvězněný malý mužíček.

Asaiah Hawksbill ve spěchu vbelhal zadním vchodem do domu a setřásl z ramen a rukávů těžké dešťové kapky. Od krku si odepjal kožešinový límec a otřel si boty o rohožku za dveřmi. Pod paží svíral balíček v papírovém obalu.

Samantha se jako očarovaná přiblížila k láhvi. Při pohledu na drobounké rozpřažené paže malého vězně otevřela vyděšeně ústa. Mužíček se chtěl dostat ven.

Hawksbill, hluboce zabraný do myšlenek, zamířil na konec chodby, když si náhle povšiml, že dveře pokoje jsou dokořán.

Samantha se vytáhla na špičky a sáhla po sklenici.

Uchopila ji jemně, aby maličkému vězni neublížila, a přišoupla ji k okraji police. Když však nádobu začala snášet dolů – drobnými prstíky ji nedokázala ani obemknoutkoutkem oka zahlédla jakýsi pohyb.

Prudce se obrátila. Na prahu stál on. Samantha vykřikla a sklenici upustila. Roztříštila se na podlaze na tisíc kousků.

Vrhl se na ni jako obrovitý černý pták, plášť za ním vlál jako křídla. Když se na ni snesly jeho sukovité pařáty, zděšeně vyvřískla. Do paže, kterou jí drsně stiskl, jí vystřelila bolest. „Prosím vás, pane! Já ho chtěla jenom pustit! Na nic jiného jsem ani nesáhla! Moc vás prosím, nezabíjejte mě, pane Hawksbille!“

Lomcoval s nijako s hadrovou loutkou. „Copak jsem tě nevaroval, spratku?“

„Když on si přál, abych ho pustila!“ křičela Samantha.

„Já ho chtěla jen osvobodit!“

„Však já tě naučím!“

Samanthě se podařilo vykroutit paži z jeho sevření a přitisknout si loket k obličeji. „Prosím vás, nezabíjejte mě, pane Hawksbille!“

Přestal s ní lomcovat a Samantha, která bojácně pootevřela jedno víčko a jukla po něm, zjistila, že stařec vraští šeredný obličej v nechápavém údivu. „O čem to blábolíš? Koho jsi chtěla osvobodit?“

Samantha se teprve teď rozplakala. „Toho mužíčka,“ vzlykala. „Nemáte právo držet ho takhle v láhvi! Strašně se snažil dostat ven! Já mu chtěla jen trochu pomoct!“

K jejímu nesmírnému překvapení ji Hawksbill pustil a napřímil se. „Přestaň sakra s tím brekem,“ napomenul ji důrazně.

Samantha zafňukala a škytla.

„Povídám, abys toho hned nechala! A koukej mi vysvětlit, o čem to vlastně mluvíš!“

„O tom mužíčkovi!“ Ukázala na rozbitou láhev.

Hawksbill vytáhl z kapsy krabičku, rozškrtl zápalku a rozsvítil olejovou lampu, jejíž knot vytáhl na nejvyšší délku. Potom přidřepl k té spoušti na podlaze. „Můj kořen mandragory,“ poznamenal podivně roztržitým hlasem.

„Naštěstí je celý, nepoškodil se.“ Vzhlédl k Samanthě.

„Neublížil jsem ti?“

V úleku povytáhla obočí. „N-ne, pane.“

Znovu se zadíval na rozbitou sklenici, sukovitými prsty se něžně dotýkal každého kousku skla. „To bude čertovská dřina, než to tady dám zase do pořádku. Ta sklenice měla přesně tu správnou velikost, nevím, jestli najdu stejnou…“

Samantha na muže ohromeně zírala. Pozorně si prohlížela jeho shrbená záda, svěšená ramena, růžovou lysinku uprostřed hřívy bělostných vlasů. Potom stísněným hláskem pronesla: „Nezlobte se na mě, pane Hawksbille. Strašně mě to mrzí.“

Stařec se ztěžka vyhrabal na nohy a zamrkal, protože mu luplo v kloubech. „No, těžko sis mohla pomoct. Bylas zvědavá jako všechny děti.“ Hlas mu zjihl. „Ale určitě jsem ti nijak neublížil?“

„Vůbec ne, pane Hawksbille.“

„Víš, byla právě v tvém věku…“

„To ti povím, kořen mandragory je moc divná věc. Právě kvůli tomu, že připomíná maličkého človíčka, se mu už po staletí připisuje zvláštní tajemná moc.“

Seděli spolu v nabité studovně a pili čaj. Samantha už stačila zamést střepy a pan Hawksbill vyhledal novou sklenici pro mandragoru.

„Věřilo se, že se drží hlíny tak pevně, že při vytrhávání křičí jako člověk, a kdo ten nářek uslyší, na místě zemře.

Z toho důvodu trhají mandragoru ze země vycvičení psi.“

Samantha zabloudila pohledem zpátky ke sklenici, v níž byl kořen znovu uvězněný. Teď jí bylo zcela jasné, že to je jenom kořen. Ale předtím by přísahala…

„Ona také říkávala, že to je mužíček.“

„Kdo?“

„Moje Ruth. Byla stará asi jako ty, když –“ Rozrušeně se nadechl – „když mi ji vzala cholera. Udělal jsem první poslední, abych svou holčičku zachránil, ale navzdory svým farmaceutickým i dalším vědomostem jsem byl bezmocný. Od té doby uběhlo víc jak dvacet let, ale já nad její smrtí truchlit nepřestal.“

Samantha se rozhlédla po nepořádku ve studovně.

„Tohle je tedy farmacie?“

„Ale propána, kdepak!“ Hawksbillova tvář se roztáhla do úsměvu, jemuž už stačila odvyknout. „Té jsem zanechal po smrti své Ruth a Ráchel. Když jsem zjistil, že stejně nic nesvedu, rozhodl jsem se jít od toho.“

„Tak co tohle všechno je?“

„Ty jsi mi nějak zvědavá, viď? Moje Ruth byla navlas taková, pořád se na něco vyptávala…“ Starý muž zmlkl a dlouze se na Samanthu zadíval. „Kde máš matku, maličká?“

„Nevím.“

„Pamatuješ se na ni?“

„Ne.“

„A modlíváš… se za ni?“

„Každý večer se modlím za padlé ženy na Haymarketu.“

„A proč?“

„Otec tvrdí, že se to musí.“

„Ale nikdy ti neřekl, aby ses pomodlila i za maminku?

Copak tě nezajímalo, co s ní je?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlela, ale myslím, že není správné, když ji nemám. Každý ji má, dokonce i Freddy.

Asi jsem byla odjakživa přesvědčená, že jsem nikdy žádnou maminku neměla, ale to nejspíš není možné, viďte?“

„Ne, to skutečně není možné…“

Samantha tedy ukojila svou zvědavost, protože záhada zamčeného pokoje pana Hawksbilla byla vyřešena. Byl to botanik, bylinkář, jak jí svěřil, a sestavoval doposud nejlepší knihu o organické medicíně, jaká kdy byla sepsaná.

Šlo o namáhavou práci, která vyžadovala spoustu výzkumů a disciplíny, takže na ni musel napřít veškerou svoji energii. Když teď věděla, co stařec ve studovně dělá, obrátila Samantha svůj zájem k matce.

Odpověď nalezla jednoho dne doma v bibli na stránce nadepsané RODINNÁ KRONIKA. Příštího rána měla pro pana Hawksbilla připravenou otázku. „Co to znamená skonala?“

Právě se chystal odejít z kuchyně. „Proč?“

„Protože to se stalo mojí mamince. Stojí to vedle jejího jména.“

Podrážděně si odfrkl. „To znamená, že zemřela.“

„Moje maminka umřela?“

„Přesně tak.“ Odvrátil se.

„Umřela, když jsem se narodila. Jak se to stalo?“

„Proč se nezeptáš tatínka?“

„Je, toho přece nesmím vyrušovat!“

„A mě vyrušovat můžeš?“ rozkřikl se.

Samantha polekaně ucouvla. „Nezlobte se, pane Hawksbile.“

„Už takhle jsem se s prací opozdil! Dávno nejsem žádnej mladík, abys věděla! Musím dřít, abych tu proklatou knihu stačil vydat dřív, než zemřu sám.“

Když se otočil ke dveřím, Samantha rychle vyhrkla: „Tak proč si nezaplatíte pomocníka?“

Prudce se k ní obrátil a z malých zelených oček mu šlehaly blesky. „Co si myslíš, ty drzej spratku? Nejdřív strkáš nos do mého soukromí a teď mi budeš ještě radit v práci!

V tom, v čem jsem nejlepší, se bez pomoci docela dobře obejdu, jasný?“

„Ale ona je to vážně dřina, pane Hawksbille. Sám jste to povídal. A byla by strašná škoda, kdybyste musel umřít dřív, než budete hotový, a tak mě napadlo, že nějakej šikovnej a silnej chlapec by vám mohl podávat věci a vyřizovat pochůzky a –“

„Himmel,“ zamumlal stařec a promnul si neholenou bradu. „To sprátě má pravdu.“

Samantha, která měla na mysli Freddyho, honem pokračovala: „Chlapec, co by vám sehnal další sklenice a urovnával knihy, abyste se v nich líp vyznal, a vůbec dělal všechny ty maličkosti, kterými se zdržujete, místo abyste psal –“

„Žádnýho chlapce nepotřebuju,“ pravil stařec stroze.

„Proč bych měl utrácet další peníze, když už mám tebe?“

Vykulila oči. „Mě, pane?“

Ihned toho dne ji zapřáhl do práce. Musela vybalovat bedny a lepit nálepky a třídit krabice sušených bylin a okvětních plátků a semínek a ostřit brky na psaní a dolévat petrolej do lamp a oprašovat knihy. A když starý muž zjistil, že děvčátko umí číst, nechal je podle abecedy seřadit kartičky s poznámkami o vlastnostech stovek bylin.

A jakmile objevil, že umí psát, nechal ji popisovat štítky botanickými názvy, protože staré ruce se mu příliš třásly, než aby dokázaly psát úhledně. A ke konci prvního týdne už Isaiah Hawksbill Samanthě vysvětloval spoustu věcí: proč se lékořice jmenuje Glycyrrhiza Glabra, že semínko vodního melounu vypuzuje tasemnici, jak skvělým sedativem je Centranthus ruber a kde na světě se vyskytuje hadí kořen. Každý nový poznatek násobil její dychtivost po vědění. Čím více ji učil, tím zvědavější byla, a i když Isaiah Hawksbill předem počítal s tím, že mu její ustavičné vyptávání poleze na nervy, překvapeně si přiznal, že se ve společnosti toho dítěte chová jako ztělesněná trpělivost.

Ve skutečnosti se s rostoucí touhou dívenky po vědění dála změna i ve zkamenělém srdci Isaiaha Hawksbilla, protože náhle sám toužil učit.

A objevil ještě něco jiného, něco o sobě, o čem až dosud neměl tušení: že totiž byl osamělý, příšerně osamělý…

Stal se z nich tým, učitel a žačka. Stále méně a méně času trávila podřadnými domácími pracemi a stále častěji mu sedávala u nohou, naslouchala, učila se, vyptávala se a pamatovala si. Když ji učil o léčivých vlastnostech ženšenového čaje a zjistil, že v životě neslyšela o Číně, vytáhl starou zaprášenou knihu o zeměpise a na globusu Samanthě ukázal, kde Čína leží. Když poznal, že otec ji vůbec neučil aritmetiku, pustil se starý pan Hawksbill do přednášek o sčítání, odčítání, násobení a dělení. Její dychtivá touha vědět ho blažila, její bystrost ho povzbuzovala k dalšímu učení a její pozoruhodná schopnost všechno si zapamatovat v něm vzbouzela pýchu.

Jak listopad přecházel v prosinec a blížil se zasněžený leden, sedával Isaiah Hawksbill se Samanthou Hargraveovou u hučícího ohně vedle krbu, který nebyl roky používán, a dělil se s ní o veškeré své vědomosti a moudrost.

Jeho posedlost psaním knihy o léčivých bylinách pohasla.

Mnohem hlubší uspokojení nacházel v předávání svého odkazu tomuto dychtivému děcku. Sledovat dívčin intelektuální růst bylo mnohem vděčnější než svěřovat své rozsáhlé vědomosti pomíjivému papíru. S příchodem jara a jejích jedenáctých narozenin se dostali k novému tématu – anatomii, zoologii, starověké historii – a celé dny trávili tím, že společně prozkoumávali svět.

A za celou tu dobu se o tom Samantha otci ani jedinkrát nezmínila.

Isaiak Hawksbill zvedl majolikový džbán a pomalu jej otáčel ve světle. „Tohle je Smilax officinalis, Samantho, cenná věc.“

Pozorně si prohlížela drobné trnité úponky s dlouhými tenkými kořeny. „Odkud pochází?“

„Roste na víc místech. Šedivá v Mexiku, hnědá v Hondurasu a tahle –“ ukázal láskyplně na nádobu – „ta se hledá nejhůř, pochází ze západních svahů Alp.“

„Co je to?“

„Co je to? Ale jdi, Liebchen, to je už celá staletí známý lék na zmírnění porodních bolestí. Navíc léčí bolesti v hrudi, kterým se říká angína pectoris. A divoši v Severní Americe věří, že léčí i impotenci.“

Samantha se snažila vyslovit složitý latinský název.

Pan Hawksbill poznamenal: „Španělé pro to mají snazší název, Liebchen. Říkají tomu sarsaparilla.“

Klid červnového rána zaplašil náhlý hluk z ulice. Pan Hawksbill sestoupil z vysoké stoličky a odtáhl závěsy v okně. Spatřil tam zmatek: po ulici utíkal splašený kůň i s drožkou, srážel cestou zeleninové stánky a rozháněl před sebou dav zděšených lidí, zatímco za ním se hnal s křikem zástup pronásledovatelů. Dva odvážní námořníci přiskočili blíž, naštěstí se zmocnili opratí a po krátkém zápolení zastavili vylekanou kobylku přímo před domem starého Hawksbilla.

Samantha zvědavě vykoukla vedle starce. Všimla si, že na okraji davu se vytvořil malý hlouček. „Co se stalo, pane Hawksbille?“

„Myslím, že tam leží někdo zraněný.“

Obrátila se k němu. „Neměli bychom mu pomoct?“

Opět spustil závěsy. „To není naše věc.“

„Ale vždyť tu máte tolik báječných léků!“

„S léčením jsem přestal už před lety.“

Samantha znovu vykoukla a zjistila, že z opačného konce uličky spěchají dva muži, kteří vodorovně mezi sebou nesou vysazené dveře. Prudce se obrátila, vyběhla na chodbu k zadním dveřím, protože přední vchod býval trvale zamčený, a celá bez dechu se zastavila až u hloučku.

Kočí drožky tam nešťastně lomil rukama a naříkal: „Ten mládeneček toho koně zkoušel zastavit sám! Vůbec jsem se mu nemoh vyhnout!“

Dav se rozestoupil, aby muži s dveřmi mohli projít k raněnému. Sotva Samantha spatřila, kdo to sténá v příkopu, vykřikla: „Freddy!“ Vrhla se k chlapci a padla vedle něho na kolena. Obrátil hlavu ke straně, ale oči neotevřel.

„Uhněte z cesty, slečinko, ať ho mužem dát tady na prkno.“ Oba muži drsně uchopili Freddyho za ruce a za nohy a spustili ho na dveře. Oněmělá Samantha třeštila oči na Freddyho pravou nohu: byla to komplikovaná zlomenina obou kostí, jejichž roztřepené konce se svalstvem prodraly ven. V poledním slunci se leskly blátem a krví.

Padl na ni stín a dav se o pár kroků stáhl. Samantha viděla, že vedle ní stojí Isaiah Hawksbill. „Kam ho chtějí odnést, pane Hawksbille?“

Přimhouřenýma očima si prohlížel Freddyho zmrzačenou nohu. „Do nemocnice.“

Hlavou jí bleskly dva roky staré vzpomínky na výjevy ze Severní londýnské nemocnice. „To nemůžou!“ vyskočila a vrhla se na chlapcovo tělo.

„No tak,“ napomínal ji Hawksbill a shýbl se k ní.

„Ne!“ rozkřičela se. „Tam ne! Nedovolím, aby ho tam dali!“

„Heleďte, pane,“ ozval se jeden z mužů. „Vodveďte si tu maličkou. Nemůžem tady čekat celej den.“

Isaiah Hawksbill se zahleděl na děvčátko, viděl tenké paže, jak objímají svalnatá ramena šestnáctiletého mládence v bezvědomí, jak se jí záda zmítají křečovitými vzlyky, jak jí hustá černá hříva padá na chlapcovo nehybné tělo. A náhle se v něm probudil cit, o kterém se domníval, že je už dávno mrtvý. Zaslechl vlastní slova: „Já se o chlapce postarám. Pojďte za mnou.“

Samantha bleskově zvedla obličej zalitý slzami, pak pomalu vstala, uchopila jednu Freddyho bezvládnou ruku do své dlaně a kráčela vedle něho, když oba muži odnášeli dveře ulicí k zadním dveřím domu pana Hawksbilla.

Uvnitř následovali starce šerem – očima přitom zvědavě těkali do všech stran – až do předního salonu, kde starý pán stáhl zaprášený přehoz z pohovky a prohlásil: „Uložte ho sem!“

Muži vysypali Freddyho ze dveří jako náklad uhlí a zmizeli z domu. Samantha a Hawksbill položili chlapce pohodlně na polštáře a pustili se do ošetřování.

„Tak nevím, jestli mu budu nějak platný Liebchen,“ řekl stařec, když donesl shora přikrývky a prostěradla. „Tu máš, natrhej tohle na dlouhé pruhy. Potom mi dones horkou vodu.“

Hawksbill měl ruce zkroucené artritidou a příliš roztřesené, takže by nesvedl řádně vymýt ránu. Když se Samantha nabídla: „Ukažte, já to udělám,“ podal jí klůcek a přihlížel, když klekla k Freddymu a něžně mu čistila živé maso.

Hawksbill donesl z pracovny sklenice s rozdrcenými lístky a namletými kořínky, které Samantha láskyplně a pečlivě nasypala na obnaženou kost a rozervané svalstvo. Isaiah Hawksbill sledoval, jak dlouhými štíhlými prstíky ošetřuje zraněnou tkáň, a nevycházel z úžasu nad její neohroženou oddaností. Většina žen by v dané situaci dostala hysterický záchvat nebo by omdlela jako dřevo.

Ale Samantha se k tomu stavěla stejně přirozeně, jako by v kuchyni míchala krém.

Potom společnými silami – jedenáctileté hubené děvčátko a artritidou pokroucený stařec – srovnali kosti, natáhli nohu a upevnili ji mezi dvě pevné plaňky. Nato Samantha pod starcovým vedením slepila živé maso dohromady a stáhla ho proužky náplastí. Když skončili, zhroutil se Hawksbill vyčerpaně do křesla se sklenkou brandy v ruce a Samantha si ze zpoceného čela odhrnula kučery. Teprve teď si povšimli, že venku se mezitím setmělo a že celou tu dobu Freddy nenabyl vědomí.

„Udělali jsme všechno, co jsme mohli, Liebchen,“ pravil stařec unaveně. „Teď už je chlapec v rukou božích.“

Samantha pila čaj. „Ale bude v pořádku, viďte?“

Hawksbill pomalu zavrtěl neupravenou hlavou.

„Nechci ti lhát, dítě. Nemá dobré vyhlídky. Otevřenou zlomeninu přežije jen málokdo.“

„Ale proč? Vždyť jsme srovnali kosti a zalepili kůži!“

„Protože dovnitř pronikne sepse a na světě neexistuje žádný lék, který by si s ní dokázal poradit.“

„A co je to sepse?“

„Jed, Liebchen, infekce. Nikdo neví, co je její příčinou, a nikdo ji neumí vyléčit.“ Hawksbill se odmlčel. Poslední dobou se mu donesly nějaké zvěsti, že mladý kvaker ve Skotsku, jistý Joseph Lister, tvrdí, že lék objevil… Starý muž zavrtěl hlavou. Pochyboval, že by nějaký Skot mohl přijít na něco pořádného.

Samantha se zadívala na nehybné tělo na pohovce, na téměř nehybnou hruď, na změť kaštanových kudrn na polštáři, a tiše řekla: „Já se o něho postarám.“

Následující dny připomínaly noční můru. Freddyho spalovala příšerná horečka, házel sebou a zmítal se v úděsném deliriu. Schovaný ve stínu dveří sledoval Hawksbill, jak Samantha pokládá chladivé prstíky na mladíkovo rozpálené čelo, jak mu cosi šeptá a uklidňuje ho zřejmě už pouhou svojí přítomností. Viděl, jak se dokáže postarat o obvazy plné hnisu, jak trvá na tom, že rána se bude převazovat každý den, i když to Hawksbillovi připadalo zbytečné. Pozoroval, jak její čilé dlouhé prstíky denně ránu zkoumají, ošetřují ji mastí a lektvary, kontrolují umístění kostí, a to všechno provádí tak zkušenými dotyky, jako by to jedenáctileté děcko skutečně vědělo, co dělá.

V těch dnech se zdržela vždycky hluboko do noci. Ne snad, že by si toho její otec povšiml nebo že by mu na tom záleželo. Kdyby měl Hawksbill tak krásnou a inteligentní dceru, nehnul by se od ní na krok a hýčkal by ji a rozmazloval. Kdoví, jaká posedlost ovládala myšlenky Samuela Hargravea? Hawksbill měl děvče u sebe rád. Dokonce i když tu zůstávala jen kvůli tomu nešťastníkovi v saloně stravovanému horečkou z infekce, s nohou napuchlou do bezmála dvojnásobné velikosti. Hawksbill si uvědomoval, že to tak nemůže trvat věčně.

Samantha připravovala k večeři obložené chleby.

V posledních několika měsících se starý pán choval trochu štědřeji a dovolil, aby Samantha kupovala lepší potraviny, takže teď pravidelně jídali vařené zelí s brambory, pečená žebírka, chléb od pekaře s džemem, neředěné mléko, sýr a sekanou. „Dneska jste strašně zamlklý, pane Hawksbille.

Až mě to děsí.“

Hawksbill roztřásal na lavici sušené bylinky, odděloval listy kostivalu od stonků a mumlal: „Možná bylo lepší poslat ho přece jen do nemocnice. Potřebuje chirurga.“

„Ne,“ prohlásila tiše, ale pevně. „Nemocnice je beznadějné místo. Tam chodí lidé jenom umírat.“

Proti tomu nemohl nic namítat. Nemocnice svatého Bartoloměje žádala za každého přijatého pacienta zálohu na pohřeb, kterou vracela, pokud se pacient uzdravil. Starý muž odložil nůž a klíšťky, pohlédl dívence do tváře a řekl: „Tady je to taky beznadějné, dítě. Ten chlapec to jen stěží přežije. Nejedl už přes týden a máme co dělat, abychom mu do hrdla dostali aspoň kapku vody. Jedinkrát nenabyl vědomí, ani na vteřinku ne –“ Hawksbill se náhle prudce sehnul a napjal stařičkou páteř proti tenké látce obnošeného redingotu. Vždyť přivést ji k rozumu se snaží naprosto zbytečně. Je tak zatraceně tvrdohlavá! Tolik lpí na té směšné představě, že –

Vzduchem se rozlehl třesk. Samantha vyskočila a letěla do salonu. Hawksbill za ní šmajdal, jak mohl nejrychleji, a spatřil děvčátko zápasící vkleče s Freddym, který měl skelné oči vytřeštěné a divoce máchal pažemi. Na koberci ležela rozbitá sklenice a láhev s vodou.

„Nic se nestalo, Freddy,“ chlácholila holčička chlapce.

Její hubené tělo se v jeho běsnících rukou zmítalo sem a tam. „Jsem u tebe, Freddy. Uzdravíš se.“

Ohromený stařec sledoval, jak se dítěti podařilo uklidnit blouznícího hocha, uložit ho zpět na polštář a zkonejšit polibkem na čelo. Když se Freddy opět utišil, Samantha vzhlédla k Hawksbillovi a s rozzářeným pohledem řekla:

„Je při vědomí.“

Freddyho zotavení dlouho viselo na vlásku, ale nakonec se chlapci udělalo líp, usrkával kuřecí vývar a jedl vajíčka naměkko, tiše a pokorně se poddával Samanthině láskyplné péči. Hawksbill nepřestával žasnout, co všechno pro chlapce udělala, ale stejně hluboko ten úspěch zasáhl i ji.

Každý večer, když uléhala k spánku, si v duchu znovu a znovu promítala ten zázrak: zachránila milovanému kamarádovi život i zdraví.

Nad Londýnem se rozhostilo parné začouzené léto. Žlutavý vzduch páchl v důsledku tisíců dýmajících komínů na střechách domů i na malých parníčcích na Temži. Dva miliony obyvatel nacpaných v těsných zdech Londýna prožívalo nezdravé léto, kdy nemyté konve mlékařek zavinily explozi tyfové epidemie v Marylebone, jež zabila tisíce lidí přímo před očima bezmocných lékařů. Ale jak léto přecházelo do zakouřeného podzimu a zimní mráz postupně vymyl oblohu do zářivé modře, Freddy se nesmírně rychle zotavoval. Do listopadu už noha unesla váhu těla a chlapec mohl po saloně kulhat bez pomoci.

Mezitím se stačil až po uši zamilovat do Samanthy Hargravové a současně s ním to postihlo i Isaiaha Hawksbilla.

Samantha donesla podnos s čajem, pečivem a sklenicí ostružinového džemu a postavila jej na stolek u krbu.

Freddy pohrabáčem rovnal v krbu uhlíky a koutkem oka pozoroval, jak dívenka sype do dvou šálků cukr. „Kde je starej?“ zeptal se ledabyle.

„Šel někam nasbírat yzop. Všechen jsme spotřebovali na tvoji nohu, tak musí doplnit zásoby.“ Samantha se posadila do lenošky natočené ke krbu, z níž už před mnoha týdny zmizela plachta. Opřela si nohy o stoličku. „Pojď si dát čaj, kamaráde.“

Freddy se pustil krbové římsy a odkulhal k druhému křeslu. Dlahy na noze už neměl, ale kost byla natolik ohnutá, že chodil kymácivě jako námořník na rozhoupané palubě. „V životě jsem nepil lepší čaj a neměl se tak dobře jako tady u starýho. Teď mě docela mrzí, že jsem mu na dveře házíval psí hromádky.“

Samantha se zasněně usmála a přidržela si šálek u nosu, aby mohla líp vdechovat silnou vůni čaje.

„Sam, musím ti něco říct.“

Děvče neodtrhlo pohled od ohně.

„Sam, podívej se na mě?“

Obrátila se k němu. V mihotavé záři ohně bylo vidět Freddyho hezkou drsnou tvář, na které vynikaly jeho nejpohlednější rysy: hranatá brada, velký rovný nos, vysoké lícní kosti a hluboce zasazené hnědé oči. Obličej rámovaly pocuchané hnědé kučery, které nikdy nevydržely dlouho učesané. Z chlapce se stal muž. „Copak je, Freddy?“

„Sam, musím odejít.“

Nehybně na něho chvíli hleděla, načež pomalu postavila šálek. „Proč?“

„Protože je načase. Jsem tady pět měsíců, ale teď se už dokážu postarat sám o sebe. Nejvyšší čas, abych vypadnul.“

Samantha se zachmuřila. „Jak to myslíš, vypadnul.“

„Abych odešel z Crescent, Sam.“

„Ale to nemůžeš! Přece není nutné, abys odcházel, Freddy, tady můžeš zůstat, jak dlouho budeš chtít! Třeba nadosmrti! Pan Hawksbill tě má moc rád!“

„Jasně, ale já nestojím o to, abych tu zůstal. Musím si zařídit vlastní život, Sam.“

„To je přece nesmysl –“

„Poslouchej mě přece, Sam.“ Sklouzl na jedno koleno vedle jejího křesla a uchopil její ruku do svých dlaní. „Měl jsem rande se Smrtkou. Už jsem stál před těmi příšernými vraty a viděl na druhou stranu. Kdyby nebylo tebe, prošel bych jimi. A to mi vůbec poprvý v životě pomohlo pochopit jednu věc. Že se musím ve světě prosadit, Sam, že se musím něčím stát. Já už dávno nejsem malej kluk. Jsem chlap a musím se podle toho chovat. Nemůžu běhat po ulici a do smrti krást jabka. Potřebuju si sehnat pořádnou práci a zařídit si pořádnej život.“

Tvářička se jí zkrabatila a v očích se zaleskla sklíčka slz.

„Já ale nechci, abys odešel, Freddy! Mám na světě jenom tebe!“

„Neplácej hlouposti, Sam. Máš tátu a pana Hawksbilla a bráchu, co bude slavným doktorem. A já navíc neodejdu nadobro. Vrátím se dřív, než se naděješ!“

Po tvářích se jí proudem valily slzy a nechávaly po sobě stříbřité stezičky. „A kam půjdeš?“

„Zatím nemám zdání, ale až dorazím na to správný místo, určitě to poznám. Ach Sam.“ Nešikovně pohladil drobnou ručku ve svých velkých dlaních. Pod jejím pohledem mu jako vždycky zjihlo srdce. Toužil toho povědět o tolik víc – že si uvědomil, že pro lidi jako Samantha není dost dobrý, že by rád, aby na něho mohla být hrdá, že ji miluje a chce se o ni starat až do konce jejího života, ale nenašel odvahu, nevěděl, jak to vyjádřit, takže nic z toho nevyslovil.

„Poslyš, Sam, ty máš obrovskej dar uzdravovat. Pamatuješ, jak jsi vyléčila micku? Zdálo se mi, že na mě mluvíš a že ke mně skrz tu dusivou mlhu natahuješ ruku a vlečeš mě nazpátek. Teď už je mi jasný, že to nebyl sen, že to bylo doopravdy. Zachránilas mi život, Sam, a já ti to nikdy nezapomenu.“

Upustila šálek. Po vybledlém tureckém koberci pana Hawksbilla se rozlil čaj, ale ona si toho nevšímala a objala Freddyho hubenými pažemi kolem krku. „Ty jsi můj jedinej kamarád, Freddy! Strašně mi budeš chybět, a až odejdeš, budu se za tebe každičký den modlit.“

Pevně ji k sobě tiskl a hluboko v útrobách cítil klíčit podivný neznámý cit: stará bratrská láska ustoupila čemusi novému, vzrušujícímu. Nebylo jí ještě ani dvanáct, ale přesto za pár let, až se z něho stane boháč schopný jí nabídnout slušné živobytí, bude Samantha Hargraveová ta nejkrásnější žena na světě a bude jenom jeho. Freddy zabořil obličej do jejích hustých černých kadeří a šeptal:

„Počkej na mě, Sam. Neodcházej odtud, dokud se pro tebe nevrátím.“

Stalo se to dva dny před Velikonocemi, za ponurého deštivého rána. Samantha podupávala na kuchyňských dlaždicích, aby si zahřála chodidla, dýchala si do dlaní a netrpělivě sledovala konvici, kdy už se začne vařit voda na čaj.

Zpoza dveří ji pozoroval ukrytý Isaiah Hawksbill.

Za pár týdnů jí mělo být dvanáct a už teď se u ní začaly projevovat ženské rysy: děvčátko samá ruka samá noha se začínalo žensky zaoblovat. Při tom pohledu se starci rozklepala brada a toužil ji obejmout vychrtlými pažemi. Skutečně mu jednou dovolila, aby ji vzal do náruče, tehdy před čtyřmi měsíci, když Freddy odešel neznámo kam. To byla Samantha k neutišení, plakala a vyváděla a hrozila, že uteče za chlapcem, ale Hawksbillovi se ji podařilo ukonejšit kolébáním v náruči a ujišťováním, že Freddy dodrží svůj slib a jednoho dne si pro ni přijde.

Jenže mezitím uplynuly už čtyři měsíce. Od té doby se chovala zamlkle a odtažitě a nedovolila mu už ani jediný dotek.

„Čaj bude hotový, pane Hawksbille!“ křikla. „Je, vy jste tady, docela jsem vás přehlídla.“

Vešel do kuchyně. „Nech ho máčet trochu déle, Liebchen, a přidej do něj lžičku heřmánku. Bolí mě dneska všechny klouby.“

Po jeho odchodu začala Samantha mávat pažemi.

V kuchyni byla příliš velká zima (proč jen jí otec nekoupí teplý vlněný svetr?), než aby mohla jenom tak stát a sledovat pobublávající čaj. Rozhodla se tedy, že si zatím zaběhne na zahradu, kde stál záchod.

Budka se opírala o zadní plot na konci cestičky a byla obrostlá šípkovými keři a hluchavkami. V chladných zimních dnech nebyl ten zápach tak nepříjemný, ale v létě tam Samantha vběhla vždycky se zatajeným dechem, hupla dovnitř a za vteřinku vystřelila poloudušená zase ven. Dnes ráno ji trochu nazlobilo, když nakonec zjistila, že sem zašla úplně zbytečně, přestože v kuchyni cítila bolest v břiše, jenže ta teď zmizela. Sotva se zvedla ze sedátka, bolest začala nanovo, stejné křeče, které ji sem původně vyhnaly, a zatímco přemýšlela nad jejich příčinou – sekaná k včerejší večeři nevypadala dvakrát čerstvě – pocítila mezi stehny teplou vláhu. Udiveně se podívala dolů a v kalném světle, jež sem pronikalo škvírami mezi prkny, spatřila na podlaze zářivě rudou krvavou skvrnu.

Celou cestu zpátky utíkala tak zběsile, že na zadních schodech klopýtla a rozbila si koleno. Zbrkle vpadla do pracovny a křičela: „Umírám!“

Polekaný Hawksbill se zvedl ze své stoličky. „Co se děje?“

„Umírám, pane Hawksbille!“ Skočila k němu a vrhla se mu zoufale kolem krku. „Prosím vás, neposílejte mě do nemocnice!“

Ohromený stařec nebyl na chvíli schopen slova. Náhlý dotek jejího těla, paže pevně sevřené kolem jeho šíje, mladičká hruď rozezmítaná vzlyky – bylo to stejné jako před těmi čtyřmi měsíci…

S nadlidským úsilím položil Hawksbill děvčeti ruce na ramena a trochu je od sebe odtáhl. „Liebchen, co se stalo?“

V obličeji byla sinalá jako křída. „Krvácím!“

„Cože?“

„Právě jsem to zjistila. Na záchodě. Pane Hawksbille, dejte mi nějaký lék! Papájová semínka, ta přece zastavujou krvácení –“

Odvrátil se a poslepu se znovu posadil za stůl.

„Neposílejte mě do nemocnice! Nenechte mě umřít!“

Nebylo to spravedlivé, vždyť byla ještě dítě! Oslovil ji přiškrceným hlasem: „Musíš jít domů, Liebchen,“

„Proč?“ Teď už plakala naplno.

Cítil, jak se mu podlamují kolena. Zhroutil se na opěradlo a nešťastně se na ni zadíval. „Máte hospodyni, viď?

Běž za ní a hned jí to pověz, Liebchen.“

„A pošle mě do nemocnice?“

„Nepošle, Liebchen. Běž domů, ona si už bude vědět rady. Věř mi, dítě, budeš úplně v pořádku…“

Právě ta ponižující událost mu navěky vpálila zahanbující stigma. Hawksbill nebyl hluchý, dobře věděl, že mu lidi v St. Crescent Agnes přezdívají prznitel dětí. Podlejší tvor už nemohl existovat, a nejhorší byla skutečnost, že vzhledem k tomu, co provedl, jim to nemohl mít za zlé, i když to stokrát nebyla pravda.

Seděl teď sám vedle kuchyňských kamen s plédem na kolenou a s miskou netknutého mléka a chleba. Připomínal si ten dávný hrůzyplný den.

Tehdy si vyšel ven, přestože pořád ještě truchlil pro malou Ruth a Ráchel. Vydal se do Londýna shánět knihy a bylinky. Bylo jaro. Kráčel po Serpentine a vychutnával zeleň a svěžest znovuzrozeného světa. Bylo časné ráno a Hawksbill právě přemýšlel o zařazení jedné neznámé bylinky. Na lavičce seděla žena v kloboučku a krinolíně pohroužená do knihy a poblíž vody si s proutkem hrálo dítě, ani ne osmileté.

Nedokázal si ani tehdy, ani teď, po tolika letech, vůbec vysvětlit, co se s ním v tom okamžiku stalo: při pohledu na důvěrně známou tvářičku dítěte teninká nitka jeho příčetnosti praskla a Isaiah Hawksbill, tehdy mladší a mrštnější, vykřikl: „Ruth!“, skočil k děvčátku, popadl je do náruče a pustil se s ním na útěk.

Vůbec si nevzpomínal, co se dálo pak. První, co si uvědomil, byla změť rozčilených hlasů, když se kolem něho začaly houfovat černé stíny. Davem si razil cestu konstábl a vedle klečela guvernantka a chlácholila naříkající dítě.

Ohromený Hawksbill až tehdy pochopil, co udělal. Později si při výslechu na policejní stanici, vyděšený, ale mezitím už opět vyrovnaný, vymyslel lež: „Dítě bezmála padalo do vody, takže jsem je zachránil, víc v tom nehledejte.“

Guvernantka, jež svědčila pod přísným dohledem svého zaměstnavatele, měla strach přiznat, že četla, a proto nebyla svědkem uváděného zločinu, takže nakonec se pro svou vlastní spásu rozhodla Hawksbillovu verzi podpořit.

Případ odložili a upadl by zřejmě zcela v zapomnění nebýt toho, že v parku se tou dobou bohužel objevila obyvatelka St. Agnes Crescent – hadrářka na cestě ke skladištím v Billingsgate – jež celou událost viděla v jiném světle. Dítě vůbec nebylo tak blízko vody a nehrozilo mu žádné nebezpečí, když tu se vedle něho zčistajasna objevil Hawksbill, popadl ho a běžel dál a byl by zmizel někde v Surrey, kdyby ho neokřikl kolemjdoucí pán.

Přestože hadrářka, která sama měla na svědomí spoustu přestupků a radši se stykům s ochránci zákona vyhýbala, se svým svědectvím za konstáblem nezašla, roztrušovala tu povídačku po celé Crescent, takže než se Hawksbill večer znaveně dovlekl domů, sousedi mezitím už vynesli svůj soud.

Copak bylo možné, aby člověk se zdravým rozumem uvažoval tak, jak právě uvažoval stařec – a sice že požádá Samuela Hargravea o Samanthinu ruku?

Nepřišla pět dní a celou tu dobu trpěl starý Žid jako zvíře.

Miloval by ji a hýčkal a chránil před veškerým zlem světa, zachránil by ji před ponurou budoucností, jež jí kynula roky a desetiletí péče o lhostejného otce, které ji promění na starou pannu, bezcennou povadlou trosku, o kterou poté, až otec konečně zemře, žádný muž ani nezavadí.

Isaiah Hawksbill by ji před tím prokletím zachránil, dal jí své jméno, vlastní domov, který by nechal nově zařídit, vpustil do něj slunce, koupil pianino a učil by ji hrát. Každý večer u krbu by spolu hráli karty, vedli vzájemně podnětné hovory, pokračoval by v jejím vzdělávání, odhaloval jí záhady okolního světa. A navíc by ji zahltil láskou, kterou tak zoufale toužil rozdávat a po které ona tak zoufale toužila.

Když se Samantha znovu ukázala, chovala se zakřiknutě. S pohledem zarytým do koberce vysvětlovala: „Měl jste pravdu, pane Hawksbille. Neposlali mě do nemocnice.

Paní Scogginsová neřekla ani slovo, jenom roztrhala prostěradlo na pruhy a jeden kus mi uvázala kolem pasu a mezi nohama. Už je to pryč, ale prozradila mi, že za měsíc se to zase vrátí.“

Hawksbill seděl za stolem pokrytým vrstvou sušených bylinek a neklidně do něj poklepával prsty. „Samantho moje, přijímá tvůj otec někdy návštěvy?“

„Ale kdepak, pane, on má moc práce s traktáty!“

„Rád bych –“ Vytáhl kapesník a otřel si horní ret. „Rád bych si s ním pohovořil.“

„Provedla jsem něco?“

„Ach Leibchen, to ne. Jde o obchodní záležitost, o jednání mezi dvěma muži. Nemluvili jsme spolu už přes dva roky, a tak mě napadlo… Ale to je jedno,“ dodal tiše. „Však já si najdu vhodnou chvilku, aby mě přijal. A teď, co si spolu přečtem u čaje?“ Natáhl se po knize o geologii.

„Pane Hawksbille?“

„Ano, Liebchen!“

„Buďte tak hodný a vysvětlete mi, proč budu každý měsíc krvácet.“

Ruka se mu zarazila v polovině pohybu. „Snad až budeš starší.“

„Proč? Když se něco děje s mým tělem, nemám právo to vědět?“

Svěsil ramena. Mohl si za to sám, to on v ní povzbuzoval zvídavost a nikdy jí neodepřel jedinou odpověď. „Posaď se, dítě, a já se pokusím…“

Když skončil, cítil se zoufale. V roce 1872 nebyla věda ještě natolik pokročilá, aby dokázala odhalit záhadu menstruačního cyklu. Mnohé teorie stavěly na magii a esoterice, přičemž nejoblíbenějším vysvětlením mezi lékaři bylo to, že za spuštění menstruace, jež představuje přírodní způsob kompenzace za mužskou ejakulaci, nese odpovědnost Měsíc. Měli sice podezření, že menstruace má něco společného s rozením dětí, protože žena se stávala plodnou teprve poté, co se u ní objevilo každoměsíční krvácení, ale jak to souvisí a funguje, to netušil nikdo. Jistě, byly tu vaječníky, ale jejich účel nikdo neznal a vajíčko objevili teprve nedávno. Pokud hrálo v lidském rozmnožování nějakou roli, stejně se nevědělo jakou.

„A proč to nemají i muži?“ zamračila se Samantha nespokojeně.

„Protože ti, echm, mají něco jiného, něco podobného, co se u nich objevuje jenom ve chvíli, kdy počínají dítě.“

„Ach, tohle“

Cítil, jak mu na šíji stoupá žhavý ruměnec. „Tak s tímhle si nemusíš dělat starosti ještě spoustu let, Liebchen.“

V duchu dodal: „A možná nikdy.“

V tu chvíli pocítil Hawksbill pronikavou bolest u srdce a pomyslel si: Největší blázen je starej blázen!

Pro všechno na světě, co si představoval? Jaké chvilkové šílenství se ho to zmocnilo, probudilo u něho naději, že by se mohl oženit s tímhle děckem? Chránit ji, to ano, pomáhat ji a milovat, ale nikdy by jí nemohl věnovat ten největší dar, který může dát manžel své manželce – děti! Na to byl příliš starý. Copak má právo upírat jí mateřství? A jakým právem navíc tvrdí, že se dívenka nikdy neprovdá? Hawksbille, ty starej hlupáku!

„Stalo se něco, pane Hawksbille?“

Smutně se podíval do jejích uslzených šedých očí a v duchu si vyčítal: Jak jsem mohl být tak sobeckej a předstírat, že mám na srdci jenom její blaho? Jakým právem bych ji já, chromej chamtivec, uzamkl před světem jako porcelánovou panenku, příliš křehkou na hraní?

Když tiše zanaříkal, položila mu útlou ručku na loket.

„Dneska se necítíte dobře, viďte? Ta zima vám leze do kostí. Víte co, donesu vám skleničku javorového sirupu.“

Když vyšla na chodbu, zůstal Hawksbill sedět bez hnutí.

Rozjímal o krutém osudu, který ukradl muži v rozkvětu sil milovanou ženu a zatvrdil tak jeho srdce vůči všem dalším ženám, aby mu dovolil podlehnout lásce, až když už je na ni příliš pozdě.

Z očí, jež neplakaly víc jak dvacet let, vyklouzla jediná slza. Starý Žid se zhluboka nadechl a v duchu pronesl tajnou přísahu. Bude ji milovat až do své smrti, ale kvůli ní se o tom nikdy nezmíní.

II.

Nikdo netušil, dokonce ani on sám ne, že Matthew je na pokraji zhroucení.

Osmnáctiletý Matthew Christopher Hargrave pracoval jako úředník už téměř čtyři roky a celou tu dobu se jeho dny sobě podobaly jako vejce vejci. S výjimkou nedělních dopolední strávených v kostele pracoval Matthew sedm dní v týdnu – dohromady to dělalo sedmdesát hodina nikdy neměl jediný den dovolené, jediný den neprostonal. Byla to ubíjející rutina: každé ráno došel k řece, přívozem se po Temži dostal k Tower Bridge a odtud pěšky došel k vozovně v Bermondsey. Pověsil klobouk a plášť do rohu zatuchlé kanceláře a připojil se k ostatním mladým úředníkům, kteří metli podlahu, utírali prach z nábytku, dolévali lampy petrolejem, ostřili pera a jednou do týdne umývali i okna. Kancelář byla otevřená třináct hodin denně s půlhodinkou na oběd a půlhodinkou na odpolední čaj.

Mládenci, kteří měli známost, dostávali jednou týdně večer volno. Pokud někdo kouřil doutníky, pil alkohol či navštěvoval herny, byl okamžitě propuštěn. Zaměstnavatel podporoval studium bible, a pokud pracovník neměl po pět let ani jediný kárný záznam ani vynechaný den či pozdní příchod, zvedli mu plat o pět pencí denně.

Na rozdíl od svých kolegů, kteří pracovali pilně a radostně a šetřili si každý penny do budoucího manželství, Matthew Hargrave se už v osmnácti cítil zdeptaný a na konci svých sil.

Jeho domov byl stejně ubíjející jako kancelář: James studoval v Oxfordu, otec představoval prabídnou společnost a sestřička se chovala jako cizí. Matthew neměl žádné přátele a před ženami pociťoval smrtelný děs. Jeho jedinou životní radost mu skýtal noční rituál, který jeho otec označoval jako sebepošpinění.

Matthew tušil, že to nemá v hlavě v pořádku i že se to s ním postupně zhoršuje, a rovněž tak věděl, že jde o důsledek tajných onanií.

Bylo všeobecně známo, že s každou polucí muž přichází o část své ušlechtilé podstaty, ale nedokázal si pomoct.

A aby dosáhl ještě mocnějšího orgasmu, fantazíroval Matthew vždycky tak nevázaně, že později sám sebe proklínal a uplakal se k spánku.

Za tímhle vším se ve skutečnosti skrývala chorobná žárlivost na staršího bratra.

Matthew se v té hnusné kanceláři dřel jako otrok a každý v potu vydělaný penny odevzdával otci, který mu za to nedokázal nabídnout slovíčko chvály, zatímco Jamesovi, čert aby ho vzal, platil vzdělání hodné džentlmena jen proto, že byl starší, a umožnil mu bydlet na univerzitní koleji ve společnosti nóbl kamarádů. Žárlivost užírala Matthewovu duši jako hnisavý bolák. A teď, když James absolvoval v Oxfordu bakalářské studium a pokoušel se o přijetí na některé lékařské fakultě v okolí Londýna, bude opět bydlet doma, a tak mu neustále k zešílení připomínat, že on, ne Matthew, je výhradním objektem otcovy pozornosti.

Ačkoliv v tom domě nežili slepí ani hluší, nikdo si nevšiml, k čemu se schyluje, snad s výjimkou hospodyně, paní Scogginsové, která si na noc začala zamykat dveře.

Došlo k tomu jednou večer na svátek Guye Fawkese.

Obyvatelé celého Londýna zapalovali mohutné oslavné hranice a věšeli figurínu slavného zloducha. Všichni přišli přihodit něco do ohně a loknout si ze džbánku. Zatímco Samuel byl venku a kázal někde v Dials, Samantha seděla u krbu a šila. Matthew stál u okna v saloně a mezi závěsy vyhlížel na přelidněnou ulici.

Dav vyváděl jak utržený ze řetězu. Prostitutky rozdávaly polibky na potkání, dělníci tančili, všude práskaly ohňostroje jako výstřely z pušek a džbány nepřestávaly kolovat.

Jako zhypnotizovaný se Matthew pustil k domovním dveřím. Otevřel je a vyhlédl na ulici. Pod žárem plamenů se mu začala vařit krev. Sešel po schodech, vábený ohněm jako můra, a když mu do dlaní pleskl džbán, zhluboka se napil, on, který v životě neochutnal ani malé pivo. Uprostřed smíchu a dovádění a nespoutaného veselí se Matthew za chvilku příšerně opil.

Když se Samuel dovlekl znaveně domů a vystoupil ztěžka po domovních schodech, spatřil na prahu Samanthu, jak s vykulenýma očima hledí do davu kolem hranice.

Sledoval její vystrašený pohled a uviděl svého mladšího syna v objetí prostitutky – ústy jí jezdil po nemytém krku.

Osmnáctiletý mladík se rozřehtal, zavrávoral a přihnul si znovu piva. Shodil ze sebe černý redingot, roztočil jej nad hlavou a nechal ho odletět do ohně. V tu chvíli zahlédl otce. Na vteřinku Matthew zkameněl, paži zdviženou nad hlavou, rty smíchem roztažené, načež zachytil pohled Samuelových zatracujících černých očí. Hluk ulice se vzdálil, žár plamenů ochladl, tančící stíny na zdech domů zmizely. Všechno se postupně vytrácelo, až si Matthew nebyl vědom ničeho než těch temných očí, jež mu hrozily ohněm pekelným.

Pocítil, že se v něm začíná rozvinovat studená kovová pružina, jako hodinové pero, jež kdosi natáhl na doraz, takže prasklo a vystřelilo Matthewa vstříc těm nenávistným obviňujícím očím.

To nebyl Matthew Hargrave, kdo toho večera vyběhl jako střela po domovních schodech nahoru, odstrčil otce stranou a poslepu se vřítil do salonu. To nebyly jeho ruce, jež draply těžký svazek ze stojánku a vynesly ho zpátky na ulici. Do uší se Matthewovi snažily proniknout tlumené zvuky, ale byl jako hluchý. Viděl jen tu šokovanou sinalou tvář, vztahující se paže, obviňující oči naplněné navíc hněvem – ach, ten opojný pocit moci. Matthew zaklonil hlavu a zavyl bolestně jako zvíře, když mu bible vyletěla z rukou vysoko do vzduchu a zmizela ve žlutých plamenech.

Samuel se vrhl ze schodů plnou vahou na syna, srazil ho stranou a ponořil se do ohně. Zachytily ho zděšené ruce sousedů a snažily se ho odtáhnout. Samuel sledoval, jak milovaný svazek černá a uhelnatí, kroutí se a mizí v útrobách planoucí hranice.

Smích ustal. Všichni, kdo předtím tančili, utíkali za Matthewem, který celý nepříčetný kličkoval davem. Bylo zapotřebí čtyř mužů, aby ho zastavili, a když konečně padl na zem, začal se svíjet na dláždění a z úst mu kanuly chumáče pěny. Aniž vnímal hluboké popáleniny v obličeji a na rukou, dovrávoral Samuel k místu, kde ležel jeho syn.

Krvácejícími rty plnými puchýřů promluvil před ztichlým davem a praskající hranicí. Jeho slova se rozlehla daleko do noci: „Zatracuji tě navěky do pekel, Matthewe Christophere, a od tohoto dne tě přestávám považovat za svého syna!“

Samuel se v mdlobách zhroutil na dlažbu. Odnesli ho na lůžko, kde doktorovi stačil jediný pohled na jeho popáleniny, aby prohlásil, že se raněný nedožije rána. Samantha se od něho nehnula na krok, ošetřovala ho, omývala, lžičkou mu lila čaj mezi sevřené rty a na živé spáleniny přikládala obklady s rozdrcenými lístky kostivalu. Část péče převzal na sebe i James, který právě zahájil praxi v Severní londýnské nemocnici. Přestože pro rychlejší zhojení ran se toho moc udělat nedalo, James mohl po týdnu, když se v nich vytvořil zelenavý hnis, ulevit otcově fyzické bolesti i duševnímu utrpení častými dávkami morfia. Během večerů, když se Samuel zmítal pod přikrývkami, sedávala Samantha u jeho lože a s hlubokým soustředěním pročítala farmaceutické knihy pana Hawksbilla. V noci spala na matraci u nohou otcovy postele, ve dne mu omývala a převazovala rány, krmila ho kuřecím vývarem, vylévala nočník, měnila povlečení a modlila se nad ním.

Trvalo až do jara, než se Samuel, zesláblý a s pomocí, dokázal zvednout z postele. Zotavoval se pomalu a nejistě, několikrát se ocitl na prahu smrti, ale vždycky se nakonec vrátil nazpátek, ačkoliv nebylo pochyb, že pokud přežije, zůstane zohaven k nepoznání.

I když se jeho tělo uzdravovalo, mysl zůstávala chorá.

Nadále už nestál o Boha. Přestal se svými traktáty i kázáními. Každý den proseděl jenom ve svém pokoji, hlava mu klesala na prsa pod tíhou obvazů na jizvách, takže nedokázal zapnout poslední knoflík u košile, spodní ret měl protažený, neustále mu z něj kanuly sliny a civěl do prázdna. Často si ani neuvědomil, že za ním Samantha přišla.

Aby ho ušetřila dalšího trápení, radši mu ani neřekla o Jamesovi.

Po krátké stáži v Severní londýnské nemocnici dostal James vyhazov a přestoupil do Guyovy nemocnice, ale po šesti neúspěšných měsících ho vyšoupli i odtud, takže přešel do nemocnice svatého Bartoloměje, kde pracoval doposud. Mnohem horší než jeho příšerné školní výsledky však byla skutečnost, že začal s pitím a hazardem a scházel se s prostitutkami.

Samanthě nad tím vším pukalo srdce. Rodina se jí pomalu, ale nezadržitelně rozpadala a ji sužovalo zlé tušení, že ani Freddy se jí už nadosmrti neozve. Jediný člověk, který jí na světě zbýval, byl Isaiah Hawksbill.

Za podzimního rána s námrazou na okapech našla Samantha pana Hawksbilla v posteli, neschopného jediného pohybu.

Když vešla zadním vchodem do domu, s hrůzou zjistila, že je tam zima a tma. Za těch čtyři a půl roku, co pro něho pracovala, býval pan Hawksbill pokaždé vzhůru a čekal na ni. Zastavila se v kuchyni a tu uslyšela sten. Šla za zvukem a nahoře v patře našla starého Žida v posteli, pořád ještě v noční košili a čapce, jak svinutý do klubíčka lapá po dechu jako pes.

Dokázal ze sebe vyrazit jen pár slov: „Doktora, Liebchen, potřebuju doktora…“

Dvě ulice odtud bydlel lékař, jistý doktor Pringle.

Samantha celou cestu utíkala. Doktor jí otevřel ještě v trepkách a županu, vyslechl si bezdeché vylíčení stavu pana Hawksbilla a slíbil, že se tam po snídani ukáže.

Po dvou hodinách skutečně přišel, ale Isaiahu Hawksbillovi se mezitím ještě přitížilo. Přerývaně lékaři vyprávěl, že ho probudila ostrá bolest v podbřišku a že ani nedokázal vstát z postele. Teď měl vysokou horečku: zelená očka mu jiskřila jako dva smaragdy.

Doktor Pringle odhrnul přikrývku a jemně prohmatal starcovo břicho. Potřásl hlavou a řekl: „Máte zápal slepého střeva, pane. Udělám všechno, co bude v mých silách.“

Samantha se postavila do nohou postele a se vzrůstající úzkostí sledovala, jak doktor vytahuje z kabely láhev s pijavicemi, vyhrnuje panu Hawksbillovi noční košili a k bílé kůži mu přikládá slizké černé červy. Zatímco hltali krev, dokud sami nasycením neodpadli a nezanechali po sobě rudé skvrnky, namíchal doktor Pringle dávku strychninu a násilím ji vpravil starci mezi rty. Ten se téměř okamžitě začal zběsile dávit. Samantha mu u hlavy přidržovala umývadlo na zvratky. Tuto proceduru opakoval celý den – odebíral starci krev a čistil mu útroby obrovskými dávkami projímadla, až starý pán prosil o slitování. V šest hodin večer doktor Pringle prohlásil, že víc už pro pacienta dělat nemůže.

Isaiah Hawksbill skýtal úděsný pohled: dehydrovaný, scvrklý, páchnoucí vlastními výkaly a zvratky, smrtelně bledý s výjimkou krvavě rudých skvrn na nezdravě rozhořelých lícních kostech.

„Umírám, Liebchen,“ zašeptal.

Posadila se na pelest a otřela mu čelo žínkou. „Ale ne, pane, neumíráte. Nemluvte tak!“

„Nemám moc… času. Cítil jsem, jak to prasklo. Teď už mám v těle jed, Liebchen. Musím ti ale ještě něco říct.“

„Šetřte si síly, pane Hawksbille. Promluvíme si ráno.“

„Pro mě… už žádné ráno… nebude…“

Zkusila něco namítnout, ale hrdlo se jí sevřelo. To není spravedlivé, křičela v duchu. Doktor by měl umět pomoct!

Nebyl vůbec k ničemu! Vždyť panu Hawksbillovi udělal ještě hůř!

Isaiah se chabě pokusil zvednout ruku, aby ji pohladil po tváři, ale neměl dost sil. „Musím ti něco prozradit.“

S každým nadechnutím mu v prsou chrastilo. „Chci, abys byla až nadosmrti zabezpečená. Nerad bych, abys byla odkázaná na milost a nemilost své rodině. Musíš být svou vlastní paní, Samantho…“

V mučivých bolestech převaloval hlavu ze strany na stranu. Ústa měl tak vysušená, že se mu jazyk lepil k patru.

„Vezmi si to,“ zašeptal chraptivě. „Teď je to všechno tvoje.

Nedovol, aby to našli, připadlo by to královně. Tys všechno, co tady na světě mám, dítě moje…“

Samantha si zabořila pěstičky do očí: „Prosím vás, neumírejte!“

Zorničky měl tak rozšířené, že z nich zmizela všechna zelená barva. Na okamžik vypadal stařec jako smyslu zbavený. Vykřikl: „Moje knihy! Moje byliny!“ Zavřel oči a tiše vydechl naposledy.

Samantha vedle něho zůstala sedět hluboko do noci, rozdíraná hněvem a zoufalstvím. Když potom přijeli dva muži v černém kočáře a odnesli tělo zabalené do přikrývky, Samantha jen tiše přihlížela.

Dům starého Žida stál několik let neobydlený, až ho kdosi koupil a udělal z něho hostinec. Čtyřicet let po Hawksbillově smrti, když uličku St. Agnes Crescent zachvátil požár a strávil všechny její budovy, prkna podlahy ve vstupní hale se probořila a odhalila očouzený trezor.

Po jeho vypáčení se ukázal poklad, ovšem bankovky se prudkým žárem stačily proměnit v černý popel. Tu sumu střádal Hawksbill celý život – a kdyby mu osud dopřál čas o tom Samanthě povědět, udělal by z ní velmi bohatou ženu.

Druhá tragédie následovala tak těsně za tou první, že Samantha neměla ani čas truchlit nad zemřelým přítelem.

Roku osmnáct set osmdesát čtyři, týden před svátkem Guy Fawkese, dva roky od Matthewova záchvatu, přestal Samuel Hargrave jíst. Sebevětší plísnění od paní Scogginsové ani přemlouvání od Samanthy ho nedokázalo od jeho rozhodnutí odradit. Když nepozřel sousto a nepromluvil slovo po celých sedm dní, dostal silný zápal plic a večer během svátku, zatímco do oken jim žhnuly hranice, konečně zemřel.

Samantha a James seděli zdrceně v saloně, když se dostavil advokát od firmy Welby and Welby, a tichým melodickým hlasem jim prozradil, že jejich otec zanechal po sobě poslední vůli. Jediným dědicem se stal James (jelikož Matthew utekl a nebyl k nalezení), který měl dostávat roční apanáž po celou dobu svého studia, na jehož konci, až po úspěšném složení závěrečných zkoušek vyvěsí na dům svou vlastní mosaznou vizitku, obdrží i zbytek jmění.

Do Jamesova vlastnictví přejde rovněž dům s veškerým vybavením, ovšem za podmínky, že jej neprodá, dokud nebude mít zavedenou lékařskou praxi.

A Samantha měla odejít studovat do Kentu na Playellovu akademii pro mladé dámy.

Samantha byla zcela ochromená.

Oblečená do nedělních šatů s lemy narychlo přizdobenými černou krajkou vyjela vlakem z Londýna. Němě zírala z okna, ale nádhernou zalesněnou krajinu vyšňořenou rudými a zlatavými odstíny podzimu ve skutečnosti nevnímala. Na nádraží ji doprovodila paní Scogginsová, protože James teď pracoval v Middleessexské nemocnici.

Nezúčastněně dívku objala a do ruky jí vtiskla šáteček s chlebem a sýrem na cestu.

Na nádraží v Chislehurstu na ni čekala drožka, kterou kočíroval zakyslý stařík jménem Humprey. Beze slova ujížděli venkovskými cestami a nad hlavami jim přes husté větve tu a tam blesklo podvečerní slunce. Nad krajem se vznášela vůně hlíny, svěží zelené trávy a hnědnoucího listí. Po obou stranách cesty Samantha občas zahlédla velké sídlo vybudované ve značné vzdálenosti od silničky, s dlouhou příjezdovou cestou lemovanou vrbami. Konečně na jednu z těch kruhových štěrkových cest zabočil s drožkou i Humprey a Samantha před sebou spatřila velkolepé sídlo v tudorovském stylu.

S pocitem, že se ze zdobených oken na ni upírají stovky skrytých očí, sešplhala Samantha z drožky, aby se přivítala s vysokou upjatou čtyřicátnicí v šatech z černé vlny. Byla to paní Steptoeová, správcová akademie, a pod jejím nevraživým pohledem se Samantha vyděsila, že něco provedla ještě dřív, než se vůbec představila.

Později se však Samantha dozvěděla, že paní Steptoeová se chová nevlídně ke každému. Ovdověla v mladičkém věku dvaadvaceti let a její zemřelý manžel ji zanechal nezaopatřenou, čímž ji přinutil k nemilé a ponižující povinnosti vydělávat si na vlastní živobytí. Před mnoha lety nastoupila na Playellovu akademii jako instruktorka, ale vlastní chytrostí a politikařením se vypracovala až na nejvyšší funkci správcové ústavu. Zakladatel školy Playell byl už dávno po smrti a provoz školy hradil svěřenecký fond a školné studentek, takže paní Steptoeová tu vládla absolutní a neomezenou mocí.

„Pojď za mnou,“ vyzvala Samanthu, obrátila se na sukněmi skrytém podpatku a klouzala po parketové podlaze tak plavně, až měla Samantha dojem, že ta dáma jede na kolečkách.

Dům byl vystavěn v dobách vlády královny Alžběty. Jeho půdorys měl podobu písmene E. Byla tam hlavní hala, z níž se vcházelo do obývacích pokojů, přijímacích salonků, knihovny a na velkolepé schodiště, jež se vinulo do prvního patra, kde se v severním a jižním křídle rozkládaly učebny a ložnice studentek. Paní Steptoeová vedla novou svěřenkyni do vznešené staré ložnice s tmavým ostěním, vysokými koberci a mohutným krbem z šedého kamene.

Obsahoval čtyři postele, dva stoly, dvě křesla, šatník a stojan s umývadlem a džbánem na vodu. Samantha, užaslá nad tím, že tohle bude v příštích letech její domov, upustila svou potrhanou kabelu na podlahu a rozběhla se, aby vyhlédla z okna.

Škubnutí za vlasy na zátylku ji zabolelo tak silně, až vyjekla. Honem si promnula šíji a vzhlédla k ledovým očím paní Steptoeové. Vyslechla si pak její suché kázání, že podle pravidla zdejší akademie chodí všechny dívky jako dámy a personálu projevují patřičnou úctu. Trestem za překročení tří pravidel akademie byl týdenní úklid záchodů.

V následujících dnech čistila Samantha záchody pravidelně a mezitím její odpor vůči akademii a především paní Steptoeové narůstal. Než se přiblížilo jaro, uvažovala Samantha už velmi vážně o útěku.

Protože měla neotesané způsoby a nízký původ a mluvila jiným přízvukem, mezi děvčaty z lepších vrstev představovala vyděděnce a nikdy se nepodílela na večerním klábosení a šeptání, které začínalo ve chvíli, kdy zhasly plynové lampy. Uši však natahovala a zjistila, že její tři spolubydlící stočí po chvíli hovor zcela neomylně k jedinému tématu.

Na Playellově akademii byl pouze jeden vyučující mužského pohlaví – pan Roderick Newcastle, učitel matematiky, který sem nastoupil pouhé dva měsíce před Samanthiným příjezdem. Všechna děvčata byla do toho zakrslého plešouna beznadějně zamilovaná a on sám si okázale vychutnával privilegium, že v obrovské jídelně smí sedávat u stolu paní Steptoeové.

Jednou odpoledne buclatá učitelka hygieny slečna Tomlinsová udělala děvčatům přednášku o přípravě k manželství a zmínila se o jisté „povinnosti“.

„Pamatujte si, milé dámy, že žádné ženě se nezdá povinnost příjemná, ale ctnostná žena se jí navzdory tomu podřídí. Protože muži mají potřeby, bez kterých se my obejdeme, těžko to dokážeme pochopit, takže se musíme odevzdat do manželovy péče s pevnou vírou, že on je v této posvátné záležitosti tím moudřejším, a nečerpat potěchu ze samotného aktu, ale z vědomí, že činíme radost manželovi a navíc že přivedeme na svět nového Brita. Jde o povinnost vůči manželovi a vlasti, na to nezapomínejte, milé dámy. Pokud zjistíte, že ten zážitek je nepříjemný příliš, zavřete oči a myslete na Anglii.“

Když toho večera zhasly lampy, děvčata v postelích se pustila do šeptání. „To panu Newcastleovi bych se odevzdala ráda!“

„Jenže pak by ti v břiše narostlo dítě.“

„Ale jak by se dostalo ven?“

„Roztáhne se ti pupík a dítě vyklouzne.“

Samantha poslouchala a tajila smích. Nemohla vyrůstat v Crescent bez toho, aby se důkladně nevzdělala v teorii sexu.

Nejstarší studentka, sedmnáctiletá, uzavřela diskusi věcným prohlášením: „Vůbec nic na tom není. Jako kdyby do vás někdo dloubal holí.“

Děvčata zmlkla a Samantha se obrátila ke zdi, aby mohla nerušeně snít o plánovaném útěku.

Vytratí se hned zítra, odjede vlakem do Liverpoolu a začne hledat Freddyho. Koupí si společně krásný dům a vezmou se a budou žít šťastně až do smrti. Nebo může počkat, dokud James nedostane diplom, a pak s ním zůstane na Harley Street a celý život mu bude pomáhat s pacienty. Mezi její nejoblíbenější snění patřila představa, jak Freddy v cylindru a se stříbrem kovanou hůlkou přijíždí v přepychovém kočáře k akademii a oznamuje paní Steptoeové a všem studentkám, že Samanthu odváží na svoje venkovské sídlo v Cheshire.

Ozvalo se zadunění, jako by v dálce zahřmělo, a poté následoval výkřik a pád. Samantha vyletěla z postele.

„Co se děje?“ vyhrkla jedna ze spolubydlících.

Z chodby k nim doléhalo pleskání bosých nohou.

Samantha byla první venku z postele i z pokoje. Vyhlédla ven a zjistila, že ze všech dveří vykukují děvčata v dlouhých flanelových košilích a snaží se dohlédnout na východní konec temné chodby. Kolem se v županu a s poskakujícími copy přeřítila slečna Tomlinsová.

Děvčata si špitala a vyčkávala, a když slečna Tomlinsová s výkřikem seběhla do přízemí, několik odvážnějších dívek se pustilo za ní. Samantha byla mezi nimi.

Zastavila se nahoře na schodišti, odkud se v kalném světle nočních světel dalo dohlédnout dolů, kde pod schody leželo zhroucené tělo paní Steptoeové. Na sukni se jí rozpíjela krvavá skvrna.

Slečna Tomlinsová hrůzou omdlela a po ní další děvče a ostatní se musely aspoň podepřít o zábradlí. Samantha se rozběhla dolů a k bezvědomé správcové dorazila současně se slečnou Whittakerovou, učitelkou vyšívání. Bez dalšího rozvažování padla Samantha na kolena a uchopila zápěstí paní Steptoeové mezi palec a prsty, jak to odkoukala od Jamese. „Žije,“ oznámila šeptem a slečna Whittakerová se rozvzlykala.

„Doktora!“ křikl kdosi.

Nahoře na schodišti zatím u slečny Tomlinsové, která se začala probírat z mdlob, houstl dav dívek. Mezi nimi se protlačil Roderick Newcastle v košili a šlích. Pohlédl dolů na správcovou, zesinal jako oloupaný brambor a šeptl:

„Ach, panebože!“

Někdo vzbudil Humpreyho a poslal ho do Chislehurstu pro doktora. Pan Newcastle a slečna Whittakerová odnesli správcovou ten kousek cesty, který je dělil od její ložnice v přízemí, a opatrně ji uložili na postel. Zatímco slečna Whittakerová padla do křesla a pan Newcastle si otíral čelo, zula Samantha paní Steptoeové střevíce a přehodila přes ni přikrývku.

Doktor dlouho nešel. Derry Newcastle rozdělal v krbu oheň a slečna Whittakerová uvařila čaj. Samantha seděla u postele a ustavičně kontrolovala pulz a dech paní Steptoeové. Jednou nadzvedla přikrývku a zjistila, že krvavá skvrna se zvětšila.

Vtom se ozvalo rychlé zaťukání na dveře a slečna Whittakerová vpustila dovnitř pomenší ženu kolem padesátky, za kterou Humprey ustrašeně ždímal čepici. Slečna Whittakerová se zatvářila zmateně.

„Kdo jste?“ udeřil na ženu Derry Newcastle.

„Tady nemají muži co pohledávat, pane,“ odvětila žena rázně a obrátila se k němu zády. Uchopila ochablé zápěstí paní Steptoeové stejným způsobem jako předtím Samantha.

Když pan Newcastle rozpačitě vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře, zvedla žena přikrývku, chvíli si pozorně prohlížela krvavou skvrnu a pak přikázala: „Doneste horkou vodu a natrhané pruhy plátna.“ Zvedla oči a pohlédla směrem k Samanthě. „Navíc budu potřebovat pomocnici.“

Slečna Whittakerová skočila ke dveřím. „Běžím pro vodu a plátno!“ A zmizela.

Žena upřela obličej ozářený světlem petrolejky k Samanthě. „Jak koukám, los padl na tebe. Zvládneš to?“

Samantha si uvědomila, jak zběsile jí buší srdce. „Zvládnu, paní. Nějaké zkušenosti už mám.“

„Výborně. Vykasej si rukávy, pustíme se do toho.“

Zatímco si Samantha zastrkovala dlouhé černé copy za límec noční košile a vyhrnovala rukávy, nespouštěla z ženy naproti sobě zrak. Mohlo jí být padesát, měla prošedivělé plavé vlasy s pěšinkou uprostřed, stočené přes uši do staromódních vrkočů, malou a podsaditou postavu a působila dojmem robustního zdraví a mladistvého elánu. Samantha okouzleně sledovala, jak si vyhrnuje bílé krajkové manžety na šatech z modrého serže, povytahuje jedno i druhé víčko paní Steptoeové a sklání se níž, aby prozkoumala bezvědomou tvář pacientky. „Já jsem doktorka Blackwellová, a ty se jmenuješ jak?“ zeptala se, aniž vzhlédla.

Samantha vykulila oči. „Samantha Hargraveová, paní.“

V mžiku krvavě zrudla. „Vlastně, paní Blackwellová. Vlastně, paní doktorová –“

Elizabeth Blackwellová po ní střelila kratičkým úsměvem. „Paní doktorka stačí, miláčku. Pomoz mi ji prosím vysvléknout.“

Zatímco rozepínaly spoustu knoflíčků a šetrně stahovaly z paní Steptoeové korzet, vyprávěla doktorka Blackwellová tiše a s cizím přízvukem, jaký Samantha ještě nikdy neslyšela: „Přijela jsem do Chislehurstu navštívit přítelkyni. Když ten váš kočí vpadl do hostince a sháněl doktora, nabídla jsem se, že pojedu sama. Chudák chlap, nevěděl, co dělat. Hledám doktora, povídá, a ne porodní bábu!“

Rozvázaly kličky na mnoha vrstvách krví nasáklých spodniček paní Steptoeové a stáhly jí je přes kotníky dolů.

„Není to tak hrozné, jak to vypadá, Samantho,“ pravila doktorka chlácholivě. „Když se krev vpije do látky, vždycky se jí zdá víc, než jí ve skutečnosti je.“

Samantha užaslýma očima sledovala doktorku Blackwellovou, která přistoupila ke stojanu s umývadlem, nalila si vodu a pořádně si mýdlem vydrhla ruce. Zatímco si je otírala do ručníku, vrátila se k posteli a poznamenala:

„Většina lékařů si myje ruce až po zákroku. Já tvrdím, že ani předtím to nemůže uškodit. A teď se podíváme, oč vlastně jde.“

Drobnýma čistýma rukama přejela přes břicho paní Steptoeové, tu a tam přitlačila, načež jemně rozevřela pacientčina mléčně bílá stehna a vyšetřila ji zevnitř. Na pohledném čtvercovém obličeji jí celou tu dobu seděl soustředěný, neproniknutelný výraz, hluboce zasazené oči přitom upírala kamsi nad čelo postele. Když skončila, utřela si ruce do ručníku a prohlásila: „Bohužel, ta nešťastnice potratila.“

Samantha vyjekla: „Paní Steptoeová je těhotná?“

Doktorka Blackwellová se natáhla po své kabele. „Byla, miláčku. Ten pád zavinil, že potratila. Podle velikosti dělohy byla už ve čtvrtém měsíci.“

Samantha se zadívala na bledou nehybnou tvář a pomyslela si, že vůbec poprvé ji vidí nerozzlobenou.

„Nechápu, jak se to mohlo stát,“ divila se zamyšleně.

„Musela po těch schodech sejít nejmíň tisíckrát.“

Doktorka Blackwellová střelila po děvčeti pronikavým pohledem a řekla: „Musíme se hned pustit do práce. Buď tak hodná, dones sem lampu a postav ji paní správcové mezi nohy.“

Dovnitř se vplížila paní Whittakerová, vedle postele položila vodu a kusy plátna a beze slova se vytratila.

Samantha umístila lampu na postel a pomohla doktorce Blackwellové roztáhnout pacientce nohy, co nejvíc to šlo, vytáhla je s pokrčenými koleny do výšky a přidržela. „Co chcete dělat?“

„Plod už nezachráníme. Naší povinností je dokončit proces, který začal tím pádem ze schodů. Pro tu nešťastnici je to jediná šance.“ Doktorka Blackwellová vytáhla z kabely stříbrný nástroj, který Samanthě připomněl kachní zobák. Posunula petrolejku, aby líp viděla, a dívku požádala: „Hlídej jí obličej, Samantho. Jakmile začne jevit známky toho, že přichází k sobě, dej mi vědět a já ihned přestanu. Musíme si pospíšit, protože právě ty její mdloby mi umožňují zákrok bez anestezie, která by mohla být nebezpečná. Prosím tě, drž jí ty nohy pevně.“

Samantha ležela napříč těla paní správcové a musela její ochablé nohy neustále tlačit nahoru. Přitom těkala pohledem od nehybného obličeje paní Steptoeové k chvatně se kmitajícím rukám doktorky Blackwellové a zase zpátky k správcové. Doktorka Blackwellová postavila vedle gynekologického zrcátka umývadlo a uchopila zvláštní nástroj. Byl to brk, který měl na jednom konci zasazený stříbrný disk s ostrým okrajem.

„K čemu to je?“ vyzvídala Samantha šeptem.

„Říká se tomu kyreta.“ Doktorka Blackwellová jemně naváděla kyretu podél rozvíracího zrcadla do pacientčiny pochvy a na okamžik zavřela oči, jak se na to soustředila.

„Musím mít jistotu, že jsme v děloze, a ne v břišní dutině, víš?“

Samantha se zatajeným dechem sledovala drobnou ručku ovládající kyretu, z níž nyní vykukovalo jenom pár centimetrů. „Tak,“ zašeptala doktorka Blackwellová a otevřela oči. „Jsme tam. Podívej se na ni, Samantho.

Probouzí se?“

„Ne, je pořád v bezvědomí. A hrudník se jí pěkně zvedá a zase klesá.“

Doktorka Blackwellová se po děvčeti překvapeně ohlédla, načež se soustředila na kyretu.

Uchvácená Samantha v nočním tichu slyšela tlumený, podivně škrabavý zvuk, a pod svou nataženou paží viděla lehké vlnění v břiše paní Steptoeové, to jak kyreta odváděla svou práci. Samantha otevřela ústa k otázce, ale zase rty pevně stiskla a odvrátila hlavu.

„Jak je na tom?“ zeptala se doktorka Blackwellová.

Samantha doslova vypískla: „Dobře –“

„A ty se cítíš taky dobře?“

„Ano –“

„Samantho, teď z dělohy odstraňuju zbytek placenty.

Kdybych to neudělala, kdybych dělohu nevyčistila, pak by paní správcová měla potíže. Hrozilo by jí krvácení, infekce, bolest. Tohle udělat prostě musím. Rozumíš tomu, Samantho?“

„Ano, paní.“ Samantha se podívala na přísnou doktorčinu tvář, jejíž hezké robustní rysy ostře vystupovaly v žluté záři lampy.

„Tak.“ Doktorka Blackwellová odložila kyretu stranou a zvedla dlouhé stříbrné kleště s kroužkem na konci, do něhož vložila zmuchlaný kousek plátna. „Děloha je čistá.

Teď ji musíme vysušit. Stále o sobě neví?“

„Víčka se jí chvějí.“

„Výborně. Už jsme skoro hotové.“

Když se kleště několikrát zabořily do pochvy, začaly kousky vycházet čistší a čistší. Doktorka Blackwellová ještě namočila čistý brk do kamencového prášku. „Tohle zastaví krvácení.“ Nakonec ucpala paní Steptoeové pochvu kusem čistého plátna.

Za půl hodiny už spolu pily u krbu indický čaj. Když paní Steptoeovou omyly, probudila se, vypila nápoj s dávkou opia a teď pokojně spala v čistě převlečené posteli.

„Myslíte, že bude v pořádku, paní doktorko?“

„Určitě ano. Držela ses skvěle, Samantho. Bez tebe by se mi pracovalo mnohem hůř.“

Samantha se ostýchavě zadívala do svého šálku, kde na hladině vířilo několik vonných lístků. Vyčerpaná, ale současně i podivně rozjařená se snažila pochopit tu zvláštní euforii, která se jí zmocnila. Zážitek z blízké spolupráce s doktorkou Blackwellovou v ní vůči této ženě probudil pocit nezvyklé blízkosti. Nedalo se to vyjádřit slovy, ale vůbec poprvé v životě Samantha zažívala pocit spřízněnosti s jinou ženou. A pochvala od této ženy, kterou znala teprve dvě hodiny, pro ni náhle znamenala to nejdůležitější na světě.

Doktorka Blackwellová si svoji zamlklou společnici pozorně prohlížela a usoudila, že jde o výjimečnou kombinaci vzácné krásy a skromnosti. Nevzpomínala si, že by kdy poznala dívenku tak kouzelně líbeznou a přitom tak očividně nevědomou si vlastního půvabu. V Elizabeth Blackwellové se probudila zvědavost: přízvuk i způsoby – držení šálku a srkání čaje – prozrazovaly nízký původ.

Co dělá dítě ulice ve škole, jako je Playellova akademie, kam přijímají výhradně dívky z horních vrstev? Doktorce se v mysli vynořilo přirovnání: Samantha Hargraveová je surový, nebroušený diamant ve sbírce naleštěných korálků.

„Líbí se ti tady, Samantho?“

„Nelíbí, paní doktorko.“

„A proč ne?“

„Nevím, co tady vůbec pohledávám. Nemám tu žádné kamarádky. Všichni mě nesnášejí. A pořád mě trestají.

A ráno se musím mýt vždycky až poslední, když už je voda v umývadle špinavá.“

„Tvoji rodiče asi moc dobře věděli, proč tě sem poslali,“ namítla doktorka mírně.

„Nemám rodiče. Maminka umřela, když jsem se narodila, a tatínek –“ Zajíkla se.

„Co budeš dělat, až tady dostuduješ? Už jsi o tom přemýšlela?“

Elizabeth Blackwellová působila na dívku podivuhodně uklidňujícím dojmem, měla vemlouvavý hlas a téměř mateřské chování. Samantha instinktivně poznala, že téhle ženě může věřit. „Přiznám se, paní doktorko, že plánuju útěk.“

„Kam bys šla?“

„To nevím.“

„Něco ti povím, Samantho,“ začala doktorka Blackwellová opatrně. „Jsem přesvědčená, že to s nemocnými skvěle umíš. Dnes večer jsi na mě udělala obrovský dojem. Zdá se, že ses už s něčím podobným setkala, viď?“

Samantha se rozzářila. „Ach ano, paní doktorko. Víte, nejdřív jsem se starala o Freddyho a potom o otce, když měl ty šeredné popáleniny.“

„Chápu…“ Doktorka se zamyslela a po chvíli pokračovala: „Napadlo tě někdy, že bys svůj život zasvětila podobné práci?“

„Myslíte třeba jako sestřička? Jako je Florence Nightingaleová?“

Doktorce Blackwellové neušlo, jak se děvčeti zajiskřilo v očích. „Proč ne, ale já myslela spíš na povolání lékaře.

Proč by ses nemohla stát doktorkou?“

Samantha odložila svůj šálek. „Doktorka? Ale to ženy nemůžou!“

„Samozřejmě že můžou. Podívej se na mě!“

„Ale… Vy přece nejste opravdová doktorka, nebo ano?“

Doktorka Blackwellová se vesele zasmála. „Na to vezmi jed, že jsem! A můžu dodat, že stejně dobrá jako kterýkoliv jiný doktor!“

„Jenže doktoři přece řežou těla! To se pro dámy nesluší.“

„Miláčku zlatý, při studiu přírody neexistuje nic odporného nebo nevhodného pro dámu: každý sval a šlacha a kost jsou jako verš básně.“

Samantha se na ni vážně zadívala. „Jaké to vlastně je být doktorkou?“

„Dám ti příklad. Onehdy za mnou přišel muž s chorobou, kterou jsem uměla vyléčit. Když jsem mu později uvedla výši honoráře, odsekl: Za ty peníze jsem si mohl sehnat opravdového doktora!“

Samantha se nad tím zamyslela. „Žena jako doktorka…

No tohle…“ Dychtivě se předklonila. „Jak se člověk stane doktorem?“

„Nejdřív po tom musí toužit, potom věřit, že na to má.

A navíc potřebuje dobré vzdělání. A konečně musí na sobě pracovat a udělat ze sebe dokonalou dámu.“

Samantha se zamračila. „Chcete říct, že bych měla zůstat tady a učit se, ve které ruce držet hrneček a ve které koláč?“

„Tak nějak. Ke vstupu na lékařskou fakultu potřebuješ bakalářský diplom, a pokud neutečeš, tahle akademie ti ho dá. A umět pořádně mluvit, to je také důležité.“

„Jenže s mluvením já měla odjakživa potíže. Freddy tvrdí, že jsem nepřenesla jediné slovo až do chvíle, kdy se snažil rozpárat starou kočku. To už mi byly čtyři roky. Ale ještě dnes stačí, když se setkám s cizím člověkem, a dlouho ze sebe nedostanu větu.“

„V tom případě se budeš snažit to překonat, protože doktoři musejí být úžasně výmluvní!“

Zatímco se čtrnáctileté dítě ponořilo do přehlubokých myšlenek, doktorka Blackwellová vstala a z malé korálkové kabelky vytáhla rytou navštívenku, kterou Samanthě podala. „Budu moc ráda, když mě někdy přijdeš navštívit.

Tady máš moji londýnskou adresu. Přemýšlej o tom, cos dneska večer dokázala, a pokud si budeš chtít popovídat, moje dveře ti budou vždycky dokořán.“

Samantha ležela v posteli, ale byla příliš nervózní, než aby usnula. Tělo jí pulsovalo neznámou svěží energií, v hlavě se jí honilo dokola plno myšlenek. Zatímco naslouchala tichému oddechování svých spolubydlících, střídaly se jí před očima výjevy: paní Steptoeová zhroucená pod schody, její vlastní bezmyšlenkovitá snaha jí pomoct, příchod neznámé doktorky, nástroje, krev, sebejisté a schopné jednání doktorky Blackwellové. Samantha si to pokoušela srovnat v hlavě. Byla přece vylekaná k smrti, nepanikařila o nic míň než slečna Whittakerová a strašně se jí chtělo utéct. Jenže neutekla. Proč? Co ji hnalo dolů po tom schodišti, i když ostatní omdlévaly? Co ji drželo, aby nepouštěla zdvižené nohy paní správcové, když slečna Whittakerová zmizela?

Jsem vážně tak odlišná?

Potřebovala rozmotat příliš mnoho uzlů, narovnat nitě a znovu je utkat do srozumitelné osnovy. Ano, Samantha věděla, že je jiná. Ale v čem? Bylo to skutečně tak prosté, jak to vyjádřila doktorka Blackwellová – že to s nemocnými jednoduše umí? Před očima se jí mihly další vzpomínky: ježatá srst staré kočky, Freddyho rozdrcená noha, bezmocně ležící otec.

Bylo to tak? Nejspíš ano… Tak zněla odpověď, která se jí od odchodu doktorky Blackwellové vyhýbala. Kromě úžasného a dosud neznámého citu, jenž k té pozoruhodné ženě pociťovala, zaplavil Samanthu rovněž jiný neurčitý, až přízračně známý pocit. Teď konečně pochopila, oč jde. Při práci nad nehybným tělem paní Steptoeové Samanthu naplnilo vědomí smysluplnosti života. A ten pocit byl známý z toho důvodu, že už ho zažila dřív, ne tak silně jako dnes večer, nicméně zažila: při ošetřování Freddyho nohy a jeho pomalém zotavování. Potom otec, kdy převzala zodpovědnost za jeho zubožené popálené tělo, které se rozhodla uzdravit, a předtím, jak si matně vybavovala, pronikavá touha vidět tu toulavou kočičku zase zdravou…

Samantha se nadechla, jak nejvíce to šlo, a tajila dech tak dlouho, až jí v prsou bolestivě píchalo.

Doktorka! křičelo jí v hlavě. Být jako ona. Dokázat totéž, co dnes večer dokázala ona.

Samantha postupně rozvírala oči pořád víc a snažila se na černém stropě nad sebou zahlédnout skrytou pravdu.

Celé tělo měla rozechvělé, každý nerv napjatý k prasknutí.

Zaryla prsty do matrace, aby nevyletěla z postele a nevřítila se na nebe mezi hvězdy.

Dnes ráno jsem se probudila jako nikdo, neměla jsem žádný cíl. Teď však už vím, kdo jsem a kam mám namířeno…

Paní Steptoeová se rychle zotavila a škola se vrátila k normálnímu režimu. Něco se však přece jen změnilo. Tu noc zmizel Derry Newcastle a časem nastoupil nový učitel matematiky. Ředitelka se chovala mírně a zamlkle, už to nebyla ta příšerná tyranka, která děsila děvčata svou pouhou přítomností. A změnila se i Samantha Hargraveová.

Ze všech sil se vrhla do studia, jež, jak objevila, nebylo nijak náročné, protože zdejší učitelky zastávaly obecně rozšířený názor, že příliš mnoho učení vede k zakrnění ženských orgánů. Důraz se kladl na sloh, řečnictví a hudbu. K tomu patřila výuka němčiny a francouzštiny, základů latiny a řečtiny, něco z přírodních věd – botanika, chemie a zoologie, což Samantha zvládala díky rokům stráveným u pana Hawksbilla s naprostým přehledem. Pracovala i na tom, aby si vylepšila společenské způsoby, a s pomocí doktorky Blackwellové, za kterou jezdila do Londýna tak často, jak jen mohla, se své neotesanosti brzo zbavila. Jak ubíhaly měsíce a z hrubého dítěte ulice se vyloupával drahokam, ostatní dívky postupně na svou původní averzi vůči Samanthě zapomínaly, a nakonec se s ní spřátelily.

V průběhu těch tří let zajela několikrát domů. Občas tam našla Jamese, opilého a útočného. Vždycky nadával na obtížnost studia a celou apanáž očividně prohrál v hazardu. Většinou ho však ani nezastihla. Když trávila doma třetí Vánoce od doby, co nastoupila na akademii, a chystala se právě odejít na večeři k doktorce Blackwellové, připotácel se domů James se zprávou, že ho vyhodili i z Westminsterské nemocnice.

Týden před svými sedmnáctými narozeninami dostala Samantha zprávu, že Jamese zatkli a za vraždu odsoudili k smrti, na kterou čeká v Newgateském vězení. Prosil ji, aby za ním přišla.

Večer předtím, než ho měli pověsit, dojela Samantha vlakem na Viktoriino nádraží, najala si drožku a už za tmy dorazila do Newgate. Požádala kočího, ať chvíli počká, a rychle vystoupila.

Děsivá pevnost z šedého kamene v ní okamžitě probudila hrůzu, ale ona si rázně nadzvedla sukně a po zabláceném chodníku zamířila k malé vrátnici. James ji v dopise upozornil, že bude muset hodně podplácet, a tak se podle toho zařídila. Odpuzující bachaři, odrbaní a páchnoucí ginem, na ni chlípně mrkali, když jim strkala mince do dlaní, a řinčeli přitom mohutnými svazky klíčů. Vedli ji vlhkými kamennými chodbami a Samantha měla dojem, že sestupuje do pekla: zatuchlý smrad, oslizlé stěny, nekonečná temnota. Držela se těsně v patách žalářníkovi a jeho pokyvující se lampě a slyšela chrastění těžkých řetězů a pokřikování vězňů, které míjela: „Hej, kočko, vyhrň ty sukně trochu výš, ať nakoukneme do ráje!“ Stačilo však, aby se žalářník po nich jedinkrát ohnal holí, a ihned uskočili od mříží.

Konečně se bachař zastavil v nejhlubší chodbě, kde byl téměř nedýchatelný vzduch a jediné světlo vydávaly čadící pochodně, a ovanul Samanthu smrdutým dechem: „Tak tady máte toho svýho odsouzence, slečinko, ale správně bych mu žádný návštěvy vodit neměl. Taky bych moh vaší vinou spadnout do pěkný kaše!“

Samantha sáhla do peněženky a vpustila do špinavé ruky několik lesklých šilinků. „Pět minut,“ zavrčel nevlídně a odvrátil se.

Před ní se tyčily mříže cely a za nimi byla neproniknutelná tma. Opatrně, jako kdyby se přibližovala ke kleci s divou šelmou, k ní Samantha přistoupila. Náhle zachrastil řetěz a před ní se zjevila přízračná tvář.

„Sam,“ zašeptal James chraptivě. „Tak tys přišla.“

Byla jako ochromená. Je možné, že tahle zubožená vychrtlá troska je její krásný bratr? Přistoupila k mřížím a vztáhla k němu ruku.

„Nedělej to!“ napomenul ji James tiše. „Ten hajzl by si myslel, že mi něco pašuješ, a vyhodil by tě. Nemáme moc času a já ti toho musím tolik povědět.“

James přitiskl neuvěřitelně zestárlou tvář na mříže.

„Ráno se budu houpat, Sam.“

Měla co dělat, aby našla hlas. „Co se vlastně stalo, Jamesi?“ zeptala se.

„Zašel jsem si k Železnýmu lvu na skleničku ginu, a zatímco jsem pil, vyjel po mně takovej hromotluckej smradlavej Irčan, co si brousil zuby na mou Molly, no a zaskočil mě – vinou svýho hluchýho ucha jsem ho neslyšel přicházet – takže jsem mu vrazil jednu pěstí a vmáčknul mu frňák do mozku. Přisahám ti, Sam, že kdybych o něm věděl předem, neopřel bych se do toho tolik. Byla to sebeobrana, ale ten mizernej Irčan tam měl hromadu kámošů, a ti všichni svědčili proti mně.“

Samantha se zachytila mříže, o kterou si hned ušpinila rukavičku.

„Ty ale nevíš, proč jsem na jedno ucho hluchý, viď?

Netušíš, jak jsem k tomu přišel? Tak já ti to povím, Sam.“

Naslouchala jeho tichému, bezbarvému vylíčení noci, kdy přišla na svět. Skončil poznámkou: „Není to ironie? To, že jsem ti zachránil život, se po létech obrátilo proti mně a bude mě to stát život. Tvojí vinou jsem celý ty roky prožíval bídu s utrpením. Kvůli uchu jsem nemohl sportovat a musel jsem studovat dvojnásob tvrdě co jiní, protože jsem většině z přednášek nerozuměl. A kvůli tomu jsem ani neměl čas na kamarády. Občas jsem se sám sebe ptal, jestli vůbec stojíš za to Sam.“

„Promiň mi to…,“ zašeptala nešťastně.

„Nejspíš to tak bylo předem souzeno. Od té noci jsme byli všichni zatraceni. Jen si vezmi Matthewa, ať už je kde chce. Jestlipak víš, proč jsem po studiích v Oxfordu začal tolik pít? Proč jsem se změnil? To zavinil otec. Dřel jsem a otročil na studiích, jen abych si vysloužil malou pochvalu, sebemenší náznak toho, že mi odpustil, že jsem tenkrát přivedl toho doktora, ale když mi předávali diplom, nepřišel mi ani potřást rukou. A tehdy se ve mně něco zlomilo.

Řekl jsem si, ať táhne k čertu, a rozhodl jsem se, že si vynahradím mladickou nerozvážnost, kterou jsem nikdy neokusil.“ James sklopil hlavu a přitiskl husté černé kučery k mřížím. „Odjakživa nás nenáviděl, Sam, protože jsme zabili maminku. Nás dva spojuje prokletí, milá sestřičko.

Svůj rozsudek jsme si vyslechli už před sedmnácti lety a můj se naplní hned zítra. Ale věř mi, Sam, že i na tebe přijde řada.“

Zavřela oči, protože jí srdce stiskla ledová ruka.

James pozvedl tvář. Na špinavých tvářích mu po slzách zůstávaly čisté stezičky. „Ráno mám schůzku se Zubatou, Sam. Modli se za mě.“

„Hej, vy tam!“ ozvalo se zahulákání ze tmy.

Samantha se prudce otočila.

„Konec!“ Žalářník se k ní dobelhal jako medvěd po zadních a holí přitom práskl do mříží.

„Ale to přece ještě nebylo pět minut!“

„Když říkám, že bylo, tak bylo, a teď sebou hezky hněte!“

„Dej mu ještě peníze, Sam!“ vykřikl James.

„Jenže já už žádné nemám!“

„Nejsou prachy, nebude ani další klábosení.“

„Prosím vás, pane, ještě minutku! Já vážně už nemám, co bych vám dala!“

Žalářníkův odulý obličej se roztáhl v chlípném šklebu.

„Že nemáš?“ Lačným pohledem jí přejížděl po těle.

James vykřikl: „Uteč, Sam! Nenech si to líbit!“

Couvala před útočníkem tak rychle, že na kluzké podlaze téměř upadla. Bachař zůstal stát před Jamesovou celou, kolébal se na patách dopředu a dozadu a chechtal se tak hlasitě, až se to pod kamennou klenbou rozléhalo.

Samantha utekla.

Příští ráno, ruce i nohy zmrtvělé mrazem a oči napuchlé po proplakané noci, prosila Samantha ředitele věznice, aby jí vydal bratrovo tělo, ale ten jí nevyhověl, protože James sám sebe odkázal lékařské fakultě pro účely pitvy.

A tak se vrátila do prázdného domu v uličce Crescent bez útěchy, kterou nabízí pohřeb.

Byl květen 1878 a celý svět tonul v pestrobarevném rozkvětu. Paní Steptoeová ve svých obvyklých černých šatech, jež nosila od manželovy smrti před dvaceti lety, představovala proti těm zářivě duhovým jarním barvám ostrý kontrast. Seděla u krbu ve svém saloně, s nohama opřenýma o stoličku. Na stolku u ruky měla stát čajovou konvici a talíř máslových sušenek. Usrkávala ze šálku a vyhlížela přitom z okna do zahrady, kde byly důvěrně známé zvlněné trávníky, růžové a ibiškové keře, spousta sedmikrásek. Byla to nádhera takhle si hovět a sledovat, jak svět běží podle svého řádu.

Paní Steptoeová vzpomínala na den před čtyřmi roky, kdy z Humpreyho drožky vystoupila hubená holčička s vlasy jako krysí ocásky a vzhlížela k ní velikýma vyděšenýma očima. Paní Steptoeové se tehdy Samantha vůbec nezamlouvala. Kdyby pan Welby, právní zástupce dívčina otce, tolik nenaléhal, rozhodně by ji nikdy nepřijala. Děvče bylo neotesané, pocházelo z ubohého prostředí a bylo bůhvíjaké krve. Ale od té doby uplynuly skoro čtyři roky.

Minulý týden krásná a kultivovaná Samantha Hargraveová obdržela bakalářský diplom.

Paní Steptoeová se rozhlédla po místnosti, která se za celých těch dvacet let nezměnila: nad krbem visely hodiny, stály tam vázy se sušenými květinami, vybledlý čínský vějíř, porcelánové sošky psíků. Malé stolky byly přeplněné fotografiemi děvčat, která prošla touto školou. Měla je všechny ráda, ale žádnou ne tolik jako Samanthu, která byla u ní té osudné noci a zůstávala u jejího lůžka, dokud se správcové neulevilo. Drahá Samantha, jež byla tak něžná a chápavá, nikdy nikomu nic neprozradila a nechala si to hrozné tajemství paní Steptoeové pro sebe. Dokonce ani Samantha však netušila celou pravdu – a sice že poté, co ji Derry Newcastle odmítl, vrhla se správcová ze schodiště dolů s úmyslem ukončit svůj život. Později, když se jí vrátilo zdraví a ona se zamyslela nad tím pošetilým činem, blahořečila Samanthě, že jí tehdy v noci pomáhala zachránit život, a ačkoliv se v následujících třech letech uzavřela paní Steptoeová do sebe, hluboce si Samanthu zamilovala. Teď se děsila jejího odchodu.

Ale paní Steptoeová měla plán. I když dobře věděla o Samanthině odhodlání stát se lékařkou, přesto věřila, že jí to dokáže rozmluvit. Koneckonců měla na děvče značný vliv. Nabídne jí lákadlo, kterému dívka neodolá: svoje místo na akademii.

Paní Steptoeová by ráda předala své žezlo Samanthě, pokud by to děvče tady udrželo. Ten úplatek musel být vysoký, protože Samantha byla dívka s vysokými životními cíli, takže nic menšího by neobstálo. Copak by mohla odmítnout takovou nabídku, takovou vrcholnou příležitost, o kterou ženy běžně nezakopávají? Jakmile o tom uslyší, naráz zapomene na svoje doktorské plány a zůstane tu jako správcová a její drahá přítelkyně paní Steptoeová s ní bude žít zpola na penzi a pomáhat jí s vedením akademie…

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Služebná Alice strčila dovnitř hlavu a řekla: „Paní Steptoeová? Přišla návštěva a chce mluvit se Samanthou Hargraveovou.“

Ředitelka odložila šálek. „Prosím?“ Za bezmála čtyři roky strávené na akademii neměla Samantha jedinou návštěvu.

„Je to nějaký mladý pán a chtěl by se setkat se slečnou Hargraveovou.“

Paní Steptoeová se napřímila. Samantha byla opět v Londýně navštívit doktorku Blackwellovou. „Přiveďte ho sem, buďte tak hodná, Alice.“

Minutu poté vyplnila dveře mohutná postava. Statný vysoký mladík s drsnými pohlednými rysy, na hlavě hřívu divokých kučer, oblečený do uniformy obchodního námořnictva.

„Prosím, pojďte dál,“ vyzvala ho paní Steptoeová upjatě.

V mohutných tlapách žmolil pletenou čapku a mířil k ní podivně kolébavou chůzí. „Děkuju, paní. Kdyby to šlo, rád bych viděl Samanthu. Vyřiďte jí, že přišel Freddy.“

„Prostě se nedokážu rozhodnout, paní doktorko.“

Elizabeth se usmála. Ani po třech a půl letech se jí nepodařilo mladičkou přítelkyni přesvědčit, aby ji oslovovala křestním jménem. „Já ti mohu pouze poradit, milé dítě, ale rozhodnutí je výhradně na tobě.“

Po získání diplomu na Playellově akademii se Samantha musela rozhodnout co dál. Sama by nejradši zůstala v Londýně a studovala tam, ovšem doktorka Blackwellová jí vysvětlila, že její vyhlídky jsou doslova mizivé. Radila Samanthě, aby odjela do ciziny. Jenže tady měla přítelkyni, město, které tak dobře znala a milovala, a navíc tu byl Freddy.

Samantha dům v Crescent pronajala a nechala u nájemníků vzkaz, aby každému, kdo ji bude shánět, dali adresu Playellovy akademie. Pokud by z Anglie odjela, musela by dům prodat a nezůstala by tak po ní ani stopa.

Ale taky je možné, že lpí na zcela pošetilé naději. Freddy byl už nejspíš dávno ženatý nebo někde v Austrálii, případně ve vězení či po smrti. Vždyť uplynulo už sedm let!

Svůj slib jí dával jako impulzivní mladík. Mezitím na ni určitě stačil zapomenout.

Potíž byla v tom, že Samantha na něho nezapomněla.

Doktorka Blackwellová nalila čaj a podala šálek Samanthě. „Skoro ti závidím, moje milá, že můžeš začínat v téhle době. Medicína je na prahu obrovských revolučních objevů a já mám strach, že jejích největších vítězství se ani nedožiju. Ale ty, Samantho, ty budeš v té revoluci hrát velkou roli.“

Samantha s vděčným úsměvem přijala změnu tématu.

„V Kings College je nový lékař,“ pokračovala doktorka Blackwellová, „a ten způsobil pořádný poprask. Pan Lister tvrdí, že v Královské nemocnici v Edinburghu dokázal hotové zázraky. Tvrdí, že rány, jež obvazovala, které měla správně napadnout sněť a zahubit tak pacienta, se zahojily za pouhých pár týdnů, když je omýval kyselinou karbolovou.

Jeden zázračný příklad, o kterém jsem se doslechla, se týkal desetiletého chlapce, kterému v soustružnické dílně stroj rozdrtil paži. Končetina byla v takovém stavu, že jediným řešením, na které lékařský tým připadl, byla amputace v rameni. Náhle vystoupil Joseph Lister a prohlásil, že provede pokus. Udělal pak něco, co si ještě nikdy nikdo před ním netroufl. Srovnal kosti, zašil otevřené rány a obalil tu spoušť obkladem s kyselinou karbolovou. Všichni tvrdili, že to je nerozumné riskování, že při okamžité amputaci by chlapec měl naději přežít, zatímco takhle najisto zemře na sněť. Stal se však zázrak. Pan Lister po sundání obvazů zjistil, že paže se zcela zahojila. Sedm týdnů po nehodě poslal mladíka domů s paží dokonale uzdravenou.“

„Ale jak to? Odjakživa jste mi tvrdila, že rána se může zahojit jedině na čerstvém vzduchu a že jakýkoliv obvaz na ní vytváří nezdravé prostředí.“

„Třeba jsem se mýlila. Ve Francii pan Pasteur zkoumal zkyslé víno a mléko pod mikroskopem a prohlašuje, že objevil miniaturní organismy, pouhým okem neviditelné, které mají to zkysnuti na svědomí. A doktor Koch z Německa zase tvrdí, že objevil mikroskopicky malé zvířátko, které u ovcí vyvolává sněť slezinnou. Pan Lister nazývá tyto tvory bakteriemi a trvá na tom, že právě ony a ne špatný vzduch – vyvolávají infekci a že jeho roztok kyseliny karbolové je ničí a tím umožňuje, aby se tkáň hojila bez hnisu.“

„V životě jsem nic podobného neslyšela! Rána přece musí nejdřív zhnisat, aby se zahojila!“

„Možná jsme celé ty dlouhé roky žili v omylu.“ Doktorka Blackwellová vstala z křesla a přistoupila ke krbu. V odpoledním slunci, jež proudilo okny do salonu, se jí v plavých vlasech třpytily stříbrné nitky. „Medicína prochází změnami, moje milá, a já pevně věřím, že velkou část těch změn bude tvořit výrazný nárůst počtu lékařek. Momentálně nás je málo, Samantho. V Britské lékařské komoře jsou jenom dvě ženy, já a doktorka Garettová, a vystudovaly jsme jenom díky mezeře v zákoně, kterou mezitím zlikvidovali.

Ale pevně věřím, že muži tu pevnost už příliš dlouho neuhájí. Lékařské fakulty pro nás sice ještě zůstávají zavřené, ale co nevidět musí tahle překážka padnout.“

Zhluboka se nadechla, až jí kostice korzetu zapraskaly.

„Mám však obavy, že nová škola pro ošetřovatelky nám v tomhle směru moc nepomůže.“

Nic z toho nebylo pro Samanthu novinkou, všechno to slyšela už několikrát – že převratně nové pojetí Florence Nightingaleové přitahuje k povolání ošetřovatelky ženy, které by určitě jinak bojovaly, aby se dostaly na medicínu.

Ošetřovatelská škola v St. Thomasu představovala první pokus ve vzdělávání svobodných žen pro tuto profesi a stala se nesmírně populární. Navíc však vyvolávala mnoho sporů a musela být ustavičně ve střehu vlivem celé armády kritiků.

Vzhledem k tomu, čím pobouřila lékařské kruhy a šokovala viktoriánskou prudérnost, člověk mohl Florence Nightingaleovou snadno považovat za feministku. Nebyla jí však. Nezlomně věřila, že ženy jsou méněcenné, od svých ošetřovatelek žádala pokoru a absolutní podřízenost, nesnášela chování nehodné dámy a byla tvrdou odpůrkyní kariéry lékařek, které podle ní nakonec skončí jen jako „muži třetího řádu“. Navíc tato slavná dáma tvrdila, že medicína ženy nepotřebuje.

Samantha se už s Florence Nightingaleovou setkala.

Loni v létě ji doktorka Blackwellová vzala na návštěvu nemocnice svatého Thomase naproti novým budovám parlamentu a zde se Samantha stala svědkem toho, jak úděsný stud prožívají ženy, které se musejí dát fyzicky vyšetřit od lékařů – mužů. A právě tady se Samantha od doktorky Blackwellové dozvěděla, že mnoho žen pomoc nevyhledává a trpí ženskými potížemi raději doma, než aby podstoupily tak pokořující proceduru.

Od svatého Thomase pak zajely navštívit samotnou slavnou „Šéfku“, která byla v důsledku svého působení během války na Krymu trvale upoutána na lůžko. Své milé přítelkyni a její chráněnce poskytla audienci jako královna udílející milost. Samantha se přesvědčila, že Florence Nightingaleová je nesmírně rozporuplná osobnost: Postavou drobná a křehounká, ale duševně silná a rozevlátá.

Celé odpoledne zapáleně debatovaly o otázkách vstupu žen do lékařského světa a Samantha nebyla tak plachá, aby nedokázala otevřeně povědět svůj názor. Nakonec jim slečna Nightingaleová dala s sebou zabalit kus dortu.

Doktorka Blackwellová se vytrhla ze zadumání a pohlédla na svou mladičkou společnici. „Rozhodnout se musíš co nejdřív, moje milá. Na akademii už dál zůstávat nemůžeš.“

Samantha si ztěžka povzdechla. „Promyslela jsem si všechno, co jste mi říkala, paní doktorko. I když vím určitě, že nejlepší vyhlídky se mi nabízejí v Americe, stejně bych Londýn opustila jen nesmírně nerada.“

Doktorka Blackwellová vystudovala medicínu v Americe (odtud se vzal ten její cizí přízvuk) a byla přesvědčená, že i pro Samanthu by to byla ta nejlepší cesta. Lékařčiny krásné, hluboko posazené oči, z nichž najedno oslepla při ošetřování malého děcka, se na dívku zamyšleně upřely.

Po chvíli váhání se jemně zeptala: „Chceš tady zůstat kvůli nějakému muži, moje milá?“

Samantha na ni překvapeně vykulila oči.

Lékařka se tiše zasmála: „Ten pohled jsem vídala často, Samantho. Ve svém vlastním zrcadle. Milá moje –“ Doktorka Blackwellová si šla přisednout k dívce a chvatně vyhrkla: „Povím ti něco, co jsem nikdy neprozradila živé duši. Jako mladičká jsem touhou po lékařském povolání nijak zvlášť nehořela. Ke svému rozhodnutí jsem dospěla naprosto rozumově a to na základě svých problémů s muži.“

Samantha si ji udiveně změřila.

„Víš, moje milá, odjakživa jsem měla slabost pro muže.

Celý život jsem se ustavičně zamilovávala do některého ze zástupců opačného pohlaví a brzy mi došlo, že by to mohlo zavinit můj pád, protože pokud se proti nim neobrním, pak vinou své instinktivní závislosti na mužích se jim podrobím a budu jim až nadosmrti otročit.“

Samanthě se před očima v duchu promítlo procesí mužů, jež milovala a ztratila: otec, bratr, pan Hawksbill, Freddy.

Elizabeth pokračovala ve vyprávění: „Uvědomila jsem si, že potřebuju silnou bariéru, která by mě ochránila, která by mi dovolila být sama sebou. Rozhodla jsem se tedy, že se nikdy nevdám a mužů se zcela zřeknu, stejně jako bývalý alkoholik, který se nesmí už jedinkrát napít, protože vztah mezi mnou a mužem by nikdy nemohl být polovičatý. Potřebovala jsem něco, na co bych soustředila svoje myšlenky, v čem bych našla smysl života, který by vyplnil to prázdno a nedovolil, aby mi srdce uvadlo smutkem.

Když už nemůžu najít uspokojení v manželovi a dětech, musím ho najít jinde. Pokud jde o rozhodnutí studovat medicínu, Samantho, vybrala jsem si dobře, protože žádný muž nestojí o manželku lékařku.“

„Doopravdy?“

„V Americe, což je rozlehlý světadíl široký tisícovky mil, není ani pět set lékařek, a jen zlomek z nich žije v manželství. A ty, které se přece jen vdaly, mají za manžely doktory.“

„Ale proč?“

„Nepřekonatelné předsudky, moje milá. Žijeme ve věku nadvlády mužů. Ženy ohrožují jejich výsady. Někde jsem zaslechla termín.dobývání citadely, jako kdybychom útočily na jejich bašty. Proč se nás tak bojí těžko říct, ale za těch třicet let, co provozuju praxi, jsem se ještě nesetkala s mužem, který by nějakým způsobem nedal najevo právě tenhle strach. Vysmívají se nám, Samantho. Jeden slavný chirurg kdysi řekl, že svět je rozdělený na tři pohlaví: muži, ženy a lékařky. Uslyšíš, že nám nadávají slepičí doktorka.

Nevědí, kam nás zařadit, nejsme ani dámy, ani děvky, ale nějaký směšný kříženec mezi tím. V důsledku toho, moje milá, pokud chceš, aby tě brali za sobě rovnou, musíš být lepší než oni, ale jakmile je všechny trumfneš, který muž by si tě vzal? Pokud se rozhodneš pro lékařské povolání, rozhodneš se současně pro život staré panny.“

Samantha se bezvládně opřela o pohovku a dlouze se zadívala do šálku s vychladlým čajem.

Paní Steptoeová měla co dělat, aby neodlomila opěrky křesla. Ze všech sil se snažila ukrýt svůj hněv. Kde bere tu drzost! pomyslela si navztekaně. Jak si tohle neotesané zvíře troufá přijít za mojí Samanthou?

„Přesně tak, pane Hawksbille. Jak už jsem řekla, Samantha odjela z akademie už před týdnem a nenechala žádnou adresu.“

Freddyho drsné ruce nepřestávaly ždímat námořnickou čapku. Seděl na samém krajíčku brokátem potaženého křesla, jako by měl strach, že ho svým hrubým oblečením zamaže. „A už se nevrátí?“

Rozhodně ne k tobě. Samantha patří mně. „O tom velice pochybuju, pane Hawksbille. Zmínila se o cestě do Francie.“

„Ale určitě vám napíše?“

Paní Steptoeová sevřela rty, až jí z nich zbyla bílá čárka, a v duchu vyštěkla: Vypadni odsud, ty nečistý zvíře!

„To nemůžu vyloučit.“

Freddy sáhl do kapsy zeleného kabátu a vytáhl zapečetěnou obálku. Podal ji paní ředitelce a požádal: „Kdyby se ozvala, předáte jí tohle? Stojí tam moje londýnská adresa.

Sehnal jsem si teď práci v docích, takže zůstanu šest měsíců na jednom místě. Vyřiďte jí, že na ni budu čekat.“

Paní Steptoeová štítivě uchopila obálku a vstala.

Freddy Hawksbill, který přijal jméno muže, jenž mu zachránil život, neohrabaně vstal a lehce zasalutoval.

„Děkuju, paní. Strašně moc si vaší pomoci považuju.“

Sotva se za ním zavřely dveře a paní Steptoeová se přesvědčila, že ten nechutně kulhající halama odtáhl po příjezdové cestě, okamžitě vstala, došla ke krbu a vhodila dopis do plamenů.

Kočár se jemně kolébal ze strany na stranu a klapání kopyt Humphreyho koníka nádherně uspávalo, ale Samantha tentokrát nepodřimovala jako jindy, když se vracela z chislehurstkého nádraží. Sužovaly ji mučivé myšlenky.

Musela se rozhodnout: Kam teď?

V hlavě jí zněly hlasy: Freddy, tak dávno: „Počkej na mě, Sam. Vrátím se pro tebe, slibuju.“

Doktorka Blackwellová: „Chtěla jsem být sama sebou.“

„Spojuje nás společné prokletí,“ promluvil James z hrobu. „Dej na mě, i na tebe co nevidět přijde řada.“

Křečovitě stiskla víčka. Společné prokletí… No ano, otče, z toho bys měl radost, viď? Nejprve Matthew, potom James, teď já. Po osmnácti letech by ses konečně dočkal své pomsty.

Ale nedočkáš se. Mám v plánu prosadit se v tomhle světě, a to bez pomoci mužů. Freddy je pryč, zapomněl na mě. Jenže já to zvládnu i sama. V Americe…

ČÁST DRUHÁ

NEW YORK: 1878

„Nepřerušujte kruh!“ pronesla Louisa chraptivě s dramaticky zakloněnou hlavou. „A neotvírejte oči. Musíme se soustředit. Musíme otevřít svou mysl duchovnímu světu.

Musíme být vnímavost sama. Soustřeďte se, dámy, soustřeďte se…“

Samantha bojovala s chutí otevřít oči a rozhlédnout se kolem sebe. Dobře věděla, co by uviděla. Pět mladých žen usazených kolem jídelního stolu, jak se drží za ruce, pevně zavírají oči a vážné tváře jim osvětluje blikající svíčka postavená uprostřed stolu. Za nimi je pouze temnota.

Předtím seděly v pěkně zařízeném salonu paní Chathamové a využívaly svůj jediný volný večer v týdnu, aby dohonily zameškané zašívání, napsaly dopisy nebo si přečetly nejnovější senzační zprávy v Ilustrovaných novinách Franka Leslieho. Všech pět děvčat mělo dlouhou pracovní dobu, v Louisině případě to bylo dokonce čtrnáct hodin denně. Pobledlá Helen pracovala v knihovně, sestry Wertzovy byly prodavačky na Fifth Avenue, buclatá Naomi se učila u kloboučníka a krásná zelenooká Louisa měla místo ze všech nejprestižnější: pracovala jako písařka u nové Bellovy společnosti.

Samantha cítila, jak se jí Louisina ruka v dlani svíjí, slyšela její melodický hlas, jenž deklamoval: „Vidím, jak se cesta otevírá… Překážky padají, duchové se blíží…“

Před půl hodinou odhodila Louisa znuděně svůj módní časopis a navrhla, aby uspořádaly seanci. Samanthě se pochlubila, že právě před měsícem jejich skupinka vyvolala ducha Jany z Arku. Louisino nakažlivé nadšení a blýskající se malachitové oči odmítnutí prostě vylučovaly, jenže teď, když se potmě držely za ruce a naslouchaly Louisinu zaříkání, se Samantha mračila. Poslední, oč v nové zemi stála, byl kontakt s mrtvými.

„Cítím přítomnost!“ vykřikla Louisa. Jedno z děvčat vyjeklo a Naominy buclaté prsty se Samanthě křečovitě zaťaly do dlaně. Louisa zlověstně protahovala slabiky:

„Kdo je tam? Kdo to mezi nás přichází? Dej nám znamení…“

Samantha cítila, jak se jí rozbušilo srdce.

Přede dvěma dny přijela parníkem Servia a díky radě doktorky Blackwellové, aby cestovala druhou třídou, nemusela podstoupit ponižující karanténu a „dezinfekci“, jíž byli podrobeni ostatní imigranti. Přišlo ji to na hromadu peněz – bezmála polovičku všeho, co dostala za prodej domu v uličce Crescent – ale vyplatilo se to. Zdvořilý celník jí zběžně prohlédl zavazadla, bleskově nakoukl do jejích dokladů a Samantha mohla jít. Na druhé straně plotu viděla vřící dav přistěhovalců – většina jich nesla veškerý svůj světský majetek v papírovém balíčku – který hnali jako stádo. Němci a Holanďani v krojích se mísili s Rumuny a Slovany. Kolem zněl hotový jazykový babylon.

Samantha se dozvěděla, že karanténa může trvat jenom hodiny, ale někdy se protáhne i na celé dny – a roli v tom hrála pouze cena lodního lístku.

Z přístavu zamířila Samantha do této části města mezi Greenwich Village a Lower East Side, protože doktorka Blackwellová ji doporučila jako čistou, slušnou a poměrně levnou. Chvilku šla po Houston Street a hned narazila na vývěsku v okně paní Chathamové: POKOJE K PRONAJMUTÍ, ŽIDI A ITALOVÉ NECHŤ O NĚ NEŽÁDAJÍ.

Dvoupatrový dům z hnědého pískovce byl obydlen paní Chathamovou, prsatou vdovou po šedesátce, přitroublou třináctiletou služtičkou, která měla na starosti úklid, a pěti mladými nájemnicemi. Samanthu paní ubytovala v pokoji se stejně starou dívkou jménem Louisa.

To byl pátek. Samantha s paní Chathamovou a ostatními děvčaty zamlkle povečeřela pečené kuře ve vaječné omáčce a unaveně vklouzla do postele. Nedokázala však usnout, takže naslouchala nepravidelnému cvakání v topném tělese a vzdálenému rachocení dopravy a polykala slzy stesku po domově.

Příští ráno se jí děvčata v dlouhých černých sukních a bílých halenkách představila, prohodila několik neosobních otázek, popadla klobouky a šály a odspěchala každá za svým zaměstnáním. Samantha si dopoledne přečetla v salonu newyorské noviny a pak se vydala na procházku, aby vyhledala Newyorskou nemocnici, která byla nedaleko odtud na Second Avenue. Tam si na pondělí domluvila přijetí u doktorky Emily Blackwellové, Elizabethiny sestry.

Na každém kroku Samanthě všechno bolestně připomínalo, že je cizinka, dobrovolný vyhnanec z Anglie, kterou milovala. S každým novým výjevem v tomto děsivém městě, s každou slabikou amerického přízvuku, s každým novým obyčejem, s nímž se setkala (drožky jezdily na silnicích po nesprávné straně), Samantha cítila, jak její původní odvaha a odhodlání blednou. Rozhodla se pro správný krok? Nebo snad tato divoká a nezkrocená nová země znamená její pád?

„Kdo jsi?“ sténala Louisa. „Kdo to přišel mezi nás?“

Ticho v jídelně bylo tak absolutní, až si Samantha představovala, že slyší tlukot šesti vystrašených srdcí. Nesmysl! pomyslela si a podvědomě sevřela Lousinu ruku trochu silněji. Mrtvé přece nelze probudit…

„Duch si přišel promluvit s jednou z nás. Snaží se spojit s člověkem usazeným u našeho stolu.“

Samantha cítila, jak se jí zrychluje dech.

Louisa začala pronikavě ječet: „Dej nám znamení, ó návštěvníku z druhé strany! S kterou z nás si přeješ hovořit?“

Samantha zaslechla tichounké zasténání. Zaklonila hlavu a nepatrně pootevřela víčka. Na opačné straně stolu spatřila podivný přízrak, zář, jemnou auru, jež ve tmě visela na protější stěně. Zalapala po dechu.

„Kdo je to?“ křičela Louisa a kymácela útlým tělem. „Pro kterou z nás jsi přišel? Promluv k nám, ó duchu ze světa, z něhož není návratu –“

Náhlé zanaříkání a potom rána.

Samantha prudce zvedla hlavu a otevřela oči. Spatřila Edith Wertzovou, jak v předklonu zírá na cosi na podlaze.

Přízračná zář mezitím zmizela.

Všechny zbrkle vyskočily a Louisa chvatně rozsvěcela plynové světlo, zatímco Samantha oběhla stůl. Na podlaze ležela vedle překocené židle zhroucená křehká Helen.

Načechraná platinová hříva jí kolem hlavy vytvářela svatozář – to byl ten „přízrak“, co viděla Samantha.

„Omdlela! Sežeňte u paní Chathamové čichací sůl!“

O pár minut později už Helen ležela na červené sametové pohovce s vlhkým obkladem na spáncích. Vylekaně vzhlížela k tvářím, jež se nad ní vznášely. „Co se stalo?“

„Duch se snažil hovořit s tebou,“ prohlásila Louisa a posadila se k ní. „Ale tys neměla dost síly, abys to snesla.“

Při pozornějším pohledu na Heleninu popelavou tvář, zorničky zúžené do velikosti špendlíkové hlavičky a podivnou barvu rtů však Samantha usoudila, že Heleniny mdloby mají ještě jiný důvod.

Louisa vstala a uhladila si sukně, chvíli zápasila se sklady, jež se jí zachytily na obruči. „Hm, mám dojem, že kouzlo se přerušilo. Spojovat znovu kruh by už nemělo smysl.“

„Možná příští týden,“ těšila se Naomi s očima lesklýma vzrušením. Pod buclatými pažemi jí na šatech vykukovaly propocené skvrny. „Zajímalo by mě, kdo se s tebou chtěl spojit, Helen!“

Děvče jen zavrtělo hlavou. „Ale já žádné zemřelé neznám…“

Samantha pomohla Helen nahoru do jejího pokojíku a chvíli s ní poseděla, než se děvčeti zase vrátily síly. Helen na lihovém vařiči, který paní Chathamová svým nájemnicím povolila, uvařila vodu a opatrně lžičkou odměřila čaj do otlučené konvice. „Bude slabý,“ omlouvala se plaše, „ale bude ho dost pro obě.“

Samantha se usadila do jediného křesla v pokojíku a rozhlédla se. Paní Chathamová si dávala záležet na tom, aby svým nájemnicím nabídla příjemné prostředí. Helenin pokojík byl stejný jako ty ostatní – mosazná postel, kartounové povlečení, mahagonový šatník s prádelníkem, porcelánový džbán a umývadlo, barevný háčkovaný kobereček, na stěnách litografie Hudsonu a Mississippi, načechrané záclonky, jež zakrývaly výhled na cihlovou zeď před oknem.

Helen se posadila na pelest a nervózně si ždímala prsty.

„V tomhle týdnu je to už podruhé, co jsem omdlela. Vracela jsem knihy do regálu a najednou jsem ležela na podlaze a civěla do stropu. Knihovník pan Grant byl vzteky bez sebe. Myslel si, že to dělám naschvál. Tvrdil, že se flinkám a že jsem simulantka.“

Samantha trpělivě vyčkávala, zatímco Helen škubala cíp sukně. „Moc nerada bych o tu práci v knihovně přišla.

Měla jsem velké štěstí, že jsem ji sehnala. Nic jiného dělat neumím. V New Yorku zase tolik pracovních příležitostí nenajdeš. Stovky děvčat čekají, aby mě vytěsnily. A domů k otci se vrátit nemůžu, protože… protože…“ Sklopila hlavu.

Když se voda začala vařit, udělala Samantha čaj. Byl příšerně světlý a ona litovala, že do něj nemohla přidat lžičku ze svého, nicméně zdvořile usrkávala.

Helen na ni upírala plaché laní oči. „Nemám vůbec žádné úspory. Jsem tady v Manhattanu teprve tři měsíce.

Když se některá kniha poškodí, strhnou mi to z platu. Taky se musím denně pěkně oblékat a víš sama, jak je oblečení drahé.“

Samantha studovala mléčně bílý obličej a povšimla si tiku v koutcích dívčiných rtů. Po pár minutách se něžně zeptala: „V čem je ten problém, Helen?“

Helen se zadívala na svůj čaj v šálku, který neladil s popraskaným podšálkem, a mlčky zavrtěla hlavou.

„Říkat mi to pochopitelně nemusíš, ale občas to člověku pomůže.“

Vlekly se další minuty. Venku na dláždění zakvílela železná kola kočáru. Zdálky, směrem od chudinské čtvrti, sem doléhala tlumená hudba německé pouliční kapely.

Konečně zvedla Helen hlavu, oči rozšířené hrůzou.

„Mám ty… ty potíže,“ zašeptla nezvučně.

„Ženské potíže?“

Helen zrudla a přikývla.

„A jaké?“

Dívka pevně stiskla rty. Šíje jí rozpaky zrudla dokrvava.

„Nepřestává to,“ zašeptala. „Pořád to pokračuje.“

Samantha postavila šálek a přisedla si k děvčeti. „Jak dlouho to už trvá?“

„Dnes to jsou dva týdny. Normálně to mívám nanejvýš čtyři dny. Ale tentokrát to prostě nepřestává.“

„A je to silné?“

„Ano.“

Samantha klopila oči k otřepeným manžetám Heleniny prosté blůzky. „A co s tím děláš?“

Dívka se předklonila a vytáhla láhev, kterou ukrývala za lampičkou na svém nočním stolku. Samantha si přečetla nálepku: „Rostlinná směs paní Lydie E. Pinkhamové.“

„Na té láhvi píšou,“ vysvětlovala Helen jakoby na obhajobu, „že to vyléčí všechny ženské potíže.“

„Jak dlouho už to užíváš?“

„Přes týden, ale zatím to nezabralo.“

Samantha láhev rázně postavila. „Helen, musíš jít k lékaři!“

„Ne!“

Ta reakce byla tak hlasitá a chvatná, až to Samanthu vyděsilo. „Proč ne?“

„Nesnesla bych to! Chci říct, že muž… Umřela bych hanbou!“

„Ale doktoři přece nejsou jako jiní muži, Helen, jsou v tomhle směru studovaní –“

Zuřivě zavrtěla hlavou. „Kašlu na to, jak moc jsou studovaní, prostě to není normální! Muž je muž a není možné, aby mluvil o nejsoukromějších věcech mladé dámy a něco si při tom nemyslel.“

„Tak zkus najít lékařku.“

Helen se na ni bezvýrazně podívala. „Proč bych to vlastně měla dělat?“

„No, když se stydíš mluvit s mužem –“

Helen opět zavrtěla hlavou. „Žádné doktorce bych nevěřila. Všechno to jsou potrhlice.“

Samantha se odtáhla a dlaní si promnula zátylek. Byla nesmírně unavená, ta desetidenní cesta parníkem na ni začala doléhat až teď.

„Nemohla bys mi pomoct ty?“ šeptla Helen.

„Já? Ale já nejsem doktorka!“ Samantha svým spolubydlícím neprozradila, za jakým cílem do Ameriky přijela.

„Jenže tvůj stav není v pořádku, Helen. Potřebuješ odbornou pomoc. Tahle láhev ti ji nenabídne.“

„Slibují to na té nálepce!“

„Helen, nálepky můžou tvrdit cokoliv. Jako bys to nevěděla. Jenom sama sebe vodíš za nos.“

„Tak to přestane samo od sebe. Může za to únava. Jsem na nohou dvanáct hodin denně a mám jen čtvrt hodiny na oběd. A do práce i zpátky to pokaždé trvá hodinu a celou cestu visím na držadle v omnibusu. To přece křehký ženský organismus musí ovlivnit!“

„Helen, to ti nepomůže –“

„Ne, k doktorovi nepůjdu, Samantho. To je mé poslední slovo.“

Louisa už ležela v posteli, podepřená o polštáře jezdila hltavě očima po řádkách romantického románu. Samantha se pomalu umyla a přes hlavu si přetáhla noční košili.

„Už jí je dobře?“ zeptala se Louisa a spustila knihu.

Samantha zalezla do čistých chladivých přikrývek. „Ano.“

Louisa se dlouze zahleděla na dívku na sousední posteli. Až dosud představovala Samantha Hargraveová záhadu. „Stýská se ti?“ odvážila se.

Samantha si namuchlala polštář za záda a přikývla. Šlo však o víc než pouhý stesk po domově. Do jejího sebevědomí začal pronikat náznak ledového děsu. Vždyť jí je teprve osmnáct, v tomhle obrovském městě je docela samotinká, bez příbuzných i známých, se skromnými finančními prostředky: co ji to popadlo za šílenství?

„Zpočátku je to stejné pro každého,“ ozval se Louisin tichý hlas. „Já odjela z Cincinnati už před rokem a celý měsíc jsem se v posteli klepala jako zmrzlý vrabčák!“

Samantha se k ní otočila. Louisa byla nesmírně přitažlivá. V obličeji jí seděl půvabně uličnický výraz: líbezný skřítek s hřívou plnou medových kučer. Zelené oči jí vždycky jiskřily nějakým tajným pobavením. „Jenže po krátké době jsem zjistila, že to je báječné dobrodružství! Žádný přísný otec, co se na mě v jednom kuse mračil, žádná upjatá matinka, která pořád nespokojeně pomlaskává. Prostě jen já, úplně nezávislá!“

Samantha se neubránila úsměvu. Louisa Binfordová se s oblibou považovala za „světačku“. Jednou hrála na Long Island dokonce i tenis a otevřeně se s tím chvástala.

„Poslyš, Samantho, my všechny se tady musíme spoléhat jen samy na sebe, daleko od domova se protloukáme na vlastní pěst. Tebe to nevzrušuje?“

Samantha si otevřeně přiznala, že nevycházela z úžasu, když hned po příjezdu objevila dům paní Chathamové plný nájemnic, pracujících dívek, slušných, které se živily vlastními silami bez toho, že by je na každém kroku hlídal otec či manžel nebo další nadřízený muž. To bylo v Anglii něco neslýchaného, protože tam zaměstnaná žena nesla buď nálepku staré panny, nebo budila pochybnosti o své cti. I když se mezi těmito statečnými dívkami necítila Samantha ve své kůži, obdivovala jejich ctižádostivost a touhu po nezávislosti.

Louisa mlela dál: „I tak ale není New York vhodné místo pro každou dívku. Hrozně moc by jich udělalo líp, kdyby zůstaly doma.“

„Proč?“

„Protože děvčatům, která si nedávají pozor, se stane něco hrozného, nepopsatelného. Peníze se jim rozutíkají rychleji, než si toho stačí všimnout, a než se vzpamatují, octnou se proti své vůli v nestydatých podnicích, kde musejí snášet nepředstavitelně hrozný osud! V Police Gazette je těch smutných příběhů plno! Ale já –,“ pohodila koketně kučerami, „já jsem rváč. Vdám se za boháče a budu mít drožku se čtyřmi navlas stejnými koňmi a atlasovým polstrováním v barvě svých vlasů.“

Samantha v hlubokém zamyšlení hleděla na opranou stužku v manžetě své staré noční košile.

Louisa chvilku mlčela a pak se zeptala: „Proč jsi vlastně přijela do New Yorku?“

„Chtěla bych tady chodit do školy.“

„A do jaké?“

„Ráda bych se stala lékařkou.“

Následoval okamžik ticha, než Louisa vypískla: „Lékařkou! No to je neuvěřitelně báječné.“

Samantha se zachmuřením poslouchala, jak Louisa ze sebe bez dechu chrlí: „Právě probíhá příšerná bitva! Snaží se donutit Harvard, aby na medicínu přijímal i ženy, píšou o tom ve všech novinách! Páni, ty spadneš přesně doprostřed toho nejlepšího!“

Samantha se omluvně usmála. „Bohužel, na Harvard to asi zkoušet nebudu. Mám v plánu zapsat se na Newyorskou lékařskou fakultu na Second Avenue.“

Louisa se přestala usmívat. „Ach.“

„Co je na tom špatného?“

„Myslela jsem, že chceš být pořádnou lékařkou.“

„Jak to myslíš?“

„Víš, ne každý považuje absolventky téhle fakulty za řádné lékaře, i když po právní stránce jimi nejspíš jsou.“

„Tomu nerozumím.“

„V Anglii je to možná všechno jinak, Samantho, ale tady v Americe máme dva druhy lékařů: řádné a jejich opak. Pochop, že v Americe se titulem doktor může označit každý, na to nepotřebuje lékařský diplom: homeopat, specialista přes vodoléčbu, grahamista, hypnotizér, mastičkář i odborník přes magnetoterapii, ti všichni si můžou říkat doktor. Mají své kádě s vodou, magnety a elektrické pásy, pan Graham své zázračně hojivé suchary. No a na druhé straně tu jsou řádní lékaři, kteří vystudovali opravdové odborné školy a jsou to doktoři, jaké my obě máme na mysli. Jenže všichni dnes svádí boj v tvrdé konkurenci, skuteční doktoři i ti falešní, a z toho plyne spousta zmatků!“

„Copak pacient nestojí o skutečného doktora?“

„Stojí, ale jak to má poznat předem? Půjdeš k člověku, který se označuje za doktora, a teprve v průběhu léčby zjistíš, že tě podvedl. No, a přidej k tomu ještě lékařky a hned ti dojde, co tím myslím.“

„Ale přece fakt, že jsou ženy, ještě neznamená, že nemůžou být doktorky!“

„Na tom nesejde. Lidi je prostě předem odmítají.“

„Dokonce i když mají diplom z řádné lékařské fakulty?“

„Ten mít v žádném případě nemůžou. Na řádné fakulty ženy nepřijímají. Právě jsem ti vykládala o bojích kolem Harvardu.“

„Ale paní doktorka Blackwellová mi tvrdila, že v Americe existuje spousta vysokých škol, kam přijímají i ženy!“

„Jistě, ale to jsou všechno ženské vysoké školy. A lidé automaticky předpokládají, že absolventky těchto škol nemůžou být zvlášť dobré, protože se spokojily s druhořadou školou, takže i ony musejí být druhořadé.“

„Už chápu…“

„Ale nedej se odradit, Samantho. Ty si na Infirmary povedeš určitě skvěle. Má vážně dobrou pověst. Pokud jde o mě, já bych s nemocnými v životě dělat nemohla. Svou práci doslova zbožňuju!“

Začala Samanthě pyšně vyprávět, jak díky vlastnímu důmyslu sehnala práci písařky na stroji ve zbrusu nové telefonní ústředně na Nassau Street. „Inzerátem hledali mladého muže a úplně je šokovalo, když v tom davu zahlédli i mě. Zájemců byla spousta, řekla bych, že kolem šedesátky na to jediné místo! Každopádně je vyvedlo z míry, že jsem přišla žádat o místo i já, a zkoušeli mě zaplašit. Ředitel mi doslova řekl, že když chci pracovat jako písařka na stroji, těžko můžu být zvlášť slušná žena!“

„Ale jak se ti tedy podařilo uspět?“

„Ale, prostě jsem toho starého kozla okouzlila. Zdůraznila jsem mu, že čtyři telefonní operatéři jsou muži, že zapisovatel je muž, že tajemník je muž a i kancelářský poslíček je chlapec. Jen si představte, jak by to bylo hezké, blýskala jsem po něm očima, mít v kanceláři zastoupený aspoň náznak ženskosti. Všichni ostatní panikařili, protože si pochopitelně mysleli, že moje přítomnost by je snižovala, ale starý pan Rutgers zřejmě začínal měknout. No a když jsem se nabídla pracovat za míň než za slibovaný plat – spokojila jsem se s polovičkou – doslova po tom skočil. Už tam jsem šest měsíců a naučila jsem se psát na stroji a dokonce i telefonovat!“

Samantha své spolubydlící roztržitě přikývla a opět se odvrátila, aby se věnovala vlastním problémům. Louisa ji seznámila s novými, nečekanými potížemi. Ta věc s Newyorskou lékařskou fakultou, která byla určená pro ženy, je pravda? Opravdu nejsou lékařky považovány za řádné doktory? Elizabeth Blackwellová se o tom vůbec nezmínila. A potom ty problémy s penězi a sháněním místa.

Samantha počítala s tím, že škola ji také nemusí přijmout hned a ona si bude muset najít práci a nějak se mezitím živit.

Ale co když místo neseženu? Co až mi dojdou všechny peníze?

„Naše škola vznikla z naléhavé potřeby, slečno Hargraveová. Na každou jednu či dvě ženy, jimž se podaří dostat na mužskou vysokou školu, připadají stovky dalších, odmítnutých. Moje sestra tuto lékařskou fakultu založila v roce osmnáct set padesát pět a ve čtyřiašedesátém roce nám vláda udělila právo dávat absolventům titul doktor lékařských věd. Před devíti lety jsme pořádali promoce pro první pětici absolventek.“

Seděly v přeplněné pracovně doktorky Emily, která silně připomínala svou sestru, byla pohledná a podsaditá, nesmírně výkonná kombinace ženskosti a síly. Doktorka Emily si velkodušně udělala čas, aby Samanthu provedla po fakultě – dvou sousedících kamenných budovách na Second Avenue, jež se proměnily v nemocnici i s pokoji, operačními sály, lékárnou, ordinacemi a učebnami.

Samantha se podívala do úzkostlivě čisťounkých nemocničních pokojů a setkala se s ošetřovatelkami, lékařkami a medičkami, jež všechny prahly nedočkavou touhou, aby užuž mohly pracovat v náročných podmínkách skutečné lékařské praxe.

„Nemocnice vznikla z potřeby poskytnout lékařskou péči chudým ženám a postarat se o ty, pro něž by představa vyšetření u doktora mužského pohlaví byla prostě nesnesitelná. Během prvního roku, slečno Hargraveová, jsme ošetřily tři tisíce pacientek. Od té doby uplynulo třiadvacet let a my jich ročně stihnem ošetřit desetkrát tolik.“

Doktorka Emily se pyšně usmála. „Nu, a z toho vyplynulo, že bychom měly založit školu, kde bychom připravovaly ženy pro práci v tomto zařízení. Naše studentky se s pacientkami setkávají v ordinacích, vyšetřují je a posílají je domů s léky i radami ohledně hygieny a zdravého způsobu života. Jsme v těsném sousedství přistěhovalecké čtvrti, slečno Hargraveová, a mnohé z pacientek mají o hygieně svérázné představy. Vybudovaly jsme tedy návštěvní program, v jehož rámci naše sestry navštěvují nemocné v jejich domovech a – je-li to možné – učí je zásadám hygieny. Jak sama vidíte, naše studentky získávají důkladné praktické zkušenosti.“

Samantha se vyjádřila o svých obavách, pokud jde o diplom z ženské fakulty.

„Nebudu popírat, že vůči nám existují silné předsudky a že ta hrstka žen, kterým se podařilo získat diplom na výhradně mužské fakultě, bere vyšší honoráře, ale mám dojem, že za čas, až prokážeme svou cenu, nás veřejnost také přijme. Ať už si lidé myslí cokoliv, slečno Hargraveová, my jsme řádná škola!“

Samantha odcházela s pocitem nerozhodnosti. Nemocnice na ni udělala značný dojem a možnost stát se členkou tak pokrokové instituce, pracovat po boku tak vynikajících lékařů, jako byla například slavná doktorka Mary Puthamová Jacobi, to byla příležitost, nad kterou nemohla ohrnovat nos. Ale přesto žena, kterou obdivovala nejvíc, vystudovala na mužské škole.

Bohužel, Samantha měla na svoje rozmýšlení až příliš mnoho času. Škola měla právě plno a v příštích šesti měsících nemohla přijmout jedinou studentku. Doktorka Emily ji však ujistila, že příštího ledna můžou Samanthu zapsat, a doporučila jí, že je nanejvýš žádoucí, aby si našla místo pomocnice u řádného lékaře. Samantha s tím návrhem souhlasila, protože i doktorka Elizabeth prošla před vstupem na vysokou školu zkušebním obdobím u doktora (pro většinu studentů lékařství to byla běžná zkušenost), a vděčně si od doktorky Emily vzala seznam doporučených lékařů.

Ovšem v průběhu následujících dní se Samanthin optimismus proměnil v úzkost: žádný z lékařů doktorky Emily ji nepřijal. Několik jich už pomocníky mělo a ostatní neměli tak velkou klientelu, aby si mohli dovolit zaměstnat asistentku.

Pozdě v noci si ve svém pokoji za svitu osamělé petrolejové lampičky spočítala zbylé peníze a odhadla, že na ty nejstřídmější potřeby jí vydrží tři měsíce. A potom…

Nejdřív ze všeho prošla všechny noviny a zakroužkovala si inzeráty lékařů hledajících asistenty, načež začala klepat na dveře v celém Manhattanu. Reakce doktorů oscilovaly od neskrývaného pobavení po navztekané rozhořčení.

Většina se nad její žádostí zatvářila šokovaně a tvrdila, že jde o nemorálnost. Pár jich Samanthu odbylo dobrosrdečným smíchem, protože nevěřili, že to myslí vážně. Tři jí udělali nepatřičný návrh a jeden ji požádal o ruku.

Začala v módních čtvrtích a pomalu se propracovávala, byť zdráhavě, dolů, do Tenth Ward známého rovněž jako Prasečí trh nebo Tyfový ráj – což byla nejpřelidněnější čtvrť Manhattanu. Prošla všechny uličky italské čtvrti, kde se pláč dětí mísil s písničkami flašinetářů a s pokřikem pouličních prodavačů. Na Orchard a Hester Street míjela rabíny s černými klobouky, vyhýbala se tam hromadám odpadků a do uší jí znělo ohlušující vyvolávání vousatých kramářů. Přistěhovalci nejrůznějšího stáří na ní loudili almužnu, drzé děti i plaché ženy cudně přidržující šál nad těhotným břichem. Lékaře abys tady pohledal a ti, které se jí podařilo najít, buď nemluvili anglicky, nebo jí udělali starosvětskou přednášku o tom, že by se měla šupem vrátit domů k mamince.

Zabralo jí to celý týden, sedm dní chození, šplhání po schodech, odříkávání své žádosti, aby si vyposlechla nejrůznější formy odmítnutí a vracela se domů vyčerpaná, s bolavýma nohama i duší. Každý večer prožívala těžké břemeno zklamání. Přesto však Samantha zůstávala stejně odhodlaná jako na začátku. S každým odmítnutím jako by její zarputilost vzrůstala. Někde v tomhle městě zlatých příležitostí přece musí být doktor, který ji přijme!

K nehodě došlo na rohu Eighth Street a Second Avenue.

Samantha chtěla právě sestoupit z obrubníku, když mladý muž, vyšňořený v cyklistickém úboru, prokličkoval mezi ostatními vozidly na lesklém novém kole značky Columbia. Sotva zahlédl Samanthu, zazubil se a smekl modrou sportovní čapku. Minul ji, ale ještě se ohlédl přes rameno, přičemž se nepřestal usmívat ani šlapat. Samantha spatřila, že zpoza rohu se bleskově vynořil kočár, a otevřela ústa, aby mladíka varovala. Zkameněle sledovala, jak se otočil příliš pozdě. Koně se vzepjali a zařičeli a kočár se příšerně naklonil. Samantha vyděšeně zírala, jak cyklista na lesklém kole vletěl přímo do spřežení, načež se kolem naráz rozlehl křik a skřípění kol. Koně se zdivočele vzpínali, zmítali se v postrojích a nakonec kočár převrhli. Přijíždějící neobsazená dvojkolka se nedokázala včas zastavit a v plné rychlosti se srazila s kočárem. Kočího z dvojkolky vystřelil náraz do vzduchu.

Za pár vteřin bylo po všem. Křižovatka se v mžiku proměnila v chaotickou změť trosek. Koně leželi na boku, řičeli a zkoušeli se vyhrabat na nohy, na zlomených osách se pořád ještě otáčela kola, ostatní kočáry prudce zastavovaly a uhýbaly, takže kolem vznikla ohlušující dopravní zácpa. Lidé se hnali na místo neštěstí. Samantha tam byla jako první.

Pohledem bleskově zhodnotila stav obětí. Kočí dvojkolky byl po smrti, rozbil si lebku o telegrafní sloup. Čtyři pasažéři z kočáru leželi na chodníku, jeden v bezvědomí, dva sténali a čtvrtý se snažil vstát. Kočí se pokoušel vylézt zpoza trosek, poloomráčený a pořezaný. Samantha však svou pozornost soustředila na cyklistu, protože ten byl uvězněný pod kočárem a ruku měl v groteskním úhlu zaklesnutou mezi ocelovými dráty bicyklu.

Zatímco několik mužů se snažilo kočár z mladíka odvalit, Samantha zahlédla ve voze bílý hedvábný šál, honem jej popadla a spěšně, nicméně dovedně ho mládenci ovinula kolem horní části paže. Jak se kočár zvedl, pohnul se i bicykl a cyklista vyrazil bolestný výkřik. Na ulici teď zněl chór sténání a vzlyků, koně ržáli, lidé křičeli. Samantha chvatně mladíka prohlédla, zda nemá ještě další zranění, podívala se mu na zorničky a změřila mu zběsile bušící tep. Z rány mu navzdory nouzovému škrtidlu vytékal vytrvalý proud krve.

„Pohotovost!“ vykřikla. „Honem přivolejte pohotovost!“

Zdálo se jí, že shon kolem raněných nijak nepomáhá, místo neštěstí teď obkroužil hustý dav zvědavců. Na chodníku omdlela mladá dáma a dva pánové ji honem začali ovívat. Několik dalších mužů se snažilo postavit na nohy cestující z kočáru. Cyklista se silně potil. Upadl do milosrdného bezvědomí.

Když se dvojkolka se zaskřípěním konečně postavila na kola, začali dva muži tahat bicykl.

„Tak ne!“ vykřikla Samantha. „Musíte pomalu, jinak by přišel o paži!“

„Poslyšte, slečinko –“

„Už někdo poslal pro doktora?“

„Nejspíš ano. Co jste vlastně zač?“

Mladík zasténal a propadl se do ještě hlubšího komatu.

Samantha mu konejšivě tiskla chladivou dlaň na čelo.

Zpod šálu kanul na chodník nekonečný pramínek krve.

Přes trosky si razil cestu muž v černém redingotu a cylindru, průběžně se zastavoval u každé oběti a zběžně zjistil její stav. Potom zůstal stát vedle Samanthy. Spustil se na jedno koleno, naklonil se nad cyklistu a prohlédl mu nejdřív paži a potom hlavu a šíji. Když otevřel černou kabelu a vylovil z ní stetoskop, Samantha si ho zvědavě měřila.

Obličej pod černým cylindrem byl nesmírně přitažlivý: uhlově černé oči pod hustým obočím, velký rovný nos, tenká ústa, ostře řezané lícní kosti a pevná hranatá brada.

První stopy šedin na spáncích prozrazovaly, že se mu přehoupla čtyřicítka.

Když se lékař opět napřímil a strčil stetoskop zpátky do kabely, Samantha vydechla: „Ti ostatní –“

„Jsou v pořádku. Jejich zranění můžou počkat až do příjezdu pohotovosti. Tenhle mládenec však ne. Potřebuje okamžité ošetření.“

Davem se protlačil policista. „Z nemocnice svaté Brigid sem posílají vůz, pane doktore.“

„Tohohle mládence musím dopravit k sobě do ordinace. Potřebuju pomoc s jeho přepravou.“

„Hej, vy dva!“ zařval policista. „Pojďte sem!“

Neznámý muž se konečně podíval na Samanthu. Přestože se tvářil vážně, byl neuvěřitelně přitažlivý. „Přidržte mu paži a já zatáhnu za kolo. Kdybyste cítila, že se konce kostí pohybují, ihned to řekněte.“

„Ano,“ přisvědčila bez dechu.

Policista si rovněž přisedl a uchopil rám bicyklu. Zatímco jej s lékařem opatrně zvedali, Samantha pevně držela mladíkovu paži. Tiše zasténal, ale neprobral se. Pod hedvábným šátkem cítila teplou krev a rozervané svaly. Silnými štíhlými prsty se jí podařilo zlomenou kost znehybnět, i když rám bicyklu za ni mírně táhl.

Doktor prudce vyskočil. „Dávejte pozor, jak ho nesete.

Jeden neopatrný náraz a roztřepené konce kosti roztrhají i zbývající nepoškozené nervy a svaly. S trochou štěstí se nám tu paži podaří zachránit.“

Zatímco dva muži cyklistu šetrně zvedali a zamířili s ním mezi zvědavce, Samantha strnule vstala a ze zpoceného čela si odhrnula zbloudilé kučery. Doktor Masefield zamířil za pacientem, pak se zastavil, obrátil se k ní a stroze se zeptal: „Jdete také?“

Ordinaci měl blízko místa neštěstí. Odvedl je vstupní halou do operační místnosti páchnoucí karbolkou. Zatímco muži mládence pomalu ukládali na stůl, štěkal doktor Masefield na Samanthu rozkazy: „Obvazy najdete támhle v té skříňce! Potřebuju nit a hedvábí. Nejdřív je protáhněte kyselinou. Za dveřmi visí zástěra!“

Mezitím co Samantha zápolila s cívkami nití, aniž by tušila, jak si s nimi poradit, shodil doktor Masefield redingot a cylindr a začal si vyhrnovat rukávy. „Nalijte do umývadla trochu karbolky!“

Samantha bleskově prohlédla police a našla velkou hnědou láhev s nálepkou Roztok kyseliny karbolové, 5%.

Odzátkovala ji a neobratně trochu ulila do emailového umývadla. Pak se vrátila k nitím. Přede dvěma lety, když byla na návštěvě u doktorky Blackwellové, přinesli do ordinace zraněného kominíka. Tenkrát doktorka Blackwellová stříhala nitě dlouhé asi šedesát centimetrů. Sebrala tedy nůžky ze stolu a roztřesenými prsty stříhala kusy podobné délky.

„Přineste mi ten podnos!“ ozval se lékařův strohý hlas.

Tázavě se na něho podívala.

„Ten shora!“ ukázal bradou. „Nástroje už jsou v kyselině opláchnuté. Postavte to tady, vedle mé pravé ruky.“

Natáhla se a sundala podnos. Doktor Masefield si opláchl ruce v roztoku kyseliny karbolové, otřel si je do ručníku a začal ze zraněné paže opatrně odmotávat promočený šál.

„Nechte toho a pojďte mi pomoct. Ty nitě namočte do umývadla!“

Poslechla, potom z věšáku za dveřmi strhla zástěru a chvatně si ji uvázala.

„Tohle jste udělala vy?“ zeptal se a hodil šál do kbelíku.

„Ano,“ šeptla.

„Nejspíš jste mu zachránila paži. Tak dobře, doneste sem tu lampu a přidržte ji, aby svítila přímo na ránu.“

Pracovali téměř hodinu. Doktor Masefield seděl na stoličce a jako hodinář si hrál s ránou, čistil ji, zarovnával okraje a podvazoval cévy. Samantha mu pomáhala sesadit zpátky kost, běhala ke skříňkám, kdykoliv o něco požádal, přendávala lampu podle toho, jak lékař sám poposedával, a namáčela obvazy v karbolce. Celou tu dobu se na ni doktor ani jedinkrát nepodíval.

„Tak!“ prohlásil konečně, opřel se o opěradlo a utřel si zakrvácené ruce do ručníku. „Teď si ho mohou odvézt do nemocnice.“

Samantha před ním nejistě postávala a škubala za zkrvavenou zástěru.

Doktor Masefield se zvedl a sklonil se nad mladíkem.

Zkusil tep na šíji, povytáhl mu víčka a zabručel: „Zatáhněte za šňůru od zvonku.“

Samantha se obrátila. Šňůra visela v koutě. Zatáhla za ni a téměř okamžitě se na prahu objevila postarší dáma v hnědých vlněných šatech a s nadýchanými bílými vlasy uvězněnými pod čepcem. „Přejete si, pane doktore?“

„Paní Wiggenová, mohla byste poslat Horowitzovic chlapce ke svaté Brigid pro pohotovost? A potom, prosím vás, postavte vodu na čaj.“ Napřímil se a konečně pohlédl na Samanthu. „Nebo byste dala přednost kávě?“

Vykulila oči. „Ach! Čaj mi vyhovuje –“

Hospodyně se důstojně vzdálila a doktor Masefield vyrazil hluboký povzdech. „Nu, myslím, že bude v pořádku. Tihle cyklisti ale znamenají pro dopravu pořádné nebezpečí.“

Samantha nevěděla, co na to říct, takže jen zírala na nehybné tělo, jehož oblek – bílá flanelová košile a modré pumpky – byl celý zmazaný a potrhaný.

Doktor Masefield přistoupil k umývadlu a opláchl si ruce. „Měl velké štěstí, že jste se u toho nachomýtla právě vy,“ poznamenal otočený k ní zády. „Odvedla jste dobrou práci. Mohu se zeptat, kde jste studovala?“

Samantha se rozpačitě zavrtěla. „Víte, já…“

Obrátil se k ní a utíral si přitom ruce. „Promiňte, ještě jsem se nepředstavil. Joshua Masefield.“

Připadala si jako v nesmyslném snu, když tak před ním stála v zakrvácené zástěře a s kloboučkem na hlavě našišato posunutým. „Samantha Hargraveová.“

Neusmál se, jeho rty zřejmě nebyly na takovou činnost navyklé. Nespouštěl z ní zachmuřené tmavé oči.

Samantha zápolila s vázačkami své zástěry. „Bohužel jsem vám ji zamazala.“

„O to se postará paní Wiggenová. Prostě ji hoďte na podlahu a ona to uklidí spolu s ostatním nepořádkem.

Mám dojem, že byste si potřebovala trochu odpočinout.“

Následovala ho přes chodbu do salonu, který byl vkusně zařízený sametovou pohovkou a stejně potaženými křesly, rytinami na stěnách, velkou kapradinou u okna a na krbové římse sušenými květinami. Přesto se Samantha neubránila pocitu, že pokoj se používá jen zřídka.

Posadila se na pohovku, ale doktor zůstal stát. Za oknem byla rušná ulice, po níž proudila hustá doprava. Odkudsi z hlubin domu bylo slyšet tekoucí vodu a řinkot nádobí.

Samantha si složila ruce do klína, když tu zděšeně zjistila, že na sukni má ve výši kolen velikou krvavou skvrnu.

„Tohle si vezme na starost taky paní Wiggenová,“ poznamenal doktor Masefield a opřel se o krbovou římsu.

Navzdory tomu, že ošetření pacienta už měli za sebou, neodložil vážné vystupování. Samantha si položila otázku, jestli snad není takhle zachmuřený pořád.

„Ale ne,“ namítla chabě, „to já dokážu taky.“

„Nesmysl. Paní Wiggenová podobné kalamity likviduje od rána do večera. Má v tom dlouholetou praxi. Přece nehodláte takhle vyjít na ulici!“

Samantha sklopila hlavu, protože mu nedokázala pohledět do očí. Její prokletí z útlého dětství, ta náhlá ztráta řeči, o které si namlouvala, že ji na Playellově akademii dávno překonala, na ni opět dolehlo plnou vahou.

„Vy jste z Anglie, viďte?“

„Ano.“

„Jak jste tu dlouho?“

„Deset dní.“

„V tom případě jste studovala v Evropě. V Londýně?“

Samantha nedokázala potlačit svou příšernou plachost ani rozvázat ochromený jazyk. Rozzlobená sama na sebe nakonec vyhrkla, aniž vzhlédla: „Jaké studium máte na mysli, pane?“

„Kde jste vystudovala medicínu?“

Teď k němu samým údivem zvedla hlavu. „Ale já medicínu nestudovala!“

Přestože se lékařův výraz vůbec nezměnil, v očích se mu objevilo neskrývané překvapení. „Ale neříkejte, že nějaké vzdělání v tom směru nemáte! Aspoň jako ošetřovatelka!“

Němě zavrtěla hlavou.

„Proboha,“ pravil tiše a prohlížel si ji s rostoucím zájmem. „Když jsem viděl, jak jste se venku chovala, dávala rozkazy a poznala, které zranění potřebuje přednostně ošetřit, usoudil jsem, že jste doktorka nebo přinejmenším ošetřovatelka. Kdybych znal pravdu, rozhodně bych vás nevodil s sebou a v žádném případě bych vás neprotáhl tamtím.“ Mávnutím ukázal k operačnímu sálku. „Dobré nebe,“ nepřestával tiše žasnout. „Co si jen o mně pomyslíte?“

Hleděli jeden na druhého přes délku místnosti, oči pevně zaklesnuté do sebe, a všechny dopolední zvuky jako by se náhle vytratily. Na okamžik slyšela Samantha pouze tlukot svého srdce a potom tu kouzelnou chvilku rozbil skřípavý hlas paní Wiggenové, jež se objevila ve dveřích.

„Čaj je hotový, pane doktore.“

„Vypijeme si ho tady, paní Wiggenová.“

Starou paní to očividně překvapilo. Střelila po Samanthě kritickým pohledem. Když se odbatolila, doktor Masefield poznamenal: „Bohužel, mívám tak málo návštěv, že paní Wiggenová se už odnaučila, co se sluší a patří.“

Když bylo prostřeno, donesla paní Wiggenová shora sukni a Samantha se v operačním sálku převlékla. Její vlastní sukni pak odnesla hospodyně, jež přitom nesouhlasně odfrkovala. Náhradní sukně z kvalitní vlny byla hodně úzká v pase. Těžko mohla patřit buclaté paní Wiggenové. Čí tedy byla?

„Musíte mi prominout moje nemožné chování, slečno Hargraveová,“ řekl doktor Masefield, když se k němu opět připojila. „A musíte věřit, když vám opakuju, že kdybych věděl, že pomáháte z dobroty srdce, a ne díky své zdravotnické profesi, nikdy bych vás nenutil, abyste mi asistovala!

Můj nedostatek soudnosti mě přímo děsí!“

Samantha klopila oči k šálku. Seděla teď naproti němu trochu blíž než předtím a zaboha se nedokázala přimět, aby na něho pohlédla. „Víte, pane doktore,“ pronesla přiškrceně, „soudnost vás zase tolik nezklamala.“

Stručně mu vylíčila své zkušenosti z Anglie, přátelství s doktorkou Blackwellovou, a skončila zmínkou o důvodu, který ji do Ameriky přivedl. Joshua Masefield naslouchal s očividným zájmem. Když skončila, zdálo se, že pocítil jistou úlevu. Mlčky si ji prohlížel. Samanthě bylo pod tím smělým pohledem trapně, ale naštěstí ticho za chvíli porušil klapot kopyt zvenčí. K domovním dveřím přispěchaly kroky a kdosi prudce zabušil na dveře.

Vůz přijel ze svaté Brigid. Doktor Masefield pomohl zřízenci odnést mladíka na lehátku, zatímco Samantha čekala v saloně a rozpačitě upíjela čaj. Když se lékař vrátil a opět se posadil, ze všech sil se snažila ovládnout svůj hlas. „Moje sukně už bude nejspíš hotová.“

„Nikdy na umělce nespěchejte. Paní Wiggenová ji má teď určitě rozprostřenou přes džbán a máčí ji v některém ze svých kouzelných lektvarů, který vytáhla z tajné skříňky. Zničila už příliš mnoho sukní, než aby nedosáhla stoprocentní virtuozity.“

„Paní Wiggenová je vaše asistentka?“

„Svým způsobem. Školená není, ale dohlíží na pořádek v čekárně a uklízí mi ordinaci. Čas od času využiju její pomoc, jako jsem dneska využil tu vaši.“

Samantha se přinutila na něho pohlédnout. „Přemýšlel jste někdy o tom, že přijmete asistenta?“

„Po pravdě řečeno, přemýšlel.“

Šálek zarachotil na talířku. Honem oboje postavila na stůl. Co se to s ní proboha děje? Celý týden se nesčetným lékařům představovala hrdě a sebevědomě. Proč ji zrovna tenhle tolik vyvádí z míry?

„Má nastoupit už příští týden.“

„Kdo?“

„Medik, kterého jsem si najal.“

Chvíli na něho upírala oči a pak jimi rychle uhnula do strany. Během jedné minuty se jí v duši stačila vystřídat naděje s černočerným zoufalstvím!

„Byl jsem snad netaktní, slečno Hargraveová?“

Zajíkavě mu popsala sedm dní strávených pátráním právě po takovém místě a zdráhavě přiznala, že se jí zdálo, že teď došla na konec své cesty.

„Takže vy v lednu nastoupíte do školy sester Blackwellových. To bude nejspíš ten hlavní důvod, proč vás všude odmítají. Jen málo lékařů se bude zatěžovat s pomocníkem na šest měsíců. Asistenti se většinou najímají na rok.“

Samantha se vděčně usmála, ale zavrtěla hlavou. „Kdepak, pane doktore, podle mého o mě nestáli z jiného důvodu. Ale jste hodný, že mě takhle utěšujete.“

Ve dveřích se ukázala objemná postava paní Wiggenové, která donesla dívčinu sukni. „Ještě je vlhká, ale skvrna zmizela.“

Samantha se opět převlékla v ordinaci a povšimla si, že paní tam mezitím poklidila. Navíc jí neušlo, že nástroje, které doktor Masefield předtím použil, se máčejí v nádobě s kyselinou karbolovou.

Po návratu do salonu si narovnala klobouček, zastrčila uvolněné pramínky vlasů a přitom poznamenala: „Vy Američané jste zřejmě velmi pokrokoví. U vás jsem se poprvé setkala s použitím Listerova vynálezu v praxi.“

Doktor Masefield se zvedl. „Bohužel to neplatí pro všechny Američany, slečno Hargraveová, ale jen pro zlomek z nás. Četl jsem o tom v odborných časopisech a sám jsem provedl několik pokusů, po kterých jsem ihned uvěřil. Bohužel, většina amerických lékařů mikrobiální teorii stále odmítá.“

„Hm, tak tedy…“ Uhladila si sukni na bocích a nervózně si upravila manžety. Joshua Masefield kolem ní prošel k domovním dveřím.

„Mám vám zavolat drožku?“

„Ne, děkuju, mám to kousek. Bydlím na Houston Street u paní Chathamové. Díky za čaj.“

„Já vám děkuju za pomoc. Věřím, že ten mladíček vám vděčí za život.“

Samantha mhouřila oči v záři slunce, jež sem proudilo otevřenými dveřmi. „Ale ne, to byla vaše… Propána!“

„Co se děje?“

„Moje rukavičky. Sundala jsem si je na místě toho neštěstí. A jiné nemám.“

Mlčky stál u dveří a přidržoval je otevřené.

Plaše se na něho usmála a zašeptala: „Na shledanou, pane doktore,“ a seběhla ze schodů.

Té noci jí nedopřál pokoje. Ležela v temnotě, naslouchala Louisinu tichému oddechování a Joshua Masefield jí nešel z hlavy. Co ten člověk v sobě má, že ji tolik zaujal?

Určitě za to může jeho přitažlivý vzhled: ty bouřkově černé vlasy s náznakem šedin, široká ramena a záda tak rovná, že připomíná vojáka z povolání. Ale bylo tu ještě něco, záhada: Joshua Masefield se zdál zahalený do melancholie, z černých očí mu hleděl propastný smutek. Jeho chování v ní vzbouzelo dojem nepřirozenosti, jako kdyby neukazoval své pravé já, jako by cosi skrýval. A co ten jeho salon, tak dojemně přichystaný pro hosty, kteří nikdy nepřijdou?

Ta poslední myšlenka přiměla Samanthu, aby se stulila do klubíčka a zadívala se do černé stěny vzdálené od ní jen pár centimetrů. Namlouvala si to, nebo se Joshua Masefiel necítil v tom saloně ve své kůži, znejistělý, jako by ten nevinný rituál kolem návštěvy a bavení návštěvníka byl pro něho nezvyk? Ale copak je to možné? Člověk Masefieldova typu přece musí mít spoustu známých, musí často přijímat návštěvy!

Samantha se jen nerada přiměla myslet na něco jiného Má dost vlastních starostí s tím, kam se vrtnout teď, jak si vydělat nějaké peníze…

O čtyři dny později dorazil poslíček. Jelikož Samantha byla právě hledat práci, převzala balík paní Chathamová a odnesla jej do Samanthina pokoje. Když se dívka vrátila po dni plném zklamání večer domů, našla krabičku se svou adresou a honem zvědavě strhla obal. Uvnitř ležely v hnízdečku z hedvábného papíru semišové rukavice v barvě holubičí šedi a lísteček se vzkazem: Bez rukaviček byste jen těžko mohla dělat dobrý dojem. S díky za vaši skvělou pomoc. Podpis: Z. M.

Namlouvala si, že ho už pustila z hlavy, ale nepustila, a když příštího dne stoupala po schodech k jeho domovním dveřím, v duchu se na sebe za svou nervozitu zlobila.

Bude zdvořilá a stručná a možná se jí dokonce podaří předat balíček pouze paní Wiggenové a nechat vzkaz, že štědrost doktora Masefielda sice oceňuje, ale jeho dárek že přijmout vážně nemůže.

K jejímu údivu byla chodba přecpaná pacienty a paní Wiggenová nebyla nikde v dohledu.

Bylo jí trapně z toho, jak ji všichni okukovali, protože byla oblečená líp než ostatní. Snažila se najít místo na sezení. Jako ve všech čekárnách u lékaře i zde lemovaly stěny dvě dlouhé lavice. Pokaždé, když z ordinace vyšel pacient, člověk usazený na kraji se zvedl a šel dovnitř.

Všichni sedící se tak pomalu posunovali ke dveřím a stojící postupně zaplňovali prázdná místa na opačném konci lavice. Byl to zaběhnutý systém, který zaskřípal opravdu jen málokdy.

Samantha zůstala stát se dvěma muži a malým chlapcem. Na tak přeplněnou místnost tam vládlo podivné ticho. Jedna zardělá žena se ovívala kapesníkem. Mladá maminka se věnovala děťátku, jež se jí vrtělo v náruči. Stařenka v černém šálu přes hlavu a s těžkým křížem na prsou před sebe upírala skelné oči.

Když se otevřely dveře ordinace, trhly sebou všechny hlavy a navíc i Samanthino srdce. Joshua Masefield v košili řekl: „Signor Giovanni“, a ukázal na jednoho ze stojících mužů. Přistěhovalec strhl z hlavy čepici a rychle proběhl do ordinace. Dveře se za ním pevně zavřely. Pokud si doktor Masefield Samanthy všiml, nedal to nijak najevo.

Minuty se vlekly. Na druhé straně dveří se ozývaly tlumené hlasy. Čekající pacienty to zřejmě nezajímalo.

Samantha neklidně poposedávala a v rukou ustavičně obracela krabičku.

Když se dveře opět otevřely, polekala se. Ital vyšel ven a kolem ramen objímal mladou ženu, která tiše plakala do dlaní. Když pár procházel dveřmi na ulici, Samantha zachytila pohled doktora Masefielda. Okamžik na sebe upřeně hleděli a potom doktor pravil: „Další, prosím!“ a zmizel v ordinaci. Jakmile se zvedl mladík s obvázanou rukou a vešel za doktorem, Samantha pocítila, že se její nervozita přetavuje na podráždění.

Všichni sedící se posunuli ke dveřím a na kraji zůstalo prázdné místo. Stojící muž s chlapcem, který byl těsně před ní, ostýchavě ukázal na lavici a zamumlal cosi v cizím jazyce. Samantha se nejistě pousmála a sedla si.

Vlekly se další dlouhé minuty. Samantha začala poklepávat špičkou nohy. Čas od času se na ni někdo lhostejně podíval a opět se odvrátil.

Když se dveře znovu otevřely, Samantha potlačila chuť vyskočit. Sledovala, jak mladík potřásá doktorovi rukou, nasazuje si dělnickou čapku a spěchá ven. Znovu se ozvalo řízné: „Další!“ a do ordinace vpajdala stařenka s křížem na prsou. Samantha se posunula na lavici. Její podráždění přerůstalo ve vztek.

Začínala se v duchu ptát, jestli nemá vstát a odejít, když tu se na chodbě ozvalo zašustění sukní. K Samanthě tiše přistoupila paní Wiggenová a požádala: „Mohla byste jít se mnou, slečno?“

Odvedla Samanthu do místnosti vedle ordinace. Stejně jako salon na druhé straně chodby měla vyhlídku na ulici a pěkný mramorový krb. Tím ale veškerá podobnost končila. Pracovna Joshuy Masefielda ani náznakem nic nepředstírala a byla podle všeho hojně používaná. Stála tam koňskými žíněmi vycpaná pohovka s pevně napjatým sametovým potahem, k prasknutí přeplněná vyřezávaná dubová knihovna, křesla s ošoupanými polštáři, pod oknem toaletní stolek s dlouhým ubrusem, na kterém stál květináč s košatou rostlinou, a nakonec mahagonový psací stůl s roletou, plný papírů, knih, časopisů, s potřísněným kalamářem a řádkou drobných zaprášených sošek. Tapety byly vybledlé, ale měly líbezný vzorek jarních kvítků na béžovém podkladě. Turecký koberec byl starý a prošlapaný, ale očividně kvalitní. Na servírovacím stolku v koutě ležel křišťálový podnos se sklenkami a karafou plnou brandy. Pokoj působil domácky a zabydleně. Nesl pečeť člověka, jenž si cení svého soukromí a samoty. Nikde však nebylo vidět jedinou fotografii, což bylo nezvyklé.

„Co pro vás mohu udělat, slečno Hargraveová?“

Prudce se otočila. Z ordinace vcházel dovnitř Joshua Masefield. Než za sebou zavřel, zahlédla Samantha za jeho zády paní Wiggenovou, která pomáhala stařence slézt z vyšetřovacího stolu.

„Přišla j sem vrátit tohle,“ řekla a podávala mu krabičku.

Lehce povytáhl obočí, ale nevzal si ji.

„Ty rukavice nemůžu v žádném případě přijmout,“ vyhrkla chvatně. „Nemám ve zvyku přijímat dárky od pánů, které sotva znám.“

Nespouštěl oči z její tváře a vypadal k zešílení lhostejně.

„Takže si je musíte vzít nazpátek.“ Bezmocně se rozhlédla a nakonec krabičku položila na stůl. „Omlouvám se, že jsem vás vyrušila, pane doktore. Na shledanou.“

Obrátila se k odchodu.

„Obávám se, že si příliš lichotíte, slečno Hargraveová.“

Samantha ztuhla a ohlédla se po něm. „Jak to?“

„Ty rukavičky nejsou dárek, ale plat za vaši pomoc.

Když jsem navštívil cyklistu v nemocnici, předal mi jeho otec šek za naše služby. Protože jsem věděl, že zoufale potřebujete rukavičky, troufl jsem si tu opovážlivost, že jsem vám poslal rovnou je namísto peněz. Pokud se hodláte stát lékařkou, slečno Hargraveová, musíte se naučit přijímat mzdu ve zboží: vaši pacienti nebudou mít vždycky hotové peníze.“

Rozpačitě zkroutila držadlo háčkované kabelky. „Ach bože, já myslela –“

„Já vím, co jste si myslela, slečno Hargraveová. A teď,“ zvedl krabičku s rukavicemi a podal jí je, „si tohle zase vezměte. Pokud chcete, můžete si je dát za rámeček jako první honorář za své lékařské služby.“

Samantha si krabičku vzala a vymáčkla ze sebe úsměv.

„Připadám si jako pěkný trouba.“

Dveře za jeho zády se otevřely a dovnitř nakoukl čepec paní Wiggenové. „Pane doktore? Paní Solomonová už čeká!“

„Ještě okamžik, paní Wiggenová.“

Když dveře zapadly, Samantha poznamenala: „Nijak zvlášť se jí nezamlouvám, viďte?“

Maličko škubl koutky rtů jakoby v úsměvu. „Paní Wiggenová mě hlídá jako kvočna. Povězte mi, slečno Hargraveová, uspěla jste při hledání místa?“

Neuspěla a ani doktorka Emily jí nemohla dát žádnou naději. „Obávám se, že okolnosti mě donutí, abych si do doby, než mě přijmou na školu, vyhledala zaměstnání v jiném oboru.“

„To nebude snadné. V New Yorku jsou stovky mladých žen v podobné situaci jako vy. Trochu jsem o tom uvažoval, slečno Hargraveová. Ten mladý muž, který má u mě nastoupit, půjde studovat na Cornellovu univerzitu.

Pochází ze zámožné rodiny a má skvělá doporučení. Jistě nebude mít potíže najít si asistentské místo u kteréhokoliv lékaře v Manhattanu. Tak mě napadlo, slečno Hargraveová, že bych místo něho přijal vás. Konečně, vy to místo potřebujete mnohem naléhavěji než on, navíc jste mi své schopnosti už dokázala a taky vaše přátelství s Blackwellovými vypovídá o mnohém. A pak jsem uvažoval, že jako žena byste mi mohla hodně pomoct s mnohými z mých pacientek, které se přede mnou jako před mužem často stydí. Uvážíte ten návrh, slečno Hargraveová?“

Nevěřícně na něho třeštila oči.

„Ovšem, mám ještě jiné,“ Doktor Masefield se odvrátil a přistoupil ke stolku v koutě, kde se zastavil a prsty pohladil jeho vykládanou desku, „osobní důvody, se kterými se vám musím svěřit, protože nepochybně ovlivní vaše rozhodnutí.“

Samantha vyčkávala.

„Myslel jsem, že byste mi mohla pomoct i v soukromé záležitosti, slečno Hargraveová. Týká se, víte,“ odvrátil oči, „mé manželky.“

Na okamžik se odmlčel a v pokoji zněl jenom hluk z ulice. Samantha čekala, co bude následovat.

„Paní Masefieldová je invalidní, upoutaná na lůžko, a občas vyžaduje tolik pozornosti, že paní Wiggenová to prostě nezvládá. Původně jsem chtěl najmout soukromou ošetřovatelku, ale celodenní péče je v tomhle případě zbytečná. Paní Masefieldová bývá jen příležitostně… neschopná jistých úkonů.“

Konečně se otočil obličejem k ní. „Většinou je však moje paní zcela soběstačná. Mívá ovšem… špatná období.

V takových chvílích bych se bez vaší pomoci neobešel. Rád bych vás ale ujistil, slečno Hargraveová, že to nebývá často a že zbytek doby byste pracovala tady u mě.“

Ještě dlouho poté, co domluvil, na něho Samantha jenom mlčky hleděla. Cítila zvláštní pohnutí. Dostával ta slova ze sebe s takovým úsilím, s takovou bolestí, s tak rozpačitým výrazem, jako kdyby před ní činil soukromou a tajnou zpověď.

„Jistě budete potřebovat čas na uvážení –“

Připadalo jí nepřirozené, že tak vynikající člověk, většinou tak sebejistý, se teď zajíká jako stydlivý milenec.

„Žádný čas na rozmyšlenou nepotřebuju, pane doktore. Bude mi ctí vaši nabídku přijmout,“ prohlásila.

S Louisinou pomocí se hned toho dne nastěhovala.

Dostala pokoj v druhém patře, hned vedle paní Wiggenové. Spolu se dělily o nově vybudovanou koupelnu naproti schodům. Samanthino nadšení kalila sžíravá nejistota: udělala rychlé rozhodnutí, ale co o tomhle člověku vlastně ví?

Vybalit si v pokoji věci jí netrvalo dlouho. Samantha se už za chvíli zhlížela v zrcadle a chystala se k čaji. Ke svému obrovskému zklamání se dozvěděla, že jídat bude vždycky v kuchyni se zakyslou paní Wiggenovou a Filomenou, mladičkou Italkou, která sem tři dny v týdnu docházela uklízet. Masefieldovi, jak jí stroze sdělila paní Wiggenová, jež svoje pohrdání nad novou asistentkou nijak neskrývala, pokaždé jedí ve svých vlastních pokojích. Samantha má dovoleno užívat salon k přijímání svých návštěv, ale do doktorovy pracovny nesmí nikdy vkročit a stejně tak nebude vyrušovat ani paní Masefieldovou, pokud ji přímo nepřivolají. V neděli bude mít celý den volno.

Samantha brzy zjistila, že doktor Masefield zůstává uzavřený a odtažitý. Neměla s ním zažít už žádnou další důvěrnou chvilku. Těch pár otázek, které jí položil toho dne, kdy se seznámili, mu zřejmě postačilo. Joshua Masefield scházel do přízemí denně úderem osmé, srdečně pozdravil „Dobré ráno“, a potom mu už paní Wiggenová poslala prvního pacienta. Bez výjimky se choval upjatě a profesionálně, nikdy se Samanthy nezeptal, jak se vyspala či zda něco nepotřebuje. Rozumělo se samo sebou, že to všechno má na starosti paní Wiggenová. Samanthě se nepodařilo najít k němu cestu: pouze jedinkrát se ve vší nevinnosti zeptala na paní Masefieldovou (s níž se prozatím neseznámila) a doktor ji sice zdvořile, ale velmi chladně odbyl. Zpočátku si nebyla Samantha jistá, zda to snese, žlučovitou hospodyni a uzavřeného doktora Masefielda, ale mohla se těšit aspoň na nedělní procházky s Louisou a navíc měl doktor natolik početnou klientelu, že po nějaké době jí na nějaké starosti prostě nezbýval čas.

Stávala vedle něho, když vyšetřoval pacienty, vyptával se jich, určoval diagnózu a předepisoval léky, nemocné vlídně uklidňoval a posílal je z ordinace s nějakým přípravkem ze své lékárnické skříňky. Později při umývání rukou každý případ Samanthě vysvětloval: „Vzteklinu může způsobit kousnutí každého zvířete, dokonce i domácího mazlíčka, jako byla kočka chudáka malého Willieho. Dítě, které jste právě viděla, slečno Hargraveová, se protrpí nesnesitelnou trýzní: Bude se dusit, ale co je nejhorší, bude ho sužovat úděsná žízeň, která se nedá zaplašit, protože pohled na sklenku vody vyvolá u hocha záchvat hysterie. Léčba většinou spočívá v přikládání pijavek a podávání opia, ale nezabírá to.“

„Léčba tedy neexistuje?“

„Bohužel. Vztekliny se lidé děsí víc než moru, protože ji nikdo nepřežije. Říká se, že nemoc sídlí ve slinách zvířete, a jak jsem vyrozuměl, pan Pasteur se momentálně snaží lék objevit, ovšem pro chudáčka Willieho to už bude příliš pozdě.“

K pacientkám se choval neuvěřitelně jemně a laskavě, nikdy na ně nespěchal, soucítil s jejich studem. Při jejich vyšetřování používal vždy dlouhý Laennecův stetoskop, aby je svou blízkostí neuváděl do rozpaků. Navíc ovládal pozoruhodné umění klást intimní otázky takovým způsobem, že nikomu nepřišly trapné. Protože tělesné vyšetření nepřicházelo u žen v úvahu, doktor Masefield se jim věnoval o to déle, trpělivě se snažil vydolovat příčinu potíží, aniž by je prohlédl, potom uvážlivě předepsal lék, poradil a povzbudil.

„Paní Higginbothamová trpí silnými křečemi,“ vykládal Samanthě. „Na její trápení existuje mnoho prostředků, které přinesou dočasnou úlevu, ale ne vyléčení, protože ji to bude mučit každý měsíc, dokud jí menstruace zcela nepřestane. Obvykle předepisuju dávku maranty a opiové tinktury. Těhotným ženám s ranními nevolnostmi zase radím čtyřikrát denně odvar z máty peprné.“

Existovaly rovněž choroby, které Joshua Masefield neuměl či nechtěl vyléčit. „Slečna Sloanová mě požádala, abych jí obnovil cyklus. Sice to nepřiznala, ale mám podezření, že je těhotná. Chtěla, abych jí obnovil menstruaci.“

„Ale to by znamenalo –“

„Nechtěné těhotenství je smutná věc, slečno Hargraveová. Existuje spousta prostředků, ale já osobně jim moc nevěřím. Čaj z bobulek jmelí. Občas prý zaberou květy chryzantém nebo odvar z kůry jilmu. Některé porodní báby si na potratech vybudovaly prosperující živnost.“

„A co s takovými pacientkami děláte?“

„Slečně Sloanové, pokud je to vůbec její pravé jméno, jsem poradil, aby zašla za svým zpovědníkem, ale ona se určitě zastaví v DeWintrově lékárně a koupí si tam jeden z jeho osvědčených léků.“

„A to se smí?“

„Regulátory ženského cyklu vynášejí obrovské peníze, slečno Hargraveová, i když nezaberou. Pilulky Jamese Clarka. Fordův regulátor. Ženský lék doktora Kilmera. Každá žena s padesáti centy v kapse si může koupit láhev falešné naděje.“

Doktor Masefield znal dost z jazyků sousedních přistěhovalců, aby jim mohl klást jednoduché otázky. Často přivedli k tlumočení Filomenu a někdy pomohla i Samanthina znalost francouzštiny. S dětmi měl doktor Masefield nekonečnou trpělivost, hladil je po rozpálených čelech a vyprávěl jim pohádky, zatímco ošetřoval rány a škrábance. Samantha nikdy nepřestala žasnout nad tou proměnou: o samotě s ní či paní Wiggenovou se Joshua Masefield choval přísně formálně a tu masku nesundal ani na chvilku. S pacienty se však měnil, změkl, byl to přítel, jemuž mohli důvěřovat.

Když večer osaměla ve svém pokoji po únavném dni plném pozorování, učení se, stříhání obvazů a po neveselé večeři s nemluvnou paní Wiggenovou sedávala u svého malého krbu a přemýšlela o něm, nevycházela nad ním z úžasu, snažila se vyluštit záhadu, proč tak vzdělaný a zručný lékař, jako je Joshua Masefield, není něčím víc, proč zůstává neznámým lékařem v přistěhovalecké čtvrti.

A navíc bylo jasné, že Joshua Masefield nemá žádné přátele ani známé. Kromě pacientů, Filomeny a mladíka, který každý týden přivážel objednané zboží z DeWinterovy lékárny, se k domovním dveřím nikdo nikdy nepřiblížil.

Samanthě nešlo do hlavy, jak je to možné, proč muž tak výjimečný a pohledný, tak elegantní, odchází každý večer do své pracovny a zavírá mezi sebou a světem dveře (pokud náhodou nejde navštívit ležícího pacienta), aniž by aspoň občas zašel strávit večer do pánského klubu.

Proč se v tomto ponurém domě uchyluje do vyhnanství?

Možná to nějak souvisí s dosud nespatřenou paní Masefieldovou?

„Co jí chybí?“ vyptávala se Louisa, když spolu obědvaly v Macyho nové čajovně.

„To nevím.“ Samantha o Masefieldových nemluvila ráda, protože uznávala jejich touhu po soukromí, ale Louisa uměla být velmi neodbytná.

Byl teplý letní den a obě děvčata měla v plánu vyjít si na Elysejská pole v Hobokenu, aby se podívala na baseballový zápas newyorských Knickerbockerů s Red Stokingy z Cincinnati. V průběhu toho měsíce, po který už u doktora Masefielda pracovala, začala Samantha pozvolna objevovat New York. Byly to výpravy plné smíchu, bohužel, pokud jde o Masefieldovy, Louisa nedokázala udržet svou zvědavost na uzdě.

„Chceš říct, že by ses o ni měla starat a že se ani nezmínil proč?“ V zelených Louisiných očích zajiskřilo. „Samantho Hargraveová, jak jsi na to mohla kývnout?“

Samantha se rozhlédla kolem v obavě, aby u okolních stolů Louisů nezaslechli. „Až to bude nutné, dá mi vědět.“

„A co když to je něco skrznaskrz příšerného?“

„Čteš příliš mnoho románů, Louiso.“

„Copak to není romantické? Je tak hezký, a tolik trpí!“

„No tak, Louiso!“ Samantha si jen nerada přiznávala, že Louisa právě vyslovila její nejtajnější myšlenky. Vyzařoval ze sebe cosi tragického… Ale Samantha se nechtěla dát od kamarádky zatáhnout do klepaření. Doktor Masefield měl právo na své soukromí a Samantha mu navíc byla zavázaná: očividně ji zachránil před škarpou (osm dolarů týdně, byt a strava) a nabízel jí to nejlepší lékařské vzdělání, v jaké kdy mohla doufat. Taková škoda, že ho za pět měsíců musí opustit!

„Jak můžeš vědět, že paní Masefieldová vůbec existuje?“

Ruka s chlebíčkem ztuhla Samanthě ve vzduchu.

Louisa se naklonila přes stůl a spiklenecky zašeptala:

„Koneckonců, je přece vrcholně neslušné, aby mladá dáma spala pod jednou střechou se svým zaměstnavatelem. Co by si pacienti pomysleli? Takže si vymyslel manželku, která všemu dodá punc počestnosti.“

„Louiso Binfordová, já se nestačím divit! Doktor Masefield je solidnost sama! A kromě toho je v domě i paní Wiggenová.“

„Která nejspíš usne jak pařez, sotva se svalí do peřin.“

Louisa se narovnala a zaklonila hlavu. „Já ho taky viděla, Samantho, a podle mě je ten jeho chlad jenom přetvářka.

Je to prostě osamělý muž. A když má v domě tebe, tak líbeznou a nevinnou, copak by mohl odolat?“

„Louiso Binfordová, co tím chceš naznačit?“

„Že co nevidět ti přijde v noci zaklepat na dveře. Dej na mě!“ zatvářila se spiklenecky.

A přesně to o šest dní později udělal. Byla sobota pozdě večer a Samantha psala dopis doktorce Blackwellové do Londýna. Přestože se blížila půlnoc, doktor měl na sobě šedočerný redingot a kalhoty, jako by se chystal vyjít z domu. Tvářil se naléhavě. „Mohla byste jít laskavě se mnou, slečno Hargraveová?“

Samantha si zahalila ramena do šálu, zvedla lampu a beze slova za ním sešla ze schodů. Zastavil se před jedněmi dveřmi. Zář lampy ukazovala jeho přísný výraz. „Potřebuju odejít, ale u mé manželky musí někdo zůstat. Prozatím u ní vždycky bděla paní Wiggenová, ale ona si přitom často zdřímne. Věřím, že vy vydržíte bdít.“

Na pohled, který ji čekal na opačné straně dveří, nebyla Samantha ani trochu připravená. Ložnice paní Masefieldové byla tak elegantní, jako by se ocitli v bohatém sídle na Fifth Avenue, a představovala ostrý protiklad proti ostatním střízlivým prostorám domu. Naleštěné ebenové dřevo, pozlacení andílkové a filigránské drobnosti, u krbu vyšívaná zástěna, nádherné židličky ve stylu Ludvíka Čtrnáctého, na stěnách výjevy z řecké a římské mytologie. Při pohledu na třpytící se křišťál měla Samantha dojem, že se ocitla v pohádce. V mramorovém krbu praskal hřejivý oheň, v jehož světle se třpytila řada bronzových sošek a porcelánových ozdob. Ve světlemodrých přepychových vázách stály kytice letních květin.

Samantha zaměřila pozornost k posteli, kde se nad neviditelnou pacientkou skláněl doktor Masefield. Nad ložem splývala bohatě nařasená nebesa z topasově zbarveného sametu a atlasu. Na okamžik až ucouvla, protože ohromení jí vyrazilo dech.

„Slečno Hargraveová.“

Samantha k němu přistoupila, zvedla lampu a prožila další šok. Estelle Masefieldová byla ta nejkrásnější žena, jakou kdy spatřila.

Na atlasovém polštáři se rozlévala svatozář zlatých vlasů a s každým pohybem líbezné hlavy se vlnila jak hladina.

Pleť měla žena bílou jako dítě, na tvářích nachové skvrny.

Když se jí zachvěly zářivě zlaté řasy, zahlédla Samantha zorničky v barvě fialek postříkaných zlatem. Nos byl úzký a ušlechtilý, srdcovitý tvar obličeje se zužoval do dokonalé brady. Byl to přesný odraz portrétu bohyně zavěšeného nad krbem.

Doktor Masefield držel v prstech útlounké zápěstí. „Má vysokou horečku. Musíte ji srazit. Neměla by stoupnout nad devětatřicet stupňů.“ Z nočního stolku zvedl teploměr – kovový a pětadvacet centimetrů dlouhý, který musel pacient pět minut držet v podpaží.

Paní Masefieldová zasténala a překulila hlavu ze strany na stranu.

„Bude mít chvilky jasného vědomí. Povězte jí, kdo jste, už jsem jí o vás vyprávěl – a že jsem musel k porodu do Mulberry Street. Pokud by jí teplota vyšplhala nad třicet devět, omyjte ji tímhle.“ Ukázal na láhev lihu stojící na stolku. „Od hlavy až po paty. Sundáte z ní všechny přikrývky i noční košili a budete ji chladit tak dlouho, dokud teplota zase neklesne. Budu se snažit vrátit co nejdřív.“

Užuž se chystal odejít, ale ještě se zarazil. „Moje žena má leukemii, slečno Hargraveová. Má tak řídkou krev, že často chytá infekce, které by bez léčení snadno mohly skončit zápalem plic. Několikrát už vážným zápalem plic onemocněla a nyní má na pleuru a perikardu tolik srůstů, že ji sužují neustálé bolesti, a navíc má krevní oběh i dýchání natolik oslabené, že ji vyčerpá i ta sebemenší námaha. Nesmíte od jejího lůžka odejít ani na vteřinku.

V případě potřeby zatáhněte za tenhle provaz, vede ke zvonku v pokoji paní Wiggenové.“

Prudce se obrátil, aniž ženě na lůžku věnoval další slovo či pohled, a vyšel na chodbu.

Samantha si sotva stačila přitáhnout židli k posteli nemocné, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře. Do pokoje strčila hlavu paní Wiggenová a šeptem se zeptala: „Jak jí je?“

„Teď spí.“

Hospodyně vstoupila dovnitř. Přidržovala si šál přehozený přes ramena a tichounce došla k nohám postele.

Smutně zavrtěla hlavou a na buclaté tváři se jí objevila něha. „Chudák doktor, jako by neměl dost pacientů v celém Manhattanu.“ Žalostně se na Samanthu usmála.

„Včera jsem u ní proseděla celou noc, tak proto asi zavolal vás, abych si trochu odpočinula. Ale copak můžu spát, když můj andílek tolik zkouší? Klidně si běžte lehnout, slečno Hargraveová, já už se o ni postarám.“

„Pan doktor mě o to požádal, paní Wiggenová, a já mu slíbila, že se od ní nehnu.“

Ve stařeniných drobných černých očkách se mihl hněv a úzké rty jí na falešných zubech podrážděně zaškubaly, ale nakonec jí ramena nešťastně poklesla. „Ach bože, nejspíš máte pravdu. Donesu trochu čaje, čeká nás dlouhá noc.“

Než se paní Wiggenová vrátila, změřila Samantha paní Masefieldové teplotu a s úlevou zjistila, že má pouhých třicet sedm pět. Posunula se na okraj židle a pozorně si prohlížela jemný profil a zlaté řasy ležící na zardělých tvářích, dětsky průsvitnou pleť s prosvítajícími žilkami. Estelle Masefieldové ještě nemohlo být ani třicet.

Paní Wiggenová se vrátila s podnosem, na kterém byl čaj a sušenky, a položila ho na slonovinou vykládaný stolek mezi dvěma křesly těsně u krbu. „Pojďte sem, slečno Hargraveová, nemusíte pořád sedět přímo u ní…“

Samantha se váhavě připojila k hospodyni, ale natočila si křeslo tak, aby viděla na obličej paní Masefieldové. Když paní Wiggenová nalévala čaj, poznamenala: „Škoda že se to s ní takhle zvrtlo.“

„Trpí tím dlouho?“

„Ne, postihlo ji to začátkem loňského roku. Bylo jí teprve osmadvacet. Nejdřív se nevědělo, oč jde. Už po malé námaze byla vyčerpaná a taky pořád omdlévala. Všichni jsme si mysleli, že je těhotná, a radovali se, protože oba zoufale toužili po dítěti. Byli svoji teprve tři roky, považte.

Ale pak se jí na krku objevily takové boule a doktor Washington, co provádí ty moderní pokusy s mikroskopem, jí odebral pár kapek krve. To víte, já tomu nerozumím jako doktor Masefield, ale prostě nemá něco v pořádku s krví.“

Samantha se podívala na zbědované stvoření spící pod saténovou přikrývkou. Estelle Masefieldová připomínala dítě.

„A brzo nato se doktor Masefield rozhodl, že ji odveze do New Yorku.“

Samantha překvapeně zamžikala. „A odkud pocházejí?“

„No přece z Filadelfie! Božínku, jak si tam žili! Na Rittenhouse Square měli luxusní sídlo a stýkali se jenom s tou nejlepší společností. Pořádali večírky a plesy a v domě nebyla chvilka klidu, protože můj andílek sršel životem a rád byl od rána do večera obklopený lidmi. A doktor Masefield byl jedním z nejvěhlasnějších lékařů v celém městě! Dokonce přednášel na univerzitě a pacienty měl jenom z těch nejlepších rodin. Ne jako tady.“ Paní Wiggenová si přerývaně povzdechla a upila ze šálku. „Ach bože, to byly časy…“

„Tak proč se odstěhovali?“

Stařena se zachmuřila. Protože věděla, že v pokoji nejsou samy, ztišila hlas. „Leukemie je zvláštní věc, slečno Hargraveová. Patří mezi ty nemoci, kterým se lidé vyhýbají na sto honů, i když já si zaboha nedokážu srovnat v hlavě proč. Asi si představujou, že to je nakažlivé. Však víte, jak hystericky se lidi stavějí k rakovině. Chudinka naráz ztratila všechny přátele, začali hledat všemožné výmluvy. A to jenom proto, že se tak snadno unavila a trápily ji ty zápaly plic. Estelle to uvěznilo v domě a to bylo stejné jako zavřít ptáčka do klece. Začala uvadat jako květina bez slunce.

Nešťastný doktor Masefield byl z toho doslova zničený.

Často jsem tenkrát slýchala, jak tajně v noci pláče –“

Paní Wiggenová se náhle vzpamatovala a chvatně mžikla po Samanthě. „No ano, jenže to už je všechno minulost.

Tak mám dojem, že pokud vám to nepověděl sám, není na mně, abych něco prozrazovala.“

„Ale co ta nemoc,“ naléhala Samantha. „Pokud se mám o paní řádně starat, musím se o nemoci něco dozvědět!“

„Vím jenom tolik, co mi pověděl pan doktor a co vidím na vlastní oči. Leukemie probíhá u každého člověka jinak.

Někteří umřou hned, ostatní se trápí a trápí, jako tady můj nešťastný andílek. Někdy je jako dřív, šťastná jak skřivánek a schopná zvládnout projížďku v kočáře, jindy je slaboučká jako sotva narozené kotě a já za ni musím všechno udělat.“

Samantha nespouštěla oči ze zlaté hlavy na polštáři.

„A jakou má prognózu?“

„Co je to?“

„Pravděpodobnou vyhlídku. Uzdraví se někdy?“

Paní Wiggenová spustila hlavu na prsa. „To je ta největší tragédie. Už nikdy se neuzdraví, andílek můj nebohý.

Bude to s ní pořád horší a horší. A to je celá budoucnost, která pana doktora s paní čeká. A těšit se na děti je taky marné.“ Paní Wiggenová zvedla hlavu. Po tvářích se jí volně kutálely slzy. „Víte, slečno Hargraveová, to proto ji přivezl do Manhattanu. Aby tu umřela.“

Samantha pohladila hospodyni po paži. „Ale proč?“

„Protože se nedokázal smířit s tím, že žije v sousedství přátel, kteří ji nepřijdou ani navštívit. Jednou jsem zaslechla, jak prosí –“ Paní Wiggenová vytáhla ze zástěry kapesník a hlučně se vysmrkala. „Nechtěl, aby Estelle umírala s vědomím, že ji všichni přátelé opustili. Vymyslel si tedy, že se musí přestěhovat z pracovních důvodů, takže se nedozvěděla pravdu.“

„Neříkejte, že ji zradili všichni!“

„To ne, pár mladých dam ji chodí navštěvovat, ale ve skutečnosti jedou po doktorovi! To víte, doktor Masefield je fešák a ony si slibujou, že co nevidět z něho bude vdovec, a –“ Paní Wiggenová se opět vzpamatovala a jen mávla kyprou ručkou. „Měly bychom jí změřit teplotu.“

Doktor se vrátil těsně před úsvitem. Vyšetřil manželku, zjistil, že teplota jí klesla a klidně spí, stejně jako paní Wiggenová ve svém křesle. Odešel tedy do pracovny a nalil si sklenku brandy. Samantha zamířila za ním.

„Strávila pokojnou noc, pane doktore,“ prozradila a choulila se zimomřivě do šálu.

„Děkuju.“

„Byl to chlapeček, nebo holčička?“

„Hošík.“

V saloně byla tma, ale ve škvíře mezi závěsy bylo vidět první bledé vlny úsvitu. „Povězte mi něco o nemoci své paní, pane doktore,“ požádala Samantha tiše.

Shltl brandy a nalil si podruhé. S odvráceným pohledem řekl: „Leukemii lékaři považujou za druh rakoviny.

Příčina neznámá. Může vypuknout v každém věku, zasáhne bohaté i chudé, občas končí do pár dnů smrtí, občas pacient přežívá tři i více let. Příznaky: zesláblost, anémie, zvýšená krvácivost. Komplikace: zápaly plic a nádory. Lék neexistuje a pacienti bez výjimky umírají.“

„To je mi líto,“ zašeptala.

Zvedl hlavu a dlouho se na ni díval. Potom vyčerpaným tónem pronesl: „Běžte si lehnout, slečno Hargraveová, vypadáte strašně unaveně.“

Samantha zalezla pod přikrývku a zůstala nehybně ležet. Užírala se zmatenými myšlenkami. Luxusní dům na Rittenhouse Square, vybraná společnost, řetězec večírků a plesů, sláva a profesionální věhlas. A toho všeho se Joshua Masefield vzdal kvůli onemocnění své ženy…

Samantha civěla do stropu na stužku svítání, která sem vnikala závěsy. Tohle nesedělo. Nedávalo to smysl. Něco nebylo v pořádku: ze skládačky chyběl jeden kousek.

Nemocná manželka nemohla být tím jediným důvodem, proč doktor opustil ten báječný styl života. Samantha byla přesvědčená, že někde hluboko se ukrývá ještě další vysvětlení, možná pravdivé, té náhlé touhy Joshuy Masefielda odstěhovat se a přerušit všechny styky se světem.

A ať už měl k tomu jakýkoliv důvod, manželčinu nemoc používal jen jako záminku…

Na New York se přivalilo parné léto a několik rekordně horkých dní vyvolalo výbuchy násilí v Bowery a epidemii horečnatého onemocnění, se kterým nic nesvedla ani proslavená Crotonova voda. Metropolitní policii zaměstnával Growlerův gang, profesor Hayes a jeho manželka, přísná abstinentka známá jako „Limonádová Lucy“ odjeli na léto do Bílého domu ve Spiegel Grove, stát Ohio, a práce v ordinaci Joshuy Masefielda bylo víc než obvykle.

Samantha se tam setkala s nejširším spektrem známých chorob. Pozorovala, poslouchala a ukládala si do paměti.

Doktor Masefield jí vysvětlil účel a správné používání svých početných nástrojů: skalpely s kostěnými střenkami, amputační pilky, lancety na otvírání žil, německé jehly na aneurysmy, francouzské katétry, anální i vaginální zrcadélka, stříbrné depresory na stlačení jazyka, kleště na trhání mandlí.

V jeho sbírce nechybělo nic. Joshua Masefield měl zbrusu nový Helmholzův oftalmoskop, měděné klystýrové stříkačky, trokary a turnikety, dávkovací lžičky, brýle s výměnnými sklíčky na zkoušení, tabulky na měření ostrosti zraku. Měl dokonce i přístroj na dávkování éteru.

Jeho lékárna vypadala stejně působivě: Samantha si četla viněty a jen málo si jich připomínala z časů strávených ve společnosti starého Hawksbilla. Snažila se zapamatovat si účel a dávkování každého prostředku: bílých, žlutých a šedivých prášků, červených a modrých tinktur, past a pilulek, rosolů a mastí. Řady polic plné lahviček a plechovek a krabic. Lékárna doktora Masefielda byla tak dobře zásobená, že jen zřídka musel psát recept, s nímž pak poslal pacienty do lékárny.

Nával pacientů přiměl Samanthu vzdát se role pouhého pozorovatele. Jakmile doktor nemocného vyšetřil, pověřil doktor Masefield Samanthu, aby mu ránu namazala mastí nebo ji převázala či vpíchla injekci na utišení bolesti, zatímco sám se věnoval už dalšímu chorému. Dny měli vyplněné horečnou prací, mezi níž si jen taktak urvali chvilku na oběd. Čekárna na chodbě byla od rána do večera přecpaná plačícími miminky, dětmi s vyrážkou, starci s dráždivým kašlem, dělníky se slzícíma očima. Večery probíhaly klidně. Samantha si četla ve svém pokoji či sedávala u Estelle Masefieldové, zatímco doktor zmizel do své pracovny nebo šel navštívit pacienta. Během toho únavného léta přijímal Joshua Masefield pacienty dokonce i v neděli, ale pevně trval na tom, aby si Samantha dál vybírala své pravidelné volno. Louise představila Luthera Arndta, příjemného blonďáka, který doručoval každotýdenní doktorovu objednávku z DeWinterovy lékárny, a celá trojice spolu každý týden vyrážela za nějakým dobrodružstvím.

Samantha po čase znala Manhattan, jako by se tu narodila. Jezdívali omnibusem po Fifth Avenue, obdivovali luxusní sídla, která lemovala dlážděnou ulici, míjeli kamenné domy a gotické kostely a novou nemocnici svatého Lukea. Odpočítávali čísla ulic, která vzrůstala, jak se dostávali pořád víc na sever, až se dostali za hranice města, kde začínala volná příroda. Rozdováděná trojice prozkoumávala Central Park s jeho stánky a sruby, smála se zbrusu novému monstru nazývanému Dakota (protože bylo daleko od města), a navštívila o samotě stojící Přírodovědecké muzeum. Jednou Luther Arndt zavedl obě své společnice venkovskou cestou k farmě na rohu Seventyfirst a Madison Street, kde bydlel hned po svém příjezdu z Německa.

Často si koupili klobásky a jablka a udělali si na travnatých svazích vysoko nad Hudsonem piknik, přičemž sledovali, jak kolem nich projíždějí kolesové parníky a čluny.

Navštívili Madison Square a vlezli do obrovité bronzové paže – paže tak veliké, že se do ní pohodlně vešlo několik lidí, aktéra, jak jim vysvětlil Luther, bude jednoho dne tvořit součást obrovité sochy stojící u zálivu. Chodívali k Macymu a Tiffanymu, dívali se na tlačenici elegantních kočárů, které zastavovaly před Delmonikem, zašli si prohlédnout první oblouk právě budovaného mostu do Brooklynu. Potulovali se po chodnících a stezkách New Yorku, poslouchali pouliční hudebníky, kupovali si jídlo u stánků a tu a tam hodili minci žebrajícím dětem. Výlety obvykle skončili až pozdě odpoledne u DeWinterovy lékárny, kde Luther pracoval.

A celou tu dobu musela Samantha myslet na Joshuu Masefielda.

DeWinterova lékárna nikdy pro Samanthu nepřestala být zdrojem úžasu. Na rozdíl od lékárny, jak si ji pamatovala z Anglie, měla velké prosklené výlohy ukazující kolemjdoucím pásy na kýlu a pesary a elektrické pásy doktora Scotta, korzety a vycpávky ňader. V obchodě na policích a pod sklem pultů stály láhve se zázračnými vodičkami a elixíry, mazáním a čisticími prostředky, masti a prášky, patentní medicíny, které měly člověku vyléčit všechno trápení těla i duše, což byly ony láhve „s falešnou nadějí“, o kterých se zmiňoval doktor Masefield. Na pultech stály kolínské vody a pudry a cukrovinky a pohlednice. U jedné stěny byl poslední výkřik módy: sodovková láhev.

Když se jeho dvě společnice usadily za jedním ze stolků, jež tam nechal postavit pan DeWinter, Luther obešel pult s mramorovou deskou a nalil tři sklenky hnědé perlivé tekutiny. Byl to nový nápoj s kysličníkem uhličitým a šťávou koky, která podle lidí působila blahodárně na nervy.

Luther si k dívkám přisedl a nestyděl se trochu si zaklevetit o zdejších zákaznících.

„Vidíte ji?“ zašeptal, když dveřmi proplula majestátní dáma s mohutnou krinolínou. „To je paní Bowditchová.

Jednou týdně sem přichází pro láhev Bowkerovy žaludeční hořké.“

Samantha a Louisa sledovaly, jak dáma prohodila pár slov s obtloustlým panem DeWinterem, načež vzala svůj zabalený nákup a odešla.

„Paní Bowditchová,“ pokračoval Luther tlumeně, „je prezidentkou místní protialkoholické ligy. Tvrdí, že hořkou pije kvůli zažívání. Ráno a večer, přesně jako hodiny.“

Suše se zasmál. „V Bowkerově žaludeční hořké je dvaačtyřicet procent alkoholu!“

Luther Arndt byl vtipný okouzlující průvodce, který Samanthu i Louisů vždycky rozesmál. Každou středu přicházel dopoledne do ordinace doktora Masefielda se zbožím, na které předchozího večera přišla objednávka, a nikdy nezapomněl prohodit se Samanthou pár slov.

V neděli, vyšňořený do svého nejlepšího obleku a s novou vysokou buřinkou na hlavě, se zastavil pro ni i pro Louisu a prováděl je městem. Samanthě neušlo, že Luther s Louisou jsou do sebe zakoukaní.

„Tvrdí, že co nevidět bude mít vlastní lékárnu,“ svěřila se Louisa, když se jednou se Samanthou procházela v podvečer na Washington Square. V tuto hodinu si všechny dámy z lepší společnosti vyjely v kočárech, aby se předvedly na veřejnosti. Obě osmnáctileté dívky si nadšeně prohlížely překrásné róby a slunečníky. „Víš, Luther studoval farmacii už v Německu. Prý je jenom otázkou času, kdy z něho starý DeWinter udělá partnera. A až k tomu dojde, bude na tom Luther po finanční stránce dobře.“

„Ale Louiso Binfordová, znáš ho teprve dva měsíce a už se za něho vdáváš!“

„Věděla jsem, že si ho vezmu, hned od první chvíle, cos nás představila. Je nesmírně schopný!“ Louisa vybraně nadzvedla lem sukní, protože sestupovaly z chodníku.

„Děvče musí koukat i na takovéhle věci, Samantho. Přece nezůstaneš nadosmrti svobodná a taky nebudeš věčně mladá. Jakmile se ti přehoupnou jisté roky, žádný muž o tebe nebude už stát! Nikdy není brzy začít s vyhlížením perspektivního manžela!“ Vrhla po přítelkyni kosý pohled.

„Hádám dobře, že ještě nikoho takového neznáš?“

„Ne, vůbec nikoho.“

Samantha se sama se sebou často hádala, vášnivě bojovala s myšlenkami, které se jí proti její vůli plížily hlavou, zatímco pracovala po jeho boku nebo ležela v noci sužovaná nespavostí. Jak se jen mohla zamilovat do muže, jako je Joshua Masefield, do muže dvakrát tak starého co ona, ženatého, uzavřeného, nedosažitelného? Po třech měsících, jež u něho dělala asistentku, o něm nevěděla víc než toho prvního dne. Pár zmínek, které občas utrousila paní Wiggenová, na vykreslení úplného obrázku nestačily.

Samantha znala pouze jeho masku, skutečný Joshua Masefield pro ni zůstával záhadou.

V Samanthě vzbouzel zvědavost, mátl ji, ale určitě nešlo o lásku. Obzvlášť, když tady byla Estelle.

Po té první noci pomáhala Samantha s paní Masefieldovou pořád častěji, podpírala ji při jejích namáhavých cestách od postele k židli, pomáhala jí s oblékáním, s jídlem, předčítala jí, hlásila, co všechno viděla na Washington Square. „Krinolíny se nosí pořád širší a v módě jsou teď krátké kabátky.“ Estelle Masefieldová, která byla na tak omezující chorobu příliš mladá, blaženě hltala zprávy ze společnosti. Samantha jí čítala Register, odříkávala imponující seznamy hostů, jež navštívili slavné plesy paní Astorové, či jména boháčů, kteří trávili letos léto v Newportu.

Přestože měly pramálo společného, vzniklo mezi mladými ženami něžné přátelství. Samantha se většinou těšila, až jí odpoledne nebo večer bude Estelle ve svém elegantním pokoji tiše vyprávět o velkolepých časech, jež zažila ve Filadelfii. A Estelle rychle přilnula k této tiché Angličance, která jí trpělivě naslouchala a byla ochotná vyměňovat si s ní názory na délku sukní a tvar klobouků a hrdinky z romantických románů.

Přestože tohle by mělo samo o sobě zaplašit veškeré myšlenky na intimní vztah s Joshuou Masefieldem, nebylo to ani zdaleka všechno. Byl tu Joshuův přístup k manželce a Samantha se kolikrát stala svědkem projevů, jež nade vší pochybnost vypovídaly o jeho lásce k Estelle. Něha, s jakou ji ošetřoval, láska, jež mu hleděla z očí, způsob, jakým tiše trpěl, kdykoliv si uvědomil, jak málo společného času jim ještě zbývá.

Nu ano, vzhledem k tomu všemu bylo přece stoprocentně vyloučeno, aby se Samantha do něho zamilovala!

Podzimní mrazík byl prvním poslíčkem kruté zimy a navíc Samanthě bolestně připomněl, že už za tři měsíce musí odejít.

Přestože letní nával pacientů trochu polevil, doktor Samanthě i nadále svěřoval ošetření jistých pacientů – žen a dětí. V říjnu poprvé doprovodila doktora Masefielda na návštěvu pacienta.

Za doktorem přiběhlo otrhané dítě. Joshua sebral kabelu a cylindr, načež zaklepal na dveře Samanthina pokojíku. „Jde o nemocného kojence a neposlala pro mě rodina, ale její sousedi. Počítám, že můžou vzniknout potíže. Když s sebou vezmu ženu, třeba to pomůže.“

Kráčeli uličkami, kam by se Samantha v noci normálně neodvážila, ale doktor Masefield tu představoval známou postavu, byl oblíbený a uznávaný, a proto se v této oblasti mohl pohybovat zcela bezpečně. Šlo o část Manhattanu, kterou na matrice označovali jako Čtvrť sebevrahů: Hester Street a Mulberry Bend. Lidé posedávali na schodech nebo se opírali o sloupy veřejného osvětlení a srdečně zdravili procházejícího doktora i jeho půvabnou asistentku. Samantha si opatrně vybírala cestu mezi odpadky a psími výkaly. Skrz otevřená okna tu a tam zaslechla křik a smích nebo útržek písničky. Na okamžik pocítila bolestný stesk. To okolí jí tolik připomínalo uličku Crescent!

Naproti jim vyběhlo odrbané dítě a vedlo je do činžáku, kde museli vyšplhat po rozvrzaných schodech do druhého patra, kde narazili na zoufalou ženu, která lomila rukama a brebentila něco italsky. Joshua se Samanthou šli za ní po chodbě až k otevřeným dveřím.

Na první pohled se nedalo určit, jestli ten špinavý byt obývá jedna početná rodina či několik rodin současně.

Každopádně tam byla spousta lidí a všichni si vetřelce měřili značně nedůvěřivě. Když hrubý a mohutný muž v nátělníku a šlích pokročil kupředu, Samantha se nenápadně přisunula k doktorovi. „Žádnýho dottore tady nepotřebujem! Děte se starat sama vo sebe!“

Ze zadní místnosti se ozvalo mňoukavé kvílení miminka. „Třeba bych vám mohl nějak pomoct,“ nabízel se Joshua mírně.

Rodina se shlukla do houfu, jakoby vedena stádním instinktem. Samantha tenhle typ lidí už znala, jednak z doktorovy ordinace, jednak z dřívějška, z uličky Crescent: vyhublé děti, které se jakživo nedostanou na slunce, mladé ženy na svůj věk příšerně ztrhané, starci s ptačími hrudníčky a bezzubými dásněmi. Celý jejich život byl od začátku až do konce jenom bída.

„Vypadněte!“ zavrčel obrovitý muž.

Doktor Masefield smekl cylindr. „Pokud smím, rád bych si promluvil s matkou.“

Zpoza dveří vyšla hubená mladičká žena s utrápeným výrazem v tváři. Samantha si povšimla hnědých skvrn na jejích rukou a poznala, že to je balička doutníků, jedno z nejubožejších stvoření v celé společnosti, které se dře sedmnáct hodin denně sedm dní v týdnu za pár drobných. Jakmile by v práci vynechala třeba jen hodinu, dostane vyhazov a po jejím místě dychtivě skočí jiná troska.

Křehká dívka kradmo objala manžela kolem ramen.

Drsné sicilské rysy se mu zbortily zoufalstvím.

Kupředu připajdala stařena. „Jít za mnou!“ zakrákorala.

Samantha následovala Joshuu do ložnice, kde museli překračovat slámou vycpané matrace rozložené na zemi.

V oranžové bedničce leželo pod oknem nehybné dítě.

„Ona nejíst,“ chraptěla stařena, zatímco Joshua klekal u bedničky. „Neplakat. Nehýbat se.“

Joshua položil dlaň na chladnou lepkavou pokožku dítěte. „Jak dlouho už to trvá?“

„Dva, tři den.“

Vzhlédl k Samanthě. „Trismus noscentium. Křeč žvýkacího svalstva. A zavinili to oni.“ Nesmírně něžně uchopil děcko do náruče a přivinul si je k hrudi. Když Samantha přiklekla k němu, uchopil ji za ruku a jemně ji přitiskl na zátylek dětské hlavy. „Cítíte tu malou jamku? Pokládají dítě na zádíčka, takže si ve spánku tlačí na týl. Lebka novorozence je měkká a tvárná, kosti zátylku tlačí na mozek a zabraňují krevnímu oběhu v jeho životně důležitých oblastech. Dítě začne brzy dýchat trhaně, není schopné přijímat potravu a končetiny mu znehybní silná křeč. Říká se tomu devítidenní záchvat, protože tak dlouho trvá, než dítě zemře. Pokud se na to přijde včas, je možné ho zachránit. Po příliš dlouhé době to je vyloučeno.“

Samantha se naklonila až k němu a zašeptala: „Můžete pro tohle miminko něco udělat?“

„Pokud ta žena mluví pravdu, že to trvá teprve dva tři dny, pak mu pomoct dokážeme. Stačí, když dítě bude ležet na boku. Tím se obnoví krevní oběh a životní funkce.“

Opatrně drobečka uložil zpět do bedničky a podepřel mu záda srolovanou přikrývkou. Pak se zvedl a Samantha ho následovala. Obrátili se a zjistili, že ve dveřích se shlukla celá rodina. „Nechte dítě ležet na boku. Dohlédněte, ať se nepřekulí na záda, a za pár hodin bude v pořádku.“

Tupě na něho zírali, obrátil se proto ke stařeně. „Rozuměla jste?“

„Si, sil“ Vysekla pukrle. „Capisco, capisco! Mille grazie, Signor Dottore!“

Jemně uchopil Samanthu za loket a prováděl ji bytem na ulici. Když potom kráčeli ve svitu plynových lamp, doktor Masefield pravil: „Některé případy jsou snadné. Je to jen záležitost základního vzdělání. Pokud mě poslechnou, bude zítra dítě zdravé a schopné jíst.“

Samantha, která musela spěchat, aby stačila jeho dlouhým krokům, mlčela. Myslela na to, co cítila, když ji vzal za ruku a položil ji na dětskou hlavičku. Dotek jeho prstů kolem její dlaně…

Do ordinace doktora Masefielda chodívalo mnoho prostitutek. Většinou šlo o stejný příběh: hloupá děvčata, která uvěřila lžím lodních společností, že v Americe člověk nepotřebuje peníze a má se dobře, utratila všechny svoje úspory za lístek, aby posléze zjistila krutou pravdu – že americké ulice nejsou vydlážděné zlatem. V přístavu na ně čekali mladí Židé (říkalo se jim „kadeti“ a tvořili většinu newyorských pasáků), kteří nešťastné dívky zvali na večírek s jejich krajany, s přáteli, co jim pomůžou sehnat práci a ubytování. Bez sebemenší znalosti angličtiny, důvěřivé a naivní, přijímaly dívky ochotně pozvání, aby hned první noc zjistily, že jsou bezmocnými oběťmi v bordelu. Hned první „zasvěcovací“ noci přišly o poctivost, byly k smrti vyděšené a bez haléře, takže se jen výjimečně pokusily o útěk. Po čase se objevily u doktora Masefielda s žádostí o něco na vyvolání potratu či vyléčení pohlavní choroby.

Prostitutky nebyly jediné, kdo se na doktora obracel v záležitostech sexu. Udřené manželky přistěhovalců, pro které by odpočinek od věčného těhotenství představoval požehnání, ostýchavě žádaly o radu jak neotěhotnět.

„Tragédie je v tom, slečno Hargraveová, že kdyby se o tom někdy dozvěděli jejich manželé, zmalujou ty nebožačky k nepoznání. Bohužel neexistuje nic, co bych jim mohl předepsat, protože je na manželovi, aby zabránil početí – spolehlivý prostředek mohou použít jen oni.“

Jednou dopoledne Samanthu vyzval, aby opustila na chvíli ordinaci. Přišel k němu o radu žádat vystrašený mladý párek, který neměl ani rok po svatbě. Když pak dvojice odešla, vysvětlil Samanthě nezúčastněným tónem, jako by mluvil o spálenině: „Manželská povinnost je pro tuhle ženu bolestivým zážitkem, takže ke styku dochází jen výjimečně. Žena trpí vaginismem, což jsou křeče poševního svalstva během styku. Požádali mě, abych k nim jednou večer zašel domů a uspal mladou ženu éterem, takže manžel by mohl vykonat svou povinnost. Oba zoufale touží po dětech. Jejich žádost je pochopitelně nesmyslná, ale předepsal jsem ženě aspoň bromid, aby se trochu zklidnila. Devadesát procent případů vaginismu má příčiny v psychice, fyzický původ najdete jen zřídka.“

„Psychický původ?“

„Mladá žena je ze styku buď vystrašená k smrti, nebo si ho tak pronikavě hnusí, že se prostě zavírá. Jen výjimečně narazíte na případ, který vyžaduje chirurgický nebo medikamentózní zásah.“

Samantha se snažila skrýt rozpaky. Připadalo jí strašně divné, že o tomto tabuizovaném tématu hovoří s mužem, který je pro ni jen o málo víc než cizinec. Vždyť na tohle téma se mezi sebou nebaví ani manželé! A co má na to říct, když z toho aktu zná pouze jeho mechanismus? Jaké jsou při tom pocity? Proč se toho některé ženy bojí a jiné se zřejmě nedokážou nasytit? A jaké by to asi bylo s ním?…

Přicházely za ním denně, ženy prosící o radu, jak se vyhnout nechtěnému těhotenství, jiné zase žebronily o radu, jak otěhotnět. Mateřství – pro někoho prokletí od samotného ďábla, pro jiné boží požehnání. Paní Malloyová, které se blížila čtyřicítka, neměla děti a dávno se vzdala vší naděje, přišla jednou odpoledne k doktoru Masefieldovi, aby pyšně předvedla bouli v břiše. Zatímco Samantha stála v diskrétní vzdálenosti, pokládal doktor choulostivé otázky: „Kdy jste měla poslední menstruaci?“

(„Před měsícem.“) „Kdy jste naposledy měla intimní styk s manželem?“ („Ani si nevzpomínám.“) „Máte citlivá ňadra?“ („Nemám.“) Podíval se jí na kotníky a zápěstí, jestli nenajde známky napuchání, ale dál nešel. Rozzářená a blažená paní Malloyová mu dokonce dovolila, aby jí zlehka přes sukně prohmatal břicho. Když se doktor zmínil, že by bylo vhodné obstarat si i druhý názor chirurgů z Ženské nemocnice, paní Malloyová to ležérně odmítla.

„To je zbytečný, pane doktore. Chtěla jsem si jen potvrdit svoje podezření. Ještě nikdy jsem Malloye neviděla tak šťastnýho. Už začal malovat dětskej pokoj.“

Joshua Masefield požádal Samanthu, aby ženě nalila sklenku brandy, a poté jí vysvětlil tak ohleduplně, jak jen to šlo, že v břiše jí neroste dítě, ale nádor. Samantha musela uhnout před letící sklenkou a setřít brandy ze stěny, ovšem nejdřív půl hodiny pomáhala Joshuovi s uklidňováním nešťastné ženy a poté ji doprovodila domů.

Kávu spolu pili jenom výjimečně, ale to odpoledne se u ní sešli v jeho pracovně a dívali se, jak stíny pozdního podzimu se pozvolna plíží po koberci. „Kdyby paní Malloyová byla poučenější, muselo by jí být dávno jasné, že měsíc je příliš krátká doba, než aby bylo těhotenství znát.

Bohužel, pokud jde o vlastní tělo, zůstávají ženy v hluboké nevědomosti. Pravdu se často dozvědí, až když je pozdě.“

„Dá se pro ni něco udělat?“

„Pokud bude mít štěstí, nepůjde o nic horšího než o nádor na vaječníku, který se dá vyříznout skrz nepatrnou incizi. Taky to může být jenom fibroid, benigní nádor na děloze. Doktoři v Ženské nemocnici dokážou rychle vniknout do břicha, odstranit nádor a ránu zašít při minimálním krvácení.“

„Ale co když to znamená něco jiného?“

„Pak se nedá dělat nic. Momentálně probíhají v Německu pokusy v břišní chirurgii, ale prozatím neúspěšně.

V Anglii existuje chirurg, který se snaží objevit způsob odstranění prasklého slepého střeva, ale žádný z jeho pacientů zatím nepřežil. Nepochybuju, slečno Hargraveová, že jednoho dne bude chirurgie zcela rutinní záležitostí, ale dnes, když je použití éteru tak nebezpečné a krvácení nelze zastavit, nejde dokonce ani ten nejzručnější chirurg dál než k minimálnímu zásahu do břišní dutiny.“

Copak vážně musí mluvit jenom o medicíně? Copak ho na ní vůbec nic nezajímá? Copak tu profesionální fasádu nelze nijak prorazit? Samantha se často utěšovala tím, že od Joshuy Masefielda se toho naučí víc než při většině vysokoškolských přednášek.

Jednou odpoledne vzal doktor Masefield přednostně mladičkou polskou švadlenku, která strčila ruku do šicího stroje. Uplakaná, se zmuchlaným zakrváceným kapesníkem, přišla do ordinace v doprovodu kolegyně, další hubené, sotva šestnáctileté plavovlásky, která ji sice polsky konejšila, ale hned se musela vrátit k vlastnímu šicímu stroji.

„Tohle jsou moc smutné případy,“ poznamenal doktor Masefield, když jemně rozbaloval kapesník. „Pár dní nebude schopná práce, a proto ji ztratí. Hned nato přijde o ubytování v přeplněném podnájmu a skončí to tím, že se o ni postará kadet.“

Samantha objímala dívku kolem vyhublých ramínek a všimla si, jak je bledá, protože ta mléčná pleť se nikdy nedostane na slunce, jak otřepenou má halenku a sukni, což nepochybně představovalo její jediný oděv. Před jakou bídou asi utekla z Polska do takového života? „Tady přece žádné továrny nejsou, pane doktore.“

Ani od své práce nevzhlédl. „Většina téhle nádeničiny se dělá v pronajatých dílnách, protože tak se jejich majitelé vyhnou zákonům o továrním řádu. V podstatě provádějí beztrestně genocidu.“ Odhodil zakrvácený kapesník do kbelíku. „Tahle ubohá stvoření otročí dvanáct hodin denně, mají špatnou stravu, dýchají zkažený vzduch, spí mezi hmyzem a snaží se zachovat si svou důstojnost. V mnoha případech by jim bylo líp ve staré vlasti. Tak tady máme to zranění.“

Když se pokusil rozevřít děvčeti zaťaté prsty, bolestně vykřiklo. „Šest kapek Magendieho, slečno Hargraveová.“

Už dávno ji naučil, jak se podávají narkotika. Samantha odměřila morfium do sladkého sirupu a na lžičce ho podala děvčeti.

Potom doktor Masefield „zmrazil“ hřbet raněné ruky éterem. Když kůže znecitlivěla, vlil do každé ranky kyselinu dusičnou, která s praskáním vysílala z masa spirálky kouře.

Děvče polsky vřískalo a bědovalo a snažilo se utéct, ale Samantha je pevně držela. Když doktor prohlédl vpichy, jestli v nich nezůstal úlomek šicí jehly, Samantha ruku obvázala a doktor Masefield podal dívce lahvičku morfiového roztoku s kouskem papíru, na který napsal jediná polská slova, která znal: Při bolestech jednu čajovou lžičku.

Samanthě řekl: „Ty dva dolary jí odpustíme.“

Uprostřed mrazivého listopadu seděla Samantha pozdě večer u krbu ve svém pokoji. Přes kolena měla přehozenou přikrývku a na ní ležel zapomenutý časopis.

Téhož odpoledne dostala dopis od doktorky Emily, která ji informovala, že v prvním lednovém týdnu může nastoupit na stáž do nemocnice. Samantha naslouchala tichu v domě a osamělému větru za okny, ale nepociťovala ani náznak vzrušení, které by v ní měl dopis vyvolat. Za šest týdnů odejde od Masefieldových navždy.

Lehce potřásla hlavou a zvedla časopis, poslední číslo Boston Medical and Surgical Journal. První článek se nazýval: „Role žen v medicíně neboli Druhořadý lékař.“

Autor, jistý doktor Charles Gage, dával svůj názor najevo hned od začátku: hodlal přednést vědecký důkaz toho, proč by se ženy neměly dávat na lékařskou dráhu. „Žádná žena se svou přirozenou podstatou,“ stálo v článku, „nehodí k tomu, aby snášela úzkost, nervové vypětí a náročnost praktické medicíny. Ženy už od přírody postrádají odvahu a výbojnost nutnou k obtížnému a často nebezpečnému rozhodování, kterému lékař neujde. Navíc ženy od přírody nejsou svobodné, ale uvězněné svými vlastními biologickými zákony, především každoměsíční indispozicí. Téměř si mužem namlouvat, že když Všemohoucí tvořil ženu, vzal nejprve dělohu a ostatní obestavěl kolem ní. Ženino zdraví, povaha, rozum i duše mají své sídlo v jejím lůně.

Který pacient by se svěřil do rukou člověka, jehož duševní rovnováha připomíná šílence, mění se z týdne na týden, hned je nahoře, hned zase dole? Ženin duševní stav ovlivňuje periodická tělesná nevyváženost. Žena prožívá období dočasné nepříčetnosti. V takové chvíli sama potřebuje lékařskou pomoc, natož aby byla schopná ji poskytovat jiným!

Jelikož se má všeobecně za to, že žena je podřadnější než muž a má na rozdíl od něho ve společnosti všeobecně nižší postavení, je jenom logické předpokládat, že povolání zamořená ženami budou mít nižší prestiž. Která společnost potřebuje lékařky v dobách, kdy nemá kdo hrát na klavír, kdo vařit a šít?“

Samantha sklapla časopis a připomněla si příhodu, k níž došlo asi před týdnem, když doktor Masefield sešíval pacientovi ránu na hlavě. Řekla: „Další, prosím,“ a do pracovny se vevalil mohutný chlap, který v masitých rukou žmoulal dělnickou čapku. Když se ho Samantha zeptala, co ho trápí, Ir jí odsekl: „Esli vám to nevadí, slečinko, počkám si na dochtora.“ Samantha vysvětlila, že pan doktor má momentálně práci, a snažila se muže přesvědčit, že mu možná pomůže i ona. K jejímu obrovskému údivu Ir vyskočil, vztekem celý zrudlý zahulákal, že mu dělá neslušné návrhy, a vyřítil se na chodbu. Doktor Masefield jí později vysvětlil: „To byl Roddy ODare. Trpí chronickými otoky varlat. Umím si představit, jak jste ho vyděsila.

Ode dneška, slečno Hargraveová, přenechávejte všechny muže mně.“

Samantha se tehdy rozzlobila stejně jako nyní na Boston Journal ve svém klíně. Od ženy se čekalo, že své nejintimnější problémy bude probírat s cizím mužem, ale pouhý náznak opačné situace vyvolal morální pobouření.

Samantha začala odebírat Ženský časopis, který v Bostonu vydávala Lucy Stoneová, a přestože s tím přehnaně militantním feminismem nesouhlasila, zjistila, že časopis bojuje za práva žen na lékařské povolání. „Jen ať si muži nejsou tak jistí, že jenom oni sami drží klíče, jimiž se odemykají dveře k lékařské vědě. Zamkli dveře bostonských nemocnic před všemi studentkami medicíny, které zahrnují nezaslouženým výsměchem. Muži se pořád ohánějí tvrzením, že ženy jsou fyzicky slabší, jako by sami neměli vůbec žádné slabosti. Ale blíží se den, kdy – s pomocí či bez pomoci – ženy mužům dokážou, že v lékařské profesi se jim minimálně vyrovnají.“

Samantha si vzpomněla na dávná slova doktorky Elizabeth: „Mají z nás strach a já nevím proč.“ Samantha se zamyslela nad Joshuou Masefieldem. U něho se nesetkala s žádným projevem předsudku. Měla dojem, že s ní zachází stejně, jako by se choval k studentovi z Cornellovy univerzity, jehož místo získala. Ale co až si Samantha zařídí vlastní lékařskou praxi? Nezmění se pak jeho přístup?

Na skutečnost, že ve své kariéře bude muset překonávat překážky, byla Samantha připravená. Má jim ale sama nahrávat tím, že pokorně vystuduje na ženské škole?

Budou ji všichni považovat jen za mastičkáře, jak shodně prorokovala Louisa s Lutherem?

Ten problém jí nedovolil usnout. Těsně před úsvitem, ztuhlá a rozbolavělá a zmrzlá – se Samantha zvedla z křesla a dospěla k děsivému rozhodnutí.

Kvůli své budoucnosti se pokusí získat diplom na jedné z uznávaných mužských vysokých škol. S tím související skutečnost, že v tom případě může zůstat u doktora Masefielda ještě dalších devět měsíců, na tohle neměla podle Samanthina přesvědčení sebemenší vliv.

U nastávajícího rozhovoru s Joshuou Masefieldem byla strašně rozrušená. Její největší obava – že se ji bude snažit přesvědčit, aby nastoupila do Ženské nemocnice a za pět týdnů odešla – přivolalo její starý problém s mluvením: pokaždé, když sebrala odvahu, aby se mu svěřila, jazyk ji zradil.

První prosincový den přinesl husté sněžení a do půlnoci byly tak hluboké závěje, že kočí koním ovázali kopyta hadry, aby se nebořili, a chodci se venku ukázali jen výjimečně. Samantha nemohla spát. Doktor Masefield odešel po večeři za dítětem s vysokými horečkami a zatím se nevrátil, i když už minula hodina po půlnoci. Z vedlejšího pokoje sem doléhalo chrápání paní Wiggenové. Samantha se zabalila do županu, vzala svíčku a sešla do prvního patra, kde se podívala na Estelle. Paní Masefieldová podřimovala jako dítě. Roztřesená zimou sestoupila Samantha až do přízemí, protože si v kuchyni chtěla ohřát trochu mléka. Najednou ji vylekalo otvírání vchodových dveří. Do chodby vletěl závan ledového vichru, zvedl jí dlouhé černé kadeře z ramen a zhasil plamen svíčky. Joshua Masefield se opřel o dveře ramenem, aby je mohl vůbec zabouchnout, a chvatně si začal sundávat klobouk a šálu.

Setřepl sněhové vločky z rukávu, ale náhle se zarazil a vzhlédl. „Slečno Hargraveová,“ řekl tiše.

„Právě jsem si chtěla ohřát trochu mléka. Jak je tomu dítěti?“

Doktor Masefield shodil svrchník a pověsil ho na věšák.

„Spála. Dalšího dne se nedočká.“

Zamnul si ruce a vešel do temné pracovny. Samantha slyšela, jak škrtl zápalkou, a ve dveřích spatřila světlo.

„Slečno Hargraveová!“ zavolal na ni. „Pojďte k ohni!“

Samantha dočista zapomněla, že je jenom v nočním úboru, a vešla do pokoje s vysoko zvednutou svíčkou, i když byla zhasnutá. Doktor Masefield k ní byl otočený širokými zády, protože se skláněl nad krbem, prohraboval žhavé uhlíky a házel na ně nové kousky. „Příšerná noc.

Pojďte se ohřát.“

Došla až k němu a postavila svíčku na krbovou římsu.

Joshua Masefield se napřímil a pohlédl na ni. Okamžik si ji nehnutě prohlížel, černé oči utopené ve stínu, ale pak se rázně obrátil a zamířil ke stolku v koutě místnosti. „Kapka brandy vám pomůže usnout, slečno Hargraveová.“

Dívala se, jak nalévá dvě sklenky a přináší je k živořícímu ohni. Když si brala skleničku, zavadila o konečky jeho prstů.

„Jak je mojí paní?“ zeptal se tiše a upil.

„Klidně spí.“

Nespouštěl z ní pronikavý pohled. „A proč vy nemůžete spát, slečno Hargraveová?“

„Já…“ Bojovala se svým neposlušným jazykem. „Mám starosti.“

„Hned jsem si to myslel. Poslední dny jste značně roztržitá,“ podotkl.

„Netušila jsem, že to ovlivňuje i mou práci –“

„Neovlivňuje. Pracujete bezchybně, jako ostatně vždycky,“ namítl.

Povytáhla tenké obočí. Za celé ty dlouhé týdny to bylo poprvé, co ji pochválil.

Joshuovy pohledné rysy se ve tmě zdály ještě přitažlivější a záhadnější. Jeho blízkost a netypická něha v hlase ji na okamžik zahltily pocitem nečekané důvěrnosti.

„Chtěla jste si snad se mnou o něčem promluvit, slečno Hargraveová?“

„Chtěla…,“ přisvědčila šeptem. Může za to její fantazie, nebo jeho hluboko zapadlé černé oči skutečně sálají vášní? Rychle uhnula pohledem. „Napadlo mě, pane doktore, že vstupem na ženskou fakultu bych se možná dopustila značné chyby.“

Když mlčel, odložila sklenku na krbovou římsu a pár kroků poodešla. Když takto unikla jeho hypnotizujícím očím, našla víc odvahy promluvit. „Říkala jsem si, že by bylo líp, kdybych vystudovala na mužské vysoké škole jako doktorka Blackwellová, protože takový diplom by mi pomohl čelit případným překážkám v budoucnosti. Ráda bych byla tím nejlepším lékařem, jak jen bude možné.“

K jejímu nesmírnému úžasu pravil: „Souhlasím.“

Prudce se k němu obrátila. „Vážně?“

„Ale než takovou školu najdete, dá vám to proklatě zabrat.“

„S tím počítám,“ vyhrkla chvatně. „Budu se snažit ze všech sil, a teprve když neuspěju, můžu nastoupit na ženskou fakultu. Ale jít tam rovnou, to prostě odmítám.“

„A jakým způsobem se chcete na takovou školu dostat?“

„Doufala jsem, že mi pomůžete…“

„V tom případě pomůžu.“ Joshua dopil sklenku a zamířil zpět ke stolečku. „Sestavíme seznam škol, které přicházejí v úvahu, a já vám napíšu doporučující dopisy. V lékařských kruzích nejsem tak úplně bez vlivu.“

Samantha na něho nevěřícně třeštila oči. „Takže vám nevadí, když tady zůstanu?“

„Proč by mělo? Zaměříme se na příští září a vy mezitím dokončíte rok asistentské praxe.“

„Pane doktore, ani nevím, jak vám poděkovat –“

Zůstával k ní pořád otočený zády. „Jednám ze zcela sobeckých pohnutek, slečno Hargraveová. Na příštích devět měsíců si tím zajistím vynikající asistentku a Estelle se bude těšit z vaší společnosti, kterou má moc ráda. A teď –“ konečně se obrátil – „je už pozdě.“

Samantha několikrát zamžikala. Najednou si uvědomila, jak asi vypadá – v županu, s dlouhými černými vlasy neupraveně splývajícími až do pasu. V náhlých rozpacích se rozběhla ke dveřím. „Dobrou noc, pane doktore, a mockrát děkuju.“

Nekonečně dlouho zůstal stát na místě, naslouchal jejím vzdalujícím se krokům, za nimiž následovalo zavření dveří. Pak se podíval na sklenku ve své ruce a zjistil, že ji svírá tak křečovitě, až se mu třese celá paže.

Estelle vychutnávala období, které jako by bylo krokem k uzdravení. Během února a března dokázala navzdory lezavému chladu a vlhku vstát z postele bez cizí pomoci, a dokonce se trochu procházet po pokoji. Byly to radostné chvilky pro Samanthu, když viděla, jak se do té bílé pleti vrací broskvový nádech. Ovšem Joshua se nedal zlákat marnou nadějí, takže nebyl ani zdaleka tak zničený jako Samantha, když se pak Estellin stav zhoršil rychleji a víc než kdykoliv předtím. Bylo to pár dní před Svátkem válečných obětí.

To byl nový svátek, zavedený nedávno na počest padlých z občanské války, a Samantha s Estelle spřádaly spolu tajný plán, že se v kočáře projedou po Fifth Avenue a podívají se na vojenskou přehlídku. Měla tam hrát dechová kapela, hasiči měli předvést své vodní stříkačky, pak měli pochodovat veteráni z Občanské války v modrých uniformách, po nich veteráni z války s Mexikem, a dokonce i hrstka pamětníků z války roku 1812. Potom chtěly uprosit Joshuu, aby je vzal do Central Parku na piknik se smaženým kuřetem a doma nakládanými okurkami a šlehaným koláčem. Jenže týden před slavností Estelle nastydla a zhroutila se s tak vysokou horečkou, že se už obávali nejhoršího.

Samantha s bolestí sledovala, jak rychle z té líbezné tváře uniká život. Ještě víc ji bolel pohled na Joshuu u lože nemocné. Její láska k těmto dvěma lidem ji vůbec poprvé v životě přivedla k pochybám o takzvané spravedlnosti a soucitu Všemohoucího.

Louisin pragmatický postoj Samanthu dráždil. „Brekem ji nevyléčíš. Přiznej si, ta žena umírá. A on se pak bude moct znovu oženit.“

Ve slabé chvilce někdy v březnu, když spolu seděly u hučícího krbu a vystřihovaly velikonoční stojánky na vajíčka pro děti v nemocnici Bellevue (na počest dalšího národního svátku vyhlášeného prezidentem Hayesem), se obě dívky navzájem svěřovaly se svým nejsoukromějším tajemstvím. Louisa přiznala, že Luther očividně opětuje její hluboký cit, a Samantha jí na oplátku pověděla o svých něžných citech vůči Joshuovi Masefieldovi.

Teď litovala, že si své tajemství nenechala pro sebe, protože Louisa se nezdráhala nahlas vyslovit temnou naději, kterou se Samantha bála přiznat sama před sebou. „Estelle tak brzy neumře, Louiso. Lidé můžou žít s leukemií třeba až deset let. Mezitím budu už dávno pryč.“

Ale Louisiny šelmovské oči jen moudře zajiskřily a dívka pohodila zlatými kučerami, jako by chtěla říct: Však my víme své, ty lhářko!

V červnu začaly přicházet odpovědi ze šestadvaceti lékařských škol, na které Samantha podala žádost o přijetí.

Madam, odepsali jí z jedné prominentní školy, prokažte společnosti laskavost a pusťte tenhle nesmysl z hlavy. Vraťte se k vědám, jimž jste se učila na maminčině klíně. Na mužskou lékařskou školu může chtít vstoupit jen žena pochybné morálky.

V dalším dopise stálo: Doporučuji vám, slečno Hargraveová, abyste si připomněla Stvoření: ženy vznikly až dodatečně.

I když na odmítnutí byla připravená, přesto Samanthu ten nepřátelský tón překvapil a rozhořčil. Podle jedovatého obsahu prvních odpovědí zřejmě urazila mužskou ješitnost. Jak přicházely další dopisy, od zdvořilého odmítnutí až po prokletí její drzosti, začal v Samanthě narůstat hněv. A dopis z Harvardské univerzity ji přivedl k rozhodnutí, že pro svou obranu musí něco udělat.

Milá dámo, přestože já osobně nevidím na vaší žádosti o přijetí na tuto fakultu nic závadného a ve školním řádu jsem neobjevil nic, co by ženám upíralo právo navštěvovat přednášky, přesto mě kolegové přemluvili, abych dal o této věci hlasovat na studentské radě, která by měla vynést konečné slovo. Výsledek byl následující: Jednoznačně rozhodnuto, že žádná skutečně slušná žena by netoužila poslouchat v přítomnosti mužů diskuse o tématech, kterým se studenti medicíny nemohou vyhnout.

Jednoznačně rozhodnuto, že nesouhlasíme s násilným vnucením společnosti jakékoliv ženy, která by působila nežensky a musela by obětovat svou cudnost už tím, že by s muži poslouchala stejné přednášky.

Studentská rada i vedení fakulty posléze společně rozhodlo, slečno Hargraveová, že vaši žádost o přijetí zamítneme. Přeji vám více štěstí na jiné škole.

Dopis podepsal Oliver Wendell Holmes, děkan lékařské fakulty na Harvardu.

„Šestnáct odmítnutí, pane doktore, a ani jedinkrát není uveden jiný důvod než ten, že jsem žena. Takové ponížení si nemůžu nechat líbit, protože za svoje pohlaví přece nemůžu!“

„A co hodláte podniknout?“

Podívala se na dopis ve své ruce. „Pojedu do Bostonu!“

Podle tónu dopisu usoudila, že doktor Holmes je rozumný člověk, proto byla přesvědčená, že až se s ním setká osobně, vyloží mu svůj případ a seznámí ho se svou praxí, dokáže tím, že není „pouze žena“, ale vážný zájemce o studium medicíny. Děkan pak určitě využije svého vlivu, aby rozhodnutí studentské rady zvrátil.

Byla pryč dva dny. Když pro ni doktor Masefield přijel v najaté drožce na nádraží, na první pohled zjistil, že bohužel neuspěla.

Domů se vraceli mlčky. Samantha vešla do domu, podala klobouk a plášť starostlivé paní Wiggenové a padla do jednoho z křesel v saloně. Joshua Masefield si stoupl vedle krbu. „Povězte mi, co se stalo.“

Dívka zaklonila hlavu a zadívala se do stropu. „Doktor Holmes se mnou hovořil, ale i když byl velmi laskavý, přesto si netroufá, jak to sám vyjádřil, vystavit se urážkám a kritice. Tvrdil, že nejde jen o nesouhlas univerzity, ale rovněž Massachussettské lékařské společnosti. Podle něho se hlasováním usnesli, že mě mezi sebe nepřijmou, aby nepoškodili důstojnost školy. Moje přítomnost by prý mohla ublížit jejich prestiži.“

Joshua jen povytáhl obočí.

„Řekla jsem mu, že jsem ochotná se dohodnout a přijmout jakékoliv podmínky, které by si případně kladli, pokud bych ovšem na konci studia dostala diplom. A právě v tomhle je ten háček. Na čtyři členy profesorského sboru udělala dojem moje kvalifikace, která prý strčí do kapsy kvalifikace mnohých mužských adeptů. A tahle čtveřice byla dokonce ochotná mě vyučovat, ovšem nemůže, protože jsem žena, vydat souhlas, aby mi na Harvardu udělili diplom. Prý by to snížilo jeho hodnotu, považte!“

Samantha se na Joshuu podívala. „Víte, co ještě řekl děkan Holmes? Že studenti považují přítomnost ženy v přednáškové síni za společensky odpudivou.“ Zakryla si dlaněmi oči. „Panebože, společensky odpudivou…“

Doktor Masefield se odlepil od krbové římsy a posadil se do sousedního křesla. „Nabídl vám aspoň nějakou radu?“

„Ano.“ Sundala ruce z tváří. „Prý Michiganská univerzita přijímá ženy na lékařskou fakultu. Ochotně mi napíše doporučení.“

Joshuovi blesklo v očích. „Michigan,“ zašeptal. „Taková dálka…“

„Vážně je to tak beznadějné, pane doktore? Opravdu to musím vzdát ještě předtím, než budu smět bojovat?

Nemám žádné zbraně. Moje kvalifikace nic neznamená, protože jsem žena!“

Ještě chvíli se na ni díval a potom mlčky vstal a vyšel ze salonu. Samantha seděla, lámala si prsty a do očí se jí tlačila vláha, jak se její hněv postupně tavil na zklamání. Zpočátku proto ani neviděla, co jí doktor přinesl.

Musela mžikáním zaplašit slzy, když jí sdělil: „Tyhle dopisy vám přišly během vaší nepřítomnosti. Dovolil jsem si je otevřít.“

Samantha vzala dvě obálky, aniž mu věnovala jediný pohled. První odpověď byla z lékařské fakulty Pennsylvánské univerzity: omluva doktoru Masefieldovi, že nejsou jeho vynikající asistentku schopni přijmout, protože nemáme patřičné ubytovací prostory pro studenty ženského pohlaví. Samantha hodila dopis na podlahu. Fatalisticky se pustila do čtení druhého:

Milá slečno Hargraveová, protože vaše žádost o přijetí na naši školu byla od ženy vůbec první a jelikož školní řád nám v tomto ohledu nebyl nic platný, rozhodli jsme se my, vedení Lucernské lékařské fakulty, předložit ji k hlasování před studentskou radu. Její odpověď je následující:

Jednomyslně schváleno, že jedním z radikálních zásad republikánské vlády je vzdělání všeobecně dostupné oběma pohlavím, že každý vědecký obor má být rovnoměrně otevřený pro všechny. Žádost Samanthy Hargraveové vstoupit do řad našich studentů je schválena. Žadatelku ubezpečujeme, že z naší strany nedojde k žádnému kroku, který by ji donutil vstupu na tuto školu někdy litovat.

Doporučujeme vám, slečno Hargraveová, abyste si týden před začátkem nového semestru, jenž bude zahájen poslední pondělí v měsíci září, zajistila ubytování a ráno zmíněného dne se laskavě ohlásila v mé kanceláři.

S uctivým pozdravem Mudr. Henry Jones děkan Lucernské lékařské fakulty Samantha zůstala jako zkamenělá. Seděla na krajíčku křesla, oči upřené na dopis. Po chvilce zvedla oči a šeptla:

„Oni mě chtějí?“

„Gratuluju.“

Samantha vyskočila a ze samé radosti mu padla kolem krku. „Oni mě chtějí, pane doktore, chtějí mě!“

Ohromený Joshua klopýtl o krok dozadu. Samantha se od něho prudce odtrhla, přitiskla si dopis na prsa a roztančila se po pokoji. Pozoroval, jak víří v piruetě jako baletka a ve zlatých slunečních paprscích má obličej rozzářený radostí. Potom se Joshua Masefield honem odvrátil, protože dál už neměl sílu sledovat její nadšení.

Pod pruhovanými roletami nového nádraží Grand Central se trochu škrobeně rozloučili. Doktor Masefield se postaral o Samanthina zavazadla i jízdenku, potom jí krátce stiskl ruku v rukavičce a zamířil ke své drožce. Stála a dívala se, jak odjíždí po Fortysecond Street.

Když se do stanice vřítil vlak a po pár minutách vyjel, připomněla si Samantha všechna loučení, která už zažila, a usoudila, že tohle bylo nejbolestnější. Na poslední chvíli ještě zapochybovala o moudrosti tohoto kroku. Kdyby vstoupila do školy doktorek Blackwellových, mohla by zůstat poblíž něho. Byla tu ještě další dvě přijetí na fakulty blízko New Yorku. Ovšem doktor Masefield znal skvělou pověst lucernské fakulty a trval na tom, že Samantha si tu příležitost nesmí nechat ujít. Nejdřív se musela rozloučit s Estelle, z jejíchž fialkových očí vyzařoval nevyslovený strach, že se Samanthina návratu nejspíš nedožije. Objala ji dokonce i paní Wiggenová a pochopitelně Louisa s Lutherem, kteří jí se zamženýma očima slibovali, že jí budou hodně a často psát.

Přestože to bylo smutné loučení, mohla se Samantha utěšovat tím, že za devět měsíců se zase vrátí.

Cesta byla dlouhá a únavná. Město Lucerne, pět set kilometrů daleko od Manhattanu, leželo na severním výběžku jezera Canandaigua. Samantha musela dojet nejprve do Albany, přesednout tam na vlak směrem na Rochester, který jel podél řeky Mohawk, a v Newarku přestoupila na lokálku, jež minula jezero Seneca. V městě Geneva si na posledních pětatřicet kilometrů najala drožku. Cestování zabralo Samanthě dva dny a jednu noc, a teprve v pozdních hodinách druhého večera se ocitla u schodů jediného hotelu v Lucerne.

Samantha o městě, které jí v příštích devíti měsících mělo být domovem, nevěděla vůbec nic, neměla ani potuchy o těch úzkoprsých maloměšťácích, kteří ji co nevidět dovedou na pokraj vzteku a zoufalství. Zatím viděla jen tiché městečko na břehu poklidného jezera. Zítra se zapíše ve škole, najde si ubytování a v příštím týdnu začnou; přednášky. Všechno šlo prostě skvěle.

„Kdože říkáte, že jste?“

Trochu vylekaná děkanovou reakcí se Samantha znovu upjatě představila.

Jako by mu za brýlemi probleskl hněv, ale potom se doktor Jones okamžitě zabral do přebírání papírů na stole.

„Ach ano. Jistě. Hargraveová. Podala jste si žádost v červnu,“ poznamenal.

Samantha se rozpačitě zavrtěla v křesle. Děkanovo chování ji poněkud vyvedlo z míry. „Doufám, že je všechno v pořádku, pane doktore. Přijela jsem ve správném termínu, viďte? V dopise jste psal –“

„Ano, ano.“ Mávl buclatou ručkou. „Já vím, co jsem psal. To jenom, že…“ Odmlčel se a chvíli na ni brejlil. „Nu, mám-li být upřímný, slečno Hargraveová, představoval jsem si vás jinak. Docela jinak.“

Povytáhla obočí. „Pohoršuju vás snad?“

„Dobré nebe, to ne! Zcela naopak, slečno Hargraveová!“

Děkan zrudl jako rajče. „Víte, očekával jsem někoho… staršího.“

„Ale to ještě neznamená vyloučení, že?“

Zavrtěl hlavou a ustaraně si promnul licousy. „No dobrá. Konečně jste jednou tady, co se dá dělat. Dobré nebe, to bude ale poprask!“ Chvíli se hrabal v papírech a vytáhl předtištěný formulář. „Tohle vyplníte, je to kvůli statistice.

Během týdne to odevzdáte mé sekretářce.“

Samantha formulář pečlivě složila a schovala do kabelky. „Pane doktore, ráda bych se zeptala, jestli mi neporadíte ohledně ubytování. Momentálně jsem v hotelu, ale je to strašně drahé –“

„Máme tu několik penzionů, slečno Hargraveová, ale všechny jsou obsazené mladými muži. Pochopte, že dáma tu představuje raritu.“

Samantha se zamračila. Doktor Jones jí přece v dopise napsal, že ji přijímá. Proč se ji tedy teď snaží odradit?

Elegantně se zvedla. „Děkuju, pane doktore. Kdy mám první přednášku?“

„V pondělí úderem osmé.“

„A kde?“

„Nejprve se ohlásíte u mě v kanceláři.“

Najít si ubytování bylo jednoduše vyloučeno. Po městečku se ta zpráva roznesla tak rychle, že Samantha zjistila, že všechny bytné o ní vědí předem a zavrhly ji dávno předtím, než jim zaklepala na dveře. Do podvečera měla za sebou návštěvu v devíti penzionech a ve všech uslyšela stejně rázné odmítnutí.

V hotelu byla čajovna, kde byl zákaz kouření a podávání alkoholu a kam směly pouze ženy. Samantha si vybrala stolek u okna, objednala si okurkový chlebíček a opřela si bradu do dlaní. Vyhlížela na příjemný den venku a snažila se zahnat oblak beznaděje, který ji užuž hrozil zahalit.

Během toho prochozeného dne zjistila, že Lucerne je tiché městečko s ulicemi lemovanými stromořadím a s bílými dřevěnými domy v koloniálním stylu. Samantha se kochala podzimně zbarvenými listy jilmů a dubů, zralými jablky pohupujícími se na větvích, zelenými pastvinami plnými zvonků a zlatobýlu. Chvíli postávala a sledovala rudokřídlého jestřába, jak krouží na průzračné obloze, dívala se na malé chlapce, jak nahazují pruty u břehů jezera, košíky plné pstruhů a okounů. Vzduch raného podzimu byl hustý motýly, slunéčky a komáry a tu a tam skelnou hladinu jezera rozčeřil závan chladnějšího větru, aby všem připomněl, že léto je už u konce.

Ale to nebylo všechno. Ani pokojná atmosféra městečka, ani zdvořilé pokývnutí a úsměvy kolemjdoucích, ani lenivé tempo tolik odlišné od hektického Manhattanu nic z toho nedokázalo zaplašit Samanthin pocit, že místní k ní chovají pouze nepřátelství a hluboké pohrdání.

Samantha zaslechla hrdelní hlas: „Vida, tak tady jste, a strašně jste mě zklamala!“

Polekaně vzhlédla. Stála tam žena s rukama opřenýma o široké boky a s hlavou nakloněnou k rameni. Husté rudé vlasy měla vyčesané nahoru a pihovatou tvář staženou do úsměvu. „Prosím?“ užasla Samantha.

„Doufala jsem, že budete mít dvě hlavy, jinak byste přece nemohla nadělat tolik rozruchu. Táhnu se takovou dálku, abych se na vás podívala, a vy mě takhle zklamete!“

Samantha nepřestávala třeštit na ženu udiveně oči.

„Jmenuju se Hannah Malloneová a jsem ráda, že vás poznávám!“ Žena natáhla ruku v rukavičce. Samantha ji stiskla.

Hannah Malloneová odtáhla od stolku židli naproti a bez vyzvání se posadila, až jí kostice korzetu zavrzaly.

Byla to buclatá žena s velkým poprsím, s ještě větší krinolínou a smyslným hlasem, v němž byly znát stopy irského přízvuku. „Doslechla jsem se o vašem trápení, zlatíčko, a to vám povídám rovnou, že mě to pěkně rozpálilo!“

Samantha si povzdechla: „Dneska mi devětkrát zabouchli dveře před nosem. Můžete mi vysvětlit proč?“

„Nikdo nechce v domě podivínku, zlatíčko!“

„Podivínku?“

Pohled ženiných jantarových očí zněžněl, přetavil se v med a hlas se jí uhladil do sametova. „Ach, holčičko moje nešťastná! Spolehněte se, že s vámi cítím z celýho srdce!

Teprve před hodinou jsem se v Kendallově koloniálu doslechla o tý drzý mladý couře, co si to uprostřed dne vykračuje po našich ulicích a představuje si, že najde ubytování v některém z počestných penzionů, a všechno to slepičí kdákání, jaká jste nestydatá a kam to svět spěje, když ženská jako vy si to klidně přihasí do Lucerne a dělá si, co chce –“

„Ženská jako já?“

„Považujou vás za poběhlici!“

Samantha sebou ohromeně škubla.

„Chudinko nebohá, tak vy o tom nemáte potuchy! Tady vám žijou omezenci, hanba povídat! O studentky medicíny tu nemají zájem, tak je to. Některý z těch penzionů, kde vás vykopli, mají plno volných pokojů, ale ne pro takový, za jakou vás považujou. Strašně moc s vámi soucítím, zlatíčko, protože já si těch předsudků užívám rovným dílem.“

Samantha se zamračila. „Z lékařských fakult jsem dostala spoustu dopisů, ve kterých tvrdili, že když chci být lékařka, nemůžu mít morálku, že takový cíl by si nevytkla žádná slušná žena.“ Odvrátila hlavu a zadívala se krajkovými záclonami na ulici. Připomněla si zvláštní chování doktora Jonese. „Teď mi teprve začíná být divné, proč mě přijala právě tahle škola…“

„No jo, ale teď na tu starost chvíli zapomeňte. Hlavní je najít ubytování, ne?“

Samantha se na ženu podívala. „Můžete mi poradit?“

„Já sama bydlím ve velkým domě a můj starej je v jednom kuse pryč. Kdybyste věděla, jak si tam připadám opuštěná! Mít nějakou společnost, to by bylo báječné!“

Samanthě se tvář Hannah Malloneové zamlouvala. Byla čtverhranná, poctivá a jantarové oči jí jiskřily energií.

„To je od vás nesmírně laskavé, paní Malloneová.“

„A klidně mi říkejte Hannah!“

Dům manželů Malloneových byl skutečně prostorný, jednopatrová koloniální budova na obrovském trávníku těsně za městem. Když se sem Sean Mallone s manželkou před patnácti lety nastěhovali, měli v úmyslu pořídit si početnou rodinu, ale prozatím byly pokoje v patře prázdné.

„Odtud je blízko do továrny na šle a podvazky,“ prozradila Hannah. „Než začal Sean lovit, nějakou dobu tam dělal.“

Samantha se rozhlédla po nezvykle prostorném obývacím pokoji. „Ten dům je vážně veliký, Hannah. Proč ty pokoje nepronajímáte?“

„Sean by to nedovolil. Je to černovlasej Ir a já zase rudovlasá Irka. A tyhle černovlasí Irčani mají hrdost neohebnou jak pohrabáč, no a Sean je z nich ten nejhorší! Nechce, aby si ve městě mysleli, že potřebujem peníze. Vydělá na slušný živobytí, a až jednou našetříme dost, pověsí lovecký nářadí na hřebíček a zůstane tady se mnou už napořád.“

„Co jste říkala, že váš manžel dělá?“

Hannah se zvedla z lenošky a zamířila ke stolku pod oknem. Teď měla na sobě splývavé zelené šaty s hlubokými průramky a volány. Hannah nenáviděla omezující součásti ženského oděvu – škrtící korzety, kilogramy sukní, lemy courající se po zemi – takže se vůči nim bouřila aspoň ve vlastním domě.

Zvedla daguerotyp a donesla ho k Samanthě. „Tohle je můj Sean. Má v sobě krev starejch irskejch králů, namouduši.“

Na Samanthu udělal snímek dojem. Ležérně opřený o pušku a s přitažlivým úsměvem na pohledné tváři to Seanu Malloneovi v teletinových kalhotách a kožešinovém kabátě moc slušelo. Před ním ležela kůže z nějakého zvířete.

„Když jsem se před šestnácti lety se Seanem prvně seznámila, pracoval v Havestrawskejch cihelnách. Jenže on toužil po přírodě a volnosti, a ne po otročině, aby se brzy udřel do hrobu. Přišel se do Manhattanu porozhlídnout po nějaký šanci, no a tam jsme se poznali. Tenkrát mi bylo čtyřiadvacet. Do Ameriky jsem se dopravila na jedný z těch lodí, co zachránily Iry před smrtí hladem. Než jsem potkala Seana, byla j sem tu už čtyři roky…“

Samantha zvedla hlavu od daguerotypu. Hannah se zabrala do vzpomínek. „To vám povím, že to byl krušnej život pro čtyřiadvacetiletou holku, který oba rodiče umřeli na lodi a všechen majetek jí čmajznul nějakej zlodějskej Irčan. Na americkou půdu jsem vystoupila bez jedinýho penny. Měla sem akorát ty ohnivě rudý vlasy a svou hrdost…“

Zavrtěla hlavou. „Ale to už je všechno minulost. Sean mě zachránil před smrtí, už je to tak. V jedný uličce jsem dostávala tak surovou nakládačku, že mi bylo jasný, že mi ani všichni svatý nepomůžou. Ale zčistajasna se vynořil ten velikánskej chlap a roztřískal tomu hajzlovi palici osud!

Seanovi nevadilo, co mám za sebou, že nejsem žádná Panenka Maria, měl mě rád prostě kvůli mně. Doslech se, že se tady dobře platí, dvacet dolarů za pumu a třicet za vlka. Tak jsme se přistěhovali do Lucerne. Zvěře je pořád míň, proto musí dál na sever. Teď už je pryč skoro rok, ale vždycky se vrací s hromadou prachů a někdy mi donese hezkou bobří kožešinu na rukávník. Je to pěknej život, co s ním mám, jen škoda že jsem mu nedala žádný děti.“

„Ještě není pozdě,“ těšila ji tiše Samantha.

„Bůh vám žehnej, zlatíčko, ale je! Už je mi čtyřicet. Po šestnácti letech pokusů –“ Hannah zaklonila hlavu a hrdelně se rozesmála. „U Ježíše, Josefa a Marie, jak my se snažili!“ Usmála se na Samanthu. „Tohle se tomu mýmu chlapovi musí nechat – nikdy mi neměl za zlý, že jsem neplodná.“

Hannah spráskla ruce. „Ale zlatíčko, vy musíte být unavená k smrti! Radši přestanu klábosit a nechám vás odpočinout. Hádám, že v těch příštích dnech budete mít sil hrozně zapotřebí!“

Nebyla to jen síla, kterou Samantha potřebovala, ale rovněž slepota a hluchota. Zpočátku ji postoj obyvatel Lucerne šokoval, ale její údiv se rychle přeměnil na hněv. Ženy přecházely na druhý chodník, jako by byla prašivá, špitaly si spolu za slunečníky a pohoršeně vrtěly hlavami. Děti se jí pošklebovaly, běhaly za ní a zpívaly: „Doktore, doktore v sukni, když nevyléčíš, pukni!“ Muži už před ní nesmekali, a když míjela domy, věděla, že závěsy se nenápadně rozhrnují.

Vyplnila dotazník doktora Jonese a jednou odpoledne ho zanesla do školy. Několik znuděných studentů se opíralo o sloupy velkolepé verandy v římském slohu. Když se přiblížila, zmlkli, neomaleně na ni civěli, načež se jí za zády hlasitě rozchechtali. Tajemník doktora Jonese, mladý muž trpící zřejmě rigor mortis, od ní formulář štítivě vzal a beze slova ho položil děkanovi na stůl. Profesor nebyl v dohledu.

„Ráda bych věděla, jestli to zvládnu, Hannah. Dva roky tohohle, neumím si to představit,“ přiznala se jednou, když spolu připravovaly večeři.

„Ale určitě jo, zlatíčko.“ Hannah míchala krém v mělké mosazné misce, do které nasypala deset mramorových kuliček, aby se hmota nelepila na stěny. „To přejde, uvidíte. Teď jste ještě neokoukaná, ale časem jim zevšedníte a najdou si jinou oběť. Myslíte si, že pro mě a Seana, neotesaný Irčany, to bylo nějak snadný, když jsme se nastěhovali do města plnýho domejšlivejch protestantů?

Nakonec si na nás zvykli, no a s váma to bude to samý.“

Samantha vymáčkla úsměv a přejela si rukávem po čele. Možná má Hannah pravdu: nějakou dobu to bude obtížné, ale nakonec všechno dobře dopadne.

Znovu to prapodivné chování. Jako by doufal, že Samantha náhle zmizí. V pondělí ráno, kdy měly začít přednášky, se dívka dostavila do kanceláře doktora Jonese.

Připadalo jí, že v něm zápasí úžas, zděšení a rozhořčení.

Buclatý děkan jí stručně a nesouvisle připomněl, že se musí chovat jako dáma, načež ji odvedl nahoru do první přednáškové síně.

Nevedl ji však hlavním vchodem. Místo toho se Samantha ocitla v malém předpokoji, kde, jak doktor Jones vysvětlil, čekávali pacienti a přednášející, kteří se měli účastnit výuky. Potom si obřadně urovnal vestu a vstoupil do posluchárny.

Samantha i přes zavřené dveře slyšela dupání, křik a výskání. Sotva se však objevil děkan, rozhostilo se ticho.

Jak doktor Masefield, tak i doktorka Blackwellová ji varovali, že studenti medicíny jsou proslulí hrubiánstvím.

Měli pověst neukázněných divochů, kteří si svou energii bezostyšně vybíjejí v posluchárnách. Dokonce i slavného doktora Listera bylo při přednášce na fakultě Londýnské univerzity přes nevychované mňoukání a dupot studentů stěží slyšet. Možná že právě tohle bylo příčinou značné nervozity doktora Jonese: jaký poprask může vzniknout nad příchodem krásné mladé studentky.

Oslovil třídu. Samantha se této netypické zdvořilosti ani nepodivila: studenti byli nejspíš příšerně zvědaví, co jim chce povědět. Děkan však mluvil tiše, nerozuměla jediné slovo.

Když se dveře opět otevřely, bezděky sebou trhla. „Slečno Hargraveová?“

Elegantně vstala a následovala doktora Jonese do posluchárny.

Vysokými okny pronikalo dovnitř ranní slunce a zaplavovalo celou místnost. Přechod z temného předpokoje přiměl Samanthu zamžikat. Když přecházela přes stupínek, všimla si, že stěna nalevo je pokrytá anatomickými náčrty a tabulemi. Napravo se zvedaly řady sedadel zalomených do půlkruhu. Byly plné mlčících, zírajících mladíků. Jediný zvuk v tom tichém ránu představovalo šustění jejích sukní přes prkna podlahy. Doktor Jones ji doprovodil ke zvláštnímu stolku u kraje stupínku, který stál stranou ostatních. Samantha se zády ke třídě posadila. Sundala si klobouk a strčila ho do lavice. Potom si otevřela poznámkový blok, namočila pero do kalamáře a vyčkávavě se zahleděla na přednášejícího.

Oba muži stály nehybně jako na obraze, buclatý doktor Jones i dlouhý kostnatý doktor Page. Za ní sedělo sto devatenáct studentů tiše jako sochy.

Konečně se doktor Jones vzpamatoval, odkašlal si, rázně kývl na zmateného doktora Pagea a vyšel na chodbu tak rychle, jak mu to krátké nožky jenom dovolily.

Doktor Page zamžikal, urovnal si brýle, popotáhl, uchopil svoje poznámky a nejistým hlasem začal: „Cirkulace koronárních arterií, aorta a čtyři srdeční komory.“

Za zády slyšela Samantha přes tlukot vlastního srdce kolektivní povzdech, po němž následovalo šustění papíru a šoupání podrážek.

Pan Page přednášel dvě hodiny. Nikdo ho nepřerušoval. Nikdo neprovokoval. Každou chvíli udělal pauzu a ohlédl se po nové studentce, jež seděla s hlavou sklopenou, pero se jí kmitalo po papíře, a nechápavě zamžikal.

Za celou svou kariéru nezažil v posluchárně takovéhle ticho. Ti mladíci si dokonce psali poznámky!

Na konci přednášky se ve dveřích na opačném konci pódia objevil doktor Jones. Samantha si sebrala věci, přešla k němu a zmizela v předpokoji. Sotva se za ní zavřely dveře, posluchárna vybuchla hulákáním a dunivým dupáním.

„A tohle budu muset vydržet denně celé dva roky,“ stěžovala si Samantha večer Hannah u krbu.

„Nijak zvlášť z toho prvního dne zřejmě nadšená nejste, zlatíčko.“

„Sama nevím, jestli jsem nebo ne. Dneska jsem měla celkem pět přednášek. Před každou jsem musela čekat v tom hnusném kamrlíku a vylézt až na povel, posadit se do své zvlášť vyhrazené lavice a strpět, jak se mi všechny ty pohledy vpalují do zad.“

„Přesto je to vítězství. A jak se zdá, trochu to ty ďáblíky ukázní.“ Hannah zauzlovala nit a ukousla ji. „Slyšela jsem taky o škole, kde studentku doslova popadli za límec a vyrazili s ní dveře.“

Samantha zadumaně přikývla. Tu příhodu jí vyprávěla i doktorka Elizabeth a k ní ještě další, mnohem hroznější.

Přijetí na lékařskou fakultu samo o sobě ženě její absolvování ještě nezaručovalo. Musela se nějak vypořádat i se studenty. Ale vždyť právě tihle mohli za to, že se sem Samantha dostala! V dopise stálo, že se jednohlasně usnesli na jejím přijetí!

Samantha seděla u ohně s rozepsaným dopisem Louise na klíně a cítila podivný neklid. Pronásledoval ji už celý týden, ten neodbytný pocit, že něco není v pořádku, že všechno je jinak, než se zdá. Navzdory hřejícímu ohni ji z toho zamrazilo.

Odpověď se měla dozvědět zanedlouho.

Dalšího dne se první přednáška týkala nakažlivých chorob. Jakmile se Samantha usadila, zůstala třída zdvořile zticha a pečlivě si psala poznámky. Nicméně v polovině přednášky přiletěla odkudsi z horních řad papírová šipka a přistála jí na rukávě. Přestože jí tváře krvavě zrudly, Samantha si šipky nevšímala a nechala ji být. Pár minut poté ji další papírová střela zasáhla do týla. Po skončení přednášky si klidně sebrala své věci a odešla s bradou vztyčenou, neohlížela se napravo ani nalevo.

Během odpolední přednášky o nervových poruchách Samanthu zaškrábalo v krku. Lehce si odkašlala. Za ní si rázem odkašlalo sto devatenáct studentů. Ke konci přednášky jí náhodou upadlo pero. Naráz na podlahu spadlo sto devatenáct per. Přednášející doktor Watkins se zajíkl, ale pokračoval ve výkladu. Po přednášce odešla Samantha co možná nejdůstojněji.

Po osamělé cestě domů, během níž se snažila ignorovat neomalené civění kolemjdoucích, padla Samantha do křesla skoro v pláči.

„Jenže tohle právě chtějí, zlatíčko. Přece jim tu radost neuděláte!“

„Já to ale nevydržím, Hannah! Jsem jako na pranýři, všichni číhají, kdy šlápnu vedle! Jsem tak nervózní, že se nedokážu soustředit na to, co říká přednášející! A teď jsem tak rozrušená, že na studium nemám ani pomyšlení! Proč mi to dělají? Proč mě neberou jako každého jiného studenta? Copak to je takový hřích, narodit se jako žena?“

„Nemůžete si o tom promluvit s doktorem Jonesem?“

„Mám pocit, že by mi s největší radostí oznámil, že když to nevydržím, mám se šupem vrátit do Manhattanu. Mně to prostě nejde do hlavy, Hannah. Myslela jsem, že tady o mě stojí. Teď se mě snaží vyštvat. Studium medicíny je dost náročné i bez toho, že je člověk s nervy dočista na dně. Jako kdybych pořád musela chodit po laně!“

„Jen se tomu nepoddávejte, zlatíčko. Když chtějí boj, tak ať ho mají!“

Došlo k tomu hned příští ráno. Seděla v tmavém předpokoji a poslouchala hlučnou vřavu za dveřmi posluchárny. Když se objevil doktor Page, třída se ztišila. Samantha prkenně došla přes pódium k svému místu. Cítila pohled všech těch nepřátelských očí a měla co dělat, aby se netřásla. Když se dostala na své místo, sundala klobouk a začala si sedat. Včas se však zarazila. Uprostřed jejího sedadla byla loužička černého inkoustu.

Něco se v ní zlomilo. Zadívala se na inkoustovou kaluž a cítila, jak se jí v duši vzdouvá vztek a pohrdání. Nesmírně pomalu, aby nebylo znát, jak se chvěje, se otočila a vůbec poprvé se podívala do třídy čelem. Před ní se zvedalo pět řad mladíků v černých oblecích, s nezřetelnými tvářemi.

Ozvalo se potlačované chechtání.

S rukama zaťatýma v pěsti popošla Samantha o tři kroky kupředu a zastavila se před studenty na kraji první řady.

Dva z nich se honem podívali stranou, jeden se plaše usmál a čtvrtý se na ni drze zubil.

Hlasem, který vyděsil dokonce i ji, Samantha hlasitě a mrazivě řekla: „Promiňte, pane, neměl byste kapesník?“

Úsměv se vytratil. „He?“

Natáhla k němu ruku: „Měl byste kapesník?“

„Uch, jasně, chci říct, že jo, madam.“ Chvíli hrabal v kapse a podal jí čistý naškrobený čtverec bílého plátna.

„Děkuji.“ Samantha se plavně vrátila k své lavici a inkoust vytřela.

Vrátila se k ohromenému mladíkovi – třída je zatím sledovala se zatajeným dechem – podala mu ušpiněný kapesník a zvučně poděkovala: „Děkuji mnohokrát, byl jste velmi laskav.“

Následovala vteřinka váhání a poté celá posluchárna explodovala ohlušujícím potleskem. Polekaná Samantha vzhlédla a spatřila, že se před ní zvedají řady usměvavých rozzářených tváří. Všichni tleskali a bušili podrážkami do podlahy a křičeli a plácali se vzájemně po zádech. Dokonce i mládenec, kterému zničila kapesník, jí věnoval náznak zahanbeného úsměvu a ťukal klouby prstů o desku stolu.

Samantha složila první zkoušku.

„Nejsou to zlí hoši, slečno Hargraveová. Většinou jde o obyčejné farmářské synky tady z okolí. Nechtějí vám ublížit.“

„Ale já to pořád nechápu, pane doktore. Vždyť to jsou studenti, kteří hlasovali pro mé přijetí. Proč tedy můj příjezd představoval pro každého takové překvapení?“

Seděli u čaje v děkanově kanceláři. V rohových kamnech plápolal mírný oheň a okny byl za větvemi mohutného kaštanu vidět přísvit kalného slunečního světla. Doktor Jones si vhodil do čaje další kostku cukru. „Je to dost trapná věc, slečno Hargraveová,“ vysvětloval se sklopenýma očima. „Víte… Vaši žádost o přijetí na školu jsme brali tak trochu jako vtip.“

Ruka se šálkem jí znehybněla u rtů.

„Ne vyučujícími, to ne,“ ujišťoval ji chvatně. „Všichni jsme věděli, že vaše žádost je skutečná, ale někteří studenti usoudili, že si z nich jenom střílím…“

„Prosím pokračujte, pane doktore.“

Tentokrát jí pohlédl přímo do očí. „Po pravdě řečeno, slečno Hargraveová, když se mi na stole objevil váš dopis, bylo to pro mě dilema. Zatímco vaše kvalifikace byla vynikající – přiznám, že lepší než u většiny ostatních studentů – o ženu mezi studenty jsem nestál. Byl jsem a stále jsem proti vaší přítomnosti ve škole. V červnu tu probíhala kampaň na školní fond a my nedostali tolik, kolik jsme chtěli. Vaše vazby na Blackwellovy a doktora Masefielda zavinily, že jsem měl strach vás odmítnout, aby snad nevyužili svého vlivu u jistých přispěvovatelů do našeho fondu.

Napadlo mě však, že pokud vás odmítnou studenti, já i celá škola zůstaneme bez viny. Bohužel,“ sklopil hlavu a na plešce se mu zatřpytilo slunce, „můj báječný plán se obrátil proti mně.“

„Jakto?“

„Předložil jsem vaši žádost studentům s jistotou, že udělají první poslední, aby ji zablokovali. K mému obrovskému úžasu mi studenti oznámili, že chtějí hlasovat. Jelikož se rozvinula vášnivá debata, odešel jsem, aby mohli mezi sebou mluvit svobodněji, ale později jsem se dozvěděl průběh a výsledek hlasování.“

Sundal si brýle a předstíral, že je čistí, jen aby se jí nemusel podívat do očí. „Pochopte, slečno Hargraveová, já tu nejsem příliš oblíbený. Studenti jsou schopní všeho, jen aby mi hodili klacek pod nohy. Protože věděli, že proti studentce budu mít námitky, úmyslně hlasovali pro vás, jen aby mě rozzlobili. To hlasování mělo za účel se mi pomstít. Pár studentů si myslelo, že mít ženu v ročníku bude legrace, a ti zbylí mě jednoduše podezírali, že to je z mé strany trik.“

„Rozumím,“ ozvala se Samantha chladně. „A já byla tak naivní, že jsem si představovala, že jste mě přijali kvůli mým skvělým výsledkům. Nakonec se ale dovídám, že jsem posloužila jen k tomu, abyste vypadal jako hlupák.“

„Nemějte jim to za zlé, slečno Hargraveová. Koneckonců, teď vás úplně a bezvýhradně přijali do svých řad.

Věřím, že nyní mají z vaší přítomnosti radost.“

„Ovšem nic z toho, co říkáte, nevysvětluje přijetí, které mě tu čekalo. Proč byli mým příjezdem všichni tak vyvedení z míry?“

Děkan si nasadil brýle zpátky na knoflíkovitý nos. „Slečno Hargraveová, nikdo nepočítal, že se skutečně objevíte.

Byli jsme si jistí, že ještě před zahájením semestru sama uznáte pošetilost svého rozhodnutí, že vám to rodina a známí rozmluví – jak se děje v případě většiny dívek, které zatouží studovat medicínu – nebo že se do té doby třeba provdáte. A když jsem se od pana Rutledgea, majitele místního hotelu, doslechl, že večer přijela studentka…“

Doktor Jones pokrčil rameny. „A když jste potom přišla do mé kanceláře, nu, určitě mě chápete.“

„Pane doktore, co tím chcete říct?“

Děkanovi stoupal od límečku do tváří ruměnec. „Slečno Hargraveová, čekali jsme, že budete měřit metr osmdesát, mluvit basem a pěstovat si knírek!“

Samantha na něho chvíli třeštila oči a pak si rychle přitiskla k ústům ruku v rukavičce, aby zamaskovala smích.

Rozpačitý děkan se honem věnoval čaji a vhodil si do něho další kostku. „Ale teď jste tady, slečno Hargraveová, a já soudím, že to musíme nějak přežít. Získala jste si na svou stranu studenty i některé členy profesorského sboru. Mě jste ale ještě pořád nepřesvědčila. Mám-li být upřímný, nesouhlasím s tím, aby ženy vykonávaly lékařské povolání!“

„Ale pane doktore, ženy jsou už svým založením lékařky od přírody. Ve své mateřské schopnosti pečovat o dítě, uchovávat zásobu léčivých prostředků, ošetřovat nemocné, vytahovat třísky, čistit rány, obvazovat, zašívat, spravovat a třeba i rovnat polámané kosti! Odnepaměti byly matky, zatímco jejich muži se toulali kdovíkde, lékařkami ve svých malých nemocnicích – své rodině. Odkud tedy, pane, berete důkaz, že Bůh určil lékařské povolání jenom pro muže?“

Odpověď zněla značně mrazivě. „Došlo k tomu ve chvíli, slečno Hargraveová, kdy medicína pokročila od domácího léčení k vědě. Z toho plyne, že se vzrůstající náročností medicíny na studium by měla zůstat doménou vyššího intelektu, tedy mužů.“

„Ale neříkejte, že ženy v ní nemají vůbec žádné místo!

V nemocnici obou Blackwellových jsou lékařky –“

Zvedl ruku. „Neplýtvejte zbytečně dechem, slečno Hargraveová, nemíním s vámi diskutovat. Pokud byste to náhodou nevěděla, New York je semeništěm jistých Amazonek, které si říkají feministky a obtěžují ostatní kvákáním o právech žen a jejich osvobození. Ten váš chabý argument jsem slyšel už předtím: Ženy prý pomáhají ženám.

No víte, takový nesmysl aby pohledal! Pes s trápením přece nehledá pomoc u dalšího psa, nemyslíte? Zrovna tak dítě nehledá pomoc u dalšího dítěte! To je samozřejmé, protože zodpovědnost nese pán. A muž ve své vrozené nadřazenosti nad ženou je bohem určený strážce jejich blaha. Ale tu otázku odmítám dále rozebírat. Jak jsem řekl, jednou jste tady a my se s tou situací musíme nějak vyrovnat. Jsem zaměstnaný člověk, slečno Hargraveová, nemohu nad tím strávit celý den. Rád bych vám sdělil několik podmínek a očekávám, že je dodržíte.“

Samantha musela postavit šálek na stůl a pevně sepnout ruce v klíně, jinak by si jen těžko zachovala rozvahu.

„Kromě ostatních pravidel se musíte za každých okolností chovat jako dáma a nebratříčkovat se ani se studenty, ani se členy profesorského sboru –“

„Bratříčkovat, doktore Jonesi? Nerozumím. Jsou to moji spolužáci. Musíme přece společně studovat, probírat přednášky –“

„Slečno Hargraveová!“ Doktor Jones si opřel lokty o stůl a předklonil se, aby jeho prohlášení vyznělo co nejdůrazněji. „Musíme chránit pověst celé školy. Každé kontakty se studenty či vyučujícími by pro vás skončily okamžitým vyloučením. Jasné?“

Přikývla.

Opět se napřímil. „Dále, existují jisté přednášky, které nenavštívíte. Urazily by totiž ženský smysl pro slušnost.

Konkrétně tím myslím přednášky o pohlavním ústrojí a s tím související choroby.“

„To přece nemyslíte vážně, pane!“

„Navíc nebudete mít přístup ani do pitevny.“

Ohromeně na něho zůstala zírat. „Pane doktore, ale jak mám získat dobrou znalost anatomie, když –“

„Rovněž nemáte dovoleno vyšetřovat jakéhokoliv mužského pacienta jinak než od krku nahoru.“

Slova jí uvízla v hrdle. Hlas ji opět zradil.

„A nyní, slečno Hargraveová,“ vstal doktor Jones a odstrčil svou židli od stolu, „je to ode mě všechno.“

Když přišel listopad a den, kdy měly začít praxe v pitevně, musela se Samantha rozhodnout.

„Nesmíte jít proti jeho zákazu, zlatíčko,“ varovala ji Hannah, když se zavěšené do sebe procházely po břehu jezera s rozevřenými slunečníky, aby jim do vlasů nenapadalo listí. „To by bylo šílenství. Doufá, že se mu vzepřete a on vás bude moct vyloučit.“

Samantha se dívala, jak trávou kličkuje divoký králík. Po její levé ruce nehybné jezero zrcadlilo podzimní oblohu.

Kéž by si mohla promluvit s doktorem Masefieldem! Byla však v Lucerne už sedmý týden a ještě od něho nedostala jediný dopis. „Bez důkladných znalostí anatomie budu moct jen těžko tvrdit, že jsem pořádný lékař, Hannah.

Ta pitevna představuje jádro mého zdejšího studia.“

„Tak co hodláte podniknout?“

Samantha se rozhodla, že příkazy doktora Jonese podrobí zkoušce. Doufala, že když navštíví první hodinu a projeví se jako dobrý student, že své nespravedlivé omezení zruší. A aby se uchránila všech projevů ženské slabosti, na které budou všichni napjatě číhat, vypracovala si Samantha plán.

Doktorka Elizabeth Blackwellová jednou dívce vyprávěla o svých vlastních zkušenostech ze studia medicíny.

„Nespustili ze mě oči,“ popisovala, „protože nejmenší záminka jim stačila, aby mě ihned zkritizovali. Věděla jsem sice, že při pitvě jsem schopná jako kterýkoliv muž, ale současně jsem si uvědomila, že moje tělo mě zradí jedním reflexem, který neovládám – ruměncem. Vymyslela jsem si tedy plán. V průběhu týdnů, které předcházely pitvě, jsem dělala první poslední, abych ten zrádný reflex zvládla. Pozdě v noci jsem si před zrcadlem představovala ty nejtrapnější a nejneslušnější situace, jaké mě jenom napadly, prostě všechno, nad čím se žena červená.

A potom jsem se silou vůle snažila tu rudou barvu z obličeje zase zaplašit. Navíc jsem si nasadila přísnou dietu, nejedla jsem maso, nepila žádné víno a nebrala léky, ani když mě bolela hlava nebo jsem měla menstruační křeče, protože tyto prostředky roztahují cévy a pleť by se mi tím zbarvila do červena. A každé ráno jsem si jemně přepudrovala obličej. Hlavní zkouška mě čekala, když jsme studovali mužské pohlavní orgány. Před námi ležela mrtvola, a zatímco přednášející hovořil a ukazoval ukazovátkem, soustředila jsem se celou hodinu tak mohutně na to nečervenání, že teprve po odchodu z pitevny jsem si uvědomila, že jsem z přednášky nevnímala jediné slovo!“

Samantha se připravovala celé tři týdny: spartánská dieta, celková zdrženlivost, nácvik před zrcadlem. A toho významného rána si lehce napudrovala tváře. Ale namáhala se úplně zbytečně. Když v deset hodin přišla ke dveřím pitevny ve druhém patře, našla tam zamčené dveře a hloučky studentů poflakujících se na chodbě. Pan Monks, který přednášel anatomii, odmítl pracovat s třídou, do níž patřila i žena.

Druhého dne se opakovalo totéž. Zamčené dveře a studenti vykázaní z učebny.

Zašla za doktorem Jonesem. „Přece to doktor Monks nechce dělat celý rok! Aspoň ať pustí dovnitř ostatní, když ne mě!“

„Slečno Hargraveová, to záleží na doktoru Monksovi.

Ví o tom, že se chystáte přednášku navštívit. Jeho smysl pro slušnost jste šokovala natolik, že se rozhodl raději vůbec nepřednášet.“

„Jenže za mě to odnášejí i ti ostatní,“ stěžovala si Samantha večer Hannah a přecházela neklidně před krbem, „Začnou mě nenávidět. To je strašné dilema, Hannah! Ať se rozhodnu jakkoliv, bude to pro mě špatné. Pokud budu trvat na své účasti, dveře zůstanou zamčené a ostatní studenti mě co nevidět budou chtít vyštípat ze školy. Když se podřídím a na přednášky o anatomii nepůjdu, pak zklamu sama sebe a dostanu neplatný diplom. Lékař, který nikdy nestudoval anatomii! Šílená představa!“

Hannah dál klidně bodala jehlou do plátna na vyšívacím bubínku. Mohutné poprsí se jí při oddechování mírně pohupovalo. Po chvilce řekla tiše: „Ale ten problém se dá vyřešit docela snadno, zlatíčko!“

Samantha jako by vrostla do podlahy. „Jakto myslíte?“

Hannah k ní vzhlédla s lišáckým mrknutím. „No jasně.

Moc se divím, že tak chytrá holka jako vy na to ještě nekápla.“ Složila vyšívání do klína. „Budete spokojená vy i váš doktor Jones a ostatní studenti jakbysmet.“

Samantha se tvářila nejistě. „Jakto?“

Cestou na první ranní přednášku se zastavila v kanceláři děkana Jonese. „Můžete panu Monksovi vyřídit, že se nikdy nebudu snažit vniknout do jeho pitevny.“

Doktor Jones si ji nedůvěřivě změřil.

„Dávám vám své slovo, pane. Trápí mě výčitky svědomí.

Nerada bych svou tvrdohlavostí zavinila, že o pitvání přijdou i všichni ostatní studenti. Pan Monks nemusí zamykat, nepůjdu dovnitř.“

A nešla. Udělala však to, že si z vedlejší učebny donesla židli a postavila ji před dveře pitevny, kde právě začala výuka. Přestože byly dveře zavřené, mohla poslouchat klíčovou dírkou a o všem si dělat poznámky.

Chodbou se přihnal student, který zaspal, a při pohledu na Samanthu zůstal ohromeně stát. „Co to tady vyvádíte, slečno Hargraveová?“

Pověděla mu to. Mladík chvíli přemýšlel, načež se obrátil a zmizel v nejbližší sousední posluchárně, odkud se po chvíli vynořil s židlí, posadil se proti Samanthě a dělal si poznámky z toho, co zaslechl klíčovou dírkou. Samantha jen udiveně kulila oči.

Po pár minutách se na scéně objevil doktor Jones, který byl zvědavý, jak první hodina v pitevně probíhá. Nechal si od Samanthy a studenta vysvětlit, co to provádějí, rozzlobil se a vykázal je z chodby.

Toho večera se Samantha na Hannah mračila a stěžovala si, že zase tak moc dobrý ten nápad nebyl. „Taky by mě mohli vyloučit. A nemám právo zatahovat toho chudáka studenta do tak riskantní situace!“

Ale Hannah se jenom smála. „Zkuste to ještě jednou, zlatíčko. Vy svý spolužáky podceňujete. Dejte na ženskou, která ví, co na chlapy platí. Udělejte zejtra to samý co dnes, a ať se propadnu, jestli to někam nepovede!“

Příštího dne, když Samantha vystoupila do patra k pitevně, našla k svému úžasu chodbu zatarasenou židlemi a lavicemi z poslucháren a všechny byly obsazené jejími spolužáky. Neschopná slova jen stála a zírala. Jeden z mediků, určený jako mluvčí třídy, vstal a plaše jí vysvětlil, co to znamená. Ten mladík, který se k ní včera připojil, všechno pověděl spolužákům a ti se společně rozhodli, že pokud je chodba dost dobrá pro slečnu Hargraveovou, pak je dost dobrá i pro ně.

Musela přemáhat pláč (další tělesný reflex, nad kterým neměla kontrolu) a snažila se být „jejich slečnou Hargraveovou“ i ve chvíli, kdy se objevil doktor Jones s doktorem Monksem a dožadovali se objasnění této nehoráznosti.

Hádka na chodbě byla nepříjemná (hrozilo se kolektivním vyhazovem), ale jejím výsledkem bylo to, že pan Monks ustoupil (viděl totiž Samanthu poprvé v životě a usoudil, že její přítomnost v učebně by mu nakonec tolik nevadila) a doktor Jones s rozzlobeným pohledem neochotně souhlasil a odrázoval vztekle pryč.

Pitva začínala tradičně u paže. Jak ubíhaly týdny – Lucerne zapadalo sněhem a studenti se v nevytopených posluchárnách klepali zimou – přednášky z anatomie se postupně přesouvaly k delikátnějším částem těla a Samanthina tvrdá příprava na klíčový okamžik selhala.

Začervenala se.

„Nemůžete zůstat se mnou, zlatíčko? Sean se neukáže až do jara.“

Samantha však balení a skládání svých věcí nenechala ani na vteřinku, stejně jako Hannah opřené o dveře nevěnovala jediný pohled.

„Bude mi tu bez vás smutno.“

Samantha se konečně zastavila. „Je mi líto, Hannah, upřímně líto, ale přátelům doma se po mně stýská.“ Což byla částečně pravda. Louisa ve svém posledním dopise naléhala, ať Samantha určitě přijede na Vánoce, ale od Masefieldsových stále nedostala jediné slůvko. To dívku dost děsilo, protože měla strach, že Estelle potkal nevyhnutelný konec.

Hannah se dál opírala o rám dveří a s pažemi založenými na prsou sledovala, jak její mladá přítelkyně balí. Měla na Samanthu několik skálopevných názorů, které nikdy nevyslovila nahlas. Patřilo mezi ně i stanovisko k touze toho děvčete stát se lékařkou. Samantha by měla mužům lámat srdce, a ne studovat jak jim je vyspravit. Nebylo přirozené, aby tak hezounká mladá dívka trávila celé dny obklopená mladými muži a o jediného z nich neprojevila sebemenší zájem. Ne snad, že by za to mohli zmínění mladíci, protože Hannah si pobaveně všimla, že několik se jich uklánělo hodně hluboko a upíralo na Samanthu pohled plný touhy, kdykoliv si vyšla do města. Kdepak, mladíci byli v pořádku, ale v případě děvčete se někde stala chyba.

O Joshuovi Masefieldovi nevěděla Hannah vůbec nic.

V září se o něm Samantha párkrát neurčitě zmínila, a od té doby už ne. Ale Hannah dobře viděla, jak dychtivě se dívka probírá odpolední poštou a jak zklamaně se vždycky tváří.

Od koho tak zoufale čeká dopis? Určitě od muže, a to tak výjimečného, že Samantha zůstává vůči těm okouzlujícím medikům dočista slepá. Ale kdo je to? A proč tak žárlivě tají jeho existenci?

Hannah zavrtěla hlavou a vyšla ze dveří. „Půjdu vám zavolat kočár.“

Při loučení překvapila Hannah přítelkyni vánočním dárkem – byl to vydří rukávník. Dojatá Samantha se vzmohla jen na omluvu: „Ale já pro vás nic nemám!“

Dech jim z úst vyrážel jako gejzírky páry, když se objímaly na sněhu. „Zatím jste chudá studentka, ale až se z vás stane bohatá dáma, určitě mi to oplatíte. A teď šťastnou cestu a veselé Vánoce s přáteli!“

Na nádraží Grand Central ji nikdo nečekal, ale ona s tím ani nepočítala. Když dvojkolka vrzavě projížděla skrz Bleecker Street, cítila Samantha, jak se jí strachy zrychlil tep. Byla pryč skoro čtyři měsíce. Jak ji přivítají?

V čekárně na chodbě bylo pár pacientů. Někteří ji znali a usmáli se na ni. Samantha nechala vak u dveří, sundala si klobouk a plášť, pověsila je a začala pátrat po paní Wiggenové.

Hospodyně byla v kuchyni, utírala umyté nádobí od snídaně a uklízela ho. Sotva spatřila Samanthu, rozzářila se širokánským úsměvem a rozevřela náruč k objetí.

„Měla jsem takovou radost, když jste napsala, že se na vánoční svátky ukážete!“ svěřovala se stařena a utírala si slzy do zástěry.

„Jak se daří Estelle?“

„Hrozně špatně, nebožačce. Ten mráz ji tolik trápí!

Pořád má hrozné bolesti a občas se i dusí. Doktor Masefield vykládal něco v tom smyslu, že plíce jí srostly s pohrudnicí.“

„A jak je na tom on?“

„Pořád stejně. Teď má v ordinaci paní Creightonovou.“

Samantha si před zrcadlem pečlivě urovnala zatoulané kučery a uhladila si šaty, načež neodolala touze zajít za ním do ordinace.

Zlehka zaklepala na dveře vyšetřovny a zaslechla jeho hlas: „Jen pojďte dál, paní Wiggenová!“

Samantha vklouzla dovnitř a zavřela za sebou dveře.

Zaváhala, protože seděl zády k ní a malým mahagonovým kladívkem poklepával paní Creightonové na koleno.

„Je to artritida, viďte, pane doktore?“ vyptávala se pacientka ve středním věku, která ani neodložila rukavičky a klobouk.

Doktor Masefield se napřímil. „Všechny příznaky tomu nasvědčují, paní Crightonová. Ale nebojte se, mám prostředek, který vám pomůže. Paní Wiggenová, podala byste mi prosím ty tablety pro paní Creightonovou?“

Samantha popošla ke skříňce, vytáhla lahvičku a donesla ji k natažené ruce. Doktor zamumlal: „Děkuju,“ ale náhle prudce obrátil hlavu. „Slečno Hargraveová!“

Rozpačitě se usmála. „Přijela jsem na svátky, pane doktore,“ řekla tiše.

Nepřestával se tvářit vážně. „Jste hubená.“

Samantha sklopila oči a všimla si, že šaty na ní opravdu visí, což byl důsledek půstů, jimiž chtěla potlačit své červenání.

„Máte snad ve škole nějaké potíže, že se nemůžete ani pořádně najíst?“

„Já…“ Jeho rozzlobený hlas ji vyvedl z míry. Připadala si jako pokárané děcko. „Ne, pane doktore, žádné problémy, to jenom…“

Opět se od ní odvrátil. „Každý večer jednu pilulku před spaním, paní Creightonová. Nesmíte jich brát víc, nesmíte ani vynechat. Je to velmi důležité.“

„Rozumím, pane doktore.“ Když se ručka v rukavici z kozlečiny natáhla po lahvičce, Samantha se z ordinace nenápadně vytratila.

Nahoře si vybalovala zavazadlo a celá se chvěla, ne však zimou, ale ponížením. Pokud ji tu přes Vánoce nechtěl mít, tak mohl poslat telegram. Samantha neměla potřebu se někomu vnucovat a teď trpce litovala, že opustila vlídnou domácnost Hannah Malloneové.

Ale Louisa s Lutherem jí příští den zklamání bohatě vynahradili. Projížděli se na saních Central Parkem, pokřikovali na bruslaře a podělili se o sáček cukroví. Samantha cítila, jak se jí zlepšuje nálada: nesmí doktora Masefielda odsuzovat tak přísně, vždyť má sotva důvod k radosti – Estelle mu pomalu uniká jako vybledající přízrak.

Samantha musí přemluvit paní Wiggenovou, že do nepoužívaného salonu postaví vánoční stromeček a zapálí na něm svíčky.

A pak všechno probíhalo při starém: Samantha pomáhala doktorovi v ordinaci a doprovázela ho na návštěvy k pacientům. Nikdy se jí však nezeptal na školu, nikdy se nezajímal o její nové přátele, o to, kde bydlí a jak studuje.

Joshua Masefield zůstával stejně uzavřený jako dřív.

A to byl důvod, proč tolik užasla, když dva týdny před Štědrým dnem zaklepal v sobotu pozdě večer na její dveře a požádal ji o laskavost.

„Mohl bych s vámi pár minut mluvit, slečno Hargraveová? Jde o důležitou věc.“

Ucouvla, aby mohl vejít, zavřela dveře a rozpačitě zůstala stát. Doktor Masefield na okamžik postál u ohně a pak se posadil do jednoho ze dvou křesel naproti krbu.

„Rád bych vás požádal o skutečně velkou laskavost, slečno Hargraveová, a nevím, jak do toho.“ Při řeči k ní byl natočený profilem a Samantha viděla, jak svírá rty a zatíná čelisti. „Vůbec bych vás o to neměl žádat, ale nutí mě k tomu okolnosti.“

Odmlčel se a zahleděl se do ohně. Samantha si to vyložila jako přání, aby ho vybídla pokračovat. Posadila se na druhé křeslo a řekla: „Prosím, mluvte dál, pane doktore.“

„Víte vůbec, slečno Hargraveová, že v celém New Yorku neexistuje nemocnice, která by přijala pacienta s rakovinou?“ nadhodil.

„To jsem netušila.“

„Lidé mají strach, že rakovina je nakažlivá. I když lékaři vědí, že to není pravda, nedokážou veřejnost přesvědčit.

Jakmile by některá nemocnice přijala jen jediného pacienta s karcinomem, pokoje by se naráz vyprázdnily a nemocnice by zkrachovala. V důsledku toho jsou pacienti, jako je moje žena, léčeni buď doma, nebo na soukromých klinikách, které jsou drahé a daleko od měst. Z toho důvodu se mnoho pacientů žádné léčby nedočká a protrpí se zdlouhavým a osamělým umíráním.“

Zvedl k ní oči. „Právě probíhá hnutí za vybudování speciálního pavilonu v Ženské nemocnici, který by byl určen pacientkám s rakovinou. Jde o nesmírně ušlechtilou myšlenku, neboť tím se zajistí řádná péče mnoha ženám, které trpí o samotě nebo bez lékařské pomoci.“

Samantha už slyšela o Ženské nemocnici, vysoce uznávaném zařízení založeném slavnou doktorkou Marion Simsovou, která se stávala rychle legendou, přestože ještě zdaleka neumřela.

„Na Štědrý večer se v sídle paní Astorové koná dobročinný ples, jehož výtěžek půjde právě na stavbu toho pavilonu. A já dostal pozvánku.“

Opět zmlkl a pohledem se vrátil k ohni. Samantha čekala, až znovu promluví, a naslouchala tichu New Yorku podřimujícího pod pláštěm něžně se snášejícího sněhu.

„Můj problém, slečno Hargraveová,“ pronesl konečně trochu nepřítomným hlasem, „je následující. O nemoci své ženy jsem nikomu nepověděl, v Manhattanu o tom nemá nikdo ani tušení. Předpokládám, že paní Wiggenová vám už dávno pověděla, jak to dopadlo ve Filadelfii a proč jsme se s Estelle loni přestěhovali do New Yorku. Takže! Estelle si přeje, aby se o její nemoci nevědělo, proto se musím uchylovat k přetvářce, když chci ušetřit její city.

Těch pár lidí, s nimiž jsem se tady seznámil, se s Estelle nikdy nesešlo, ale domnívají se, že je naprosto zdravá.

Výjimečně si dokonce něco vymyslím o jejích společenských aktivitách. Bohužel, teď je zapotřebí, aby se paní Masefieldová ukázala na veřejnosti.“

„To ale není možné.“

„Samozřejmě. Přesto potřebuju najít řešení. Plesu se zúčastnit musím. Odmítnout pozvání Astorových nepřichází v úvahu. A navíc si upřímně přeju přispět svým dílem k vybudování toho pavilonu.“

„Můžete se vymluvit, že Estelle má jenom nějakou nezávaznou chorobu.“

Vyskočil z křesla. „Od chvíle, kdy jsem se přestěhoval do New Yorku, jsem se zúčastnil čtyř společenských akcí.

Pokaždé jsem použil přesně tuhle výmluvu – jednou bolest hlavy, jindy nachlazení. Nemůžu se k tomu uchylovat donekonečna a doufat, že mi lidé uvěří. Paní Astorová by se urazila a považovala by mou ženu za naprosto nevychovanou.“

„Tak jim povězte pravdu!“

Otočil se k ní zády. Jeho stín se roztančil na stěně.

„To nejde. Kvůli Estelle…“

„Jaká jiná možnost vám ještě zbývá?“

Ramena a šíje se mu na okamžik napjaly, načež se Joshua Masefield obrátil čelem k Samanthě. „Slečno Hargraveová, mohla byste uvažovat o tom, že byste mě na bál k Astorovým doprovodila jako moje žena?“

Dívka vytřeštila oči.

Joshua chvatně vysvětloval: „Já vím, že to je podvod a že vás žádám, abyste v něm sehrála roli. Ale jde o nevinnou lež, nikomu tím neublížíme. Naopak, všichni z toho budeme mít prospěch. Zachráníme Estellinu pověst a já se budu těšit z uspokojení, že jsem pomohl ušlechtilému záměru.“

„Ale co na to řekne Estelle?“

„To byl její nápad.“

Samantha měla co dělat, aby mu na chvíli přestala hledět do očí. „Myslíte, že to projde?“

Joshuovi Masefieldovi se viditelně ulevilo. Vrátil se k svému křeslu. „Estelle tu nikdo nezná. Váš úkol bude velmi snadný, slečno Hargraveová. Postarám se, aby to pro vás bylo co nejsnazší. Zdržíme se jen nezbytnou dobu a zase odejdeme.“

Samantha měla myšlenky v jednom víru. Na bále budou i jiné ženy, v róbách dovezených z Paříže či z Londýna. Jména, která tolikrát předčítala Estelle ze společenských kronik: Stuyvesantovi, Belmontovi, Rooseveltovi.

Joshuovi to v cylindru a peleríně bude strašně slušet.

A Samantha bude najeden večer jeho žena… „Sídlo manželů Astorových,“ povzdechla si. „Vždyť nemám co na sebe!“

„Takže mi pomůžete?“

Samantha se usmála: „Ano, pane doktore, pomůžu vám…“

Původně si chtěla šaty na ples vypůjčit, ale to Joshua důrazně odmítl s tím, že jeho manželka se na návštěvě u Astorových nebude předvádět v pronajatém oděvu!

Samantha se tedy obrátila o pomoc k Estelle. Ta také o vypůjčení šatů nechtěla ani slyšet, kdepak, Samantha musí mít svoje vlastní. Dala jí adresu obchodu s látkami na Fifth Avenue a jméno švadleny s vynikající pověstí.

„Zbývá málo času,“ strachovala se Samantha.

Estelle opřená o polštáře zadýchaně vysvětlovala: „Paní Simmonsová je na rychlovky zvyklá, zvlášť v tomhle ročním období. Dokáže hotové zázraky. Když jí řeknete, že to je na ples k Astorovým, donutí své švadleny pracovat ve dne v noci.“ A Estelle ještě toužebně dodala: „To se rozumí, že bych hrozně ráda šla sama, ale jsem vděčná, že mě nahradíte, Samantho, už kvůli Joshuovi. Ten pavilon pro něho hodně znamená. I když je to jen neškodná maškaráda, stejně jste hodná, že to pro něho uděláte…“

Samantha šla trochu vystrašeně koupit látku. Vybrala několik loket tmavě šedého taftu s kouskem černého sametu na olemování. Krajky a stužky a další ozdoby odmítla, protože jí připadaly drahé. Paní Simmonsové, která byla navlas tak ochotná a okouzlená, jak Estelle předpovídala, zdůraznila Samantha, že střih má být co nejstřízlivější: sukně nepříliš nabraná, krinolína jen skromná, ramena neodhalená, žádná výstřednost.

Když pět dní před Štědrým večerem šaty dorazily, Joshua Masefield ztropil scénu.

Ještě v přítomnosti vyplašeného poslíčka mrštil šaty zpátky do krabice a vykřikl: „Kčertu, co jste tím myslela, slečno Hargraveová, když jste objednávala tohle?“

Polekaná Samantha se nevzmohla na odpověď. Před pěti minutami donesla s doktorem balík do salonu, aby šaty prohlédli, než pošlou poslíčka pryč. Jakmile přestřihli provázek a zvedli víko, zůstal Joshua na šaty nechápavě civět. Potom poslíčka obvinil, že omylem donesl jiné šaty, ale Samantha vysvětlila, že jsou její, že tyhle skutečně objednala. Joshua vybuchl jako granát.

„Co vás to popadlo, slečno Hargraveová? Pokud sama nemáte vkus, měla jste si dát přece poradit od paní Simmonsové!“

„A co je na nich špatného? Myslela jsem si –“

„Co je na nich špatného? Je to hnus! Jsou to šaty pro obyčejnou dělnici! Vážně čekáte, že se v tomhle můžete objevit na veřejnosti po mém boku, v roli mé manželky?“

Samantha zatěkala pohledem k poslíčkovi. „Pochopte, pane doktore,“ vyhrkla zajíkavě, „snažila jsem se jenom –“

Obrátil se k ní zády, popadl krabici i s obalem a vrazil ji poslíčkovi do náruče. „Odnes to. O tohle nestojíme!“

Ohromený chlapec měl co dělat, aby to všechno naráz udržel.

„Ale pane doktore, to snad není nutné. Můžu ještě provést nějaké změny, trochu šaty okrášlit, jestli chcete. Paní Wiggenová mi jistě pomůže –“

Vztekle se k ní otočil. Kolem rtů a nosu měl podivně zbarvenou pleť a panenky stažené do velikosti špendlíkové hlavičky. „Jediné, co tuhle hrůzu vylepší, slečno Hargraveová, je oheň!“

O krok ucouvla.

Za nimi se nervózně zavrtěl poslíček. Joshua Masefield se na Samanthu ještě chvíli mračil, načež na chlapce mávl rukou. „Odnes to z domu. Vyřiď paní Simmonsové, ať mi pošle účet.“

Chlapec vystřelil na ulici a zabouchl za sebou hlavní dveře. Samantha s Joshuou se v saloně nepřestávali vztekle měřit.

Joshua zasyčel: „Teď abychom vymysleli něco jiného.

Pět dní je strašně krátká doba.“

Samanthin hlas měl ledový nádech: „Kdybyste mi něco předem naznačil, místo abyste to nechal na mně –“

„A vy jste to zbabrala! Nezdálo se mi to nutné! Prokristapána, objednat si tak obyčejné šaty!“

„Co na nich bylo špatného?“

„Byly šeredné. Moje manželka se neukáže na veřejnosti v takových hadrech!“

„Nejsou to žádné hadry a já nejsem vaše manželka!

Jenom jsem se snažila –“

„Nejspíš bych měl děkovat osudu, že nejste moje žena!“

„A nechal byste mě laskavě dokončit aspoň jednu větu?“

Zmlkl, rty sevřené do bílé čárky.

„Chováte se, jako bych to udělala naschvál, pane doktore, abych vás naštvala, ponížila. Jenže když jsem ty šaty objednávala, brala jsem ve skutečnosti na vás ohledy!

Chtěla jsem vám ušetřit peníze.“

Povytáhl obočí. „Vy si děláte legraci.“

„To nedělám.“

„Myslíte si snad, že jsem chudý, slečno Hargraveová?“

„Pane doktore, vychovali mě v úctě ke skromnosti a –“

„Kašlu nato, jak vás vychovali, slečno Hargraveová!“

Překvapeně na něho zamžikala a pak hlasem, který už sotva ovládala, odsekla: „Nemáte právo se mnou takhle mluvit.“

Joshua na ni ještě chvíli upíral rozhněvané černé oči, načež se otočil na podpatku a vyřítil se z místnosti.

Neschopná pohybu, neschopná nadechnout se z obavy, aby se nezhroutila v pláči, zůstala Samantha stát prkenně v pokoji. Chvilku nato zaslechla prásknutí domovních dveří a arkýřovým oknem viděla doktora Masefielda, jak ve svrchníku a šále sbíhá po zledovatělých schodech do vířící vánice.

K tomu sporu se už žádný z nich nevrátil a o plese také nepadlo ani slůvko. Toho večera se vrátil pozdě, o samotě povečeřel v pracovně a hned se zavřel do ložnice, která sousedila s Estelliným pokojem. Příští ráno se Samantha nenutila do žádné předstírané zdvořilosti. Zamlkle posnídala s paní Wiggenovou, zavolala do ordinace prvního z čekajících pacientů a v mrazivém mlčení pomáhala doktoru Masefieldovi.

Den před Štědrým večerem zavolali doktora k porodu.

Samantha seděla nervózně u krbu a přála si, aby čas letěl co nejrychleji. V klíně jí ležela pohlednice, kterou právě doručila pošta: dvě růžolící děti schoulené u nohou frajerského Dědy Mráze. Uvnitř bylo přání všeho nejlepšího od Hannah Malloneové.

Doktor Masefield se vrátil v podvečer. Samantha byla ve svém pokoji a psala u krbu dopisy, když zaslechla otvírání a zavírání domovních dveří, dupot bot střásajících sníh.

Slyšela, jak kroky míří do prvního patra, kde on i Estelle měli ložnice, ale k jejímu úžasu pokračovali po dalším schodišti. Zastavily se před jejím prahem a ona zatajila dech.

Zaklepal. Opatrně odložila dopisní papír a kalamář a chvatně zkontrolovala, zda má účes v pořádku. Otevřela dveře.

Na chodbě stál zamračený Joshua Masefield s velkým balíkem v náruči. „Už nemáme moc času,“ řekl a balík jí podával. „Kočár tu bude za hodinu.“

Užaslá Samantha si balík vzala – zjistila, že je velmi těžký – a zeptala se: „Co je v něm?“

„Vaše šaty, slečno Hargraveová. Měl jsem je od paní Simmonsové vyzvednout trochu dřív, ale malému Levymu se nechtělo na svět.“ Obrátil se k odchodu.

„Nerozumím. Jaké šaty?“

Otočil se zpátky, očividně netrpělivý. „Přece ty, ve kterých dneska půjdete na ples!“ vysvětlil, jako by mluvil k malému dítěti.

„Jakto myslíte? Myslela jsem, že nikam nejdu.“

Jeho podrážděnost se změnila v mírný úžas. „Opravdu?

A proč ne?“

„A proč ano? Pane doktore, to vám musím připomínat tu nechutnou scénu, ke které došlo před pěti dny v salonu?“

Tvářil se jako ztělesněná nevinnost. „A co má být?“

„Váš hněv jsem si vyložila jako rozhodnutí, že dnes nikam nejdu.“

„Můj hněv? Proboha, slečno Hargraveová, já se vztekal na ty proklaté šaty, ne na vás!“

„Urážel jste mě před poslíčkem! Ponižoval mě! A teď čekáte, že se samou radostí přetrhnu, jen abych vás mohla doprovodit na ten… na ten proklatý ples?“

Nevěřícně se usmál. „Vy se na mě snad zlobíte, slečno Hargraveová?“

„Ano, zlobím!“

„A já si myslel, že jste taková myška.“

Vztekle na něho upírala oči a prudce oddechovala.

„Čekala jsem, že se mi omluvíte.“

„Aha. A je to cena, za kterou mě doprovodíte na ples?

Ta omluva?“

Statečně mu pohlédla do očí. „Ano.“

„V tom případě se omlouvám. A teď, stihnete se přichystat za hodinu?“

Samantha měla dojem, jako by se ze schodů snesla na obláčku. Ještě nikdy v životě neměla tak krásné šaty. Byly ze zářivě modrého atlasu a paní Simmonsová i ve spěchu vyrobila hotový zázrak, takže šaty jí padly jako ulité. Útlý pás měla obepnutý, ňadra oble zvýrazněná. Sukně, těžká a vpředu navrstvená jak okenní závěsy, se zvedala kolem krinolíny a vzadu splývala do vlečky jako vodopád. Nahá ramena a odvážný výstřih měla zahalené ledově modrým tylem vyšívaným stříbrnými květy a arabeskami. Krajkový vějíř a večerní rukavice z lyonského hedvábí, které jí sahaly až po loket, představovaly přepychové doplňky.

Samantha kráčela jako ve snu, ale když pod schody spatřila čekajícího Joshuu, jenž k ní vzhlížel, jako by viděl přízrak, vrátila se zase na pevnou zem. To vidí Estelle, říkala si, ne mě.

Přes jednu paži měl přehozený plášť, který roztřásl a přidržel, aby do něj mohla vklouznout. Samantha jen zalapala po dechu. Vnější látka pláště s kapucí byla vlna, ale podšívka byla z činčily, a Samantha se zachvěla rozkoší, když jí hebká kožešina pohladila nahé paže a ramena.

„Je Estellin, ale trvala na tom, abyste si ho půjčila.“

Samantha pohladila kouřovou kožešinu, jako by byla živá. Joshua jí urovnal kapuci. Když se natáhl, aby jí zapnul sponu pod krkem, zdálo se Samanthě, že přes plášť cítí teplo jeho těla, že jí jeho ruce otálejí na ramenou. „Dnes večer jste krásná, Samantho.“

„Děkuju, pane doktore.“

Ucouvl o krok. „Nezapomeňte, že na plese jsem pro vás Joshua.“

Samantha se na něho podívala: obličej měl utopený ve stínu. No ano, je to jen šaráda.

Joshua jí pomohl sejít po schodech potažených ledem a nastoupit do čekajícího kočáru. Uvnitř si přisedl těsně k ní a přes kolena jim přetáhl těžké přikrývky. Během dlouhé cesty si nevyměnili ani slovo.

Když před sídlem číslo tři sta padesát na Fifth Avenue spatřila průvod kočárů, pocítila Samantha, že ji odvaha opouští. Sídlo Astorových hořelo světly, každé okno bylo obdélníkem zlaté záře. Ještě oslnivější však byli lidé, kteří vystupovali z kočárů – pánové v černých pelerínách, dámy obtížené šperky a kožešinami. Při tom pohledu se Samanthy zmocnil pocit vyděděnosti. Skutečná myška…

Zahltila ji panika. Copak je možné, aby tu přetvářku ustála? Musela být šílená, když uvěřila, že to zvládne!

Jejich kočár drkotal v pomalu postupující řadě. Obrátila se k svému společníkovi. „Pane doktore –“

„Křestní jméno, prosím.“ Když se dveře jejich kočáru otevřely, dodal ještě: „A nezapomínejte, že jste moje žena.“

Připojili se k davu na schodech a vešli do rozzářeného domu. Samantha se držela Joshuy v podpaží, nesla hlavu hrdě vztyčenou a sebevědomě kráčela směrem k hostitelce, která stála pod svým vlastním portrétem, který namaloval Carolus Duran, a vítala každého příchozího jako královna, jež přijímá hold poddaných.

Paní William Astorová, která dávala přednost prostému oslovení Astorová, byla malá buclatá ženuška ověšená tolika látkami a šperky, že se ani nemohla shýbnout a pohybovala se jen s obtížemi. Důsledkem toho měla vznosné držení těla, které k ní obvykle nepatřilo a hosty, kteří ji viděli poprvé, dokázalo zastrašit. Samantha se snažila nekulit oči, ale hostitelčina róba představovala umělecké dílo sama o sobě: nachový samet lemovaný světlemodrým atlasem a vyšívaný zlatem. Přední i zadní díl byl těžkými korálky a šperky ověšený tak hustě, že šaty připomínaly brnění. Nejstřízlivějším ozdobným prvkem byly na nich orchideje, v prosinci nesmírná vzácnost. Kolem šíje měla paní Astorová trojitý diamantový náhrdelník a na prsou obrovskou diamantovou brož, která prý patřívala Marii Antoinettě. Zápěstí a prsty jí zdobila další záplava diamantů. V paruce černé jako havran (vlastní vlasy měla příliš řídké, než aby se daly vyčesat) byla upevněna síťka s diamantovými hvězdami, završená královskou korunkou.

Samantha sledovala, jak se ženy v řadě před ní s paní Astorovou pozdravují, a potlačila nutkání vyseknout pukrle. Když Joshua představil sebe i „svou paní“, paní Astorová je laskavě přivítala, Samanthě věnovala panovnický úsměv a poděkovala, že jí pomáhají v tom ušlechtilém snažení. Potom jim komorník v modrém livreji odebral pláště a klobouky, načež se dvojice pustila přes luxusní koberec k tanečnímu sálu.

Když se před ní otevřely dveře, Samanthě to vyrazilo dech.

Byla to proslavená galerie Astorových, kde obrazy visely jako v muzeu, jeden nad druhým až k vysokánskému stropu: díla Jeana Francoise Milleta, Constanta Troyona a dalších malířů barbizonské školy. Z mohutných italských lustrů žhnuly tisíce třpytných světel. Květiny v ceně jedenácti tisíc dolarů a rostliny v kořenáčích od Klindera přeměnily zimní noc v letní podvečer. Služebnictvo v modrých livrejích, jež byly přesnými kopiemi uniforem od anglického dvora, se proplétalo davem s podnosy plnými šampaňského a dobrot. V tanečním sále se sešlo víc než šest stovek hostí.

„Nemáte chuť na něco k jídlu?“ zeptal se Joshua.

„Ne, díky! Nic bych nespolkla!“

„Tak aspoň šampaňské.“ Doprovodil ji ke straně, kde kolem palmových kmenů stály srovnané židle a stolky zdobené růžemi Gloire de Paris, načež se otočil a razil si cestu davem. Samantha se nervózně ovívala vějířem a nespouštěla z Joshuy pohled. Měla dojem, že kráčí trochu prkenně. Když zmizel, sebrala odvahu a rozhlédla se kolem sebe.

Ženy vypadaly doslova pohádkově, dočista jinak než ona, úplně jiný živočišný druh. Zajímalo by ji, co dělají, jaký vedou život. Všechny z nich se bez ohledu na věk snažily dosáhnout módního vosího pasu a byly tak bolestivě sešněrované, že se jim nadbytečné maso vyhrnulo nahoru, čímž získaly stejně módní plné poprsí. Estelle jednou Samanthě prozradila, že typicky letní šatník každé z těchto žen obsahuje devadesát šatů s vhodně sladěnými slunečníky, klobouky a vysokými rukavičkami.

Zahlédla Joshuu, jak se prodírá davem se dvěma sklenkami. Viditelně kulhal.

Pár minut upíjeli mlčky – Joshuovi se do hovoru zřejmě nechtělo. Když orchestr skrytý za květinovou zástěnou spustil Na krásném modrém Dunaji a doprostřed tanečního parketu zamířily dvojice, poskočilo Samanthě srdce nadějí. Joshua ji určitě aspoň jednou vyzve k tanci!

Orchestr hrál jeden valčík za druhým a na tanečním parketu přibývalo lidí. Samantha si však stačila uvědomit, že její zamlklý společník nemá tanec v plánu. Všechno nasvědčovalo tomu, že celý večer budou jenom sedět a dívat se. „Myslím, že bych přece jenom něco snědla,“ řekla nakonec. Odložila prázdnou sklenku a pocítila první účinky šampaňského. „Nevadilo by, kdybych si pro to došla sama? Ráda bych si prohlédla stůl.“

K jejímu překvapení neprotestoval, pouze přikývl.

Samanthu napadlo, jestli náhodou neuvítal možnost být o samotě.

Stůl, který se táhl po celé délce jedné stěny, se vymykal i té nejdivočejší fantazii. Samantha dokázala pojmenovat sotva polovinu z vystavených lákadel a neměla ani ponětí, jakým způsobem se to ostatní vůbec jí. Paní Astorová byla svými kuchaři proslulá. Bylo tam tortue clair, mousse aux jambous, terrapin, filet de houf, riz de veau á la Toulouse, páté de foie gras en Bellevue, sušenky s camambertem, nákyp Nesselrode. Samantha nevěděla, odkud začít.

„Mohu vám doporučit tento biftek?“ ozval se vedle ní hluboký hlas.

Vzhlédla k okouzlujícímu úsměvu a něžným hnědým očím. „Prosím?“

Dlouhý štíhlý muž, asi třicátník, se nakláněl ke kouřícímu podnosu s biftekem. „Bohužel, doporučuji vám to jenom proto, že tu nic jiného neznám.“

Samantha přelétla pohledem tu spoustu jídla. „Doufám, že se všechno to jídlo sní.“

„Nesní. Cpát se na těchto akcích není slušné. Ale nedělejte si starosti, všechno zbylé jídlo a květiny poputují do nemocnice Bellevue.“

Vzhlédla k němu. „Opravdu?“

Pohledný muž se upřeně zadíval na neznámou mladičkou dámu. Zaujaly ho na ní stříbřité oči, veliké a tázavé. Na první pohled bylo vidět, že je ve společnosti poprvé. Kdo to k čertu je a kde má doprovod? „Pokaždé, když paní Astorová pořádá bál, pacienti nemocnice Bellevue padají vděčností na kolena. Pochopte, že normálně tam jedí šlichtu přímo ze stolu, protože nemají k dispozici žádné nádobí. A že to je pořádně hnusná šlichta!“

„To nemyslíte vážně!“

„Nemůžu to myslet vážněji. Kontrolní výbor nedávno prošetřoval podmínky v této nemocnici a zjistil nejenom ten hrozný zvyk, že pacienti jedí rukama rovnou ze stolní desky, ale navíc v celé budově nenašli jediný kousek mýdla!“

Samantha odložila porcelánový talíř, který celou tu dobu držela. „Tak se mi zdá, že vlastně ani nemám hlad.“

„Omlouvám se, pokud jsem vám pokazil chuť. Navíc jsem zapomněl na slušné vychování. Protože tu není nikdo, kdo by mi prokázal tu čest, představím se sám.

Mark Rawlins.“

„Těší mě. Jste z vyšší společnosti?“

Chvíli na ni třeštil oči, potom zaklonil hlavu a rozesmál se. „Dobré nebe, to ne!“

Samantha si nebyla jistá, zda se jí jeho smích zamlouvá.

Podívala se na opačný konec místnosti po Joshuovi, ale nezahlédla ho. „Jsem tady jako symbol. Na tomto dobročinném večírku zastupuju všechny přepracované, špatně placené a nedoceněné lékaře.“

Podle jeho zevnějšku, módně střiženého kabátu a proužkovaných kalhot nevypadal doktor Rawlins ani přepracovaně, ani špatně placeně. Samanthu napadlo, že si z ní utahuje. „Takže vy jste lékař?“

Lehce se uklonil. „Chirurg. A když jsem měl tu nebetyčnou drzost se vám sám představit, směl bych požádat o tanec?“

Nerozhodně se zamračila. „To je od vás laskavé, pane, ale mám tu společníka.“

„Vy tu jste s pánským doprovodem? V tom případě prosím za odpuštění! Myslel jsem –“ No dobře, ale proč si kčertu sama vybírala občerstvení? Mark Rawlins si ji upřeně prohlížel. Podle všeho s návratem k svému průvodci nijak nespěchala. Odvážil se opatrně nadhodit:

„Myslíte, že by měl proti jednomu tanci hodně velké námitky?“

Samantha se znovu pokusila najít v davu Joshua, ale bez úspěchu. Zvedla oči k usměvavé tváři Marka Rawlinse a zjistila, že pokušení rozhodlo za ni. Tolik si chtěla zatančit a Joshua ji očividně nehodlá vyzvat. „Možná to bude v pořádku…“

Než se stačila vzpamatovat, už ji roztáčel po parketu, jednu ruku na jejím kříži, druhou jí svíral dlaň. Samantha pocítila, že se do ní vlil život: hudba, volnost, rozvířený sál a okouzlující úsměv Marka Rawlinse zářící jenom na ni.

„Ještě jste mi neprozradila své jméno.“

„Sam –,“ začala. „Estelle Masefieldová. Paní Estelle Masefieldová.“

Doktor Rawlins nehnul brvou. „Manželka Joshuy Masefielda?“ ujistil se.

Zajíkla se. „Ano –“

Jeho úsměv se ještě prohloubil. „Musím uznat, že teď vypadáte mnohem líp, než když jsem vás viděl naposledy, paní Masefieldová.“

Samantha vypadla z rytmu a dupla mu na nohu. Zastavili se. „Ach promiňte –“ Ostatní páry se jim šikovně vyhýbaly. Zrudlá Samantha vzhlížela k muži, který ji stále držel v náruči.

„To nebolelo,“ pravil galantně. „Pořád ještě můžu tančit.“ Znovu začali, připojili se k proudu a Samantha si uvědomila, že za chvíli přetančí kolem Joshuy.

„Celá jste zrudla,“ poznamenal Mark Rawlins. „Neomdlíte mi, viďte?“

„Nevím, co říct.“

Doktor Rawlins hleděl na její sklopenou hlavu a ruměnec na útlé šíji. V duchu se ptal, jaký záhadný vztah může mít k Joshuu Masefieldovi. Byla to dívka, do které není těžké se zamilovat. Že by Joshua podlehl? „Tak vy jste tady s Joshuou? Moc rád se s ním zase setkám.“

Samantha zvedla velké šedé oči. „Vy ho znáte?“

„Ve Filadelfii jsme se přátelili. Byl jsem u toho, když dostal verdikt od doktora Washingtona.“ Plavně klouzali po parketu, nadnášení kouzelným hlasem houslí. „Ta vaše šaráda mě moc zajímá…“

„Estelle je příliš nemocná, než aby sem mohla jít, a doktor Masefield ji nechtěl omlouvat. Předstírat na jeden večer jeho ženu mi připadalo jako neškodná hra.“

Neškodná, pomyslel si Mark Rawlins, a možná i trochu vzrušující? Kolik toho o Joshuovi ta dívka ví? Určitě jí neprozradil všechno… „Povězte,“ pronesl hlasitě, „odkud vás Joshua vlastně zná?“

Řekla mu to a doktor Rawlins na ni náhle hleděl úplně jinýma očima. „Tak tedy medička! Smekám klobouk!

Odpusťte, ale na první pohled by to člověk nepoznal.“

Samantha otevřela ústa k odpovědi, ale nevydala ze sebe ani hlásku, protože přes rameno doktora Rawlinse spatřila ponurý obličej Joshuy Masefielda. Pomalu vstával, ve tváři byl podivně bledý a černé oči upíral na Samanthu.

Mark Rawlins s ní zatočil, zaclonil jí výhled, a když se opět podívala na stejné místo, Joshua zmizel.

Hudba umlkla a Samantha se začala ovívat vějířem.

„Pane doktore, mohl byste mi přinést šampaňské?“

Nejprve se postaral, aby se usadila pod palmami, načež odspěchal do davu. Samantha se vzrůstající úzkostí zběsile pátrala po Joshuovi. „Vaše šampaňské, paní Masefieldová.“

Polekaně vzhlédla ke sklence, kterou jí doktor Rawlins podával. „Děkuji…“

Posadil se na vedlejší židli a upil. „Tak kde je ten Joshua?

Nikde ho nevidím.“

Natáhla krk a naklonila se do obou stran ve snaze ho zahlédnout. Obdivný pohled doktora Rawlinse nebrala na vědomí. „Před minutkou byl tady.“

Hlavou Marka Rawlinse bleskla temná myšlenka: Však já vím, kde je. Ale s hranou lehkomyslností prohodil pouze: „Za chvíli se určitě vrátí. Nejde mi do hlavy, co to do Joshuy vjelo, že nechal tak krásnou mladou ženu bez dozoru.“

Samantha ochutnala šampaňské a snažila se zpomalit nervózní kmitání svého vějíře.

„Jak se vám líbí na lékařské fakultě? Máte potíže kvůli tomu, že jste žena?“

Vděčná za změnu tématu popsala Samantha Marku Rawlinsovi svůj první týden v Lucerne. Jelikož byl pozorný posluchač a očividně ho to zajímalo a protože šampaňské začalo působit svým kouzlem, Samantha cítila, že ji nervozita opouští, a rozpovídala se. „Je tam jeden takový starý čáp, doktor Page, který byl zpočátku strašně proti mně. Je tak vysoký a hubený, že jsem při přednášce kolikrát čekala, že zvedne nohu a zůstane stát jenom na jedné jako čáp!“

Rawlins se zasmál a od kolemjdoucího číšníka vzal další dvě sklenky.

„Mám pocit, jako bych nepřetržitě skládala zkoušku, jako kdyby sebemenší šlápnutí vedle mělo za následek můj vyhazov.“ Samantha se ovívala. Začínala se jí točit hlava. „Namouduši jsem si myslela, že ty moje první dny na škole jsou i poslední, protože mě nikdo nemohl ani cítit.“

Mark Rawlins svou společnici mlčky pozoroval, její rozjiskřené kouřové oči, pár kouzelně zcuchaných černých kučer, které ji laskaly na šíji. „Pevně věřím,“ pronesl tiše, „že teď jsou do vás všichni zamilovaní.“

Samantha postavila prázdnou sklenku. „Ta láska je výhradně bratrská, opravdu.“

Mark Rawlins se rozhlédl po tanečním sále. „Jak se zdá, Joshua někde uvízl. Zatančíme si ještě?“

Zatančili si dokonce hned dvakrát, až byla Samantha dočista bez dechu a celá rozesmátá se musela přidržovat lokte doktora Rawlinse. Blížila se půlnoc a večírek vrcholil.

Sedm set lidí, výhradně smetánka newyorské společnosti, tančilo, pilo a navzájem si lichotilo. Mark Rawlins doprovázel Samanthu po sále, vyprávěl jí klípky o lidech, které potkávali, poslouchal s ní, jak se lidé baví, představoval ji lidem, které sám znal. Na člověka, který byl „špatně placený a přepracovaný“ měl Mark Rawlins nezvykle blízké vztahy s mnoha příslušníky místní aristokracie.

Zastavili se u malého hloučku. „Kdo je tam?“ vyptávala se Samantha a snažila se dohlédnout přes cizí hlavy.

„Za chvíli uvidíme.“

Obklopovala je sláva a bohatství. Po Samanthině levé ruce stála dcera paní Astorové se svým čerstvým manželem Jamesem Rooseveltem. Po její pravici byl proslulý Ellin Dynley Prince, který měl tu výsadu, že byl ženatý s jedinou Židovkou, kterou kdy přijali do newyorské společnosti. Útržky rozhovorů, které vířily Samanthě kolem uší, mohly být docela dobře v cizím jazyce: letní pobyty v Newportu, slunění na Baileys Beach, večírky v Beechwoodu, newportské letní sídlo paní Astorové, pokus hrát tenis bez korzetu, drzost některých nových zbohatlíků vecpat se do Newportu, když každý ví, že se musí začít v Bar Harboru. A samozřejmě oblíbené téma: Kde zůstal William Astor, když jeho manželka pořádá tak velkolepý večírek?

Mark Rawlins se sklonil a tiše Samanthě vysvětloval:

„Manžel paní Astorové je na Floridě a právě si na jachtě užívá se svou přítelkyní. Říká se, že guvernérovi Floridy poskytl finance, aby žoldnéři mohli v močálech pátrat po nepřátelských Seminolech.“

Náhle uprostřed skupinky vypukl rozruch. Někde v jejím středu, ukryté za róbami a večerními pánskými obleky, se ozývalo prskání a kašlání a volání po vodě.

Davem zašuměl vystrašený šepot a všichni se začali shánět po doktorovi. Rawlins se Samanthou v patách si tam okamžitě začal razit cestu. Objevili malého vousatého muže, který hltal vodu, a po jeho boku ženu s další připravenou sklenicí.

„Co se stalo?“ zeptal se Rawlins a chvatně poklekl vedle sedícího muže.

„To ten doutník,“ vysvětlovala žena. Samantha si povšimla, že má umělé oko, které hledí nehybně kupředu.

„Náhodou si ho strčil zapáleným koncem do úst.“

Zatímco přihlížející hlasitě vyjadřovali svou účast a starost, Samanthě neušlo, že lidé na sebe mrkají a potlačují úsměv. Mark Rawlins přiměl muže, aby přestal pít aspoň na tu chvilku, než mu vyšetří ústa. „Bude to v pořádku, pane, udělá se vám puchýř, to je všechno.“

Vousatý džentlmen si otřel pohlednou hranatou tvář kapesníkem a mávnutím odmítl druhou sklenici vody.

„Dal bych přednost whisky, miláčku Julie.“

Zezadu uslyšela Samantha šeptání: „Člověk by myslel, že toho vypil ažaž.“

Ulysses S. Grant byl živoucí legenda, a když si Samantha podle portrétů, které znala, uvědomila, o koho jde, pocítila úctu. Starostlivost ze strany Marka Rawlinse znamenala, že spolu stojí před mužem, který byl před pouhými dvěma lety prezidentem Spojených států.

Rawlins nabídl panu Grantoví stručnou radu, jak pečovat o zranění, a během té chvilky si Samantha povšimla, že džentlmen upil ze sklenky s whisky a bolestí zamžikal.

Přičítala to spálenině v ústech, neboť nevěděla – jako to netušil ani sám Grant – že slavný hrdina Občanské války trpí rakovinou jícnu a do pěti let bude po smrti.

Rawlins odvedl Samanthu dál, aby panu Grantoví mohli svou úctu vyjádřit i ostatní. Ve stejném okamžiku přišel komorník a oznámil panu Grantoví, že dirigentovi bude ctí zahrát mu skladbu podle jeho přání.

„V tom je pořádný kus ironie,“ pošeptal Rawlins Samanthě do ucha, když ji za loket vedl tlačenicí. „Pan Grant je totiž tak nemuzikální, že jednou dokonce přiznal, že zná jen dvě skladby: jedna z nich je americká hymna a ta druhá to není.“

Samantha se zasmála v úkrytu za vějířem, ale pohledem už opět pátrala po Joshuovi. Naposledy ho viděla před několika hodinami.

„Nechtěla byste si ještě zatančit?“

„Kdybyste neměl námitky, pane Rawlinsi, radši bych si sedla.“

Vrátili se k svému původnímu stolku a cestou tam sebrali z podnosu další dvě sklenky šampaňského. „Víte vy vůbec,“ poznamenal Rawlins, když se posadili, „že ani nevím, jak se skutečně jmenujete?“

Hlas za nimi pravil: „Jmenuje se Estelle Masefieldová.“

Obrátili se a za palmou v kořenáči spatřili stát Joshuu.

„Joshi!“ vykřikl Mark a vyskočil ze židle. „To jsem rád, že tě zase vidím! Hledali jsme tě!“

Joshua upřel na Samanthu kamenný pohled. „Vážně?“

„Nepřisedneš si? Chci říct, jestli by ti nevadilo, kdybych s tebou a tvou půvabnou společnicí zůstal i já?“ Rawlins poplácal Joshuu po zádech. „Jak dlouho už to je, Joshi?

Dělám teď u St. Lukea, budu tam šest měsíců.“

Joshua zpočátku nejevil chuť si přisednout, pouze zachmuřeně civěl na Samanthu. Po chvíli ale obešel stůl a vzal si volnou židli. Samantha si všimla, že se mu nad horním rtem leskne vrstva potu.

„Mě doopravdy zajímá skutečné jméno téhle dámy,“ připomněl Rawlins.

„Je to moje žena.“

Mark Rawlins chvíli udiveně zíral, na tváři nehybný úsměv. Potom si odkašlal a posunul židli, až hlasitě zaskřípěla. „Naprosto chápu důvody tvé lsti, Joshi. Ta mladá dáma mi je vysvětlila.“

„Opravdu, moje drahá? To jste rychle zapomněla na naši dohodu.“

„Neměj jí to za zlé, Joshi. Mučil jsem ji tak dlouho, dokud mi neřekla pravdu. Přesto však pořád nevím, jak se jmenuje ve skutečnosti.“

„A taky se to nedozvíš.“

Doktor Rawlins se opět neklidně zavrtěl na židli. Pronikavě si uvědomoval, že mezi jeho dvěma společníky, kteří na sebe hleděli, vládne podivné napětí. Předtím si kladl otázku, jestli se Joshua do dívky nepobláznil. Nu, a teď se zdálo, že dívka podlehla jeho kouzlu stejně jako on jejímu.

Zvláštní vztah, vskutku. Jako by ji to k Joshuovi táhlo a současně jako by z něho měla strach…

„Říkal jsem mladé dámě, že vůbec nevypadá jako medička.“

Jako by se náhle vzpamatovala, probrala se Samantha k životu. Odtrhla se od Joshuova ochromujícího pohledu, zakmitala vějířem a obrátila se k doktoru Rawlinsovi.

„Dozvěděla jsem se, pane, že studentka medicíny by měla být starší a tlustší. To proto se mi zřejmě snažili zakázat přístup do pitevny.“

Rawlins se snažil ignorovat Joshuův sžíravý pohled.

„Vy nesmíte pitvat?“

„Teď ano, ale musela jsem si to vybojovat.“ Když líčila hádku na chodbě, cítila Samantha na sobě Joshuovy žhavé oči. „Od té doby jsme se rozdělili na skupinky po pěti a pracujeme večer v laboratoři sami. Občas se mládenci z mé skupiny rozhodnou jít radši do hospody a já zůstanu ve škole sama. Nemám to ráda, protože se v té budově večer trochu bojím.“

Mark Rawlins poslouchal její drmolení sotva na půl ucha. Ta proměna byla nepřehlédnutelná. Pouhá přítomnost Joshuy Masefielda ji strašně znervózňovala. Jaký podivný vliv na ni vlastně má?

„Říká se, že ve škole straší.“

Zamžikal na ni. „Prosím?“

„Souvisí to se starou indiánskou legendou…“ Samantha zadumaně líčila příběh dvou nešťastných milenců, které potkal tragický osud právě na místě, kde dnes stojí rotunda. „Mladík z kmene Vlků se zamiloval do dívky ze stejného kmene a ona do něho. Ovšem dívčina matka dceru už dávno zaslíbila mladému muži z kmene Želv. V noci těsně před svatbou mladík z kmene Vlků dívku unesl, utekli spolu a pomilovali se v lese. Uražený muž z kmene Želv je našel, dívku zabil a soka vykastroval. V očích kmene Vlků se oba dopustili incestu a kmen se za ně styděl.

Vyhnali provinilého mladíka ze svého středu. Ten neměl kam jít, a tak si lehl vedle dívčina těla a po mnoha dnech zemřel. Podle pověsti duchové obou milenců bloudí chodbami lékařské fakulty, volají na sebe, ale nikdy se nesejdou, protože jsou prokletí.“

Když Samantha domluvila, skrytý orchestr začal prudce a nečekaně znovu hrát. Mark Rawlins hleděl k podlaze, hluboce zabraný do myšlenek, takže mlčení přerušil tentokrát Joshua. „Jak se zdá, nepřináší láska nic než žal.“

„Ale mohla by přinést i štěstí,“ namítla tiše Samantha, „kdyby jí to člověk ovšem dovolil.“

V tu chvíli bylo Marku Rawlinsovi rázem všechno jasné.

„Hleďme!“ zvolal hlasitě a napřímil se. „Támhle je starý doktor Barnes a jeho manželka s tím koňským obličejem.

Páni, vždyť já Barnese viděl naposledy ještě ve škole!“

Mark Rawlins se zvedl a nabídl Joshuovi pravici. „Promiň, že takhle utíkám, ale musím si s Barnesem vyrovnat starý účet. Nezapomeň, kde jsem, Joshi, u St. Lukea. Přece se k sobě nebudeme chovat jako cizí!“ Potřásli si rukama.

Potom se Rawlins obrátil k Samanthě. „Bylo mi potěšením, Tajemná dámo. Doufám, že se někdy opět setkáme.

A nebojte se,“ dodal významně. „To tajemství je u mě v bezpečí.“

Zamířil pryč, ale ještě se zarazil a dodal: „Víš, Joshi, ta vaše malá maškaráda je docela povedená, ale nemyslíš, že vypadá dost podezřele, když si muž ani jedinkrát nezatančí se svou vlastní ženou? Příjemný večer.“

Sledovali, jak odchází, proplétá se davem a nakonec vychází hlavním vchodem na chodbu. Samantha otvírala a zavírala vějíř, ostře vnímala přítomnost muže po svém boku. Polekal ji vyzváním: „Zatančíme si?“

Samantha by nejraději odmítla. Vždyť Mark Rawlins k tomu Joshuu téměř přinutil. „Ano, ráda.“

Když mířili na parket, Samantha si znovu všimla toho kulhání. „Poranil jste se nějak, pane doktore?“

„To nic není.“ Natáhl paži, zůstal stát kus od ní a zlehka ji uchopil kolem pasu. V rytmu vklouzli mezi ostatní tančící páry, ale zdaleka to nebylo jako tanec s Markem Rawlinsem, protože Joshua se pohyboval mechanicky, jako by plnil nějakou únavnou povinnost, a přitom se na Samanthu ani nepodíval, upřeně hleděl kamsi nad její hlavu.

„Dělala jsem si kvůli vám starosti, pane doktore,“ odvážila se Samantha po několika minutách poznamenat. „Byl jste pryč strašně dlouho.“

„Však jste samotou netrpěla.“

Samantha by ráda věděla, jestli to nějak nesouvisí s osvětlením, ale Joshua měl v obličeji divnou barvu.

„Doktor Rawlins mi vykládal, že jste staří přátelé. Představovala jsem si, že si budete mít hodně co povědět.“

Joshua neodpověděl. Usilovně visel očima na jakémsi bodu nad svou partnerkou a stejně zoufale se snažil soustředit. Na čele mu vyrážely jemné krupičky potu.

„Doktor Rawlins je zřejmě příjemný muž.“

Konečně se na ni Joshua podíval. „Setkáte se s ním znovu?“

„Proč?“

„Dokonale by se k vám hodil. Mark má skvělou pověst, slušný příjem a širokou praxi, žádné neřesti, je pohledný a zamiloval se do vás.“

Samantha k němu mlčky vzhlížela.

Valčíková skladba vrcholila. Joshua ji při otočce přitáhl blíž k sobě a Samantha bez dechu vyhrkla: „V tom se určitě pletete!“

„Znám Marka už hodně dlouho a ještě jsem nezažil, aby se na nějakou ženu díval tak jako na vás. Nebylo by to špatné, Samantho. Váš manžel bude mít veliký vliv na vaši lékařskou kariéru. Mark by vás zaručeně podporoval.“

„Jenže já teď nechci na manželství ani pomyslet –“

Vypadl z rytmu a téměř se zapotácel.

„Pane doktore, není vám něco?“

Trochu se předklonil a opřel se o ni. „Snad bychom si měli na chvilku sednout…“

Oddělili se od tanečníků a zamířili k prázdným židlím.

Joshua kulhal ještě znatelněji a neskrývaně si stíral z tváří pot.

„Můžu vám něco donést, pane doktore?“

Mávl rukou. „Necítím se dobře už od rána. To bude tím začátkem zimních mrazů. Asi bychom měli odejít, jen co se trochu vzpamatuju…“

Za deset minut ho už podpírala při chůzi po kluzkých domovních schodech. Komorník, který usoudil, že doktor si dopřál příliš mnoho šampaňského, objal Joshuu kolem ramen a pomohl mu nastoupit do kočáru. Samantha nasedla za ním a honem mu přitáhla přikrývku na kolena.

Joshua děsivě zesinal.

Během pomalé jízdy domů, zatímco kůň si vybíral cestu přes zledovatělé dláždění a objížděl závěje, se Joshua pod přikrývkou třásl v záplavě potu. Před domem však odmítl její pomoc a trval na tom, že ho chladný vzduch osvěžil a ona že má jít rovnou do postele. Potom odspěchal do pracovny a zavřel za sebou dveře.

Samantha mířila do svého pokoje a cestou si rozepínala plášť. Došla k závěru, že celkem vzato proběhl večer úspěšně. Trochu ji mrzelo, že končí, usmála se nad báječnými vzpomínkami, a dokonce se v prvním patře rozhodla, že další setkání s Markem Rawlinsem by jí bylo docela příjemné.

Pod Estellinými dveřmi bylo vidět světlo. Samantha uhodla, že nemocná je vzhůru a čeká na novinky a klepy ze společnosti a že je zvědavá na Samanthiny šaty. Zlehka zaklepala a vešla. Zjistila, že paní Wiggenová se naklání nad lůžkem. „Co se děje?“ vyhrkla a spěchala k posteli.

Estelle otevřela oči. „Ach, drahá Samantho…,“ zašeptala. „Jako bych nemohla pořádně popadnout dech. Ale ty šaty jsou překrásné To bylo chytré, žes vybrala tuhle barvu. Vypadá to, že máš modré i oči.“

Tu barvu vybral Joshua, ne já, pomyslela si Samantha, když odkládala plášť do nohou lůžka a sedala si, aby uchopila Estelle za chladné ruce.

„Tak jaký byl ples? Vyprávěj…“

Samantha se přiměla k rozverné náladě a popisovala róby, zmínila se o zábavné příhodě s prezidentem Grantem a ze všech sil se snažila do této smutné ložnice vnést atmosféru plesu v sídle Astorových. Čím déle však mluvila, čím rychleji se jí z úst klopýtavě řinula slova, tím více se jí prohlubovala bolest v srdci. O Joshuově zmizení se nezmínila, ani o jeho nezdvořilosti vůči starému příteli, ani o tom, jak na ni hleděl, ani o jejich předčasném odchodu a ani o mnohém dalším…

Estelle zavřela oči a zasněně se usmála při vzpomínce na ty nádherné časy, kdy ve Filadelfii sama bývala skvělou hostitelkou. „A co Joshua, bavil se dobře? Hodně jste tančili, Samantho? Joshua je do tance hotový blázen…“

Samantha se honem odvrátila ze strachu, aby Estelle nespatřila její slzy. „Musela jsem ho ze sálu doslova odvléct. Byla jsem strašně unavená, nohy se mi podlamovaly, ale Joshua by klidně vydržel až do rána –“ Samé lži a přetvářka!

„Jako bych ho neznala! Vždycky patřil mezi nejoblíbenější muže ve společnosti, dámy se kolem něho chumelily v naději, že urvou aspoň jeden tanec. Umím si představit, že i na plese Astorových musel být středem pozornosti.

Ještě jednou děkuju, Samantho, žes mu ten zážitek neodepřela…“

Utekla z pokoje a poslepu dotápala po schodišti do své ložnice, kde vedle postele padla na kolena.

Poprvé v životě se Samantha nedokázala modlit. Ať ze sebe chrlila sebevášnivější slova, nenacházela v nich útěchu. Odříkávala modlitby svého dětství, modlila se přesně tak, jak ji učíval otec, ale přitom se jí do duše plížil mráz.

Představovala si, že Bůh vyhlíží jako její otec – oblečený do černého kazatelského oděvu, s biblí v jedné ruce. Zdálo se jí, že se ze svých výšin ptá: „Za koho se modlíš, Samantho Hargraveová, za tu nebohou ženu dole, nebo sama za sebe?“

Za Estelle! vykřikla její pocitem viny sžíraná duše. Rozevřela náruč a zabořila se tváří do přikrývky, aby zdusila hluboké vzlyky. Modlím se za Estelle! Upřímně si přeju, aby se uzdravila!

Ale ponurá tvář Samuela, Boha zůstávala stažená do zatracujícího výrazu a Samantha cítila, jak se jí duše mění v kámen. Nemělo to smysl. Bez ohledu na to, jak zoufale se modlila, jak často si říkala, že si přeje Estellino uzdravení, On slyšel tu příšernou pravdu v jejím srdci a odsuzoval ji za to: Nemůžeš se zbavit hříchu pouze tím, že se za tu, nešťastnici budeš modlit. Existuje jen jediný způsob jak se očistit z hříchu smilstva, jehož ses dopustila ve svém srdci –

Dole se ozvala rána.

Samantha prudce zvedla hlavu a zaposlouchala se.

Kdosi obcházel pokoje v prvním poschodí.

Zvedla lampu z nočního stolku, kterou už předtím zapálila paní Wiggenová, a tichounce se vyplížila na chodbu. Zjistila, že pode dveřmi ložnice staré hospodyně není vidět světlo, takže nehlučně sešla po schodech a zastavila se v prvním patře. V obou ložnicích byla tma a ticho, Masefieldovi určitě spali. Naklonila se přes zábradlí a zjistila, že pode dveřmi ordinace vychází proužek světla. Se zatajeným dechem sešla dolů a opět se zastavila. Někdo se prohraboval zásobami léků, bezohledně srážel lahvičky a plechovky do všech stran.

Uvažovala, jak se zachovat. Určitě to je pacient, který zoufale potřebuje lék, ale nemá na něj peníze. Samantha se doslechla, že jiní doktoři už zažili, že k nim pacienti přišli krást, ale Joshua tu zkušenost zatím neměl, protože se vědělo, že když pacient na lék nemá, dostane ho tady zadarmo. Ať už to však byl kdokoliv, Samantha věřila, že ho dokáže přivést k rozumu.

Pomaloučku stiskla kliku a nehlučně otevřela dveře.

Zalapala po dechu.

Joshua Masefield se uprostřed té spouště, kterou způsobil, prudce otočil a procedil skrz zaťaté zuby: „Kde to je, slečno Hargraveová?“

Samantha se samým ohromením nevzmohla na slovo.

Joshua zuřivě přehrabal skříňku se zásobami a bezohledně porážel věci na všechny strany. U nohou mu ležela rozbitá láhev chininu.

„Morfium! Tak kde je?“ Joshua držel v jedné ruce injekční stříkačku, rukáv druhé ruky měl vyhrnutý nahoru. „Ještě dnes ráno tady byla láhev Magendieho! Kde je?“

Samantha zajíkavě vysvětlila: „Malý Evans. Dnes odpoledne. Rozbil si hlavu při hře, musela jsem mu ránu zašít.

Vy jste byl pryč. Píchla jsem mu morfium –“

„Všechno?“

„Polekal se jehly. Uhodil mě do ruky a já injekci upustila. Navíc převrhl láhev. Spousta se vylila.“

„Chcete říct, že tu nic nezbylo?“

„Já… já vám nerozumím, pane doktore.“

„Propadněte se do pekla, ženská! Vy jste spotřebovala všechno morfium a nic jste mi neřekla?“

„Nenapadlo mě, že to je nut –“

„Zítra je Štědrý den!“ rozkřikl se a přistoupil výhružně blíž. „Jak ho mám doplnit?“ Samantha si všimla, že panenky v očích má abnormálně roztažené, víčka uslzená a silně se potí. Horečně přemýšlela. Postavila lampu a zavřela za sebou dveře. „Pokud máte bolesti, pane doktore, máme tu prostředky, které se užívají orálně.“

Otočil se a odkulhal zpět ke skříňce.

„To vás tak bolí noha, pane doktore?“

„Potřebuju injekci,“ mumlal a hrabal se v lahvičkách v polici. Když náhodou porazil láhev roztoku kyseliny karbolové, Samantha skočila kupředu, ale to už bylo pozdě.

Láhev se pádem rozbila, pocákala jí plesové šaty a naplnila vzduch omračujícím zápachem.

„Co se děje, pane doktore? Kde jste se poranil?“

„K čertu s vámi, ženská! Copak jste malá, že vám to nedochází? To jste se za posledního jedenapůl roku vůbec nic nenaučila? Já se neporanil, já jsem morfinista!“

Samantha užasle pootevřela ústa. Joshua na ni hleděl jako šílenec, vlasy rozcuchané, oči vinou rozšířených zorniček černější než obvykle. Lapal po dechu, jako by dlouho utíkal, a propocená košile se mu lepila k tělu.

Dlouho na sebe němě zírali, načež Samantha, kterou v nose štípaly výpary karbolu, klidně prošla kolem něho a stoupla si před skříňku. Musela pevně sepnout ruce, aby se jí netřásly, a chvějícím se hlasem pronesla: „Určitě tu něco bude, pane doktore, s čím prozatím vystačíte. Zítra zaběhnu k DeWinterovi –“

„Jenže to nebude stačit,“ ozval se za ní nezvykle krotce.

„Potřebuju tři grány denně.“

Skříňka před Samanthou plavala na moři jejích slz.

Všechno bylo náhle a surově jasné: skutečný důvod jeho odchodu z Filadelfie, skutečný důvod pro jeho uzavřený způsob života, skutečná tragédie v tomhle domě… Natáhla ruku a poslepu uchopila jednu z lahviček. „Morfium je derivátem opia, viďte?“

„Opiová tinktura mi nepomůže. Potřebuju tři grány dožily.“

Přestože zoufale bojovala, aby si udržela rozvahu, klidně mu lahvičku podala. „Zažene aspoň ty nejhorší abstinenční příznaky. Hned ráno zaběhnu do lékárny. Pokud pan DeWinter nebude doma, půjdu za doktorem Newmanem. Vánoce jsou hezká věc, ale naléhavé případy přece nepočkají.“

Nekonečně dlouho na ni upíral oči přetékající žalem a hanbou, načež si od ní pokorně vzal lahvičku a pomalu se odvrátil.

Zamířil do své pracovny a tiše za sebou zavřel dveře. Bez ohledu na to, že si zničí své elegantní atlasové šaty, Samantha poklekla a nesmírně trpělivě uklízela podlahu v ordinaci.

Deset minut poté stála na prahu pracovny a dívala se na něho. Joshua seděl zhrouceně v křesle a civěl do studeného krbu. V jedné ruce svíral prázdnou lahvičku. Nakonec řekl: „Za tu spoušť uvnitř se omlouvám.“ Hlas měl vyhaslý, jako by z něho vyprchal všechen život. „I za to všechno, co jsem vám řekl. Neumíte si ale představit, jakou hrůzu jsem prožíval, když… Ach bože,“ zasténal, „tak příšernou hrůzu…“

Samantha vešla do pokoje a přitáhla si k němu podnožku. Posadila se, lokty si opřela o područku křesla a tiše se zeptala: „Už je vám líp?“

Přikývl. „Trochu to pomohlo. Ta krize… minula. Ale ráno –“

„To bude v pořádku, pane doktore, hned za úsvitu poběžím k DeWinterovi.“

„To přece po vás nemůžu žádat.“

„Dojít tam sám nebudete schopen, pane doktore.

Pro mě to bude další lekce jak řešit naléhavé případy.“

Konečně se na ni dokázal podívat. Panenky v očích se mu stáhly do normální velikosti, už se nepotil, ale stále ještě byl celý popelavý. „Musíte mnou příšerně pohrdat.“

„Urážíte mě, pane doktore, pokud něco takového třeba jen naznačujete. Když už nevěříte sám sobě, měl byste věřit aspoň tomu, že s vámi cítím.“

Její slova ho zřejmě zabolela, protože zamrkal a odvrátil hlavu. „To jste řekla skvěle,“ poznamenal. „Berete mě jen jako další příklad z medicíny. Skutečně úžasné. Jenže já jsem troska, slečno Hargraveová, a ať už si to přiznáte nebo ne, neexistuje ubožejší tvor než člověk, který podlehl drogám.“

Samantha mu položila dlaň na rukáv. „Jak k tomu došlo?“ zeptala se mírně.

Joshua zíral do černého krbu. Hlas měl bezvýrazný a vzdálený. „Už to bude téměř dvacet let, při první bitvě u Bull Runu. Když vypukla válka mezi Severem a Jihem, přihlásil jsem se do armády Unie jako polní chirurg. Po dvou měsících bojů jsme si pod vedením generála McDowella byli jistí, že rebelům napráskáme a bude po válce.

Ale… všechno se zvrtlo. Beauregardovy konfederační jednotky posílil Jackson, který si při bitvě, v níž jsme dostali na frak, plným právem vysloužil přezdívku Kamenná zeď.

Konfederační kulka mě zasáhla do stehna.“

Trhaně se nadechl a položil dlaň na Samanthinu ruku.

„Roztříštila mi stehenní kost. Když mi chirurg lil na potrhané maso kyselinu dusičnou, muselo mě držet pět silných chlapů! Naštěstí jsem omdlel dřív, než začal v ráně hledat kulku, protože tehdy se v polních podmínkách anestezie nepoužívala. Nevím, jak jsem to mohl přežít. Následující týdny byly ryzí peklo a já kolikrát žadonil o smrt.

Horečka a bolest mě doháněly k šílenství, proto jsem kvůli úlevě dostával morfium. Tehdy nikdo neměl ani tušení o návykových vlastnostech narkotik. Rozdávaly se volně a s tím návykem se z války vrátila spousta mužů. Říká se tomu vojenská nemoc.“

Odmlčel se, aby si olízl rty. „Nejspíš bych se měl považovat za šťastlivce. Tak především mi zachránili nohu. Za druhé, když se armáda přesouvala, vzali mě s sebou. Bitva u Bull Runu se odehrála ještě předtím, než vybudovali polní nemocnice a sehnali ošetřovatelky. Při ústupu nechávali těžce zraněné na válečném poli, ale já jako chirurg měl pro ně cenu, proto mě odvezli. Putoval jsem s jednotkami, chvíli v příšerných bolestech, chvíli omámený drogou, ale nakonec jsem se zotavil a zažil Gettysburg, zlom ve vývoji války, a připojil se k Shermanovi na jeho tažení k moři. Tou dobou jsem však už byl beznadějně závislý.“

Konečně se na ni opět podíval. „Nemáte ponětí, jakou noční můru dennodenně prožívám.“

Samantha klopila oči k velké silné ruce, která svírala její dlaň. Pokud šlo o drogovou závislost, nebyla tak hloupá, za jakou ji považoval. Dobře věděla, jaké otroky dokáže opium a morfium udělat z nevinných lidí. Dvě instruktorky na Playellově akademii braly opium, na které si navykly vinou Nervového toniku doktora Richtera. Vždycky to začínalo stejně: neškodnou návštěvou v lékárně a žádostí o prostředek na zahnání menstruačních bolestí. Člověk si koupil jednu z těch líbivých lahviček, jejichž nálepky zaručovaly úlevu „a v opačném případě vrácení peněz“. Úleva se dostavila bez výjimky, protože lahvičky obsahovaly značnou dávku narkotik, ačkoliv na nálepce o tom nebyla ani zmínka. Pár lžiček denně a konzumentka se cítila nesrovnatelně líp. Jenže pak přišel ten nevyhnutelný okamžik, kdy se pokusila přestat a ke svému zděšení zjistila, že nemůže. Samantha v noci často až do postele slýchala pláč instruktorek, když si nerozumně zapomněly doplnit zásoby. Pocení, prudký třas celého těla, zvracení a příšerné bolesti. Hned s úsvitem se pak řítily do městské lékárny, chňaply tam lahvičku a chtivě z ní pily v úkrytu kočáru, aby zabily ponižující vědomí, že do smrti zůstanou otrokyněmi toho přípravku.

Samantha se šeptem zeptala: „Nedá se to vyléčit?“

Krátce a hořce se zasmál. „Vyléčit? Vojenskou nemoc?

Neexistuje jiný lék než přísná abstinence, a můžete mi věřit, Samantho,“ Joshua k ní natočil hlavu, takže jejich tváře dělilo jen několik centimetrů, „že jsem se o to snažil.

Ach bože, jak moc jsem se snažil, modlil se a vyhýbal droze tak dlouho, až jsem nakonec prosil Boha o smrt.“ Vyrážel slova trhaně, jako by lapal po dechu. „Máte představu, co znamená zbavit se závislosti na drogách, Samantho? První stadium je ještě snesitelné: podrážděnost, slzící oči, zívání. To ale rychle přejde do neuvěřitelného utrpení. Jako kdyby měl člověk obnažený každý nerv. Vedle těch svalových křečí vypadá bolest při trhání zubu jako kratochvíle.

Pot se vám lije z každičkého póru. K tomu se přidají ochromující křeče v břiše. Duše a mysl současně svádějí vražedný boj, protože mysl ví, že nesmí podlehnout droze, ale duše po ní zoufale volá jako hladovějící po potravě. Mozek bolí jak utažený do svěráku, jako když mačkáte šťávu z pomeranče, a nakonec přijde šílenství. Věřte mi, Samantho, já se skutečně snažil přestat.“

Upírala na něho pevný pohled a tiskla mu ruku v dlaních. „A tohle jste dělal i dnes? Snažil se přestat?“

Vyškubl jí ruku a rázně vyskočil. „Ano.“

„Ale proč?“

„Měl jsem své důvody.“

Samantha zůstala na místě, choulila se na stoličce, zatímco Joshua, teď už bez kulhání, přecházel sem tam za jejími zády. „Naposled jsem chtěl přestat přede dvěma lety. Tenkrát jsem selhal, ale kdovíproč jsem si namlouval, že teď to bude jiné, protože –“ Zastavil se a podíval se dolů na ni. „Teď už jste jistě pochopila pravý důvod, proč jsem utekl z Filadelfie. Někteří z mých přátel mou závislost odhalili. Kdyby se to dozvěděli pacienti…“ Potřásl hlavou. „Nemáte představu, co je to za vypětí pořád se kontrolovat. Nad svým tělem i city mám tak málo vlády, že každičkou minutu musím věnovat zápasu o udržení duševní rovnováhy. Musel jsem pryč dřív, než bych se zhroutil, a Estelle mi nabídla skvělou záminku.“ Prudce se obrátil a zamířil na opačný konec místnosti.

Když Samantha spatřila, že si nalévá do sklenky brandy, zvedla se a v dlouhých sukních klopýtala k němu.

„Nepijte to!“

Hodil to do sebe najeden doušek.

„Joshuo!“ vykřikla. „Ne na opium!“

Věnoval jí ironický úsměv. „A proč ne? Moje tělo to vydrží.“

„Neměl byste se tak trestat, Joshuo. Vy za to přece nemůžete.“

Vteřinku se na ni díval a potom uhnul očima. Najednou měl hlas plný kajícnosti. „Já… Chtěl bych se omluvit za tu záležitost s šaty. Choval jsem se jako hlupák.“

„Ale nechoval,“ namítla mírně. „Mělo mi dojít, že chcete lidem ukázat, jak krásně strojíte svou ženu. Myslela jsem jenom na peníze…“

„K čertu, Samantho!“ vykřikl tak prudce, až se polekala.

„To nemělo s dojmem na lidi vůbec co dělat! Já jsem chtěl předvést vás! Pořád se oblékáte jako myška, schováváte se.

A přitom máte nádhernou postavu…“ Odvrátil se a neohrabaně sáhl po karafě. „Měla byste se s ní chlubit. Chtěl jsem vám aspoň jednou předvést, jak byste měla vypadat.“

Chlístl si do sklenky další brandy. „Růži taky nestrčíte do plechovky, nemám pravdu?“

Ohromená Samantha na něho pouze třeštila oči.

Tentokrát upíjel brandy zvolna a po prvních doušcích poznamenal tiše, jakoby pro sebe: „Už je to rok a půl, co do téhle místnosti přišla nesmírně hrdá mladá dáma, aby mi vrátila rukavičky. Tvářila se, že ji ten dar urazil, ale podle toho, jak jí planuly tváře…“

Joshua se obrátil a změřil si ji vzrušeným pohledem.

Potom k ní přistoupil blíž a špičkami prstů ji pohladil po obličeji. „Jsou Vánoce, Samantho.“

Zavřela oči, přesvědčená, že jeho prsty se jí vpálily do tváří.

„Nikdy jsem vám neřekl,“ začal rozpačitě, „jak moc jsem na vás pyšný. Musím se přiznat, že když jste u mě nastoupila, měl jsem jisté pochybnosti. Vypadala jste tak mladičce a bezbranně. Ale bože, jak jste se změnila, jak jste dospěla, jste sebevědomá, přesně znáte svůj cíl.

Lucerne s vámi udělalo zázrak.“

„To nebylo Lucerne,“ odpověděla tiše. „To jste byl vy, Joshuo. Miluju vás.“

Zachmuřil se. „Takhle nesmíte mluvit.“

„Přesto je to pravda.“

Přemáhal se, celé tělo mu rozdíral třas, hezké rysy se mu nerozhodně křivily, ale náhle se osvobodil, vrhl se k ní jako vystřelený z praku, prudce ji objal a drsně strhl do náruče.

„Já tě taky miluju,“ mumlal jí do vlasů. „Už tak strašně dlouho…“

Samantha se chtěla smát a plakat zároveň, ale místo toho zůstala potichu a nehybně vychutnávala jeho objetí.

O tomhle tak dlouho snila, a protože tu chvíli mnohokrát prožila ve fantazii, musela nyní sama sebe přesvědčovat, že je to skutečnost. Upnula se na hmatatelné dojmy, aby si dokázala, že to není sen: Joshuova mužná vůně, jeho hluboký hlas těsně u jejího ucha, teplo jeho těla, rytmické bušení jeho srdce na jejích prsou.

V následujícím okamžiku přitiskl ústa na její rty a to ji tak polekalo, ta náhlá opravdovost chuti jeho rtů a jazyka, mnohem smyslnější, než si kdy dokázala představit, že zatajila dech na tak dlouho, až se jí zmocnila závrať. Padala, řítila se temnou prázdnotou, v níž neexistovalo nic než Joshuův bouřlivý polibek, horečné laskání jeho jazyka, mrazivý pocit hluboko v břiše, když se jí jeho mužnost naléhavě vtiskla do sukní…

A v tu chvíli se prudce odtáhl. „Ne, to nemůžu! Nemám právo! Nestáhnu tě s sebou dolů!“ Vytrhl se jí, nechal ji zklamanou a opuštěnou.

Joshua poslepu nahmatal stěnu, opřel se o ni oběma dlaněmi, paže napjaté a hlavu sklopenou k zemi. „Nemám právo. Takové blaho mi osud nedopřeje. Na to tě miluju příliš, Samantho, než abych tě stáhl k sobě do propasti.“

Konejšivě mu položila ruku na široká záda a pocítila svaly, které se napjaly do tvrdosti mramoru. „Joshuo, Joshuo, to by nebyla propast, naopak, vynesl bys mě ke hvězdám!“

„Ty to nechápeš,“ zasténal. „Moje milovaná, moje nejdražší Samantho, tyto nechápeš.“ S nadlidským úsilím se odlepil od zdi a obrátil k ní žhavý pohled. „Samantho, ty nejsi obyčejná žena. Jsi výjimečná, a to mnohem víc, než sama tušíš. Narodila ses pro velké věci, čeká tě jedinečný osud. Je mi to jasné už nesmírně dlouho a taky to byla jedna z mála mých životních radostí, vědomí, že ti pomáhám na cestě k cíli. Ale teď je všechno jinak. Vinou vlastní slabosti jsem se oloupil i o tuhle odměnu.“

Očima mu chvatně pátrala ve tváři. „Joshuo, tomu nerozumím.“

„Když dnes podlehneme, stanou se z nás milenci. A já vím, kam ta cesta vede, kam musí vést. K obsesi. K sebepohrdání. Právě teď, Samantho, všechno podřizuješ svému snu stát se lékařkou, ale jako milenec bych ten sen zaplašil. Ústředním cílem tvého života by už nebyla kariéra.“

„A to by bylo špatné?“

„Kdybys byla obyčejná žena, tak ne. Jenže ty nejsi.

Nemám právo, abych tě sobeckou lačností ukojit svou touhu oloupil o hlavní smysl tvého života.“

„Mohu přece dál studovat a milovat tě současně.“

„Vážně?“ Ušklíbl se. „Já nejlíp vím, kolik energie vyžaduje studium medicíny, kolik cílevědomosti a nezatížené mysli. Copak bys mohla svobodně přemýšlet, kdybys ve dne seděla u lůžka mé choré ženy a v noci uléhala do mé náruče? Dokázala bys setřást pocit provinění a myšlenky na mě, aby ses soustředila jenom na studium? A po promoci, jak bys mohla pokračovat v dalším vzdělávání, jak bys mohla budovat svou velkou kariéru, kdyby ti na krku visel nevyléčitelný narkoman? Než jsi mi vstoupila do života, živořil jsem pouze v nekonečné beznaději, na jejímž konci mě čekal poslední milosrdný vpich, který ukončí mé utrpení. Ale pak ses objevila ty a vdechlas mi novou naději. Když už nebyla šance na moji záchranu, aspoň jsem měl to potěšení sledovat tebe, jak se měníš, jak rosteš v ženu, po které na tomhle světě něco zůstane. Těšil jsem se z vědomí, že jsem nástrojem, který ti pomáhá k úspěchu. Jenže teď, pokud podlehneme tomu šílenství, bude všechno ztracené – půjdeš po mojí zlořečené stezce a já budu trpět, protože jsem tě na ni sám navedl. Ach Samantho…“ Do očí mu vhrkly slzy. Chrčivě vtáhl vzduch do plic.

Vklouzla mu do náruče tak samozřejmě a lehce, jako by to udělala už tisíckrát. „Miluju tě, Joshuo.“

„Pokud ano, tak odtud okamžitě odejdeš a nikdy se už nevrátíš.“ Ale už během těch slov zesiloval svoje objetí a třel se o ni tělem a rty jí bloudil ve vlasech, dolů po tváři a k ústům.

Všechno, co právě řekl, naráz zmizelo, pocit provinilosti, výčitky svědomí, vyhlídky na tragickou budoucnost se rozplynuly před zdrcujícím přívalem vášně, který se urval z opratí. Dva lační se sytili navzájem a v mžiku zapomněli na moudrost jeho slov a pošetilost toho, co chtějí udělat.

Nevnímali nic než svoji zoufalou touhu. Klesli na koberec.

Kdesi v zadním cípku mozku se Samantha své zběsilosti podivovala, ale vůbec si to neuvědomila. Duší i tělem vnímala pouze Joshuu, zaháněla jeho samotu a nahrazovala ji palčivou láskou, jako by se do něho chtěla vpálit, aby byl navždy její, aby byla navždy jeho.

Ve snech a fantaziích nikdy netušila, že to může vypadat takhle, bolest i rozkoš zároveň, dolévání bezedné sklenky, vztahování rukou, touha, agónie, výkřik zdušený v hrdle, šílený pocit jeho těla ve svém, jeho drtivá tíha, záblesky pohledů zpod spuštěných řas na jeho vzrušenou tvář a nakonec ta nečekaná exploze, která jimi otřásla a roztavila jim těla. A posléze sladké kolébání ve vzájemném objetí bez ohledu na pach zaprášeného koberce a jeho drsných vláken obtisknutých na její holá záda, Joshuova hlava pod jejím nahým ňadrem, slastné uspokojení, zahlcující pocit klidu.

Když se trochu vzpamatovali, zašli nahoru do její ložnice, kde těch pár hodin, jež chyběly do chladného svítání, žili jen jeden pro druhého, zkoumali, experimentovali, přijímali a dávali pod pokrývkou noci. Ale když záclonami pronikly první záblesky modravého úsvitu a Samantha s vlasy rozprostřenými na polštáři konečně usnula, Joshua se tiše zvedl a odplížil se z místnosti. A později, když Samantha pila kakao, které jí paní Wiggenová donesla nahoru, a připadala si nesmírně spokojená sama se sebou, našla dopis.

Až budeš tohle číst, má milovaná Samantho, půjdu právě ulicemi v honbě za morfiem. Až se vrátím, bude mě zajímat jen moje injekce – nic víc.

Estelle má dnes ráno bolesti a vlivem dalšího nachlazení jí přibývají srůsty na pohrudnici. Zatímco jsme se ty a já oddávali svým sobeckým choutkám, ležela moje žena o samotě a trpěla. Co se stalo, milovaná Samantho, se nedá odčinit, ale už to nikdy nesmíme opakovat. Jestli mě skutečně miluješ a pokud je ti drahé vše, co osud pro tebe teprve chystá, ještě dnes odtud odejdeš. Dopřej mi, abych si ve své ubohosti zachoval aspoň poslední špetku sebeúcty.

Samantha se o samotě procházela zimními uličkami Lucerne, vlekla se přes závěje tak vysoké, že by z nich dosáhla na telegrafní dráty, poslouchala, jak pod každým jejím krokem křupe sníh, jediný zvuk, který rušil přísné lednové ticho. Ušla celé kilometry, tváře zrudlé a rozbolavělé mrazem, lemy sukní navlhlé a namrzlé, prsty mrazem zmrtvělé navzdory teplu vydřího rukávníku. Občas jí do vědomí proniklo vzdálené cinkání saní, ale Samantha si dávala záležet na tom, aby se vyhýbala cestám s odhrnutým sněhem a místům u jezera, kde klouzali a vířili bruslaři. Kroky ji donesly k osamělým okrajům městečka, kde nehrozilo nebezpečí, že potká živou duši, kde ji nemohl nikdo pozdravit, usmát se na ni ani se jejím směrem třeba jen podívat. Potřebovala být sama.

A ve vytopeném domě zatím Hannah tu a tam odhrnula závěsy a vyhlížela s nadějí, že spatří na bílém sněhu postavu v tmavé peleríně, ale po chvíli jenom zavrtěla hlavou, závěsy opět spustila a vrátila se k pečení či vyšívání sice zmatená, ale díky svému jednoduchému způsobu myšlení pevně přesvědčená, že ať to děvče trápí cokoliv, ať už se mu přes Vánoce přihodilo kdovíco, časem to pomine stejně jako všechno dobré i špatné, a Samantha bude zase ve své kůži.

Že by Samantha už nikdy nemusela „být ve své kůži“, to Hannah ani na vteřinku nenapadlo, protože sama nikdy necítila potřebu nořit se do záhad a složitostí duše. Byla totiž přesvědčená, že jediná změna, která na člověka čeká, je smrt. Koneckonců, není snad ona sama pořád to stejné, do života zamilované děvče, jež před lety vyrostlo v Shannonu? Hannah věřila, že se vůbec nezměnila, ale kdyby se někdy zastavila a ponořila se do hlubin své duše jako teď Samantha venku na sněhu, možná by se o sobě dozvěděla překvapující a dost nemilou pravdu. Snad právě to byl důvod, proč Hannah nikdy to niterné pátrání nezkoušela, přenechávala je kněžím a filozofům. Věděla, co je zač, co chce a kam míří, a nemělo smysl rozbourat si tu pohodu nějakým rýpáním se v duši. Což nyní dělala Samantha.

Ach bože, pokud to děvče potřebuje, jen ať si poslouží.

Za čas se vzpamatuje a všechno trápení pustí z hlavy.

Od chvíle, kdy se Samantha vrátila, nesnažila se podat Hannah sebemenší vysvětlení. Objevila se nečekaně u dveří dva dny po Štědrém dnu, tváře zrudlé mrazem, ale jakoby bezkrevné, a svěřila se do tepla, záře a domáckého bezpečí malého světa Hannah. Prohodila sotva pár slůvek a oddala se povrchové rutině života, pohybovala se zcela mechanicky, jedla bez chuti, spala bez odpočinku a každé ráno vyrážela zachumlaná do pláště hledat něco, co neuměla pojmenovat.

Samantha měla matné tušení, že dorazila na konec jednoho životního období, že cosi – i když nevěděla co navždy skončilo. Vycházela z domu do křišťálového vzduchu, hleděla na čerstvou pokrývku sněhu, jež schovávala svět, a říkala si: Dnes začíná moje budoucnost.

Bylo jí to divné, protože člověk jednotlivé fáze svého života dokáže přece určit až zpětně, s objektivním odstupem času a vzdálenosti. Čtyřicetiletá žena jako Hannah se může ohlédnout a říct: „To byl den, kdy můj život nabral jiný směr,“ ale to posoudí až s odstupem dvaceti let. Bylo by vůbec možné, aby devatenáctiletá dívka poznala hranici, kterou právě přechází? Obzvlášť když nemá ponětí, od čeho vlastně míří pryč?

Samantha stála na břehu jezera a dovolila studenému větru, aby jí zvedal kapuci z hlavy. Před ní se jako zrcadlo rozprostíralo zamrzlé jezero s mléčným povrchem, ztmavlým jen tam, kde byl led nebezpečně tenký. Stála a zápolila s myšlenkami, až jí pleť křičela bolestí a připomněla jí, že při svém duševním zápase nesmí zapomínat ani na péči o tělo. Bloudila pohledem po rozlehlé ploše neposkvrněné běli, zda nenajde, co hledá. Po čem vlastně pátrá, že jí to ustavičně uniká? Věděla, že došla na konec cesty, ale co „to“ bylo? Občas, když překvapila sněžného zajíce a tak ho polekala, že se jen nehybně posadil a cukal vousky, mívala Samantha dojem, že stačí natáhnout ruku a polapí přesně to, co hledá. Jenže potom zajíc vystřelil jak šipka a myšlenka jako peříčko odlétající mimo dosah ruky se opět odtřepetala pryč.

Za nějakou dobu to Samantha pochopí. Potrvá to však hodně dlouho, než ji čas a vzdálenost dopraví do bodu, odkud se bude moct ohlédnout a říct: „Ano, v tomhle dni nabral můj život zcela nový směr. Ten den mi vzal moji nevinnost.“

Zima ustoupila mživému blátivému předjaří a potom voňavému jaru plnému krás, které přivolalo drozdy a tetřevy a pocákalo louky pestrou paletou květin. Ke konci května se domů vrátil Sean Mallone a Hannah prodělala zázračnou proměnu. Pobíhala kolem plná nové energie a roky jako by z ní spadly a vrátily tu dívku ze Shannonu, jakou v sobě Hannah nikdy nepřestala vidět. Jantarové oči jí žhnuly jak okna sídla Astorových, tváře měla jako broskve a růže. Dělala si starosti kvůli účesu, naplnila spíž zásobami Seanova oblíbeného jídla a whisky a celý dům zaplnila květinami.

Samantha z toho měla radost a stáhla se, aby dvojici nepřekážela. Seanův návrat její životní rytmus nijak nenarušil. Samantha vedená pudem sebezáchovy přísně dodržovala každodenní rutinu chození na přednášky, studovala dlouho do noci a celé víkendy trávila osamělými procházkami. Občas sbírala jahody a bobule, aby Hannah pomohla s džemy a rosoly. Každodennost jí pomáhala přežít.

A během posledního týdne školního roku objevila tu paseku.

Studenti medicíny vyváděli jako utržení ze řetězu a obyvatelé Lucerne se – jako ostatně pokaždé touto roční dobou – obraceli jeden k druhému s brbláním, že prý hned věděli, že by ve městě neměli vybudování lékařské fakulty vůbec povolit. Čtyři studenti zašli příliš daleko: po jedné propité noci vytáhli z pitevny mrtvolu, na pažích a nohách, kde už měla řezy, ji pozašívali velkými neohrabanými stehy, a posadili ji na sochu koně na městském náměstí za dávno zapomenutého generála. Potom se s hihňáním ukryli v křoví a čekali do rána, jak se na to budou tvářit měšťané. Nakonec však usnuli na trávníku a ještě téhož dne je čekal vyhazov ze školy.

Aby se co nejvíc vzdálila svým rozdováděným kolegům, slavila Samantha konec školního roku dlouhými procházkami po okolí. Na paseku se dostala náhodou, zabraná hluboko do myšlenek, a zastavila se až v jejím středu, kde se začala pomalu otáčet dokola. Vypadalo to tam jako v malém pokojíku: vysoké topoly a břízy tvořily stěny, jejich dlouhé větve se nahoře splétaly do klenutého stropu, kterým vykukovaly útržky modře, a podlaha byla z udusané hlíny vystlané listím. Starý kmen, dávno poražený bleskem, vytvořil pohodlnou lavičku. Samantha se na ni posadila a lámala si hlavu otázkou, jestli sem vůbec kdy vkročila lidská noha. Nic tomu nenasvědčovalo, protože ostružiní tu bylo bobulemi doslova obsypané, netrhané ani ptáky, ty přezrálé už dokonce padaly.

Samantha, pro kterou jedno z nejposvátnějších tajemství – lidské tělo – nyní už nepředstavovalo záhadu, potřebovala k životu trochu mysticismu, takže si začala namlouvat, že paseka je začarovaná, kouzelná. Našla hrot z indiánského šípu a položila si otázku, zda před léty, když byli ještě nevinní a nezkrocení, neužívali Indiáni to místo k uctívání bohů. Uznávali praktické bohy, kteří žili v kukuřici a stromech a vodě, bohy, které člověk mohl nahmatat a ochutnat a komunikovat s nimi, ne jako s těmi odtažitými, beztvářnými bohy Samuela Hargravea. Sytou vůní úrodné hlíny a tlejícího listí a hnijících bobulí připomínala paseka chrám smyslů, její opojný vzduch byl jako mešní víno a vyvolával dojem, že bohové odtud nikdy neodešli.

V každém případě to bylo báječné místo k rozjímání a Samantha, které právě minuly dvacáté narozeniny, zcela propadla jeho mírumilovnému letnímu kouzlu. Představovala si, že paseka čekala jenom na ni…

Bylo to dokonalé místo k třídění myšlenek a rozmotání toho klubka, na které se jí život proměnil po Vánocích. Přicházívala sem s piknikovým košíkem, ve kterém si nesla studenou šunku a suchary a láhev citrónového čaje, na sobě bavlněné šaty a naškrobený klobouček, a znovu a znovu podléhala okouzlení. Častokrát po obědě, k němuž byl dušený králík či pečený bažant se šťávou, brambory a jablkovým koláčem, zachytila žádostivý pohled Seanových očí, jež upíral na Hannah, zatímco ji hladil po lokti. Tu si Samantha pokaždé vymyslela záminku, aby mohla z domu – potřebovala koupit nitě nebo krabičku pudru – a nejprve zamířila k jezeru, aby se ujistila, že je pořád na svém místě, a potom došlapala po známé stezce k pasece, kde se oddala kouzlu svatyně. Často jí už první krok pod listnatou klenbu vnesl do duše hluboký mír.

Samantha před několika měsíci zašla do místního presbytariánského kostela, ale odcházela s pocitem, jako by navštívila velkou hostinu a nenajedla se. Protože katolický kostel v okolí nebyl, Hannah se každou neděli ráno modlila růženec a Samantha, aby své přítelkyni udělala radost, se její modlitby naučila a odříkávala je spolu s ní, ale ani to ji neuspokojovalo. Paseka tedy představovala přesně to, co Samantha postrádala.

Samanthě nikdy nevadilo, že musí opustit společnost Malloneových, protože její touha po samotě byla stejně mocná jako ta jejich po vzájemné společnosti. Jen chvilkami si matně vzpomněla, co ti dva asi právě dělají, a z jejich odpoledního milování sama čerpala uspokojení, protože prožívali štěstí, z něhož už sama kousek poznala. Potom se však přinutila dopřát jim soukromí i ve svých myšlenkách.

Zpočátku myslela výhradně na Joshuu, ale každým dnem se cítila maličko uzdravenější, maličko od něho osvobozenější. Byla to skutečně láska? Teď už si tím tolik jistá nebyla. Chyběla jí zkušenost, s kterou by to porovnala. Kdysi dávno měla Freddyho a Samanthě se zdálo, že ho milovala, ale ten cit byl už vybledlý a starý, příliš rozostřený, než aby si ho dokázala přesně vybavit. Připomínal snímek, na kterém se kdosi pohnul. Třeba existují různé druhy lásky. V Joshuovi možná spíše zbožňovala idol, byla to láska, ale ne taková, která nevyhnutelně vede k milostnému spojení. Nad tím se Samantha nepřestávala zamýšlet, neboť sexuálním aktem se její láska k Joshuovi kupodivu změnila.

Jak letní dny postupně míjely, každý stejný jako ty předchozí, Samantha učinila na pasece odhalení: Joshua byl symbol. Byl jako květina, kterou si vylisujete mezi stránkami knihy, ne pro lásku ke květině, ale k tomu, co zastupuje, pro vzácný okamžik. Joshua něco symbolizoval, znamenal mezník na jejím přerodu dívky v ženu, a za to ho Samantha milovala, protože nic podobného už nikdy nezažije.

Poprvé bývá vždycky pouze jednou, a ona byla ráda, že to zažila právě s Joshuou.

S pomocí své paseky a jejích stařičkých duchů Samantha konečně dokázala uložit Joshuu do komůrky ve svém srdci, kde zůstane navždy a kde ho občas bude navštěvovat. Jak se blížil podzim a s ním začátek nového roku, postupně se smířila s tím, že už ho nikdy neuvidí a ani o něm neuslyší.

Když se takhle postarala o Joshuu, dokázala Samantha otočit svoje myšlenky o sto osmdesát stupňů od dumání nad minulostí k úvahám o budoucnosti. Udělala další objev, jenž jí nejprve připadal zvláštní, ale čím déle ho zkoumala, tím víc si na něj zvykala, a nakonec ho přijala jako pravdu: skutečně se narodila pro studium medicíny.

Při ohlédnutí nazpátek nemohla přehlédnout okamžiky ze svého života, jež trčely z proudu vzpomínek v ostrém reliéfu, nejprve poraněná toulavá micka, potom péče o Freddyho a jejího popáleného otce, a nakonec o paní Steptoeovou. V takových chvílích si připadala nejpřirozeněji, v dokonalé harmonii se svým já. Viděl to pan Hawksbill, viděla to doktorka Blackwellová, viděl to Joshua a teď to konečně spatřila i Samantha. A nejenom že to viděla, ale přijímala to a uspokojovalo ji to. Na malé pasece Samantha usoudila, že její životní dráha je vytčena a že nikdy, ať se děje cokoliv, už nedovolí, aby ji od ní cokoliv odvedlo.

V srpnu dostala nadšenou zprávu od Louisy, že s Lutherem jedou do Cincinnati, kde se mají vzít, a Samantha sáhla do svých skrovných a tenčících se úspor a v Kendallově koloniálu jim vybrala čajový servis. Do Lucerně vtrhl rychle podzim, zahalil město i kraj kabátem rudých, zlatých a hnědých odstínů, a už tu byl školní rok. Protože šlo o druhý ročník, vzrostly nároky na studium – teď odpadalo nejvíce studentů – a Samantha, kterou nerozptylovaly žádné osobní závazky a starosti, přesně jak si to v jejím případě přál Joshua, se vrhla cele a s oddaným zanícením do studia a do budování svého osudu.

V říjnu se Sean vrátil do hor a dům po něm zůstal nezvykle prázdný. Se začátkem listopadových dešťů si Hannah zase začala lámat hlavu kvůli Samanthě. Nerada si to přiznávala, ale to děvče se skutečně nějak změnilo.

Hannah se rozebíráním ostatních lidí nezabývala zvlášť nadšeně, nejradši přemýšlela jen o domácnosti a spekulace a abstraktní úvahy jí byly cizí, ale tentokrát si nemohla pomoci. Seděla v příjemné záři, kterou vrhal oheň, u lokte se jí kouřilo z čajové konvice a za těžkými závěsy bušil do oken déšť. Hannah chvílemi vzhlédla od látání, podívala se na mladou hlavu skloněnou nad lékařskou knihou otevřenou u neslušné ilustrace – a položila si otázku, proč, na rozdíl od ostatních žen, jež stvořil náš dobrý Pán, se jí Samantha jedinkrát s ničím nesvěřila.

Bylo by jen přirozené, aby si dvě ženy v jednom domě, takhle u krbu, s konvicí čaje a deštivou nocí za okny, navzájem sdělovaly své malé důvěrné tajnosti, svěřovaly se s ženskými problémy a hledaly útěchu v sesterském soucítění té druhé. Ženy se nikdy neunaví prozrazováním svých osobních důvěrností, je to stejné jako s recepty.

Takovéhle večery nutí k prozrazování věcí, jež jindy zůstávají přísně soukromé: léky na menstruační bolesti, podivné sny z poslední doby, pikantní román pod polštářem, vzrušující pozornosti od nového prodavače v Kendallově koloniálu…

Hannah se zamyšleně dívala na šití a snažila se tu záležitost nakousnout, přesvědčená, že dobrá zpověď by jí stejně jako laxativum opět vrátila tu starou Samanthu.

Šeptem se zmínila o nějaké své soukromé starosti, snu nebo zkušenosti a čekala, že Samantha odpoví něčím podobným. Nedočkala se. („Vím, co myslíš, Hannah, já během menstruace mívám taky živé sny, ale řekla bych, že je zbytečné dělat si kvůli tomu starosti.“) A Samantha se opět uzavřela do sebe.

Nebylo to správné, obzvlášť vzhledem k tomu, co děvče studovalo. Lékař přece musí odhalovat tajemství ostatních lidí, říkala si Hannah, protože to souvisí se zkoumáním těch nejintimnějších tělesných partií. Před doktorem se nedá nic zatajit, žádný otvor či štěrbina ani pohyb vnitřního hodinového strojku našeho organismu. Vidí lidi obnaženěj i a slyší víc zpovědí než kněz a Samantha studuje, aby se stala právě takovou osobou, před níž se odhaluje všechno lidské. Proč tedy sama zůstává tak uzavřená?

Ach ano, říkala si v duchu Hannah, třeba právě tohle je odpověď, jednoduchá a prostá. Možná že když jsou před člověkem beze zbytku odhaleny všechny lidské i tělesné stránky, začne toužit aspoň po kousku soukromí. Nejspíš je v lidské podstatě věřit, že takhle přesná znalost člověka je nepřirozená, takže Samantha si sama v sobě podvědomě hledá poslední oázu posvátného soukromí. A vlastně si vzpomínám, vrátila se Hannah k svému šití, že starý doktor Shaughnessey býval hodně uzavřený člověk, o lidech z vesnice věděl první poslední, ale sám zůstával záhadou. Jsou takoví vážně všichni doktoři? Možná ano.

Samantha Hargraveová k tomu každopádně směřovala.

Hannah se zavrtěla a opět se ohlédla po své společnici.

Byla ráda, že ta neslušná ilustrace je už z dohledu. Zadívala se na dívčin něžný profil – dlouhou útlou šíji, rovný nos, hezkou bradu, husté řasy, jemně načrtnuté obočí a na nádherně klenuté čelo. Ještě minutku strávila dumáním

(jak se říká, pořád samá voda), ale nakonec jen pokrčila rameny a přiznala si, že její pokus o analýzu skončil neúspěšně.

Pravda však byla taková, že Hannah trefila hřebíček na hlavičku.

„Ještě nikdy v životě jsem se necítila tak ponížená,“ stěžovala si Samantha nad látáním svých punčoch. „Už se nemůžu dočkat, až školu dokončím a dostanu diplom.

Pak ze mě bude doktorka a nedám si podobné urážky líbit.“

Hannah poočku mrkla na svou společnici, jako by chtěla říct: Tak s tím moc nepočítej, zlatíčko. Nahlas nepřenesla nic, protože měla vlastní starosti.

Bylo olověně šedé lednové odpoledne a žár plechového sporáku podle všeho neměl šanci potlačit ledový průvan, který se šeptavě protahoval domem. Samanthě mrzly ruce a navíc se zlobila tak strašně, že ani nemohla pořádně šít.

Připadala si neklidná jako ve vězení. Zoufale toužila po své pasece, ale ta byla pohřbená pod sněhem.

Hannah stála k Samanthě zády a krájela mrkev na úhledné kostičky, které chtěla přisypat k bublajícímu dušenému králíkovi. „Ale proč vás vlastně donutili sedět za plentou, zlatíčko?“

Vzpomínka na to v ní opět zvedla vlnu takového hněvu, že na chvíli dokonce ztratila řeč. Externí profesor pozvaný z jiné fakulty měl přednášet o intimních věcech a spravedlivě se rozčilil nad přítomností ženy ve třídě. Pompézně odmítl přednášet. Doktor Jones prosil Samanthu, aby z přednášky odešla, „jen pro tentokrát“, ale tvrdohlavě se hádala, až se nakonec shodli na kompromisu, že host přednese svou přednášku, pokud na studentku neuvidí, aby neurážela jeho smysl pro slušnost. V rohu postavili plentu a za ni usadili Samanthu, aby pána neztrapňovala svou přítomností. Jenže při líčení, jak provádět vaginální vyšetření, Samantha náhle kýchla a přednášející se musel posadit, aby se z toho šoku vzpamatoval.

„Normálně si studenti při téhle přednášce odkašlávají a skytají a dělají oplzlé poznámky,“ vysvětlil jí doktor Jones po první ze série pěti přednášek. „Jenže když vědí o vaší přítomnosti, drží se na uzdě.“

Vůbec poprvé se Samantha na své kolegy hněvala. Doktor Miller studenty upozorňoval, že při vaginální prohlídce se mají tvářit maximálně lhostejně a dívat se upřeně na nějaký předmět v místnosti. Vlastní vyšetření má probíhat pod šaty a nikdy se nesmí dovnitř vsunout víc jak jeden prst.

Jeden ze studentů se zahihňal a další rychle kýchnul, aby to zamaskoval, ale Samantha to stejně slyšela.

Hannah nad krájením mrkve poznamenala: „Ale já s tím profesorem souhlasím. Nemáte poslouchat takové věci. Nesluší se to.“

„Ale doktor je musí znát.“

„O sexu má ženu poučit její manžel. Žádná slušná dáma by neseděla s houfem mužů a neposlouchala takovou hrůzu. Nepůjde do svatebního lože nevinná, a to se spoustě mužskejch nebude zamlouvat.“

„Vy jste taky nebyla nevinná, Hannah, a Seanovi to nevadilo.“

Hannah pokrčila rameny. To byl jiný případ.

Samantha odložila šití. Připomněla si poslední z přednášek doktora Millera. „Pamatujte si, pánové, že převážná část ženských potíží se stejně vyléčit nedá, takže úlohou lékaře je spíš pacientku uklidnit. Zjistíte, že většina z nich k vám přichází s malichernými potížemi, nad kterými ovšem mocně vzdychají. Abych citoval váženého doktora Olivera Wendella Holmese: Žena je chodící zácpa kombinovaná s bolavými zády.“

Hannah se sehnula a otevřela troubu, aby zkontrolovala dva veliké brambory, které tam pekla ve slupce. Za běžných okolností vařila moc ráda, ale dnes se nedokázala soustředit. Neměla takový dar jako Samantha, aby si uměla utřídit myšlenky, v hlavě se jí všechno mlelo. Chlapi, vždycky za všechno můžou chlapi.

Roztěkaná paměť ji donesla zpět ke Štědrému dni, který byl právě před třemi týdny. Bylo to trapné fiasko. Říkala si, že by bylo pěkné, kdyby na štědrovečerní večeři pozvali jednoho ze Samanthiných spolužáků, který nemůže odjet na svátky domů k rodině či známým, takže by ocenil možnost strávit odpoledne se Samanthou. Nu, takových mládenců se najde jistě dost.

Mladík, který se ukázal, měl kvalitní tmavě zelený redingot a šedé kalhoty tak luxusního střihu, že o jeho zámožnosti Hannah nepochybovala. V obývacím pokoji, kde hřál oheň a sytě voněly smrkové větvičky, plaše předal každé ze svých hostitelek dárek: pro Hannah měl sáček s levandulí a pro Samanthu výtisk Ben Hurá, jenž právě vyšel z pera guvernéra pro oblast Nového Mexika. Zatímco si Hannah vymýšlela záminky, aby mohla co nejvíc času strávit v kuchyni, oba mladí seděli v salonu.

Hannah občas tajně poslouchala. „Vykládá se, slečno Hargraveová, že jistý polský chirurg ve Vídni provádí experimenty s nošením sterilních lněných rukavic při operacích. Ostatním studentům to připadá k smíchu, ale podle mě to může být pro dobro věci. Co si o tom myslíte vy, slečno Hargraveová?“

„Je docela možné, pane Goodmane, že z chirurgových rukou se do ran přenáší infekce. Pokud skutečně platí mikrobiální teorie, pak bakterie přenesené rukama mohou vyvolat infekci. Na druhou stranu nesmíme zapomínat, že s rukavicemi nemá chirurg v prstech potřebný cit.“

Mladý muž se v rozpačitém pokusu zakormidlovat konverzaci k osobnějším tématům odvážil říct: „Doufám, že se vám ta kniha bude líbit, slečno Hargraveová. Je to skutečně skvělé převyprávění života Ježíše Krista.“

„Bohužel mám na čtení románů málo času, pane Goodmane. Ale když jsme u toho, nedávno jsem v Boston Journalu četla o doktoru Taitovi, který v Anglii úspěšně odstranil slepé střevo pacientovi, jenž přežil. A představte si, co udělal, pane Goodmane. Před operací sterilizovalsvé nástroje…“

Hannah měla co dělat, aby tam nevletěla a vztekle Samanthou nezalomcovala. Hrom a blesky, holka! zuřila v duchu. Nemáš ponětí, co s tím chlapcem děláš! Otevři své srdce a dovol, aby tě miloval! Jinak namouduši skončíš jako stará panna!

Hannah vyklopila mrkev a turín do rozpěněné šťávy.

Potom si přejela dlaní přes čelo, proboha, co se to s ní dneska děje? Neklidná je jako kvočna na vejcích. Zastavila se před sporákem a zachmuřila se. Hannah Malloneová věděla moc dobře, co se s ní děje, nemělo cenu si cokoliv namlouvat, protože tím se nic nevyřeší. Otázka zní, co s tím udělá? Nu, k tomu strašnému rozhodnutí dospěla už před pár dny, takže teď jenom musí sebrat odvahu a požádat Samanthu o tu hroznou službu…

Ačkoliv byly ve stejné místnosti, jako by žily každá v jiném světě. Hannah byla posedlá svým hlubokým trápením a Samantha měla zase jiné starosti. Louisiny dopisy ji v poslední době zneklidňovaly. Samantha sice nedokázala ten problém určit bez ohledu na to, kolikrát je četla, ale něco v nich nebylo v pořádku.

Hannah si umyla ruce, otřela je do zástěry a přisedla si ke stolu. „Nohy mi div neupadnou, musím si chvilku odpočinout.“

„Nejste nemocná, Hannah?“

Žena neodpověděla. Sundala háčkovanou přikrývku z čajové konvice, nalila si šálek a lžičkou do něj nabrala lesní med. Objala hrníček oběma rukama, jako by potřebovala zahřát, i když byla celá zardělá.

Samantha skládala šití do košíčku a konečně si uvědomila, že v posledních pár týdnech neměla Hannah valnou chuť k jídlu. Na stole mezi nimi stál pekáč se zapékanou sekanou a brambory ještě od snídaně. Samantha nadzvedla utěrku, ukrojila si kousek kůrky a nacpala si ji do úst. „Myslím, že potřebujete něco na posilněnou, Hannah.

Některým lidem řídne v zimě krev.“

Hannah se zamyslela. „Možná že máte pravdu, zlatíčko.“ Nezvykle unaveně se zvedla, zamířila k příborníku a vytáhla láhev Seanovy irské whisky. Vrátila se na své místo, odzátkovala ji a šplíchla si trochu do čaje. Potom tázavě nabídla láhev Samanthě.

V tu chvíli dívka spatřila v očích své přítelkyně výraz, který už znala – stejný pohled viděla v očích pacientky, kterou ve třídě při přednášce prohlíželi, přičemž doktor Page svým profesionálním tónem oznámil, že slečna Batesová má rakovinu. Slečna Batesová se dívala navlas stejně – v očích jí na okamžik blikla temnota, jako by její duše na vteřinku ten boj vzdala. Výraz ale okamžitě zmizel a Hannah seděla v očích jen obyčejná únava. „Děkuju, Hannah.

Myslím, že troška brandy mi taky neuškodí.“

Pár minut upíjely mlčky, z plotny se ozývalo tiché pobublávání a občas se z okapů uvolnil kus sněhu a dopadl na zem s měkkým žuchnutím. Čím déle se ticho protahovalo, tím víc si Samantha uvědomovala, že něco není v pořádku.

„Něco bych vám chtěla povědět,“ ozvala se Hannah konečně.

Samantha vyčkávala.

„Vy jste si asi všimla toho nového –“ Hannah jednou rukou o centimetr zvedla svůj šálek a druhou začala otáčet talířkem – „toho nového… džentlmena u Kendalla?“

Ano, Samantha ho znala, i když za džentlmena by ho zrovna neoznačila. Nikdo o něm moc nevěděl. Jednou v říjnu se zčistajasna ukázal ve městě a pan Kendall ho na jeden den zaměstnal, aby mu dal vydělat na večeři. Vyklubal se však z něho tak úslužný a pilný pracant, že ho pan Kendall nechal u sebe dál. Samantha o něm věděla jen tolik, že se jmenuje Oliver. Vůbec se jí nelíbilo, jak si ji prohlíží, když pan Kendall není nablízku. „Co je s ním, Hannah?“

„Víte, zlatíčko…“ Talířek se nepřestával otáčet a tiše drnčel na stolní desce. „Tak jsem se mu nějak zalíbila, víte, a choval se ke mně moc pozorně, ušetřil mi na metru látky pár penny. Jako byste nevěděla, jaký je pan Kendall škudlil, ale jakmile vytáh paty, Oliver mě nikdá neošidil. Dokonce mi odnes nákup až domů a já ho pozvala na šáleček čaje.“

Samantha nespouštěla oči z vytrvale se točícího podšálku.

„No, a jednou odpoledne, když jste dělala tu důležitou zkoušku…“

Jednou na konci listopadu přišla Samantha domů tak vyčerpaná, že jí podivná zakřiknutost její bytné dočista ušla, ale teď si ji zpětně vybavila.

Talířek se zastavil a hrníček s cvaknutím dosedl na své místo. „Zdržel se celý odpoledne.“ Samantha cítila, že Hannah polévají vlny palčivého studu. „A nezůstalo při jednom.“

Samantha vzhlédla. Hannah na ni upírala široce rozevřené průzračné jantarové oči. Hlas měla jakoby uslzený, ale neplakala. „Strašně se bojím, Samantho.“

„Že se to dozví Sean? Jak by mohl?“

Hannah zavrtěla hlavou. „Všechno bylo v tajnosti, Sean by se to nikdá nedozvěděl.“

„Užto… skončilo?“

„Bůh mi žehnej, děvečko, trvalo to dva týdny a pak jsem tomu udělala přítrž!“

„Tak kvůli čemu si děláte starosti?“

„Jsem těhotná.“

Samantha vytřeštila oči. „Jste si tím jistá? Byla jste u lékaře?“

„Přece nepotřebuju doktora, když už nemám měsíční krvácení a každý ráno zvracím a kotníky mi napuchly jak melouny! V tomhle stavu jsem viděla dost ženskejch, abych poznala, oč jde!“

„Ach Hannah…“

Žena vystrčila bradu a odhodlaně stiskla čelisti. „Proto vám to taky říkám, Samantho. Chci, abyste mi pomohla.“

„Jak bych vám mohla pomoct?“

„Zbavit mě toho.“

Samantha zamrkala, jako by dostala políček.

Při pohledu na výraz v její tváři se musela Hannah odvrátit. Vstala a zamířila ke sporáku, zdvihla pokličku a zamíchala maso. „Možná vám připadá divný,“ poznamenala jakoby duchem nepřítomná, „proč jsem to vlastně udělala. Proč, když mám v posteli takovýho chlapa, jako je Sean Mallone, celejch pět měsíců v roce, proč se musím zaplíst s jiným mužským, navíc s takovým Oliverem.“

Samantha na přítelkyni hleděla, ale nepronesla jediné slovo.

„Víte, zlatíčko, možná to teďka nepochopíte, je vám teprv dvacet a jste štíhlounká a pleť máte jako smetanu, jste tak svěží, že mužský se po vás můžou zbláznit. Já bejvala taky taková, ale to už je let…“ Hannah přecházela po místnosti a dotýkala se věcí, jako by potřebovala zůstat v kontaktu s realitou. „Jenže v poslední době na sebe koukám do zrcadla a vidím vrásky a že tloustnu v pase a že mi ty hezký vlasy, na který jsem bejvala tak pyšná, začínají šedivět. A v noci mě napadá, že Sean mě třeba miluje už jen ze zvyku a z pohodlnosti. A pak se trápím, že už nejsem pro mužský tak přitažlivá jako dřív.“

Obrátila se a pohlédla na sedící Samanthu. „A taky vidím ty roky, co teprv přijdou. Budu pořád tlustší a šedivější a třeba pak jednou ráno se na mě Sean koukne pořádně a konečně uvidí, co má doma za bábu. Nebylo by to ani zpolovičky tak hrozný, Samantho,“ vysvětlovala přiškrceně, „kdyby tu byly děti. Když má ženská haranty, vůbec nesejde na tom, jestli je stará a tlustá. Pořád má čím se chlubit. Má důkaz, že někdy byla pohledná a užitečná ženská. Ale co já, co mám já? Povím vám děvče, začala jsem se namouduši bát.“

Vrátila se k své židli a dolila si šálek whisky. „Vůbec jsem nebyla do Olivera zamilovaná a necítila jsem k němu ani žádnou zvláštní vášeň, ale vedle něho jsem si připadala zase mladá, koketovala jsem s ním a on mi říkal slečno Malloneová, a když se mé dotknul, jako by mi znovu bylo dvacet a do mě se vrátil život. A to Sean nedokázal už hodně dlouho.“ Hannah si dopřála dlouhý a posilující doušek.

„Jenže po dvou týdnech to najednou ve mně pohaslo a ze mě se stala jen obyčejná stárnoucí ženská, co se zapletla s mladíkem. Tak jsem ho poslala pryč s tím, aby se už nikdá nevracel…“

Samantha pomalu natáhla ruku přes stůl a objala Hannah prsty kolem zápěstí.

„Vy přeci víte, jak to zařídit, zlatíčko. Naučila jste se všechny tyhle věci, ne? Víte, co udělat, abych se dostala z tyhle příšerný kaše. Třeba něco vypít –“

„Hannah,“ zeptala se šeptem Samantha, „a vy to opravdu chcete?“

„Ne, ve skutečnosti ne, ale musím, na tom se nedá nic změnit.“ Konečně se jí oči zalily slzami. „Bůhví, jak moc jsem toužila po děťátku. Kolikrát jsem se k Panence Marii modlila tak dlouho, až mi z kolenou tekla krev. A když si teď pomyslím…“ Hannah se užasle zadívala na vlastní břicho. „Když si pomyslím, že ten požehnaný miláček tam konečně je, stulený spinká a čeká, až se po irsku vykope do světa –“ Z tváře jí čišelo zoufalství. „Já to svý děťátko miluju, Samantho, ale Seana miluju o moc víc. Takže se toho musím zbavit.“

„Ale vždyť nemusíte! Můžete si nechat oba! Řekněte Seanovi, že vás ke styku přiměl někdo proti vaší vůli, že vám vyhrožoval. Sean je velkorysý a chápavý muž. Dítě bude mít rád a vychová je jako svoje vlastní –“

„O tohle nejde, holčičko. Já to přece nedělám pro sebe, to není moje pověst, kvůli který si dělám těžkou hlavu, ale Seanova. Ach zlatíčko, copak to nechápete? Celý ty dlouhý roky jsme si mysleli, že to jsem já, kdo může za naši bezdětnost. Ale tohle, tohle by znamenalo, že to je Seanova vina, on že nemůže počít dítě, a to by ho zbavilo mužnosti. Nemám právo mu takhle ublížit. Musíte mi pomoct, aby si Sean moh zachovat sebeúctu.“

Samantha se snažila získat čas. „A pověděla jste to Oliverovi?“

„Ne.“

„Má právo to vědět.“

„Nemá žádný právo. Nač měl právo, to dostal nahoře v ložnici. Jsme vyrovnaný. Nedlužím mu vůbec nic.“ Hannah se naléhavě naklonila přes stůl. „Nemusí to bejt rychlý a bezbolestný, tolik ani nežádám. Když bude Bůh chtít, abych přitom trpěla, nebudu reptat. Chci jen váš slib, že se to povede!“

Samantha se roztřásla. Kéž by nevěděla, kéž by neměla tu příšernou znalost jak namíchat nápoj, který by to dokázal, pak by se nemusela rozhodovat, jenže ona to věděla, odpověď jí číhala u rtů, bylo to tak snadné – stačil by čaj z bavlníkového semene nebo z amerického jilmu, v lékárně se možná dá sehnat i olej z vratiče – a Hannah by ráno měla pokoj. „Hannah,“ zašeptala, „jste si jista?“

„Ach zlatíčko, copak myslíte, že jsem to za těch posledních deset dní nepřebírala v hlavě pořád a pořád dokola? Vážně si myslíte, že nevím, co po vás chci? Myslíte, že mě ta prosba nezabíjí?“ Hannah vstala a snažila se zachovat důstojnost, ale mezitím jí po tvářích začaly proudit slzy a vytvářely jí na šatech velké vlhké skvrny. „To je můj trest za to, co jsem provedla. Neměla jsem právo začínat si s jiným. Náš dobrý Pán mě takhle trestá. Nikdy se nedostanu do nebe, zlatíčko, navždy se budu smažit v ohni pekelným, ale…“ Hannah se zapotácela a hmátla po opěradlu židle. „Udělám to, abych Seana ušetřila toho, že by se o sobě musel dozvědět pravdu!“

Samantha v mžiku vyskočila a uchopila plačící Hannah do náruče. Cítila, jak i jí začínají proudit slzy, ale honem je potlačila.

„Na kolenou vás prosím, pomozte mi to zase napravit!“ vzlykala Hannah do dlaní. „Ať je to všechno jako dřív a já všechnu vinu vezmu na sebe! Já vím, že není správný, abych vás obtížila takovým břemenem, ale když na nikoho jinýho se nemůžu obrátit!“ Hlas jí poklesl do šepotu: „Zůstala jsem v tom úplně sama…“

„Ne, nejste sama, Hannah, máte mě. Jsme na to dvě,“ hladila Samantha něžně rudé vlasy. „Hannah, jste skálopevně přesvědčená, že neexistuje způsob jak si to dítě nechat? Třeba bychom spolu mohly někam odjet a potom Seanovi namluvit, že je moje.“

Hannah hlasitě popotáhla a škytla. „Bůh vám žehnej, holčičko, to že byste pro mě udělala? Ale to byste musela odejít ze školy a zkazila byste si pověst a nejspíš byste nikdy ten svůj diplom nedostala a tohle já si na svědomí nevezmu. A těžko bychom mohly tvrdit, že není moje, protože by bylo zrzavé jako liška a každej by to hned poznal.

Kdepak, zlatíčko, už jsem myslela na každý možný řešení a tohle je jediná cesta.“

Samantha se pohledem zavěsila na řadu nádobí nad sporákem. Hlas měla napjatý jako strunu. „Hannah, jsem přesvědčená, že život musíme zachovat za každou cenu. Tomu jsem zasvětila svůj osud. Já nemůžu… zabít dítě…“

Hannah si odtáhla dlaně z tváří a pohlédla na Samanthu uslzenýma očima. „A jaký přesvědčení mám podle vás já? Vždyť páchám smrtelnej hřích, za kterej přijdu do pekla. Copak si myslíte, že toho drobečka uvnitř sebe nemám ráda?“

„Omlouvám se, Hannah, jestli to vyznělo špatně. Myslím, že si dokážu představit, čím právě procházíte. Chtěla jsem jenom, abyste pochopila, proč… proč si to musím promyslet. Teď hned si nevím rady, Hannah. Dopřejte mi čas. Může to jistě počkat do zítřka, a mezitím snad něco vymyslím.“

Hannah se odhodlaně nadechla. Odtáhla se ze Samanthina objetí a zástěrou si otřela oči. „Připadám si najednou k smrti utahaná, zlatíčko. Nejspíš si půjdu nahoru trochu zdřímnout.“ Sundala si zástěru a pečlivě ji pověsila na věšák.

„Hannah, já se opravdu budu snažit něco vymyslet.“

„Samozřejmě, zlatíčko. Ale nezapomeňte, že to už nemůžu odkládat moc dlouho. Když mi nepomůžete, budu muset zajít za vdovou Dorsetovou a to je nějakejch třicet kilometrů daleko.“

„Vdova Dorsetová?“

Hannah se pokusila o statečný úsměv. „To je taková diskrétní stařenka, co se na nic nevyptává a je to u ní bezpečný jak v mámině náruči. Moc se divím, že jste o ní ještě neslyšela. Nejlepší porodní bába v okrese. Nenechte toho králíka na kamnech moc dlouho.“

Samantha však nejedla. Postavila hrnec s masem na podložku, zabalila tvrdnoucí koláčky do vlhké utěrky a mléko postavila na okenní římsu. Potom vyšla nahoru do svého pokoje.

Hodiny letěly neuvěřitelnou rychlostí. Když stoupala do patra, už se stmívalo, ale zčistajasna si uvědomila, že kolem ní vládne hustá tma a silný mráz. S plédem přehozeným přes ramena přecházela Samantha před krbem a nutila se k nepřetržitému pohybu, jako kdyby jí fyzická námaha mohla pomoct vymyslet odpověď.

Samantha se zlobila. Netušila však na koho. Rozhodně ne na Hannah, která v ní vyvolávala jen hluboký a zoufalý žal. Možná se hněvala na úlisného Olivera, který jak prohnaná kočka slízal smetanu a prošlo mu to. Bylo dokonce možné, že se zlobila i sama na sebe, na svoji neschopnost zvládnout situaci, zaujmout pevné stanovisko. Samanthě se vlastní bezmocnost hnusila. Navíc ji mučily výčitky svědomí za chování jiné ženy a spolu s tím i pocit viny, že přítelkyni nepodala pomocnou ruku.

Celou noc sváděla Samantha vnitřní boj, snažila se rozmotat změť svých zoufalých myšlenek, ale vždycky se vrátila k stejnému závěru: musí Hannah nějak pomoci.

Ve skutečnosti to bylo prosté: Hannah měla problémy a musela je vyřešit. Sama na to nestačila a potřebovala pomoc stejně jako kdysi Samantha, které nikdo nechtěl pronajmout pokoj, každé dveře ve městě se před ní zabouchly, jenom Hannah byla velkorysá a hodná natolik, že ji k sobě vzala. Co by si tenkrát bez ní počala?

Jenže tady šlo o víc než o pouhé přátelství a splátku laskavosti. Souviselo to s tím, že Hannah byla žena a měla problém, který byl typický výhradně pro ženu, a pomoc hledala zase jenom u ženy. Kolikrát se v průběhu minulých století odehrávalo podobné drama – polekaná a osamělá žena obracející se k přítelkyni či sestře či vdově Dorsetové s prosbou o pomoc? Ten rituál byl starý jako sama existence ženy.

Samantha stála uprostřed místnosti, na koberci tančil její dlouhý stín. Uvědomila si, že tady už není o čem dál přemýšlet. Nejprve si položila otázku: Mám právo vzít život nenarozenému dítěti? A hned nato si odpověděla: Mám právo odpírat Hannah znalost, kterou má právo znát stejně jako já? Usoudila, že čas na rozmyšlenou jí vypršel.

Vyšla na chodbu a tiše zaklepala na dveře druhé ložnice.

Nepřekvapilo ji, že neuslyšela žádnou odpověď. Syrový mráz jí prozradil, že je pozdě v noci, možná už k ránu, a Hannah určitě spí.

Zaklepala znovu a hlasitěji. Pak stiskla kliku a dveře se otevřely. Hannah měla v pokoji chladno a tmu, ale uvnitř nebyla. Samantha seběhla rychle po schodech a volala přítelkyni jménem, strčila hlavu do každé prázdné místnosti, až se dostala k domovním dveřím, kde na sebe natáhla vysoké střevíce a rukavice, kolem krku ovinula vlněnou šálu a přes ramena si přehodila těžký plášť. Když otevřela venkovní dveře, stál před ní ledový vzduch jako skleněná stěna.

V noci padal sníh a svět se skrýval pod čerstvou bílou přikrývkou. Od domu vedla zřetelná šňůrka stop, jako když táhnete prstem po šlehačce: těžké kroky Hannah a lem široké sukně vytvořily na sněhu stezičku. Připomínala šíp ukazující správný směr.

Samantha si obalila kapuci těsněji kolem hlavy a přidržela si ji u hrdla, načež vykročila do toho přízračného světa. Nespouštěla oči ze stop, dýchala pozvolna a mělce, protože ledový vzduch ji píchal do plic. Snažila se nevnímat děsivé stíny, které se nejasně rýsovaly kolem, pokroucené černé stromy a groteskně přihrbené keře – ve dne radost pro oko, ale v noci podivně zlověstné a výhružné.

Cestička vedla podél lesa dolů k jezeru. Samantha si na strmém srázu opatrně hledala cestu a přitom slyšela jen svůj vlastní ostrý dech uvnitř kapuce. Se vzrůstajícím zděšením si uvědomila, že stopy její přítelkyně pokračují přes zamrzlý povrch jezera.

Přiložila si dlaně k ústům a zavolala Hannah jménem.

V tom ledovém tichu zněl její hlas hrubě a neslušně. Zakřičela znovu. Kolem bylo málo světla, jezero vypadalo jako přízračná bílá krajina na bílé kulise obkroužené černými strážci. Samantha zběsile pátrala po sebemenším pohybu, tajila dech, aby nepřeslechla žádný zvuk, ale okolní svět jako by se proměnil v černobílou rytinu, ležel zamrzlý, nezvučný a mrtvý.

Mráz byl tak krutý, že z něj ani nenaskakovala husí kůže.

To nebyl chlad, který štípe do nosu a do prstů a mrazí po těle, to byl nůž, který zakrojil rovnou do člověka a mrazil ho zevnitř. Samantha necítila ruce ani nohy. Snažila se pohnout, zamávat pažemi a zadupat chodidly, ale jakési zvláštní kouzlo ji zaklelo do nehybné postavy na té zimní fotografii.

Najednou to uslyšela. Tichounké, vzdálené zvuky, jako by praskala kuřecí kost. Prudce tím směrem natočila hlavu. Ano, támhle na ledu je nějaký pohyb.

„Hannah!“ křikla. Skočila na led a snažila se po jeho kluzkém povrchu běžet co nejrychleji. Když upadla, měla dojem, že si roztříštila všechny kosti v těle. Namáhavě se vytáhla zpátky na nohy a bez dechu nepřestávala volat Hannah jménem. Opatrně pokračovala v cestě po ledě a roztaženými pažemi se snažila udržet rovnováhu. Každých pár metrů se zastavila, aby se ujistila, že jde správným směrem. Nalevo nad korunami stromů začínalo nebe blednout. Nad lesem se rozlilo zvláštní jemné světlo a kanulo k jezeru. Teď už viděla Hannah zřetelně. Její přítelkyně stála podivně nehnutě, upírala kamsi zrak a zřejmě své jméno zvučící na nebi vůbec neslyšela.

„Nehýbej se!“ křičela Samantha. „Led puká! Ach bože –“

Zakymácela se dopředu a dozadu, paže jí zavířily jako křídla. Snažila se spěchat. Všude kolem nich se ozývaly varovné praskavé zvuky.

Když se trochu přiblížila, všimla si, že Hannah se jakoby smekla – naprosto nesmyslně měla na nohou dřevěné brusle. „Hannah…,“ volala zděšeně. „Nehýbej se…“

Ale Hannah ji určitě nezaslechla, protože udělala krok dopředu a v následujícím okamžiku byla pryč.

Samantha zamžikala. Zmrzlými pěstmi si promnula oči. Pak se pokusila o běh, ale cítila, jak jí podrážky podklouzly, a tvrdě dopadla na kolena. Vyhrabala se na všechny čtyři. Led se pod ní děsivě rozhoupal. Doplazila se k černému otvoru a zavřískla: „Hannah! Hannah!“ Na ledu zůstal ležet cíp pláště a zbytek mizel ve vřící vodě.

Samantha po něm slepě sáhla a vší silou se ho pokusila vytáhnout. Tu zaslechla další praskot, jako by dupala na ořechy, a led se zvedl ke kolenům a náhle se pod ní docela propadl.

Voda byla tak ledová, že ji Samantha ani necítila. Obalila ji nehmatným pláštěm. Zalapala po dechu a voda jí okamžitě vnikla do plic. Začala kolem sebe tlouct pažemi i nohama, ale sukně s pláštěm ji stahovaly dolů. Pod hladinou zavadila nohou o tvrdý předmět. Zoufale se chytila okraje ledu, který se jí pod prsty ihned udrolil, ponořila druhou paži co nejhlouběji a drapla chumáč vlasů, jenže Hannah vytáhnout nedokázala. Sama však zajela do hlubiny jako kámen a nad hlavou se jí zalila temnota.

Tak to je konec, pomyslela si nečekaně klidně. A to všechno jenom proto, že jsem váhala…

V následujícím okamžiku však kupodivu ležela na zádech, dusila se a hleděla na blednoucí oblohu. Pod oběma pažemi pak pocítila bolestivý stisk a pochopila, že ji kdosi táhne přes led zpátky ke břehu.

Mezi záchvaty deliria přicházela chvílemi k vědomí a zaslechla i úryvky rozhovorů. Chraptivý hlas pana Kendalla: „Proč si šly proboha zabruslit takhle v noci?“ Doktor Jones: „Rozpusťte lžičku toho prášku v teplé vodě a podávejte jí to každé čtyři hodiny. To by mělo srazit horečku.“

Mateřská paní Kendallová: „Chudák ženská. Zaplaťpánbu, že to bylo rychlé. Ani si nestačila uvědomit, co se děje.“

Pokud usnula, nebyl to pokojný spánek, protože ji děsily noční můry. Z vířící mlhy se nořily přízraky: Freddyho drsná pohledná tvář před ní vystupovala tak jasně, jako by byla nadosah ruky. James natažený na pitevním stole, krk zmodralý od katovy oprátky. Příšerně znetvořený Samuel a starý pan Hawksbill polapený do sklenice, z níž se zoufale snaží dostat ven. Samantha se často vzbouzela s noční košilí skrznaskrz promáčenou potem a paní Kendallová se k ní shýbala a mateřsky kvokala.

Nakonec, když ji neúnavná péče paní Kendallové a lékařské znalosti doktora Jonese vytrhly z nejhoršího, se na konci února Samantha k svému úžasu dozvěděla, že v horečkách a na pokraji smrti proležela skoro šest týdnů a že to byl farmář McKinney a jeho syn, kdo ji vytáhl z vody. Pro Hannah, hlásili jí lítostivě, už bylo příliš pozdě.

Doktor Jones seděl u její postele a jemně jí svíral zápěstí, zatímco sledoval kapesní hodinky. Potom spokojeně víčko hodinek zacvakl, vrátil je do kapsy u vesty a opatrně jí uložil paži k boku. „Nu, mladá dámo, jak se zdá, dostanete se z toho,“ pravil s širokým úsměvem. „Máte tuhý kořínek, slečno Hargraveová. Z tak těžkého zápalu plic jsem viděl vyváznout jen málokoho.“

Samantha neodpovídala.

„Hlavně si nedělejte s ničím starosti. Paní Kendallová vám tenhle pokoj pronajme až do konce semestru a pan Kendall vám už od Malloneových přestěhoval všechny vaše věci. A pokud jde o školu, jste tak vynikající studentka, že nemám nejmenších pochyb, že všechno dohoníte.

V každém případě vám vyjdeme vstříc.“

Rty měla suché a popraskané. Olízla si je a zašeptala:

„Co… Sean…“

Doktor Jones se zachmuřil. „Tomu podáme zprávu, jakmile zjistíme, kde právě je. Ale teď odpočívejte, má milá.

Užila jste si svoje. Ještě pár vteřin v té vodě a dočista byste zmrzla.“

Při prvním náznaku tání Hannah Malloneovou pohřbili. Ten týden byl pro reverenda Pattersona pořádně rušný, protože musel sloužit pohřební mši za každého, kdo zemřel během zimy. Hlína byla totiž příliš zamrzlá, než aby bylo možné kopat hroby, takže těla se uchovávala ve sklepení kostela a reverend Patterson, který mrtvé nesnášel až morbidně, s úlevou přivítal jejich odstranění. Hannah měla jednoduchý náhrobek a prostý pohřeb. Byl to jeden z těch dnů na konci března, kdy se zima pořád ještě nemůže rozhoupat k odchodu. Když na holou rakev z borového dřeva dopadaly první hroudy, začaly se snášet pozdní sněhové vločky.

Doktor Jones měl vášnivé námitky proti Samanthině přítomnosti s tím, že je ještě příliš slabá. Ale Samantha by se plazila třeba po čtyřech, kdyby to jinak nešlo, takže nakonec ustoupil a nabídl jí vlastní doprovod. Samantha však kupodivu požádala, zda může jít s paní Kendallovou.

Obcházeli tedy hrob v nepočetné tiché skupince, zatímco reverend Patterson dělal co mohl, aby k svým protestantským modlitbám přidal trochu katolických kudrlinek.

Hleděli dolů, hlavy vážně sehnuté, a každý z nich sledoval proud vlastních myšlenek. Pana Kendalla mrzelo, že mu odešla dobrá zákaznice, paní Kendallová myslela na oběd bublající na kamnech, doktor Jones zvědavě pozoroval Samanthin křídový obličej (Panebože, co je to napadlo bruslit tak brzy po ránu?) a Samantha, která se ztěžka opírala o loket paní Kendallové, si všimla, jak úpravně z některých hrobů smetli oddaní pozůstalí sníh, jako by na tom prachu a kostem v hlíně záleželo.

Když se však začalo oteplovat a Samantha byla schopná navštěvovat hrob už sama, přistihla se, jak něžně sází semínka do kopečku měkké hlíny, vytrhává plevel a pečuje o smutný záhonek, jako by to byla sama Hannah.

Paseka byla opět přístupná, ale Samanthu to mocně táhlo ke hrobu. Chodívala tam denně a hledala odpověď.

Proč se to stalo, Hannah? Vědělas přece, že ti pomůžu, tak proč jsi to udělala? Že jsem se rozmýšlela? Že jsem váhala a mluvila o posvátnosti života, že jsem ti tvůj hřích ukázala v světle, které jsi neunesla? Zklamala jsem tě, drahá přítelkyně. Zahanbila jsem tě. Zradila jsem tě. Žádná vdova Dorsetová neexistuje, viď? Řeklas to jen proto, abys mě zbavila pocitu viny nad rozhodnutím, k němuž jsem se nemohla odhodlat. A ty brusle byly taky kvůli mně, je to tak? Aby mě uchránily před vysvětlováním tvé smrti.

Nebyla jsem připravená, Hannah. Učili mě o krvi a kostech, ale studium lidské duše na lékařské fakultě chybí.

Neexistují učebnice, podle kterých bychom mohli uzdravit poraněnou duši.

Z rozblácené hlíny se zvedl závan chladného jarního větříku a přinesl zašeptání: „Netrap se kvůli tomu, zlatíčko. To je můj trest. Neměla jsem se zaplítat s cizím chlapem. To mě Bůh potrestal za můj hřích.“

Samantha se v duchu bouřila. Kde ale zůstal Oliverův trest, Hannah? Neměl právo zaplétat se s tebou. Kde zůstal boží trest pro něho?

Jak dny ubíhaly, Samantha začala ze svých každodenních rozhovorů s Hannah čerpat sílu a pochopení: hluboký žal se postupně přeměnil na hněv a vlil do Samanthy novou energii. Nemají ponětí, ti muži, co se tady doopravdy stalo, ani náznakem netuší význam celé události, a i kdyby ano, i kdyby se nebezpečně přiblížili pochopení, honem by se zase odvrátili nad tou novou pravdou, k smrti zděšení. Pravda je totiž taková, že muži nejsou, za co se považují. Pletou se, když se považují za vládce, za Bohem vyvolené pozemské strážce života a smrti. Oni si jenom myslí, že drží v rukou každodenní rozhodování o životě a smrti, protože ženy jim tu iluzi dovolí, aby je nedráždili.

Jenže základní rozhodování o těchto záležitostech spočívá výhradně na ženách, které navzájem spojuje společné tajemství – Hannah to dokázala. V průběhu mnoha set let se konají ty tajné schůzky, krvácení a recepty předávané z matky na dceru, život utržený dřív, než začal, jako ten pohřbený tady společně s Hannah, a muži to netuší, nikdy se to nedozvědí…

Ach, jakou děsivou moc máme my ženy, Hannah. Není divu, že z nás muži mají strach!

Za vichrného dubnového dne, kdy voněl zlatý déšť a Samantha musela zápasit s větrem, aby jí neuletěl plášť, zažila náhle ohromující zjevení: Jako kdyby Hannah zašeptala z hrobu, uslyšela Samantha prohlášení, jež mělo navždy změnit její život. „Protože se nás muži bojí, drží nás v otroctví, ale jen díky našemu souhlasu, isou našimi žalářníky, ale my jsme jejich dozorci.“

Samantha padla na kolena a odříkala Zdrávas Maria, což ji naučila také Hannah. Potom tu mohylku brčálově zelené trávy oslovila: „Nějak ti to všechno vynahradím, Hannah, slibuju. Zpátky tě přivést nemůžu, nemůžu odčinit svou chybu, ale můžu se ti zapřísahat, můžu ti dát slib, Hannah Malloneová, přítelkyně moje nejdražší, že zůstaneš navždy se mnou, že tvoje duše ve mně najde nesmrtelnost, že tvoje smrt nebyla zbytečná, protože z ní vytryskla moje nová síla. Už nikdy jim nedovolím, aby mě ovládali. Jsem svojí vlastní paní. Ponesu tvou radu s sebou až nadosmrti, drahá přítelkyně, abych v budoucnosti, kdykoliv potkám tvé stejně nešťastné sestry, předem věděla, jak se zachovat: a máš moje slovo, drahá Hannah, že díky tobě už nikdy, nikdy nebudu váhat…“

Navenek se zdála klidná, ale uvnitř Samantha cítila úzkost a napětí. Promoční průvod se zastavil před schody do kostela, aby dopřál fotografům dost času na snímky, a i když stála s hlavou hrdě vztyčenou, nedokázala setřást chmurný mrak, který jí zahalil duši. Nejprve ten prchavý sen z minulé noci, prorocký a zlověstný, ovšem mimo dosah paměti, a teď navíc bojkot místních žen.

Ach bože, proč se k ní i po těch dvou letech takhle zachovaly? Věděla, že mají vůči ní pořád ještě předsudky.

Paní Kendallová naštěstí nijak netajila, že studiem na mužské vysoké škole Samantha hazarduje se svou pověstí, a pár tvrdohlavých žen nesnášelo ani její přítomnost a přecházely na druhou stranu ulice, jakmile ji zdálky spatřili přicházet, i když většina se s ní určitě smířila, už se přesvědčila, že Samantha přece jenom není zkažená a že její studium nepřineslo městu hanbu. To bylo strašné zklamání. Kdyby žila Hannah, byla by tu aspoň ona…

Během každoročního svátku Rozkvetlých jabloní přijel domů Sean Mallone. Když se vrátil do svého velikánského domu, byl zdivočelý žalem, ale Samantha si to příšerné tajemství nechala pro sebe a zachovala Seanovi aspoň tu útěchu, že jeho manželka zemřela nešťastnou náhodou.

Za čas se Sean vzchopil natolik, že aspoň prodal dům, a potom navždycky odešel do hor.

Když duše její přítelkyně i vlastní svědomí konečně došly pokoje, věnovala se Samantha v posledním měsíci školního roku tak zaníceně studiu, že se k všeobecnému překvapení vyšplhala z dvacátého místa v ročníku (za které mohla její několikatýdenní nemoc) na místo třetí. Fotografové a reportéři si to poznamenávali zvlášť důrazně a žasli, jak někdo tak hezký a mladičký může tak pilně studovat. Namouduši podivínka.

Indiáni se seřadili na jedné straně, znovu zahráli „Ameriku“ a průvod pokračoval v cestě. Sotva Samantha vešla do přítmí kostela, vylekalo ji šustění hedvábí a šepotu, jak se k ní otočila spousta čepců a kloboučků s peřím.

Ženy!

Zaplnily lavice a tlačily se i na horní galerii, záplava zářivých barev a složitých účesů, třepetajících se vějířů a třpytících se šperků. Na její počest. Samanthě se rozjásalo srdce a do očí jí vklouzly dvě obrovské slzy. Tak ženy ji nakonec neopustily.

Když promující studenti zaplnili přední lavice, muži zabrali všechna zbývající místa a seřadili se i podél stěn.

V kostele bylo dusno jako před letní bouřkou. Pro tak malé městečko to byl velký den. Doktor Jones vyběhl na pódium postavené před oltářem a nasadil si sametovou čapku, symbol svého úřadu. Sotva se jeho hlas rozlehl nad shromážděním a odříkával projev stejný pro každý rok (zatímco v duchu proklínal Simona Kenta a jeho proklatý, rukou psaný diplom), Samantha zažila druhý šok. Na pódiu mezi členy profesorského sboru, tváří obrácený k obecenstvu, seděl doktor Mark Rawlins.

Samantha vytřeštila oči. Proč si jen toho nevšimla dřív?

Mark Rawlins byl neobyčejně pohledný muž. Konečně pochopila, že posedlost Joshuou Masefieldem jí na plese u Astorových zabránila ocenit jeho husté hnědé vlasy, odvážně dlouhé, takže kučery škádlivě ležely až na límci kabátu – což bylo vhodné pro umělce, ale u lékaře šlo o značně neobvyklý účes – něžné hnědé oči, velký rovný nos a hranatou bradu. Byl vysoký a štíhlý a podle způsobu, jak seděl, jak se mu látka kalhot napínala přes stehna, prozrazovalo tuhé svalstvo spíš postavu atleta než muže, který svůj čas dělí pouze mezi sezení v ordinaci a chůzi po nemocničních pokojích.

Mark Rawlins se na ni nenuceně podíval. Střetli se pohledem. Kratičce se usmál, povytáhl koutek úst, kde, jak si Samantha poprvé všimla, svítila drobná bílá jizvička.

Nato pak oba svou plnou pozornost věnovali opět doktoru Jonesovi.

Jak se ukázalo, přijel doktor Rawlins jako čestný host a řečník. Doktor Jones ho představil. Samantha sledovala, jak se pomalu zvedá ze židle, vysoko trčí nad maličkým Henrym Jonesem a dlouhými sebejistými kroky přistupuje k okraji pódia. Samantha si vzpomněla, jak krásně se jí s ním tančilo.

Mark Rawlins hovořil dobře a sebevědomě. Jeho elegantní gesta a bostonský přízvuk vyvolávaly v posluchačích dojem, že si u krbu povídá s hloučkem dobrých přátel. Dokázal zaujmout a Samantha si při jeho projevu snažila vybavit některé z věcí, které jí o sobě tehdy prozradil.

Marně. Měla tak plnou hlavu Joshuy Masefielda, že z Markova povídání nevnímala na plese skoro ani slovo. Jako by teď před ní stál úplně cizí člověk.

Když se doktor Rawlins vrátil na své místo, vyklusal na pódium znovu doktor Jones. Usoudil, že už nemůže kvůli Kentovi a objednanému diplomu dále otálet, a začal vyvolávat jména absolventů.

Měl je seřazená podle abecedy. Když po Domine Groverovi přišel na řadu Domine Jarvis, Samantha si pomyslela, že si ji nechává nakonec. Jeden po druhém přicházeli studenti na pódium, dostali diplom a potřásli děkanovi rukou. Nikdo si nevšiml, jak příšerně je děkan nervózní a že v hromádce diplomů jeden chybí. Absolventi se snažili zachovat klid a Samantha musela bojovat s touhou ohlédnout se znovu po doktoru Rawlinsovi.

V postranní uličce zavládl rozruch. Podle stěny se tam dopředu neodbytně tlačil jakýsi muž. Když se dostal k první řadě, pošeptal cosi kostelníkovi, podal mu předmět a opět ucouvl do stínu. Kostelník tiše vstal, naklonil se a položil předmět na stůl doktora Jonese právě ve chvíli, kdy děkan četl jméno Domine Younga. Děkan si sotva slyšitelně vydechl úlevou, zvedl diplom, který na stole zůstal ležet jako poslední, a pyšně zvolal: „Domina Hargraveová…“

Při odchodu z kostela se průvod snažil jít co nejvážněji, ale jakmile se ocitli pod širým nebem, začali novopečení doktoři vyhazovat klobouky do vzduchu a výskat a křičet jako malí kluci. Před kostelem zavládl zmatek: rodiče objímali své úspěšné syny, pánové si potřásali rukama, dámy si k očím tiskly kapesníčky, děti hopsaly, reportéři do sebe ve chvatu naráželi, psi poštěkávali. Samantha pátrala v davu, ale doktor Rawlins zmizel.

„Slečno Hargraveová!“ Opět ten neodbytný reportér z baltimorského Sunu. „Jak vás teď mají lidé titulovat?

Slečno doktorko? Nebo doktorová?“

Tvářila se, že neslyší, a dál se rozhlížela kolem. Jak se do kostela mohla vejít taková spousta lidí? Přistoupila k ní plačící paní Kendallová a celá bez dechu švitořila, jaká to byla krása a jak to Samanthě v těch nových šatech sluší. Potom se ukázal doktor Jones nadmutý domýšlivě jako kohoutek a vykládal cosi o tom, že Samantha je pýchou jejich školy, přičemž si dával záležet, aby ho reportér nepřeslechl. Přicházeli další usmívající se gratulanti, protože Samantha byla hrdinkou dne. Rukou jí potřásaly a chválily ji i ty ženy, které s ní dříve odmítaly ztratit třeba jen slůvko. Ostatní absolventi, profesoři a reportéři, ti všichni se shlukli právě kolem Samanthy. Zdvořile se usmívala, ale jejich chválu skoro nevnímala. Kam se jen poděl Mark Rawlins?

Náhle ji tiše oslovil sytý, kultivovaný hlas: „Doktorko Hargraveová, směly bychom vám co nejupřímněji poblahopřát?“

Obrátila se. Před ní stály dvě ženy, které v životě neviděla. Ta, která promluvila, mohla mít už po šedesátce, a i když byla oblečená do černé krinolíny a prošedivělé vlasy měla stažené do přísného uzlu, byla neuvěřitelně krásná. Její hluboko zasazené oči, vpadlé tváře a jemně modelovaná brada jí propůjčovaly nepřístupný výraz, ale když s úsměvem natáhla ruku k pozdravu a usmála se, vyzařovala z ní okouzlující vřelost. „Já jsem slečna Anthonyová a tohle je moje přítelkyně slečna Stantonová.“

Samantha přijala pevný stisk ruky. „Těší mě.“

Druhá dáma představovala protiklad své vážné společnice. V šatech z růžového saténu, samý volánek a krajka, vypadala slečna Stantonová až směšně maličká a buclatá.

Okrouhlou tvář jí rámovala hříva bílých kučer.

Slečna Anthonyová pokračovala: „Přijely jsme se podívat na váš úspěch a vyjádřit vám co nejvřelejší blahopřání sester z celé země. Nejde o obyčejný úspěch a nezůstane bez povšimnutí. Vybojovala jste velkou bitvu za všechny ženy.“

Samantha se lehce zamračila.

„Možná si ani neuvědomujete,“ obrátila se slečna Anthonyová, aby stála z profilu, „kdo jsme a koho zastupujeme, ale na tom momentálně nezáleží. Nepřišly jsme vás verbovat, jenom vám poděkovat.“

„Poděkovat mi? A za co?“

„Za to, co jste dokázala. Pochopte, paní doktorko, ženy v našem národě jsou ujařmené a jejich podřízenost je o to horší, že si ji ani samy neuvědomují. Vy jste, doktorko Hargraveová, udělala krok, který jim pomůže prozřít, dodá jim odvahu a sebejistotu bojovat za svoje osvobození.“

Samanthu zaujal zvláštní způsob, jakým se k ní slečna Anthonyová při řeči natáčela. Susan Anthonyová měla vadu – na jedno oko šilhala. Neschopný chirurg se kdysi pokusil o nápravu, ale obrátil oko druhým směrem zase příliš daleko. Jelikož na to byla slečna Anthonyová nesmírně háklivá, vždycky se snažila stavět k lidem z profilu, hlavně na snímcích.

Slečna Stantonová položila Samanthě dlaň na loket a tiše řekla: „Slečno Hargraveová, patříte k nové generaci.

Slečna Anthonyová a já jsme už staré, ale začaly jsme ten boj a snažily se, seč nám síly stačily. Svedení vítězné bitvy svěřujeme do rukou příští generace žen.“

Zmatená Samantha doprovázela odcházející dvojici pohledem, když k ní přistoupil Jack Morley z baltimorského Sunu: „Přítelkyně?“

Obrátila se k němu, všimla si pera připraveného vrhnout se na stránku bloku, a mile pravila: „Promiňte, ale vážně se už musím připojit k ostatním.“

Reportér se díval za její urostlou, štíhlou postavou, olízl špičku pera a načmáral do bloku část poznatku, který později odtelegrafoval do redakce: Krásná doktorka Hargraveová by se měla ve své praxi zaměřit na uzdravování zlomených srdcí.

Doktor Rawlins stál na schodech kostela zabraný do tichého rozhovoru s doktorem Pagem. Samantha se zastavila a pozorovala ho. Pohled na Marka Rawlinse jí připomněl spoustu z toho, na co si už hodně dlouho nevzpomněla: ples u Astorových, valčíky, šampaňské, Joshuův polibek, noc plnou milování. A když viděla, jak tu stojí a naprosto přirozeně gestikuluje, připomněla si další polozasunuté vzpomínky: trapný výstup s Joshuou právě před doktorem Rawlinsem, Markovy očividné rozpaky, jeho výčitka, jíž Joshuu vlastně donutil, aby si s ní zatančil.

A potom, později, Joshuova slova, která ji tenkrát bolela a mátla: „Znám Marka už hodně dlouho, ale ještě nikdy jsem neviděl, aby se díval na ženu takovým způsobem, jakým se díval na vás… Je do vás zamilovaný. Hodil by se k vám přímo dokonale.“

Ta slova rychle přebolela, ale teď, když Marka Rawlinse viděla pořádně vlastně poprvé, musela se ptát, jestli snad Joshua neměl pravdu. Tehdy možná hudba a šampaňské přispěly k tomu, že na ni hleděl jinak, ale od té doby uplynulo už jeden a půl roku. Pokud si doktor Rawlins na ten večer vůbec vzpomíná, pamatuje si i ji? Je jeho dnešní přítomnost zde víc než jenom pouhá náhoda?

Ohlédl se po ní, jako by vytušil, kde je, a opět se kratičce střetli očima. Potom se obrátil zpět k doktoru Pageovi, zamumlal pár zdvořilých slůvek na rozloučenou a sešel ze schodů. „Paní doktorko,“ pronesl se zářivým úsměvem, „dovolte, abych vám poblahopřál.“

„Děkuji, pane. Vzpomínáte si, že jsme se už setkali?“

„Samozřejmě! Jak bych mohl zapomenout!“ Mark Rawlins shlížel na Samanthu, která byla sice na ženu vysoká, ale pořád o hlavu menší než on. „Když jsem však trávil hodiny ve vaší okouzlující přítomnosti, vůbec jsem netušil, že jednou vstoupíte do dějin.“

Samantha zůstala na okamžik jako ztuhlá – tak on si ji pamatuje! – a tu se kouzlo přerušilo. „Ach, tady jste!“ zvolal za ní doktor Jones.

Silně se potil a tvář měl rudou jako rajče. „Odpusťte, že jsem se vám nevěnoval, doktore Rawlinsi, ale ten chlápek z Boston Journalu mě doslova zahnal do kouta!“ Děkan Jones popadl Markovu pravici a nadšeně s ní zapumpoval.

„Nevím, jak bych vám měl poděkovat, pane! Dodal jste naší malé slavnosti punc velké vážnosti! Ale pročpak s vámi nepřijela i paní Rawlinsová?“

„Bohužel se necítila dobře.“

„Doufám, že nejde o nic vážného?“

„Kdepak, jen mírná indispozice.“

Tu Samanthě blesklo hlavou: Tak on má manželku!

„… Bude to ve čtyři hodiny,“ pokračoval doktor Jones.

„To nesmíte propást. Je to ten velký bílý rohový dům se žlutými okenicemi.“

Pak je doktor Jones oba pozdravil nadzvednutím klobouku a odspěchal. Mark Rawlins se obrátil k Samanthě.

„Také se zúčastníte slavnostního oběda?“

„Samozřejmě. Bydlím u paní Kendallové.“

„V tom případě, pokud mě laskavě omluvíte, paní doktorko, musím si zajít něco vyřídit do hotelu.“ Váhavě se usmál, zvedl cylindr a s lehkou úklonou dodal: „Na shledanou ve čtyři!“

Paní Kendallová se překonala. Stůl doslova praskal pod tíhou jídla, stříbro a porcelán se jen blýskaly a vůně rozkvetlých růží se mísila s vůněmi stoupajícími z kouřících hrnců. Poslední čtyři dny strávila výhradně přípravou dnešní hostiny a teď seděla celá rozzářená na jednom konci stolu, zatímco hosté žasli nad lahodnými chody, které následovaly v nekonečné řadě jeden za druhým. Pan Kendall, sedící naproti manželce, jen spokojeně pokyvoval, když hosté chválili smetanovou polévku s ústřicemi, zapékanou šunku v rozinkové omáčce, telecí kotlety, rajčatový koláč, nakládaný celer a kyselé zelí, silně máslem namazaný šafránový chléb, a to všechno doprovázené štědrými dávkami vína z vinic na břehu jezera Canandaigua. V kuchyni čekal ještě kaštanový nákyp, lívance se švestkovým želé a broskve nakládané do brandy.

Samantha seděla u dlouhého stolu mezi doktorem Jonesem a jeho ženou. Vedle nich byl doktor Page a paní Pageová, proti nim reverend Patterson s manželkou, reportér z Boston Journalu, dále redaktor místních novin pan Collins a nakonec, přímo proti Samanthě, Mark Rawlins.

Všichni byli zabraní do rozhovoru. Zatímco Samantha poslouchala paní Jonesovou, která vykládala zajímavosti o vnoučatech, její manžel po druhém Samanthině boku se zabral do živé diskuse s Markem Rawlinsem.

„Váš otec je také lékař, pane?“

Doktor Rawlins věnoval Henry Jonesovi okouzlující úsměv. „Můj otec je právník, pane, stejně jako byl jeho otec. Oba studovali na Harvardu a můj pradědeček byl poradcem samotného George Washingtona.“

„Opravdu? Ale když pocházíte z právnické rodiny, proč jste se neřídil příkladem svých předků?“

„Protože jsem ten příklad odmítal, pane. Budu k vám upřímný, pane doktore: medicínu jsem si vybral čistě z toho důvodu, abych se vzepřel otci, který je rodinný despota. V osmnácti nemá mladý člověk na vybranou moc způsobů jak oponovat autoritě, pokud ovšem nepočítáte nemorálnosti a společenskou vzpouru. Já se ale nechtěl bouřit proti společnosti, ale výhradně proti otci. A chtěl jsem to provést civilizovaným způsobem. Přikázal mi, že se stanu právníkem, a já se místo toho stal lékařem.“

Doktor Jones se zasmál do ubrousku. „Nu, musím uznat, že jste upřímný. Ale zůstala pro vás medicína skutečně jenom pomstou vašemu otci?“

„Zpočátku tomu tak bylo, ale po vstupu na Cornellovu univerzitu jsem k svému nadšení zjistil, že jsem rozený doktor. Nakonec jsem v duchu otci děkoval, že mě k tomu dohnal.“

„Jak to snáší dnes?“

„Toho dne, kdy jsem mu oznámil, že půjdu studovat medicínu, což bylo v den mých osmnáctých narozenin, mě vydědil. Od té doby uběhlo už třináct let a my spolu ještě nevyměnili jediné slůvko.“

Doktor Jones se napřímil. „Ale to mě mrzí!“

„To je zbytečné, pane. Mým třem bratrům tyranský otec dodnes diktuje, jak mají žít, zatímco já jsem svobodný člověk.“

„Ale za jakou cenu! Přijít o dědictví!“

„Jen těžko můžete provozovat praxi na Fifth Avenue a zůstat chudý, pane.“

„Je možné, abych o vašem otci už slyšel?“

„Ano. Jmenuje se Nicholas Rawlins.“

„Ledový král? Ale samozřejmě že jsem o něm slyšel!

Hned mě napadlo, jestli snad nejste příbuzní, ale netušil jsem, že jste přímo jeho syn! Nesmírně rád bych si vyslechl jeho životní příběh, pane, protože jsem vyrozuměl, že je nesmírně zajímavý.“

Mark Rawlins se ohlédl po Samanthě. Rýpala se v jídle a tvářila se, že poslouchá paní Jonesovou, ale očima prozrazovala, že myšlenkami se toulá docela jinde – a Mark by rád věděl, kde. „Příběh mého otce skutečně stojí za poslechnutí, pane… Nicholas Rawlins si hned v mládí uvědomil, že led z blízkého jezera se dá v zimě prodávat podobně jako úroda z polí. Pustil se tedy do odvážného podnikání a investoval do něj deset tisíc dolarů. Osobně doprovodil náklad sto třiceti tun ledu na žhavý ostrov Martinique, kde se majiteli proslulého hotelu Tivoli Garden pochlubil, že umí lacino a rychle vyrobit zmrzlinu.

V mžiku se do ní pobláznil celý ostrov. Než uplynulo šest měsíců, led zmizel, Nicholas utrpěl ztrátu čtyř tisíc dolarů, ale obyvatelé ostrova si život bez zmrzliny už nedokázali představit.

V Havaně prodával Nicholas chlazené nápoje za stejnou cenu, jako byly ty nechlazené, takže lidi chytře naučil dávat přednost studenému zboží. Když potom z Nové Anglie připlul náklad ledu, prodával ho libru za penny, dokud led u konkurenční firmy neroztál ve skladě. Neznal skrupule, ale nakonec skutečně získal monopol na obchod s ledem a výhradní právo na stavbu ledáren od Charlestonu po St. Croix. Potom rázem zvedl ceny, rychle si vynahradil všechny obrovské finanční ztráty, a než mu bylo třicet, zmrzlou vodu z Nové Anglie konzumovali lidé z New Orleansu až po Toronto.“

„Soudím,“ ozval se doktor Jones, „že váš otec nemá proti přezdívce Ledový král vůbec žádné námitky, že?“

„To určitě ne, pane!“ Mark zvedl svou sklenku, ochutnal víno a náhle si překvapeně uvědomil, že Samantha sedící naproti na něho nepokrytě zírá.

Paní Jonesová se otočila na druhou stranu, aby si s paní Pageovou vyměnila žertíky o vnoučatech, a doktor Jones zaměřil pozornost na pana Collinse, který seděl proti němu. Ostatní se bavili mezi sebou, pouze Samantha s Markem mlčeli a navzájem se pozorovali přes stůl.

Po minutce si Mark vzal krajíc dýňového chleba a štědře si ho namazal máslem. „Povězte mi, paní doktorko, co teď po skončení studia plánujete?“

„Uvažovala jsem, že si založím menší praxi ve městě.“

Mark se neubránil myšlence: Podobnou, jako má Joshua.

„Víte, pane doktore, ráda bych šla tam, kde mě bude potřeba. Trochu jsem nahlížela do statistik a zjistila, že v New Yorku existuje šokující nedostatek lékařů právě v místech s nejhustším osídlením.“

Vtom Mark Rawlins spatřil v Samanthiných očích něco, co tam před jeden a půl rokem ještě nebylo. Bylo zřejmé, že Samantha Hargraveová se nesmírně změnila. Navenek vypadala pořád stejně, pohádkově krásná, ačkoliv teď se možná nesla trochu sebevědoměji, ale v očích jí zářila vnitřní síla, která té nejisté mladé ženě, kterou zachránil na plese u Astorových, zaručeně chyběla. Před rokem a půl byla Samantha z té velkolepé společnosti nervózní a dětsky zakřiknutá. Teď před ním seděla zcela jiná Samantha: sebejistá, soběstačná, cílevědomá, už ne děvče, ale žena.

„Povězte mi, pane doktore, jak se daří Masefieldovým?“

Poposedl, protože ho vytrhla z myšlenek. „S lítostí vám musím oznámit, paní doktorko, že paní Masefieldová před nějakou dobou podlehla své nemoci. V Manhattanu jsme měli v lednu kruté mrazy a ta nešťastná žena neměla sílu se s nimi vyrovnat.“

Samantha zašeptala: „Ach… To mě moc mrzí…“ Náhle ji zaplavily vzpomínky, jako když se protrhne hráz, stará vášeň, zapomenuté zážitky, vnitřní sváry, trápení, žal nad zprávou o Estellině smrti, radost nad Joshuovou náhlou svobodou. Ale ne, vždyť mu slíbila a slíbila to i sobě, že už to skončilo, že je konec…

„Poslyšte,“ ozval se doktor Jones, „rozumím dobře, že vy dva se už znáte?“

Mark Rawlins s jistým napětím v hlase odpověděl:

„Seznámili jsme se díky společnému příteli.“

„Chápu! Takže slečna Hargraveová je ta známost, o které jste se zmínil ve svém dopise!“

Samantha sebou trhla. „Prosím, doktore Jonesi?“

„Pan doktor Rawlins mi před časem napsal žádost o zaslání data naší promoce, že prý chce s paní Rawlinsovou navštívit známého studenta v posledním ročníku.“

Samantha se podívala na Marka. „Vážně? Tak vy jste přijel kvůli mně? A já myslela, že to je jenom náhoda!“

Doktor Rawlins se chystal odpovědět, ale doktor Jones ho předběhl: „Po přečtení toho dopisu jsem moc nepřemýšlel. Protože většina našich studentů jsou chlapci z okolí a synové farmářů, málokdy nás poctí svou návštěvou taková kapacita, jako je pan doktor Rawlins. Dovolil jsem si ho tedy srdečně pozvat. Neměl jsem ovšem sebemenší potuchy, že měl na mysli vás, slečno Hargraveová.“

Měřila si doktora Rawlinse pevným pohledem. „Lichotí mi, pane, že jste tak dlouhou cestu urazil jen kvůli mně.“

Přes pohledné rysy mu opět přejel výraz rozpaků, a tentokrát si jich Samantha povšimla. Doktor Rawlins prožíval stále se prohlubující zoufalství a ona by ráda znala důvod.

Oba se vrátili k svému jídlu a mlčky je dokončili. Když najaté pomocnice sklidily ze stolu, zvedl se pan Kendall a pozval pány, aby s ním zašli do salonu na brandy a doutníky. Paní Kendallová, která se už nemohla dočkat, až si povolí šněrovačku, objednala pro dámy kávu. Samantha vstala, aby se s dámami odebrala do slavnostně vyzdobeného salonku paní Kendallové, ale doktor Rawlins ji zadržel. „Mohl bych s vámi chvíli mluvit?“ zeptal se. „Zcela soukromě?“

„Zajisté.“ Ujistila svou hostitelku, že za chvíli se k dámám připojí. Když z jídelny všichni odešli, zavřela dveře a obrátila se k doktoru Rawlinsovi.

„Paní doktorko, potřebuju vám něco říct. A taky předat,“ sdělil jí.

Vyčkávala opřená zády o dveře, zatímco doktor Rawlins sáhl do náprsní kapsy a vylovil obálku. Párkrát ji v rukou obrátil, zamračeně ji pozoroval, a konečně pohlédl Samanthě do očí a řekl: „Paní doktorko, důvody, které mě sem přivedly, jsou jiné, než si myslíte. Nebyl to můj nápad, abych se zúčastnil promoce, ale Joshuův.“

Zatajila dech.

„A tenhle dopis je od Joshuy. Požádal mě, abych vám ho donesl.“

Samantha se podívala na obálku, kterou jí podával, zlomek vteřiny váhala a poté ji přijala. „Děkuji, pane.“

Pokusila se ji rozlepit co nejopatrněji, ale ruce se jí třásly tak strašně, že obálku potrhala. Rozložila jediný list, který byl uvnitř, a zjistila, že není psaný Joshuovou rukou.

Začínal: Má milovaná doktorko Hargraveová, oslovuji vás tímto titulem, protože jsem Markovi přikázal, aby vám ten dopis předal až po promoci. Zatímco čtete tato slova, jste konečně lékařkou – a tím se vyplnilo moje nejvroucnější přání. Lituji, že nejsem schopen zúčastnit se té události osobně a posílám místo sebe Marka, ale zatímco diktuji tento dopis, prchá mi z těla život, a až ho budete číst, budu už po smrti.

Nechala hlavu sklopenou a očima zůstala viset na posledním slově. Kdesi zezadu k ní ze studovny doléhal dunivý hlas pana Kendalla, po němž následoval výbuch mužského smíchu. Písmo se jí před očima náhle rozmazalo. Zašeptala: „Musíte mě omluvit, pane doktore, ale tohle nemůžu číst tady…“

Něco chápavě zašeptal, zatímco ona poslepu nahmatala kliku, rozrazila dveře a vyřítila se na chodbu. Automatickým pohybem se natáhla po plášti, protože netušila, jaké je počasí, seběhla ze schodů a s dopisem pevně sevřeným v hrsti zamířila k jezeru.

Když dorazila na svou paseku, slunce už zapadalo, stíny byly inkoustově temné a protáhlé. Dopadla na kmen stromu, na kterém loni došla k tolika závažným rozhodnutím, a snažila se ve slábnoucím světle dočíst zbytek Joshuova dopisu.

Mark Rawlins mou nemoc určil jako kongestivní selhání srdce – levá komora se před dalším naplněním nestačí zcela vyprázdnit. Já soudím, že jde o endokarditidu. Pan Pasteur v Paříži by řekl, že ji způsobila bakterie zavlečená do těla injekční stříkačkou, a měl by možná pravdu. Kdo dneska může tvrdit, co všechno v medicíně ještě platí? Ve své nevědomosti se dopouštíme neodpustitelných omylů. Pamatujte, Samantho, že to byla lékařská neznalost, která u mě vyvolala drogovou závislost. Kdyby lékaři před dvaceti lety tušili, co víme dnes, nebyla by teď ze mě taková troska. To se ale musí změnit. Svatým posláním lékaře je jednat výhradně správně. Medicína, milá moje, je pořád ještě v době temna a my jsme jen o málo víc než šarlatáni.

Píšu vám tenhle dopis, milá doktorko Hargraveová, abych z vás vymámil slib. A vím, že ve jménu toho, co jsme spolu kdysi měli společného, mé poslední přání určitě vyplníte. Chci, abyste pracovala pilně, Samantho, abyste vnesla světlo do lékařské temnoty. Bojujte za každou správnou věc. Prosím vás, abyste se nezahrabala v ubíjející praxi, jako jsem musel já, protože takovou práci dokáže odvádět každý druhořadý doktůrek. Vy jste určena pro něco většího.

Vím, co všechno dokážete, Samantho. Využijte svých znalostí a zkušeností, abyste přinesla pokrok do lékařské vědy.

Začněte ihned, nespokojte se s pouhým získáním diplomu.

Dovolte, abych umíral s vědomím, že jsem zanechal po sobě následovnici, která změní svět.

Odkazuji vám své lékařské nástroje, milovaná Samantho. Mark zajistí, abyste je dostala. Svěřuji mu je s bezpečným vědomím, že je využijete lépe než já.

Nikdy jsme si neměli patřit, má milovaná, naše láska byla odsouzená k zániku hned od začátku. Už nemám sílu povědět vám všechno ostatní, srdce mi selhává s každičkým úderem. Poví vám to Mark. Ví, co všechno má říct. Sbohem, má lásko.

Dole bylo naškrábáno cosi, co jen vzdáleně připomínalo Joshuův podpis.

Přečetla si dopis ještě jednou, přestože už se snesla tma a ona jen stěží rozeznávala slova. Z očí jí vyhrkly slzy a skulily se na papír, kde rozpíjely inkoust. Samantha nevzlykala ani hlasitě nenaříkala, její pláč byl něžný jako šepot, slzy jí brázdily po tvářích a víčka ani nezrudla. Když zaslechla prasknutí větvičky, vzhlédla a ve stínech spatřila tvář Marka Rawlinse.

Otevřela ústa, ale vzmohla se jen na jediné slovo: „Kdy?“

„Před šesti týdny.“

Nesmyslně, jako by to mělo nějaký význam, se Samantha snažila rozpomenout, co vlastně dělala před šesti týdny. Připadalo jí nesmírně důležité vědět, na co v hodině Joshuovy smrti vlastně myslela.

„Bylo to rychlé a bezbolestné,“ prozradil Mark tiše.

„Když si uvědomil, že je nemocný, poslal pro mě. Našel jsem ho v hrozném stavu, ale nedovolil mi víc, než abych mu do žíly vpravil digitalis, a jenom tolik, aby získal hodinku k nadiktování tohoto dopisu. Chtěl umřít.“

Pořád k němu vzhlížela, slzy se jí němě kutálely z očí.

„Proč?“ zašeptala. „Proč chtěl umřít?“

Doktor Rawlins přešel přes koberec suchého listí – jako stín, který se jí mihl před očima – a posadil se vedle ní na kmen stromu. Skrz klenbu větví nad jejich hlavami svítil tenký paprsek měsíce a odrážel se od Samanthiny třpytivé tváře. Mark Rawlins si pomyslel, že v životě nepotkal krásnější ženu. „Přel jsem se s ním. Přál si, abych vám něco pověděl, ale já nechápal, jaký to má smysl. Trval však na svém, že prý to musíte vědět, že prý víte, proč jsem vám to měl vyřídit.“ Mark mluvil polohlasem, znělo to, jako by hovořil z nesmírné dálky. „Estelle nezemřela na svou nemoc. Joshua ji zabil.“

Samantha se ani nepohnula. Seděla tiše vedle doktora Rawlinse, v husté tmě se dotýkali pažemi a ona z něho nespouštěla oči. Pokračoval: „Estelle příšerně trpěla.

Sužovala ji jedna infekce za druhou, měla neustálé bolesti, ustavičně slábla. Byla tak vyhublá, že připomínala kostru.

Prosila ho –“ Kupodivu Samantha vztáhla ruku a uchopila Marka za dlaň, jako by to byl on, kdo potřebuje utěšit.

„Podal jí smrtelnou dávku právě té drogy, která zničila jeho, a než vydechla naposledy, už bez bolesti, ještě mu poděkovala…“

Ano, Joshuo, říkala si Samantha smutně. Skutečně vím, proč sis přál, abych se tohle dozvěděla. V medicíně nejsou žádná jasná a černobílá rozhodnutí. Zabít nenarozené dítě kvůli záchraně matky. Zabít vlastní ženu, aby už dál netrpěla. Občas se lékaři musejí rozhodnout pro smrt, aby zachránili život, občas si sami musejí položit otázku: Co je důležitější, kvantita života, nebo jeho kvalita? A v knihách se nenajdou všechny odpovědi, občas musí lékař pátrat sám v sobě – a tos měl na mysli, když jsi chtěl, aby mi Mark pověděl pravdu o Estelle, a dokonce i ve své poslední zpovědi, Joshuo, jsi mi zanechal drahocenný odkaz. A právě tato vzácná vlastnost odlišuje špičkové lékaře od těch průměrných…

On to věděl, šeptala Samanthě její vlastní mysl, když se vyčerpaně opírala o Marka Rawlinse. Joshua věděl, že mám tuhle vlastnost. Vedl mě dokonce i ve smrti…

„Pane doktore,“ zašeptala, „mohl byste mě prosím nechat o samotě?“

„Tady?“ Rozhlédl se po lesním pokojíku jen taktak ozářeném měsícem. „Je to bezpečné?“

„Nic se mi nestane. Tady mi nikdo neublíží.“

„Ale –“

„Prosím vás. Musím si něco promyslet a jinde to nedokážu. Nebude to trvat dlouho. Mohl byste mě omluvit u paní Kendallové?“

Dlouho poté, co doktor Rawlins odešel, seděla Samantha nehnutě na kmeni, hleděla do noci a naslouchala důvěrně známým lesním zvukům, které v minulosti doprovázely tolik jejích rozhodnutí a odhalení. Samantha kolem sebe vytušila tichou přítomnost duchů, kteří žili ve stromech i popínavých– rostlinách, duše Indiánů, kteří tuhle paseku v dávných dobách navštívili, a duše svých drahých přátel, Hannah a Joshuy, kteří jí pomáhali porozumět sama sobě.

Před ní se táhla děsivá, nebezpečná cesta, na kterou zatím ještě žádná žena nevkročila. A Samantha viděla, teď mnohem jasněji než kdykoliv předtím, že po té cestě chtěla kráčet odjakživa. S pomocí boží i s pomocí těch, které v životě potkala a které ještě potká, bude Samantha Hargraveová bojovat, aby zářivým světlem osvětlila temnotu lékařského poznání.

ČÁST TŘETÍ

NEW YORK: 1881

Samantha věděla, co má doktor Prince za lubem, dobře mu viděla do karet. Od okamžiku, kdy se zásluhou právní kličky vecpala na volné místo do St. Brigid, hledal způsob jak se jí zase zbavit. A teď jí nastražil past. Ovšem doktor Prince udělal jednu velkou chybu – podcenil Samanthu Hargraveovou. Připravila si vlastní plán.

Dnes večer chtěla podniknout něco, co ještě nikdy v celé historii žádná žena neudělala. Přestože si byla úspěchem stoprocentně jistá, stejně pociťovala nervozitu. Přecházela po svém malém pokojíku, spínala a zase rozplétala ruce a netrpělivě čekala na nevyhnutelné zazvonění zvonku z pohotovosti.

Nechtěla se uchýlit k žádným trikům, stejně jako to nechtěla ani před čtyřmi týdny, ale tehdy i dnes ji k tomu donutilo čiré zoufalství. Sotva se Samantha vrátila z Lucerne do Manhattanu, začala se ucházet o místo v každé nemocnici, kde bylo možné získat stáž. Doktor Jones ji přesvědčoval, že by snad mohla ve světě medicíny prorazit, protože diplom má každý doktor, ale potvrzení o absolvované stáži svědčí o jeho prvotřídní kvalitě.

Rozhodla se tedy nastoupit někam na stáž, načež zjistila, že ani jediná nemocnice v celém New Yorku nepřijímá lékařky.

Odmítli ji úplně všude. Jakmile se objevila na prahu, nemocničním pohlavárům stačil jediný pohled a rovnou prohlásili, že mají plno i bez toho, že by se aspoň obtěžovali ji přezkoušet. Po dvou týdnech odmítání to Samanthě došlo a pochopila, že musí změnit taktiku dřív, než jí na výběr nezbude jediná nemocnice. Do posledních čtyř se nedostavila osobně, místo toho napsala dopisy a přiložila přehled svých skvělých výsledků studia a kopie doporučujících dopisů od doktora Jonese a doktora Pagea. Své žádosti pak podepsala jako MUDr. S. Hargrave.

Čekání na odpovědi byla hotová muka, ale vyplatila se.

Všechny čtyři nemocnice okamžitě napsaly doktoru Jonesovi, aby si ověřily správnost jejích údajů, a obdržely nadšenou chválu. Všechny čtyři nemocnice pak poslaly na jméno S. Hargrave kladnou odpověď s nabídkou stáže.

Pro St. Brigid se rozhodla ze dvou důvodů: bylo to velké zdravotnické zařízení se čtyřmi sty lůžky a nabízelo i stáž na chirurgii. Samantha měla ze sebe obrovskou radost, ale doktor Silas Prince ji s ní nesdílel. Když se mu představila a on si po několika nechápavých minutách uvědomil, že ona je S. Hargrave, šedesátiletý šéflékař jí s neskrývaným pohrdáním oznámil, že je vyloučeno, aby ji zařadili do svého programu. Samantha však s takovou reakcí počítala a vznešeným, kultivovaným způsobem doktora Princea informovala, že změna jeho rozhodnutí je legálním porušením smlouvy a ona bude muset vyhledat služby právního zástupce.

Bylo to pochopitelně blufování, protože Samanthě na advokáta peníze nezbývaly, ale doktor Prince tomu uvěřil a poslal ji pryč s prohlášením, že záležitost předloží vedení nemocnice.

V její případ nakonec rozhodla skutečnost, že díky nedbalosti doktora Princea měla právo jednoznačně na své straně: vlastnila přijímací dopis s podpisem doktora Princea, a navíc jí sama nemocnice vycházela vstříc, protože ve svém řádu neměla ani slovo o tom, že by v ní platil zákaz přijímání žen do pracovního poměru. Jenže, namítali odpůrci, do nemocničního řádu nebylo tohle omezení zahrnuto pouze z toho důvodu, že nikoho prostě nenapadlo, že nějaká žena by vůbec měla tu drzost se o místo ucházet. Právníci by se tady vyvztekali, a stejně tak i feministky a liberální tisk. Soudní spor Samanthy Hargraveové s nemocnicí St. Brigid by vyvolal nežádoucí publicitu velká městská nemocnice upírá práva bezbranné ženě a jistým sponzorům tohoto ústavu by to nemuselo jít pod vousy.

„Tak dobře, pane Princei, jsme nuceni ji přijmout.

Mezitím nemocniční řád upravíme tak, abychom se v budoucnu podobné situaci vyhnuli. Za další, o tom, že máme na stáži ženu, se nebudeme nikde šířit. Nechceme přece vytvořit precedens, viďte?“

„Ale pánové, tohle si nemůžeme dát líbit! Je to žena! Jak vůbec můžu se svým personálem ubytovat ženu, která by s nimi užívala stejné hygienické zařízení, vyšetřovat pacienty v přítomnosti ženy a podobně –“

„Jenže přesně tohle my chceme, doktore Princei. Ta žena očekává zvláštní zacházení. Nu, nebude se stačit divit. Osobně se postaráte, pane doktore, aby se doktorka Hargraveová zúčastnila všech stránek programu stáže a byla brána jako rovnocenná mužům. Za chvíli bude balit kufry.“

Samozřejmě ji podcenili. Samantha měla především radost, že jí jako ženě nejsou poskytovány žádné úlevy, a zadruhé, děvče, jež vyrostlo v uličce Crescent, se nutnosti bydlet na stejném patře s muži a používat s nimi stejnou koupelnu nemohlo zaleknout. Zrovna tak oplzlé chvástání a cinkot skleniček s whisky, které se v noci na patře rozléhaly, ji nemohly ani zdaleka vyvést z míry.

Přesto to neměla mít snadné. Doktor Prince se za svoje ponížení hodlal tvrdě mstít.

Vrchní lékař nebyl jediný, kdo měl námitky proti její přítomnosti. Kromě dalších stážistů, kteří měli pocit, že jejich noční mužské radovánky přítomnost ženy v budově značně omezuje, i ošetřovatelky se zhrozily nad vyhlídkou, že by od ní měly přijímat příkazy (Samantha totiž nabourala jejich představy o tom, kdo má kde svoje místo). Nejvíce pohoršená byla paní Knightová, vrchní sestra.

Kromě dohlížení nad špatně placenými, špatně živenými a téměř nevzdělanými sestřičkami (systém Nightingaleová ještě do této nemocnice nedorazil) patřil i dozor nad ubytovacími prostorami stážistů. Když Samanthě vybrala prázdný pokojík na konci chodby, nedělala si paní Knightová žádné násilí, aby skryla svou nelibost.

„Nařídím vrátnému, aby na dveře koupelny pověsil zámek,“ prohlásila a pohupovala přitom kroužkem klíčů na prstě. „Do té doby si musíte v koupelně hlasitě zpívat, abyste zabránila trapným situacím. Na noc si budete zamykat pokoj a na chodbu smíte vyjít pouze úplně oblečená. Jídelna pro personál je v druhém patře. Pokud se tam neukážete včas, zůstanete o hladu. Chtěla jsem sice, abyste jedla s ošetřovatelkami, ale doktor Prince trvá na tom, že se připojíte ke stážistům, když mezi ně patříte.“

Paní Knightová byla obézní žena s ocelově šedými vlasy.

Připomínala Samanthě Uršulu Prasečkářku z Trhu marnosti od Thackerayho. Na mohutné poprsí si položila sepjaté ruce a podrážděně odfrkla. „Ráda bych vás upozornila, doktorko Hargraveová, že proti vaší přítomnosti mám velké námitky. Tenhle experiment byl vyzkoušen už jednou, v šedesátém devátém roce v Pennsylvánské nemocnici. Ty takzvané doktorky tam nevydržely ani jeden den. Plivali po nich. Ženy se nemají plést do doktorského řemesla, na takovou zodpovědnost nejsou stavěné.

Vám dávám odhadem měsíc.“

Znovu zachřestila klíči, aby Samanthě připomněla, kdo tu velí. „A ještě něco. Musíte si pamatovat, že během menstruace si budete brát volno. Platí to i pro sestry, které nesmějí k nemocným. Nechceme, aby se nám kolem nich motaly nervózní ženské.“

Byl to mrňavý kumbálek s tak začouzeným oknem, že sotva viděla ven, se zborceným prádelníkem a proleželou postelí, ale Samanthě připadal jako palác. Práce byla těžká a pracovní doba předlouhá, jenže jí propůjčovala sílu odhodlanost s nadšením, takže řeholi stáže k všeobecnému úžasu snášela. Mrzela ji jenom jediná věc, a sice že ostatní stážisté ji odmítali vzít mezi sebe. Bylo jich celkem devět, ale když nemocnice přijala Samanthu, dva se urazili a odešli. Všichni si však doktoru Princeovi stěžovali. Ujistil je, že ta ženská tu dlouho nezůstane. Chovali se k ní, jako by ani neexistovala. U jídla si k ní žádný nepřisedl, nikdo ji nezatahoval do hovoru a večer, když stážisté po úmorném dni odpočívali, zněl chodbou smích a zvuky bendža, ale na její dveře nikdo nezaťukal.

Pro doktora Princea představovala Samantha neustálou připomínku jeho omylu. Po čtyřech týdnech se konečně dočkal své pomsty.

Jeho plán vypadal takhle: Samantha Hargraveová se do nemocnice vecpala díky právní kličce, takže stejným způsobem zase pošupajdí.

Zaprvé nechal do nemocničního řádu připsat, že všechny zaměstnankyně se musí chovat slušně, nesmějí kouřit, mluvit vulgárně a pít alkohol a svým vzhledem že musí ustavičně reprezentovat úctyhodnost instituce.

Oděv jim musí zakrývat kotníky, zápěstí i šíji. Každá žena přistižená v urážlivém či neslušném oděvu bude okamžitě propuštěna.

Zadruhé, každý stážista musí strávit určitý počet hodin na každém z oddělení – na úrazovém, ženském a pohotovostním. Neexistují výjimky. Dokonce ani pro tu stážistku ne, která právě vinou nařízeného oděvu nebude schopná službu na pohotovosti plnit, protože při vyskakování na pohotovostní vůz si buď roztrhne šaty, nebo upadne přímo na obličej. A protože kalhoty stážistka nosit nesmí (spadají do kategorie ženského „neslušného“ oděvu), usoudil doktor Prince, že Samantha jednoduše nemůže stáž na pohotovosti absolvovat. Z toho plyne rychlý a elegantní vyhazov.

Jenže Samantha tohle všechno předvídala. Když před týdnem uviděla své jméno na rozpisu pohotovostních služeb, uvědomila si, že jí zbývá jen sedm dní, aby něco vymyslela. Okamžitě zašla za krejčím poblíž Fiftieth Street a přednesla mu neobvyklou žádost.

Aby šaty mohla vůbec zaplatit, odnesla Samantha do zastavárny nádherný postříbřený stetoskop, který dostala od doktora Jonese jako dar k promoci, ale starý Žid peníze za šaty odmítl. Tvrdil, že ten úbor je pro něho jednak hozená rukavice, jednak skvělá reklama. Pokud Samantha bude na každém kroku vykládat, že jí šaty ušil Rabinowitz, dostane je zadarmo.

Týden nato se Samantha vrátila do dílny pana Rabinowitze. V nemocnici nikdo nic netušil.

Šaty představovaly chytrý podvůdek. Byly dost krátké, aby nepřekážely, dost dlouhé, aby splňovaly podmínku cudnosti. Uniforma z tmavě modrého serže představovala hotový zázrak – vypasovaný kabátek a sukně, která byla geniálně řešená jako široké kalhoty, ale přitom zachovávala iluzi sukně. Doktor Prince nemůže Samanthu obvinit, že by byla oblečená neslušně, a ona přitom snadno může seskakovat z vozu a zase do něho naskakovat.

Poslední vylepšení představovaly nesčetné kapsy se zapínáním na knoflíky a jméno nemocnice vyšité zlatou nití na rukávech.

Dnes večer musí složit test. Samantha neklidně přecházela po pokoji.

Většina stážistů při službě na pohotovosti spala, protože dobře věděli, že zvonek uslyší i ve svých ložnicích a za povolené tři minuty se stačí obléknout a seběhnout k vozu. Jenže ten první večer byl pro Samanthu příliš výjimečný, než aby mohla spát. Navíc budou všichni na stráži, aby viděli, jak to zvládne. Dokonce i doktor Prince, který přes noc zůstával v nemocnici jen vzácně, se projednou zřekl pohodlné luxusní ložnice na Park Avenue, aby se stal očitým svědkem svého vítězství.

Samantha přecházela po pokojíku a vůbec ji nezajímalo, jak se ostatní na její kostým tváří. Teď měla jiné starosti, čekala na svůj první pohotovostní případ. O co půjde, a bude schopná to zvládnout? Už předtím sešla na pohotovost, aby si prohlédla vůz i kočího, a pak honem spěchala zpátky do pokoje. Jak jinak by se ještě mohla připravit?

Náhle se zastavila a obrátila ke dveřím. Zvenčí se po chodbě blížily známé kroky a naráz v ní probudily vztek.

Už zase! rozzuřila se. A zrovna dnes!

První noc po jejím příchodu, což bylo před měsícem, vytrhl Samanthu z lehkého spánku zvuk kroků na chodbě.

Nejprve jí těžkou hlavu nedělaly, ale když se nepřestávaly blížit k jejímu pokoji – vzpomněla si, že koupelna je na opačném konci chodby a tady že je pouze požární žebřík, znepokojilo ji to. Kroky se zastavily před jejím pokojem.

Samantha ležela celá napjatá a se zatajeným dechem.

V duchu se ptala, kdo to může být, kdo poslouchá. Měla nepříjemný pocit, že ten člověk se dívá dovnitř klíčovou dírkou. Po minutce se kroky zase obrátily k odchodu a postupně se vzdálily. Samantha si pomyslela, že to byl zvědavec, a opět usnula.

Jenže kroky se nepřestávaly vracet, většinou tak třikrát do týdne, vždycky pozdě v noci, pokaždé na minutku postály, jako by dotyčný naslouchal nebo se snažil klíčovou dírkou něco uvidět. Samantha uvažovala, že si bude stěžovat paní Knightové, ale usoudila, že vrchní sestra by ji odbyla s tím, že si Samantha za to může sama. Ať to byl kdokoliv, zřejmě nezamýšlel nic zlého a nejspíš byl jenom zvědavý, jak taková doktorka vypadá. Samantha se tedy rozhodla nebrat to na vědomí.

Ale tentokrát ji to navztekalo. Sotva zaslechla, jak se kroky přibližují, sebrala z prádelníku rozprašovač s kolínskou a postavila se vedle dveří. Když se kroky zastavily a ona měla jistotu, že vetřelec se dívá klíčovou dírkou dovnitř, rychle k ní přiskočila s rozprašovačem, strčila otvor do klíčové dírky a stiskla uzávěr. Na druhé straně dveří se ozval překvapený výkřik a hned potom úder, jako by někdo dopadl na zadek. Za okamžik už duněly kroky po chodbě směrem k východu.

Opřela se o stěnu a hněvivě odhodila kolínskou na postel. V následujícím okamžiku se tichý večer rozezněl hrubým řinčením zvonku. Ozýval se z pohotovosti.

Koně se třásli v postrojích. Jake, noční kočí, seskočil z kozlíku, aby jí pomohl, ale Samantha ho mávnutím odmítla. Měla podezření, že někde v úkrytu číhá doktor Prince. Samantha se vzepřela o postranice a vyhoupla se do vozu s takovou silou, že tam bezmála vletěla po hlavě.

Než se stačila vzpamatovat, vůz s trhnutím vyrazil kupředu. Samantha padla na kolena.

Když se s řinčícími zvonci prudce řítili po Fiftieth Street, držela se Samantha křečovitě oběma rukama. Teď byla vděčná za tu spoustu kapes, kam se jí vešly všechny lékařské potřeby. Byl podvečer a venku bylo jen málo chodců.

Pokud si povšimli, že na zadním sedátku ambulantního vozu, což bylo místo pro lékaře, se natřásá žena, zastavili se a zírali s ústy dokořán. Vypadali jako řada soch vrostlých do chodníku. Samanthě tlouklo srdce v rytmu se zvoncem. Neměla ponětí, kam mají zamířeno.

Poblíž East River zastavili před zářivě osvětleným kamenným domem, který měl nad vchodem zavěšenou červenou lucernu. Za pohotovostním vozem se hnal dav lidí, kteří si chtěli prohlédnout doktora v sukních. Když si Samantha mezi nimi razila cestu, odrbaní hošíci v zástupu prozpěvovali: „To chce chlapa, to chce chlapa!“

„Poslední dny jí nebylo dvakrát dobře,“ oznamovala majitelka, když vedla Samanthu do pokoje.

Na posteli ležela nanejvýš čtrnáctiletá dívka, hubené tělo oblečené jen do krajkové spodničky. Zdálo se, že spí.

Ruce měla založené na břiše. Jakmile si Samantha všimla modravého zabarvení kolem rtů a nosu, zeptala se: „Co si vzala?“

Žena ukázala na prázdnou lahvičku vedle postele. Elixír doktora Hansena. „Všechna moje děvčata to občas berou.

Na nálepce píšou, že to je bezpečné. Vůbec mi nejde do hlavy, co se mohlo stát.“

Samantha povytáhla nešťastnici oční víčko a spatřila zorničky stažené do nepatrného bodu. Dívka dýchala nesmírně slabě, ale tep byl zatím slušný. „Předávkovala se opiem, Jakeu. Musíme ji rychle dostat do nemocnice.“

Zatímco ukládali děvče na nosítka a spěchali s ní dolů, upjatá majitelka se jim držela v patách. „To není moje vina, věřte mi, Vedu slušnou živnost. Žádné z mých děvčat nikdy –“

Pohotovostní vůz s trhnutím vyrazil. Samantha seděla vedle dívky, třela jí ledově chladné ruce a prosila: „Neumírej! Slyšíš, neumírej!“

Ordinace na pohotovosti byla prázdná. Když uložili děvče na vyšetřovací stůl, poslala Samantha Jakea pro pomoc. Mezitím už bylo děvčátko doslova modré.

Samantha se mu pokusila nejprve vypláchnout žaludek, ale když „elixíru“ vyteklo jen nepatrně, pochopila, že na tohle už je příliš pozdě. Bude se muset uchýlit k „hrdinským“ krokům. V uších jí zazněla přednáška doktora Pagea: „Uměle povzbuzujte dýchání, masírujte břicho vlhkým ručníkem, zahřejte pacientovi končetiny, podávejte mu černou kávu, choďte s ním…“

Když se Jaké vrátil, Samantha cvičila s dívenčinými pažemi – nad hlavu, dolů k břichu, stlačit, nad hlavu, dolů k břichu, stlačit. Za Jakeem stál postarší lékař a chvatně si zapínal celuloidový límeček. Přistoupil ke stolu, přitiskl děvčeti prsty na šíji, podíval se do zmodralého obličeje a pravil: „Milá moje, vždyť vy se snažíte oživit mrtvolu!“

Samantha přestala s oživováním jenom na tak dlouho, aby pacientce sama změřila puls. Protože věřila, že jej nahmatala, pustila se opět do umělého dýchání. „Potřebuju pomoc, pane doktore. Dokud nezačne dýchat sama, nemůžu s tím přestat.“

Zavrtěl hlavou. „Marníte čas, slečno Hargraveová. Snažíte se probrat k životu mrtvou. Doporučoval bych vám, abyste vyplnila úmrtní list a šla si lehnout. Soudě podle její profese, bude té chudince stejně líp po smrti.“

Po jeho odchodu zasyčela Samantha na Jakea: „Sežeňte proboha kohokoliv!“

Námahou z umělého oživování se už Samantha málem hroutila, když se Jaké objevil s vrchní sestrou Knightovou.

Starší žena se beze slova postavila na Samanthino místo a pokračovala v umělém dýchání, aniž by vypadla z rytmu.

Ale Samantha si neodpočinula. Podle toho, co věděla o předávkování drogami, měli o práci postaráno na celou noc. Shodila klobouk a kabátek a pravidelně kontrolovala tlukot dívčina zápasícího srdce stetoskopem. Po patnácti minutách si s paní Knightovou, která dosud ještě nepromluvila, vyměnila místo.

Kolem půlnoci, když se obě ženy pořád ještě dřely na pohotovosti, se ve dveřích ukázal jeden z mladých stážistů. Mlčky pár minut přihlížel, ale potom si rázně shodil sako a vystřídal paní Knightovou. Z kouta je fascinovaně pozoroval Jake. Ta poběhlice už to měla jasně spočítané, ale tahle maličká doktorka bojuje jak divoká kočka, to se jí musí nechat.

Stážista, který oživoval s nevelkým nadšením, poznamenal: „Podle mě už to zabalila, paní doktorko. Klidně vyplňte lejstro.“

„Dokud cítím puls, tak v žádném případě. Jestli jste unavený, pane doktore, můžu vás vystřídat.“

Stážista však pokračoval. Vydrželi takhle další dvě hodiny, naslouchali srdečnímu rytmu, masírovali modré ruce a nohy, až nakonec, když se zrcátko nepatrně zamžilo dechem, se děvčeti začala vracet barva. Modrý odstín pomalu ustupoval, tváře zrůžověly, jako když po noci přichází svítání, a nakonec se děvče dlouze a zajíkavě nadechlo a ihned se rozkašlalo.

Stážista přestal s oživováním a spolu s paní Knightovou přihlížel, jak Samantha rozhrnula děvčeti spodničku, odhalila nahé břicho a plácala do něj ručníkem namočeným v ledové vodě. S každým palčivým úderem děvče zalapalo po dechu a převalilo hlavu ze strany na stranu.

Když se mu zachvěla i víčka, Samantha prohlásila: „Mám dojem, paní Knightová, že budeme potřebovat spoustu černé kávy.“

Za chvíli už vytáhli dívku do stoje, podepřeli ji z obou stran v podpaží a rázovali s ní po místnosti, přičemž jí do hrdla nalévali nekonečný proud horké kávy.

Teprve těsně před úsvitem Samantha uznala, že děvče můžou uložit na nemocniční lůžko. Když si unaveně sbírala klobouk a kabátek, zjistila, že před ní stojí mladý internista a podávají ruku. „Přetáhla jste mě na svou stranu, paní doktorko. Odteďka jsem váš stoupenec!“

U snídaně se nemluvilo o ničem jiném než o pokusu o atentát na prezidenta Garfielda, což vzbudilo větší rozruch než atentát na Lincolna před šestnácti lety. Před Lincolnovým zavražděním společnost snášela dlouhé čtyři roky zabíjení a zvěrstev, takže Lincoln byl prostě jednou z mnohých obětí války. Ovšem atentát na Jamese Garfielda přišel v době míru, sám prezident představoval symbol národní prosperity, a proto ho veřejnost milovala. Prezident Garfield teď ležel v Bílém domě a pomalu umíral.

Lékaři prohledávali a prošťourávali ránu kvůli nenalezené kulce, někdy kovovým katétrem, jindy nemytým prstem.

Profesor Alexander Graham Bell vyrobil zařízení, jímž by šlo kov lokalizovat, ale bohužel péra v posteli vynález zmátly, takže tikal nad všemi částmi prezidentova těla.

I ti nejvýznačnější lékaři, kteří se u něho ve dne v noci shlukovali, byli zcela bezradní. Právě tohle patřilo u snídaně mezi oblíbená témata personálu nemocnice St. Brigid.

„V tom budou mít prsty demokrati!“ tvrdil starý chirurg zabořený do vajíček na slanině.

„To vám říkám, pane,“ ozval se další hlas nad topinkou s máslem a kávou, „že otvírat břicho je čiré bláznovství.

Vůbec nesejde na tom, jestli v něm kulka zůstala nebo ne, ale otevření břicha, to je jistá smrt.“

V tu chvíli vešla do jídelny Samantha a v místnosti se rozhostilo ticho. Všechny hlavy se otočily k ní (včetně jistého mladého stážisty, který měl oči zarudlé a uslzené od kolínské vody). Doktor Prince se zvedl od stolu a pomalu k ní zamířil, v ruce ranní vydání Tribune. V očích mu planul ledový oheň a bílé licousy se mu bojovně naježily.

„Četla jste tohle, slečno Hargraveová?“ zeptal se a podal jí noviny.

Četla. Kdosi jí strčil výtisk pode dveře a ona jej objevila hned při první cestě do koupelny. Na první stránce byl článek o jejím hrdinském výkonu z téže noci.

„Tak s tímhle já rozhodně nesouhlasím, doktorko Hargraveová. Na svědomí to má Jake, noční kočí, který si chtěl získat slávu tím, že se pochlubil reportérovi, co se náhodou nachomýtl na pohotovosti. Teď tam dole čeká dalších šest novinářů a všichni se dožadujou interview s doktorkou. S kočím jsem si to už vyřídil, dostane důtku. A vám bych, paní doktorko, radil, abyste se chovala diskrétně a nesnažila se vydobýt si lacinou slávu. St. Brigid není manéž.“

Držela hlavu zpříma a upírala na něho pevný pohled.

Absolutně tichou místností se rozlehl její hlas: „Ano, pane doktore.“

Doktor Prince přimhouřil chladně oči. Jeho malé vítězství ho očividně neuspokojilo. Ta ženská je prohnaná jak liška. Však už ji podruhé nebude podceňovat. „A ještě něco, paní doktorko. Věnovat celou noc své síly jedné bezcenné prostitutce, je známkou špatného lékařského úsudku. Vinou toho nastupujete na ranní směnu vyčerpaná, a navíc jste nemocnici způsobila zbytečné výdaje tím, že jste zaměstnala i vrchní sestru a dalšího stážistu. Ke všemu byste nebyla k dispozici v případě dalšího naléhavého případu. Ve svých lékařských experimentech se ještě máte hodně co učit, milá paní doktorko!“

„Ano, pane doktore.“

Zdálo se, že se šéflékař rozmýšlí, zda nemá pokračovat, ale nakonec se prudce obrátil a vypochodoval z jídelny.

Ztuhlá vzteky zamířila Samantha k svému obvyklému místu u prázdného stolku a pomalu, s rozmyslem se posadila. Když jí služebná donesla čaj a koláčky s medem, snažila se Samantha ignorovat, že se na ni upírá dvacet párů očí.

A náhle – potichu, jako když začíná šumět jarní déšť, začal stážista u vedlejšího stolu tleskat.

Samantha polekaně vzhlédla.

Ostatní se připojili. Na okamžik se jídelna lékařského personálu rozehřměla potleskem a Samantha, která udiveně kulila oči na pochvalné úsměvy kolem sebe, zčistajasna nedokázala polknout čaj..

Samanthu ohromilo, jak nesmírně se její přítelkyně změnila. Nešlo jen o zevnějšek – nadváha, neupravené vlasy, odulá tvář – ale stejně tak ji polekalo i Louisino chování. V pohybech bylo znát napětí, zelené oči jí těkaly z místa na místo, hlas chvílemi stoupal až k ječivosti. Nic z toho nebylo pro ženu v osmém měsíci těhotenství typické. Samantha nevycházela z úžasu. Může snad za to ten rok manželství?

Když si Louisa dlaní podepřela kříž, s heknutím vstala z pohovky a odkolébala se na chodbu, využila Samantha příležitosti, aby se porozhlédla po saloně.

Luther se stal DeWinterovým společníkem a vydělával slušné peníze. V koutě stál zbrusu nový hudební šicí stroj jako pomník středostavovské prosperity manželů Arndtových: jak jehla ujížděla po látce, otáčela rovněž válečky, které vyluzovaly melodii. Naneštěstí byl šicí stroj pokrytý vrstvou prachu, stejně jako na něm postavená drahá soška. Louisa bývala odjakživa maličko nedbalá, ale tenhle zaprášený a nepořádný salon svědčil o absolutním nezájmu, byl věrným zrcadlem ženy, která v něm trávila celé dny, ženy, jíž jako by přestalo na všem záležet.

„Garfield, Garfield, Garfield,“ povzdechla si Louisa, když se vrátila na pohovku s podnosem, na němž stály dvě sklenice naplněné hnědou tekutinou a ležely kusy makového koláče. Nápoj byl novinka, o které Samantha ještě neslyšela. „Říká se tomu kořínkové pivo,“ vysvětlila Louisa. „Je to teď hrozně v módě.“ Samantha se natáhla po sklenici. „Ne, ta je moje,“ vzala si ji chvatně Louisa.

Samantha si povšimla, že vrstva pěny v Louisině sklence je nižší než v té její.

Louisa vytáhla nateklé nohy na pohovku, přičemž shodila na podlahu objednávací katalog z Montgomeryho zásilkové služby. „Prý máme letos Prezidentské léto. Už mi to leze krkem.“

Samantha se snažila utajit svoje zklamání, protože po tak dlouhém odloučení se na přítelkyni nesmírně těšila.

Když se jí konečně podařilo urvat v nemocnici volný den, oblékla si své nejlepší šaty a nadšená a vzrušená nastoupila na Fifth Avenue do omnibusu, Louisa, která ji podle jejích představ měla přivítat – ta Louisa s dokonalými medově plavými lokýnkami, která se kdysi snažila vyvolat ducha Jany z Arku – ji vůbec nečekala.

Přestože se s ní pozdravila radostně a objala přítelkyni tak pevně, až Samantha pocítila kopnutí neviditelné nožky, po čtvrthodince vzrušeného vzpomínání na minulost začala Louisa vypadat znuděně, jako by Samantha byla jen hračka, která se jí už okoukala, takže teď se rozvalovala na pohovce, napuchlá a otrávená, a zelenýma očima nervózně těkala do všech stran.

Samantha se toužila zeptat: Co se děje?, ale bála se, aby přítelkyni neurazila. „Jak se vede Lutherovi?“

„Dobře,“ zazněla neurčitá odpověď.

„Asi máš ze svého manželství radost.“

Louisiny zelené oči se konečně zavěsily na nepěstěnou kapradinu, která lapala prach na okenní římse. „Poslední dobou je v lékárně od rána do večera. Začnou tam prodávat i zmrzlinu.“

Ale přece musí existovat něco, co by Louisů zajímalo.

Pokud selhala zmínka o jejím manželovi – ačkoliv po ročním manželství by v její reakci nemělo být tolik lhostejnosti – pak určitě zabere na hovor o děťátku. „Nejspíš máš plno práce se zařizováním dětského pokoje.“

Louisa věnovala Samanthě lhostejný pohled.

„Už je hotový? Moc ráda bych si ho prohlédla.“

Kamarádka pokrčila rameny a ztěžka se vytáhla do stoje. Samantha šla za ní do patra a lámala si hlavu, zda těhotenství takhle změní každou ženu. Možná že tolik měsíců čekání na událost, která se pořád zdá v nekonečnu, otupí zájem o cokoliv jiného. Po narození dítěte se Louisa určitě změní.

Samantha vydechla: „Ach!“ a hned ji zamrzelo, že pokojík chtěla vidět. Byl vedle manželské ložnice, kde zahlédla neustlanou postel, a byl prázdný s výjimkou zpola natřené kolébky a roliček tapet válejících se na holé podlaze. „Nu, ještě máš na to čas.“

Louisa na ni opět upřela bezvýrazný pohled a Samantha si pomyslela: Tohle nedopadne dobře.

Cestou dolů se rozmýšlela a v saloně se konečně odvážila: „Není snad něco v pořádku, Louiso?“

K jejímu úžasu přítelkyně rozzuřeně vybuchla: „Všechno, Samantho!“ a konečně se v jejím obličeji ukázala jiskra oživení. „Nerada bych tě zatěžovala svým trápením, ale někomu se přece musím svěřit. Jsem v tomhle domě zahrabaná už tak dlouho, až mám strach, že zešílím. To není spravedlivé, Samantho, že těhotné ženy nesmí na veřejnost. Lidi jsou strašní pokrytci. Jsou blázni do dětí, ale nechtějí si připomínat, odkud ti andílci přicházejí na svět. Jako bych se měla za sebe stydět. Společnost trvá na tom, abychom se vdaly a rodily děti, ale jakmile je malé jednou na cestě, lidi tě donutí zůstat v díře. Kdybych vyšla ven, civěli by na mě a rázem by jim bylo jasné, co jsem dělala. A přitom to dělal i Luther a klidně si může chodit venku a nikdo se to o něm nikdy nedozví. Ženy jsou po styku ocejchované, ale na mužích to vůbec není vidět. Připadá ti to spravedlivé?“

Tak ono nejde jenom o těhotenství, říkala si Samantha, protože slyšela za Louisinými slovy víc, než sdělovaly na první pohled. Tón jejích dopisů se začal měnit dávno předtím, než otěhotněla. Louisiny potíže šly tedy hlouběji, než sama sobě přiznávala, jako by je sice chtěla vyjádřit, ale zaboha k nim nedokázala najít tu správnou cestu.

Samantha jí pomohla ohleduplnou otázkou: „Máš snad potíže v manželském loži?“

Louisa začala škubat za nabíranou manžetu svého živůtku a němě přikývla. „Když ty nemáš ponětí, jaký to je, Samantho, nejsi vdaná.“

Samantha si s bolestí vzpomněla na Joshuu a vzápětí k svému úžasu i na Marka Rawlinse. Od toho večera u Kendallů se s ním už neviděla. Dal jí svou manhattanskou adresu a pozval ji, aby si tam kdykoliv přijela vyzvednout nástroje po Joshuovi, ale Samantha to pořád odkládala, namlouvala si, že je stejně nemá ve svém pokojíku kde uložit, že je zatím nepotřebuje, že jsou bezpečnější v domě doktora Rawlinse, jen aby se s ním nemusela opět setkat.

Během minulých dvou měsíců sama sebe přesvědčovala, že je to kvůli tomu, že v ní vyvolává vzpomínky na Joshuu, ale teď, v přecpaném Louisině salonku, si musela přiznat ryzí pravdu: Bylo to proto, že v ní probouzel nežádoucí city…

Louisa pozvedla mechově zelené oči. „Nevím, co jsem vlastně čekala, Samantho, ale myslela jsem si, že to bude něco čistého a svatého. Svatební noc pro mě znamenala šok. Luther mi pořád tvrdil, že to je v pořádku, že tak se to dělá, ale já přitom pokaždé plakala. Samantho, mně se z toho zvedal žaludek! A on s tím nepřestal! Že prý je přirozené, že se mi to nelíbí, že to má být příjemné jen mužům.

Byla jsem ráda, když jsem otěhotněla, protože Luther mě pak nechal na pokoji.“

Jenže Louisa nemluvila pravdu. Ve skutečnosti ji svatební noc nadchla a všechno, co Luther dělal, ji rozvášnilo, ale ihned se nad svými doposud ukrytými živočišnými pudy vylekala a zastyděla. Zanedlouho si hnusila sama sebe a Lutherem pohrdala, že v ní zažehl tak nechutné myšlenky a touhy. Cítila k sobě nenávist za to, že po něm touží, plakala, když cítila, jak ji to táhne za ním do postele, a nakonec uvěřila, že je špatná a zvrhlá ženská. Louisa však nebyla typ, který by se spokojil s odsuzováním vlastní osoby, takže v průběhu dalších měsíců přesunula své pohrdání na Luthera, každou noc si opakovala, že podobné pocity by v sobě neobjevila, kdyby ji k tomu nedonutil on, a nakonec si začala hnusit i samotného Luthera.

Po roce už pevně věřila, že sex se jí nelíbí, že jí připadá odpudivý, jak to ostatně má být.

„Luther se mnou provádí nepopsatelné věci. Nemá dokonce ani tolik slušnosti, abych se mohla svléknout a vklouznout do noční košile a schovat se pod přikrývkami, než vůbec přijde do ložnice. Trvá na tom, že mě sám bude vysvlékat ze… spodního prádla, a to všechno při nezhasnuté lampě!“ Otřásla se. „Nutí mě, abych se na něho dívala a dotýkala se ho. Ach bože, už jenom při té vzpomínce se mi dělá špatně!“

Samantha litovala oba své přátele. Jak je možné, že stejný akt provozovaný různými lidmi může vést k tak odlišným pocitům? „A svěřila ses vůbec se svými pocity Lutherovi?“

Louisa vytřeštila oči. „Myslíš… Mluvit s ním o tom?

Ale Samantho, co tě to napadá!“

„Copak vy si někdy nepovídáte –“

„No ano, povídání! Chceš si poslechnout něco opravdu hnusného? Když se Luther se mnou miluje, tak mluví. Šeptá mi do ucha slůvka, příšerná slova. U některých dokonce ani nevím, co vlastně znamenají.“

„Louiso,“ řekla Samantha něžně, „možná si Luther neuvědomuje, jak moc se ti to hnusí. Spousta nevěst zpočátku pláče a postupně si na to zvyknou, a dokonce se jim to začne líbit. Třeba si Luther myslí, že to překonáš. Louiso, pokud si to nevysvětlíte na rovinu, můžeš se nakonec nervově zhroutit!“

„Jenže já s ním o tom mluvit nedokážu, v tom je to! Ty jsi jediný člověk na světě, kterému se můžu svěřit, protože jsi moje nejlepší kamarádka a jsi navíc doktorka. S tebou se o tom povídá snadno, ty člověku rozumíš. S tebou nikdy nemám pocit, že si tajně myslíš, že jsem hloupá husa.“

„S ostatními snad tenhle pocit máš?“

„Třeba doktor McMahan! Je to šerednej mužík, co se mnou jedná jako s malou holkou! Když si stěžuju, jak je mi to všechno nepříjemné, jen se pochechtává a hladí mě po hlavě. Vyčtu mu z očí, že se mnou necítí ani špetku soucitu! Tvrdí, že bych si měla připadat krásně, protože plním posvátnou funkci. Jen se na mě podívej, Samantho! Jen se koukni, jak vypadám! Kdyby muži mohli otěhotnět, hned by si přestali namlouvat, že to je krásné.“

Samantha se zamračila. Proč tohle Louisa dělá? Těhotná žena přece může být krásná, může být dokonce šťastná a veselá. Měla dojem, že Louisa sebe i dům zanedbává záměrně, že to je projev její vzpoury.

„Samantho,“ ozval se náhle zdušený hlas, „prozradím ti něco, co jsem ještě nepověděla živé duši. Já to dítě nenávidím… Nenávidím ho za to, co mi provedlo s postavou a jak mě uvěznilo v mém vlastním domě. Samantho, já se cítím doslova strašně! Já to dítě nechci! Nic k němu necítím.

Připadá mi jako cizopasník, který mi vnikl do těla a užírá mě zevnitř. Kdyby ho nebylo, mohla bych jít ven, mohla bych si vyjít nakupovat, pořád bych ještě pracovala u Bell Company!“

Samantha se snažila potěšit přítelkyni aspoň tím, že okázale vychutnávala svačinu, ale kořínkové pivo nebyl žádný zázrak. Setřásla drobečky a podivila se: „A proč tedy nejdeš ven, Louiso? Potřebuješ pohyb a čerstvý vzduch.

Prospělo by ti to.“

Louisa byla nepokrytě šokovaná. „Samantho Hargraveová, cos vystudovala na doktorku, všechno se ti v hlavě popletlo, viď? Copak se můžu takhle ukázat? Co by si lidé pomysleli?“

„Ale Louiso, těhotenství není nemoc, nevidím jediný důvod, proč by se budoucí maminka nemohla projít na čerstvém vzduchu! Mohly bychom si vyrazit na výlet jako kdysi. Naobědvat se u Macyho a potom si zaskočit do hotelu Everett prohlédnout nové Edisonovy lampy, je jich tam sto jedna kusů a moc by se ti líbily, je to namouduši zázrak!“

Louisa projevila náznak zájmu. „Kdy?“

„Kdy? Vlastně nevím. Mám volnou každou druhou neděli, ale to si musím vyprat a pozašívat –“

„Na tom nezáleží, Samantho. Stejně bych v tomhle stavu nemohla vytáhnout paty. Možná až se dítě narodí…“

Louisa náhle zkrabatila tvář a oči jí ztmavly, protože si vzpomněla, čím se poslední dobou tolik trápí: Nikam nemůžu jít a nemám žádné přátele. Na těhotnou ženu si čas nikdo neudělá. Kdyby však dítě zemřelo, všichni by mě zahrnuli spoustou soucitu a lidi by sem chodili a byli na mě hodní. Nebo kdyby Luther tragicky zahynul a ze mě se stala vdova, všichni by se mohli laskavostí přetrhnout a nikdo by mě už nikdy nenutil do dalšího manželství a rození dětí.

Aniž by si to Louisa uvědomila, prozradila své myšlenky nahlas: „No, tohle už nikdy znovu snášet nebudu. Luther se musí naučit žít bez toho, nebo, pokud bude chtít ukojit svůj hnusnej živočišnej chtíč, jistě najde spoustu ochotných žen, které –“

Polekala se vlastního hlasu, a když zavadila pohledem o Samanthiny oči, naráz se zastyděla. Trapnou minutku rychle mžikala a zajíkala se, načež Samantha řekla: „Dneska je ale vážně horko, miláčku. Budu se muset osvěžit.

Kde máte tu místnůstku?“

S očima, které žadonily: Prosím tě, nezačni mě nenávidět! ukázala Louisa do zadní části domu. Protože svačina už byla snědená, odnesla nejdřív Samantha prázdný podnos a sklenice do kuchyně.

Šťastná Louisa měla všechny moderní vymoženosti a přístroje, jaké si jen kuchařka mohla přát, ale opět tu panoval nepořádek a celková zanedbanost. Odložila podnos do dřezu a přitom si všimla, že na stole stojí dvě prázdné láhve od kořínkového piva a vedle nich leží moderní automatický otvírač. Roztržitě ho zvedla a vtom zahlédla třetí láhev. Pooleův uklidňující sirup pro matky v naději.

Samantha vytáhla zátku a přičichla si. Do nosu jí vnikl nechutně sladký pach, který nedokázal zakrýt skutečnost, že sirup obsahuje drogu – nedokázala přesně určit jakou a Louisa ji užívá.

Chvilku nato už Samantha stála v nově zařízené koupelně. (Arndtovi měli dokonce zbrusu novou toaletu se stahovacím splachovadlem) a tiskla si studenou žinku na šíji.

Vedle Lutherových potřeb na holení stála láhev Zázračného elixíru pro povzbuzení mužné síly na základě patentu doktora Raphaela.

Co se to tady děje? Samantha si vzpomněla na ty dva dovádivé mladé lidi, s nimiž trávívala neděle, na koketní a energickou Louisů, na hrdého a velkorysého Luthera.

Teď jí připadali jako cizinci. Neměla s Louisou už nic společného, jejich rozhovor byl prokládán stále se prodlužujícími odmlkami. Louisa potřebovala jiné přítelkyně, vdané ženy s dětmi.

Samantha úhledně složila žinku a pověsila ji zpátky na háček. Naše cesty se rozcházejí, Louiso. Taky ti to došlo? To proto se tolik zlobíš na mě i na celý svět? Po narození dítěte bude ta propast tak široká, že ji už nikdy nedokážeme překlenout. Budeš i z toho vinit Luthera?

V dálce zaslechla bouchnutí domovních dveří. Rychle se zkontrolovala v zrcadle a zamířila chodbou do salonu, kde jí Luther přátelsky stiskl ruku. Vůbec se nezměnil, byl pořád stejně urostlý a štíhlý, platinově plavé vlasy uprostřed módně rozdělené pěšinkou a připlácnuté brilantinou k lebce, světle modré oči přátelsky rozzářené. Když se shýbl, aby políbil manželku, Louisa se k němu natočila tváří. Zeptal se jí, jak se cítí. Louisa si postěžovala na bolesti v zádech. A Samantha si pomyslela: Takhle ho trestá.

Seděli a předstírali, že je všechno v pořádku. „Vyrozuměla jsem, že máš v lékárně plné ruce práce, Luthere.“

Při řeči ustavičně bloudil pohledem k manželce. „Je to dřina a veliká zodpovědnost, ale mně se to zamlouvá. Pan DeWinter je už starý a v novotách se nevyzná, takže má v úmyslu předat celou lékárnu mně. Snažím se ho sice trochu dovzdělat, ale staroušek se občas pěkně brání.“

Louisa hlasitě zívla, ani se neobtěžovala zakrýt si ústa.

Luther se předklonil, sepjaté dlaně svíral mezi koleny.

„Rád bych tu lékárnu trochu zmodernizoval, víš? Bude se ti líbit, Samantho. Z mé původní vlasti se dováží nový zázračný lék, prášek, co léčí všechny bolesti a snižuje horečku a nemá na tělo žádné vedlejší účinky. Říká se mu kyselina salicylová a berlínská společnost Bayern ji chce lisovat do tablet a prodávat pod názvem Aspirin. A teď se podrž!

Starý DeWinter o tom nechce ani slyšet!“

Samantha nenápadně mrkla po Louise. Zatímco Luther se snažil až příliš, Louisa se nenamáhala ani dost málo, což vytvářelo trapnou nerovnováhu. „Mám dojem, že v nemocnici by se nám takový lék moc hodil. Aspirin, říkáš?“

Luther si zamnul ruce. „Louiso, miláčku, jak to vypadá s večeří?“

„Měls něco donést!“

Zarděl se až ke kořínkům vlasů. „Ach ano, já zapomněl.

Možná bychom mohli pozvat Samanthu…“

„Pokud se na to cítíš, Louiso, zůstala bych ráda.“

„Ale jistě –“

„Výborně!“ Luther vyskočil a zamnul si ruce. Zamířil ke skříňce, aby jim nalil do malých sklínek likér. Samantha Louise pošeptala: „Později si mužem ještě promluvit, chceš?“

Louisa se usmála. „To vážně chci, Samantho.“

Později, po večeři a spoustě povídání, doprovodil Luther Samanthu k venkovním dveřím. Tiše, aby to Louisa v saloně neslyšela, poznamenal: „Je to pro ni těžké, Samantho. Musíme být trpěliví.“

„Rozumím. Až se dítě narodí, bude zase všechno v pořádku.“

„Samantho, dělám si kvůli Louise velké starosti. Strašně se bojí.“

„Čeho?“

„Porodu. Je přesvědčená, že umře. Nechce rodit, Samantho, už při pouhé představě dostává hysterický záchvat.“

Samantha se dlouze a zamyšleně zadívala k salonu.

„Až to na ni přijde, Luthere, dej mi vědět.“

Bylo dusné zářijové odpoledne. Nehnul se ani vánek, aby rozehnal odpudivý nemocniční pach. Osm stážistů pod dohledem jednoho z řádných lékařů se vrtělo a nervózně si přejíždělo prsty po celuloidových límečcích, zatímco se snažilo soustředit na přednášku u lože nemocného. „Vážení páni doktoři, diagnóza této pacientky hovoří o astmatu. Jak bude tady probíhat léčba, pane doktore Westone?“

Mladý stážista vyhrkl: „Třikrát denně marihuana.“

„Přesně tak. Vedle máme ženu, která –“ Přerušil ho náhlý rozruch o několik postelí dál.

Opřená o kovové čelo postele tam seděla buclatá žena po čtyřicítce a tiskla si přikrývky v bradě. Ve smrtelné hrůze civěla na pána v redingotu, který se k ní skláněl, a zuřivě se s ním hádala.

„Ani se mě nedotknete!“

Doktor Miles rozhodil podrážděně paže a zvedl oči ke stropu. Pak se k posteli přiblížil o další krok a žena zavřískla.

„K čertu s vámi, vy káčo hloupá!“ rozzuřil se lékař.

„Buď mě okamžitě poslechnete, nebo vás odtud nechám vyrazit!“

Žena se bouřlivě rozplakala a zabořila obličej do přikrývek.

Zatímco se stážisti začali ušklíbat, Samantha se od hloučku oddělila a rozběhla se k pacientce. Posadila se na pelest a objala vzlykající ženu kolem ramen. „No tak, no tak.“

„Nedovolte, aby na mě sáhnul!“ kvílela žena do přikrývky. „Dyť bych umřela hanbou!“

Samantha zvedla oči k doktoru Milesovi. „Co ji trápí?“

„Jak to mám vědět? Ta husa se nechce dát vyšetřit –“

„Ne!“ Žena vyděšeně zvedla hlavu a nenávistně se na něho podívala. „Vy si myslíte, že dyž nemám na zaplacení, tak nevim, co je to sebeúcta! To teda vim, a vy se ke mně ani nepřiblížíte!“

Samantha nepřestávala pacientku chlácholivě objímat a jemně konejšit. Tahle scéna se na ženských pokojích opakovala tak často, že Samantha ani nepotřebovala vysvětlení.

Žena se konečně trochu zklidnila a obrátila kulatou tvář k Samanthě. „Vy mi přece rozumíte, viďte?“

„Samozřejmě.“ Tohle byl problém s většinou pacientek.

Ve společnosti, která nařizovala, že žena musí hájit svou cudnost za každou cenu, a ve věku, který hlásal, že i pouhý pohled na dámský kotníček může rozbouřit mužské vášně, většina žen své intimní potíže raději přetrpěla, než by se podrobila prohlídce u lékaře – muže.

„Přivezli ji v noci se silnými bolestmi břicha,“ oznamoval doktor Miles naštvaně. „Může třeba i rodit, ale když ta káča nemá zdání, jestli je těhotná, nebo ne.“

Samantha se ženy vlídně zeptala: „Myslíte, že čekáte dítě?“

„To nevim.“

„Máte děti?“

„Devět.“

Samantha chvíli přemýšlela. „Musíme vás vyšetřit, jinak nezjistíme, co vám chybí –“

„Ne! Nedovolím, aby na mě sahal cizí mužskej!“

„Já jsem taky lékařka. Co kdybych vás vyšetřila já?“

Žena vykulila oči. „Vy že ste doktorka?“

„Tak poslyšte –“

Samantha se obrátila k doktoru Milesovi. „Věřím, že mě pacientka poslechne, pane doktore. Kdybyste dovolil, za minutku se dozvíme, co ji trápí.“

Žena zašeptala: „Ale on u toho nebude!“

„Mohl byste nám dopřát trochu soukromí, prosím?“

Načuřený doktor Miles zahuhlal něco o pestis mulieribis a poodešel kousek dál.

„Co se mnou uděláte?“ strachovala se žena a uchopila Samanthu za ruku.

„Vyšetřím vás pod přikrývkami. Slibuju, že vás neodhalím. Teď se prosím uvolněte…“

Za okamžik se Samantha připojila k doktoru Milesovi.

„Má pokleslou dělohu, pane doktore.“

„Hm. Určitě od korzetu. Ta husa je sešněrovaná jak blázen.“

„Paní doktorko!“ Na prahu pokoje spatřila doktora Princea. „Mohla byste na chvíli na chodbu?“

Venku se k ní vztekle obrátil. „Neměla jste právo plést se do té pacientky. Nepatří k nám!“

„Potřebovala pomoc a doktor Miles s ní nedokázal hnout.“

„A divíte se, když tak hystericky vyvádí?“

„Křikem se nic nevyřeší.“

„Takovéhle ženské jinak nezvládnete. Člověk musí být přísný a ukázat jim, kdo je tady pánem. Nemůžeme je obskakovat, paní doktorko. Namouduši nevím, co si ty káči vlastně představujou. Copak nejsme doktoři?“

Samantha stiskla rty, aby vydržela mlčet. Moc ráda by se ho zeptala, jak by se mu zamlouvalo, kdyby mu varlata vyšetřovala žena.

„Víckrát už nic podobného neuděláte, paní doktorko.

Máte štěstí, že doktor Miles je značně velkorysý.“ Otočil se k odchodu, ale Samantha ho zarazila: „Promiňte, pane, ale chtěla bych využít příležitosti a probrat s vámi něco velmi důležitého.“

Zastavil se, ale jen s námahou skrýval netrpělivost, jako by měl sto chutí zmizet. Byl to trik, kterým nutil lidi ke spěchu, takže se zajíkali a automaticky se tak znevýhodnili.

Většinou to zabralo a doktor Prince díky této taktice vyhrával většinu sporů. Samantha se však nedala zmanipulovat.

Hovořila pomalu a sebejistě, což ho podráždilo. „Moje jméno chybí na chirurgickém seznamu, pane doktore. Už jsem tady osm týdnů a vystřídala jsem všechna oddělení, takže na ženském pracuju už podruhé, protože právě tady jsem začínala. Na řadě mám chirurgii, pane. Nedošlo k nějakému omylu?“

„Žádný omyl, paní doktorko. Na chirurgii vás prostě nepustím.“

Byla na to připravená, takže dokázala nedat najevo hněv. „Pane doktore, jistě uznáte, že to není spravedlivé.

Proč nesmím do operačního sálu?“

„Protože v operačním sále nemá žena co pohledávat, leda jako pomocná síla, aby umývala podlahu a okna a vylévala kbelíky, nic víc. Chirurgie, slečno Hargraveová, je doménou mužů. Ženy pro ni nejsou fyzicky vybavené.“

„Dovolila bych si nesouhlasit –“

„Odmítám tady trčet, paní doktorko, a probírat s vámi tak nezpochybnitelnou pravdu! To radši budu diskutovat o tom, jestli jedna a jedna jsou dvě! Ženina každoměsíční nestabilita přirozeně vylučuje její účast v záležitostech života a smrti, které se rozhodují na operačním sále. Věřte mi, že pár žen má skutečně dost odvahy a vědomostí, aby mohly působit na operačním sále, ale jednou za měsíc jsou na tom skoro jako pacienti, o které by se vlastně měly starat. Je nemyslitelné, aby osoba, která každý měsíc trpí stavy nestability a špatného úsudku, pracovala jako chirurg! Proti tomu nemůžete nic namítat ani vy, paní doktorko!“

„Vy jste mi ovšem vysvětlil, pane doktore, že ode mě očekáváte plnění všech povinností stážisty bez sebemenší úlevy, a to bez ohledu na moje pohlaví.“

„Skutečně se vám žádných úlev nedostává. Není moje vina, že vás musím držet mimo operační sál, ale vede mě k tomu starost o bezpečí pacientů.“

Doktor Prince s oblibou své věty doprovázel dramatickými gesty, protože tak posluchačům připomínal svou nadřazenost. Protože věděl, že Hargraveová je schopná se donekonečna vášnivě dohadovat, rozhodl se tomu zamezit rázným odchodem, což Samantha sledovala nesmírně nahněvaně.

Před návratem k pacientům si dopřála chvilku na uklidněnou. Jistě, s tímhle počítala už od chvíle, kdy zjistila, že její jméno na seznamu chybí. Jenže doktor Prince si svou neprosadí. Zatím sice ještě netušila jak, ale věděla, že si těmi žárlivě hlídanými dveřmi přístup do operačního sálu nakonec vybojuje.

Obrátila se a přimrzla na místě. Na konci chodby sem od vrátnice přicházeli dva lidé, jejichž elegantní oblečení a vznosné držení těla ostře kontrastovalo s ponurým prostředím nemocnice. Muž byl urostlý a nesl se s kombinací vojenské přímosti a dravčí pružnosti sebevědomě jako aristokrat. Na sobě měl skvěle střižený redingot, který zdůrazňoval jeho široká ramena a štíhlý pás. Když z hlavy zvedl černý cylindr, ukázal kučery, které byly nezvykle dlouhé, spadaly mu až na límec a neleskly se ani špetkou brilantiny. Dáma ho vhodně doplňovala. Útlá a půvabná, nádherně oblečená v šatech z temně modrého hedvábí, které ladilo s barvou jejích očí a zdůrazňovalo stříbřitou plavost rozpuštěných vlasů. Mohlo jí být tak dvaadvacet let a smála se jako vánoční zvonky. Vodit se s tímto společníkem byla zřejmě zvyklá.

Samantha proti své vůli vytřeštila oči. Její představy paní Rawlinsové křivdily. Nad touhle krásou se člověku až tajil dech.

Doktor Rawlins se ohlédl jejím směrem a úsměv mu ztuhl na tváři. Samantha pocítila, jak v ní narůstá to dávné vzrušení, o kterém věřila, že už ho překonala. Na okamžik zůstala nerozhodně stát. Ráda by se doktoru Rawlinsovi vyhnula, ale současně ji to k němu zběsile táhlo. Než se odhodlala vzít do zaječích, poznal ji.

Jeho společnice, která si všimla, jak se tváří, sledovala směr jeho pohledu. Úsměv jí rovněž zamrzl, ale jinak: rysy ztvrdly, a jak se s doktorem Rawlinsem blížila k Samanthě, tvrdost vystoupila až k očím. V tom okamžiku, z důvodů, jež Samantha pochopila až později, k ní Janelle pocítila silnou antipatii.

„Paní doktorko,“ pronesl tiše a uklonil se v pase.

„Jak se máte, pane doktore? To je ale příjemné překvapení!“ Samantha si náhle až k zešílení pronikavě uvědomila, že má na lemu sukně roztřepené místečko. Honem jí pohnula, aby to zamaskovala.

„Obávám se, paní doktorko, že jsem nad vámi ve výhodě. Pro mě to setkání není žádným překvapením. Vlastně jsem s ním tak napůl počítal.“

„Opravdu, pane? Odkud jste vůbec věděl, že jsem právě u St. Brigid?“

Vesele se rozesmál, což ještě zdůraznilo mrazivý odstup jeho společnice. „Milá paní doktorko, celé město si nepovídá o ničem jiném než o lékařce, která překonala bašty St. Brigid! Slyšel jsem, jak vás líčí jako Amazonku nebo čarodějnici, ovšem vždycky se dvěma hlavami!“

„To jsem netušila!“

„A vaší vinou teď každou newyorskou nemocnici obléhají lékařky se svými advokáty. Způsobila jste pěkný rozruch, paní doktorko!“

Oba se zasmáli. Když mu společnice významně stiskla předloktí, doktor Rawlins se začal omlouvat: „Úplně jsem zapomněl na slušné chování, promiňte, dámy. Janelle, dovol, abych ti představil věhlasnou doktorku Samanthu Hargraveovou.“

Janelle tím rozhodně nepotěšil. S kobaltově tvrdým pohledem zamumlala: „Moc mě těší.“

„Jsem ráda, že vás poznávám, paní Rawlinsová.“

Mark se na okamžik tvářil popleteně a potom vyhrkl:

„Paní Rawlinsová? Panebože, to ne, Janelle není moje žena!

To jsem to pěkně pomotal! Paní doktorko, představuju vám slečnu MacPhersonovou, svou starou, milou přítelkyni.“

Zdálo se to Samanthě, nebo se v těch očích při slově „starou“ vztekle zablesklo? „Prosím, abyste mi můj trapný omyl prominula. Předpokládala jsem, že jste manželka pana doktora.“

Janelle mlčela, omyl jí zřejmě k smíchu nepřipadal, protože role Markovy manželky byla její největší ctižádostí.

Ovšem jemu to v očích jenom hrálo, zřejmě se královsky bavil. „Jak vás vůbec napadlo, že jsem ženatý?“

„A nejste?“

„Pokud vím, tak ne.“

„V tom případě tomu nerozumím, pane doktore.

V Lucerne po promoci se vás doktor Jones vyptával na paní Rawlinsovou.“

„Ach ano! Na mou matku! Původně mě tam měla doprovodit, ale musela zůstat doma kvůli dalšímu záchvatu své artritidy.“ Bleskl jí do tváře rozzářenýma hnědýma očima a opakoval: „Tak vy jste si myslela, že jsem ženatý…“

„Těšilo mě, že jsem se s vámi mohla seznámit, paní doktorko,“ přerušil ho mrazivý hlas. „Marku, drahoušku, přijdeme pozdě.“

Roztržitě přítelkyni pohladil po rukavičce. „Ještě minutku, Janelle, buď tak hodná. Paní doktorko, čekal jsem, že si přijdete vyzvednout svoje dědictví.“

Bleskové mžiknutí na chladnou slonovinovou tvář Janelle MacPhersonové prozradilo Samanthě všechno, co o téhle „staré, milé přítelkyni“ potřebovala vědět. Jako kočka nad myší vyzývala slečna MacPhersonová Samanthu, ať jenom zkusí ukrást, co je její. Manželka ještě nejsi, pomyslela si Samantha, ale strašně bys chtěla být. Svatbou se synem Ledového krále by ses stala Ledovou princeznou. To je jasné.

„Na výlety mimo nemocnici nemám dost času, pane Rawlinsi. Jakmile budu mít příležitost, určitě se k vám vypravím. Doufám, že vám uskladnění Joshuových věcí nedělá problémy.“

„Ale vůbec ne. Ještě mi povězte, jak se vám zamlouvá ta nemocniční otročina?“

Vzpomněla si na doktora Princea. „Je to vyčerpávající a povzbuzující zároveň.“

„Kolik vám ještě zbývá?“

„Třináct měsíců.“

„Skoro jsem nevěřil, když se mi doneslo, že jste vyrážela i s pohotovostním vozem!“

„Bez Jakeovy laskavosti bych si určitě nevěděla rady. Jezdí s tím vozem už dlouhá léta a stal se mi učitelem k nezaplacení. Učí mě, jak naskakovat, abych nepřepadla na druhou stranu, a má neomylný čich na rozeznání případů, při kterých musíme svištět do nemocnice jako blázni.“

„Však jsem o vašich dobrodružstvích četl. Obdivuhodné,“ usmál se.

Bohužel, vinou Jakeova chvástání si o „slečně doktorce“ od St. Brigid četlo celé město. „Musím přiznat, že doktor Prince byl vzteky bez sebe. Snažil se Jakea umlčet, ale jak se zdá, naši sponzoři tu reklamu docela vítají. St. Brigid každopádně ztratila pověst nezajímavé nemocnice.“

Usměvavě si ji prohlížel. „Musíte vést vzrušující život!“

„V jistém směru ano, v jiném zase ne,“ odpověděla a dál to téma odmítla rozvádět. Samantha nechtěla Markovi Rawlinsovi přiznat, že za svou slávu a skvělé lékařské vzdělávání platí samotou. Přestože kolegové stážisti ji přijali a mnozí dokonce obdivovali její „kuráž“, do jejich kruhu stejně nepatřila. Vzhledem k choulostivosti situace respektovali medici po skončení pracovní doby Samanthino soukromí až přehnaně, jen aby ji proboha neurazili.

Chovali se jako dokonalí džentlmeni, zdvořile a až nepřirozeně slušně, aby se náhodou nedopustili společenského přehmatu. Když Samantha večer sedávala u svého zašívání nebo knihy, častokrát z vedlejších pokojů slýchala ženský smích a bouchání zátek. Za svoji kariéru musela ironicky platit tím, že sice byla jediná žena ve výhradně mužském světě a spousta žen by jí neustálou mužskou společnost mohla závidět, ale na druhou stranu k nim měla dál než většina obyčejných žen. Čas od času jí důvěrná pozornost muže chyběla až bolestně.

Zašustěním chladivého hedvábí jim Janelle opět připomněla svou přítomnost. „Promiň, drahá,“ vzpamatoval se doktor Rawlins. „Máš naprostou pravdu, musíme si pospíšit. Paní doktorko, slečna MacPhersonová je prezidentkou Dámské dobročinné ligy na Madison Avenue. St. Brigid patří mezi příjemce jejích ušlechtilých a štědrých darů.

Protože já sám jsem členem lékařského sboru této nemocnice, přijal jsem pozvánku na dnešní odpolední schůzi Dámské ligy.“

Samantha zdvořile přikývla a pečlivě tajila, co s ní to sdělení udělalo. „Vážně? Vy taky pracujete v St. Brigid?

Ještě jsem vás tu neviděla!“

„St. Brigid je pro většinu mých pacientů trochu z ruky, takže ordinuju převážně u St. Lukea. Občas sem ale vozím pacienty na chirurgii, protože je tu skvěle vybavený operační sál, nemyslíte?“

„Ještě jsem neměla příležitost to zjistit, ale mít ji rozhodně budu. A teď mě jistě omluvíte, už jsem se zpozdila s vizitou. Pane doktore, slečno MacPhersonová, přeji vám hezký den.“

Samantha se podívala na malé hodinky, které držela v dlani, a když se minutová ručička přehoupla na dvanáctku, hodinky odložila a popadla skalpel. Rychlost byla životně důležitá. I když byl pacient v narkóze, pořád hrozilo nebezpečí šoku. Tři čisté řezy, poté Samantha upustila skalpel a sáhla po pilce. Tohle byla nejtěžší část.

Spěšně uchopila retraktor, ale vysmekl se jí a spadl na podlahu. Samantha vztekle šeptla: „K čertu!“ a hodila polštář zpátky na postel.

Chvíli stála. Chodidla a záda ji bolely. Už toho chtěla pro tento večer nechat, ale pak pohledem zavadila o kufřík na podlaze, s rozevřenými zásuvkami a přihrádkami, na němž bylo do stříbrného štítku vyryto jméno: MUDR. JOSHUA MASEFIELD. A vduchu se nabádala: No tak, Samantho, zkus to ještě jednou!

Nešlo to vůbec hladce, ale Samantha byla odhodlaná vytrvat. Nejprve poslala do domu na Madison Avenue, kde bydlel doktor Rawlins, Jakea pro Joshuovy nástroje, potom si koupila nejlepší knihu o chirurgii a seznamovala se s každým nástrojem a jeho účelem. Svépomocí se pak učila operovat. Jejími jedinými pomocníky byly nástroje, kniha a polštář, tolikrát už rozřezaný a sešitý, že spaní na něm už dávno nenabízelo žádné pohodlí.

Opět se postavila nad polštář a přichystala se k operaci.

Přes dveře k ní doléhal mužský smích hojně prokládaný ženským pištěním. To je určitě Amy Templetonová, pomocná ošetřovatelka, která opět přišla pobavit stážisty.

Mnohokrát ji sem propašovali, podplatili ji různými cetkami a pak si s ní užili – všech sedm, jeden po druhém.

Samantha věřila, že chirurgii by zvládla. A skutečně, tehdy prováděné operace by dokázal s minimálním výcvikem snad každý. Většinou se totiž operovaly končetiny.

Prezident Garfield nedávno zemřel, protože nikdo neměl tu odvahu mu otevřít břicho a vyndat kulku. Úspěšně se prováděla jen jediná břišní operace, a to byla ovariotomie – bleskový zásah nepatrným řezem. U soudu prezidentův vrah Guiteau prohlásil: „Já ho jenom postřelil, ale zabili ho doktoři!“

Zatímco Samantha předstírala, že piluje „kost“, uvažovala, jaká by to byla nádhera, kdyby se přišlo na způsob jak operovat břicho. Těch zachráněných životů, těch odvrácených tragédií! Všechny potíže s močovými cestami, mimoděložní těhotenství, celý svět ležel pod tím centimetrem masa a představoval pro lidi stejnou záhadu jako hvězdný vesmír.

Vylekalo ji zaklepání na dveře. Zatajila dech a ohlédla se směrem k nim. „Ano?“

„Paní doktorko!“ ozval se hlas paní Knightové. „Pan doktor Prince by s vámi rád mluvil ve své kanceláři.“

„Teď?“

„Okamžitě.“

Po minutce, během níž bleskově sklidila nástroje do kufříku a zastrčila ho pod postel, aby ho nespatřila náhodná návštěva, si Samantha pomyslela: Copak to asi bude?

Samanthu nikdy nepřestalo udivovat, že lékařská profese přitahuje tolik vzteklounů. Věděla, že u většiny je to pouze maska („Za každých okolností zachovejte vážné a přísné vzezření!“ učili je na fakultě. „Veselému doktorovi nikdo nevěří!“). Ale v případě doktora Princea měla vážné podezření, že je protiva už svým založením. Stála před ním (ještě nikdy jí nenabídl místo k sezení), zatímco on záměrně dlouho nebral její přítomnost na vědomí. Konečně se mu uráčilo přestat s probíráním lejster a chladně se na ni zadíval. „Paní doktorko, členové jisté charity pořádají každoročně dobročinnou akci ve prospěch několika newyorských nemocnic. Účelem této akce je určit, která nemocnice se v daném roce stane příjemcem peněz, které charita shromáždila. Nemocnice St. Brigid měla tu smůlu, že ji nevybrali už mnoho let, ovšem letos máme poměrně slušnou šanci. Jde o mimořádně významný večírek, na který stážisti přístup obyčejně nemívají, ale letos St. Brigid požádali, aby přivedla svůj nejnovější přírůstek. Na ten večírek tedy půjdete, paní doktorko.“

Vyčkávavě k ní vzhlédl, ale nechala to bez komentáře.

„Jisté vlivné členky charitativního spolku si už dlouho přály vidět v řadách lékařského personálu ženy. Jde o značně výmluvné dámy s vysokým postavením, které se označují za feministky. Požádaly nás o vaši účast, aby dostaly příležitost se s vámi seznámit. Ujistil jsem je, že se zaručeně dostavíte. Večírek se koná od zítřka za týden a doprovázet vás bude doktor Weston. Spoléhám, že uděláte dobrý dojem. Na výsledku toho večera závisí finanční příspěvek pro naši nemocnici.“

Ty starý podvodníku, pomyslela si. Najednou jsem ti dobrá, co? Možná by se z toho dal udělat kšeft…

Už se obracela k odchodu, když doktor Prince ještě dodal: „Paní doktorko, nevím, jak bych vám co nejvíce zdůraznil význam vaší účasti na večírku.“ Z očí mu čišela němá hrozba. „Dostavíte se včas a postaráte se, abyste na dámy učinila co nejlepší dojem.“

Když si Samantha zapínala tu spoustu knoflíčků na světle šedých promočních šatech, usmála se na sebe do zrcadla. Věděla přesně, co teď udělá. Pokud chce Prince její spolupráci, musí jí dát něco na oplátku.

Vyhlédla z okna. Plynové lampy na ulici se rozsvěcely a ve večerní mlze připomínaly nadýchané květy pampelišek. „Ano, paní Stuyvesantová,“ pronesla hlasitě, aby si nacvičila své vystoupení, „v St. Brigid jsem upřímně šťastna. Bylo to od nich skutečně velkorysé, že mi poskytli příležitost absolvovat u nich stáž. Ale běda, pořád ještě zůstávám obětí nespravedlivých mužských předsudků, protože si přeju zúčastnit se chirurgického kursu. Zakázali mi však –“

Ozvalo se prudké zaklepání na dveře. „Kdo je?“

„Někdo na vás čeká dole v hale, paní doktorko!“ odpověděl hlas mladičké Anny.

Samantha se podívala na hodinky, které měla přišpendlené k živůtku. Za chvilku pro ni přijde doktor Weston.

„Kdo?“

„Nějaký pan Arnold a prý je to naléhavé.“

Luther!

Přecházel v hale a ve tváři byl bílý jako křída. „Louisa!“ vyhrkl. „Začala rodit a křičí, že chce tebe. Ano, je s ní porodní bába, ale Louisa nedovolí, aby se jí ta ženská třeba jen dotkla.“

Samantha se rozběhla zpátky do pokoje, na dveřích nechala vzkaz pro doktora Westona – měl jít napřed, ona se k němu přidá později – popadla plášť a kabelu, zavěsila se do Luthera a vyrazila do mlhavého večera.

U ž na první pohled Samantha poznala, že Louisa neměla důvod pro ni posílat. Vyšetření ukázalo, že jde o normální porod bez komplikací, a porodní bába vypadala jako spolehlivá paní s kupou čisťounkého plátna a dorůžova vydrbanýma rukama. Potom si však Samantha povšimla ryzího děsu v Louisině pohledu a pochopila, jakou tady bude mít roli.

„Zvládneš to skvěle, Louiso. Tohle všechno je normální, je to přesně, jak to má být. Nemusíš mít strach.“

„Samantho!“ Louisa buclatými prsty chytila přítelkyni za zápěstí. „Já umřu! Já vím, že umřu! Strašilo mě to ve snech! Nepřežiju to!“

Samantha se snažila nedat najevo obavy. „Hned se vrátím, Louiso. Zatím tu s tebou počká paní Marchandová.“

Vytrhla se z Louisina sevření a sešla dolů. V neuklizené kuchyni seděl Luther, ztracený a bezradný. Zvedl k ní žalostné oči. „Ona to dítě nechce, Samantho. Nenávidí ho.“

„Louisa je jenom vyděšená, Luthere.“ Samantha k němu přisedla a položila mu dlaň na předloktí. „Až bude dítě na světě, všechno se změní.“

Zavrtěl hlavou. „Jenže po tomhle bude dítě nenávidět ještě víc. A bude nenávidět i mě.“

Samantha se na něho dívala a bála se, že by mohl mít pravdu.

„Samantho,“ ozval se Luther se svým nepatrným přízvukem, „dovol mi být při tom. Neměla by na to zůstat sama. Je to přece naše dítě, měli bychom tím projít oba.“

Samantha zaváhala. Na venkově muži často zůstávali u svých rodících manželek a nikdo nehnul ani brvou, ale městským mužům se kdoví proč tohle právo upíralo, všichni se rozčilovali, že to je krajně neslušné. Panoval tu odpor dokonce i vůči lékařům – mužům. V sousedství St. Brigid stážisti mnohokrát zažili, že jim v domě rodičky zabouchli dveře před nosem. Tohle je ženská záležitost, do té žádní chlapi nebudou strkat nos!

Samantha si vzpomněla na doktora Princea a jeho večírek. Potom si připomněla paní Marchandovou v Louisině pokoji. Nesmiřitelná členka žárlivě střeženého klanu porodních bab, která by s Lutherovou přítomností v životě nesouhlasila. Zčistajasna bylo Samanthě jasné, co musí udělat.

Sotva paní Marchandová spatřila za Samanthinými zády Luthera, vystřelila na nohy a začala protestovat, ale Samantha jí pouze tiše oznámila: „Pan Arndt nám určitě pomůže.“

Když Luther přistoupil k Louisině posteli, klesl na kolena a hladil ženu po zpoceném čele, porodní bába stiskla rty a přimhouřila oči na znamení absolutního nesouhlasu. Nejdřív si zavolají doktorku, a teď se do toho bude plést i manžel! No, Arndtovi se můžou spolehnout, že příště si budou shánět jinou porodní bábu!

Porod teď pokračoval snadno, protože Louisa se nechala Lutherem ukonejšit. Paní Marchandová na Samanthinu žádost zůstala (i když důvod nemohla zaboha pochopit), seděla v rohu s pletením a občas střihla kosým pohledem po elegantní lékařce v přepychových hedvábných šatech.

Když stahy zesílily, začala Louisa křičet: „Nenechte mě umřít! Vždyť mě to zabije!“

Konečně se ukázala hlavička a Samantha řekla: „Tvé dítě už přichází na svět, Luthere. Pojď se posadit sem a nastav ruce, takhle…“

Při dalším stahu Louisa zasténala a obličej jí dokrvava zrudl. „Tady,“ ukázala Samantha, „to je hlavička tvého děťátka.“

Luther zamžikal a límeček košile měl rázem promočený potem.

„Výborně, Luthere, už to bude,“ natáhla se Samantha po jeho dlaních a připravila je, jednu nahoře a druhou kousek níž. Sama zůstala těsně u něho.

Hlavička povyjela a zase zmizela, opět vyklouzla a znovu zajela dovnitř, jako by se houpala v příboji, a s každým stahem tlačila Louisa o trochu víc. Uchvácený Luther držel ruce podle Samanthina návodu, a když hlavička vyklouzla celá, rychle se pohnul, spodní dlaní podložil tvářičku a horní opatrně chránil měkkou lebku, která se pomaličku otáčela.

V obličeji se mu zračilo bezvýhradné okouzlení. Ruce se mu samovolně pohybovaly, jako by svůj úkol už dávno znaly. Nezatáhl za hlavičku, jak se Samantha obávala. Místo toho se vztaženýma rukama trpělivě vyčkal, až se dítě přestane otáčet a Louisa dostane další stah. Když se při dalším zatlačení ukázalo drobné ramínko, Luther se předklonil, podložil pod ně dlaň jako poličku a zachytil celé tělíčko, které konečně vyklouzlo z matky.

Samantha chtěla něco poznamenat, ale Luther jednal rychleji, než se vzmohla na jediné slovo. Hbitě tvorečkovi vytřel nos a ústa cípkem ručníku a podvědomě ho jemně popleskal po zádíčkách. Ozvalo se nadechnutí a teninký pláč.

„Je to chlapeček?“ vykřikla Louisa.

Teď kupředu přistoupila Samantha, rychle podvázala pupeční šňůru a přestřihla ji. Jakmile skončila, zabalil Luther děťátko do pokrývky, láskyplně si ho přivinul k hrudi, roztřeseně vstal a zamířil k pelesti. Tam poklekl, složil uzlíček do Louisiných vztažených paží a zašeptal: „Ano, Louiso, máme chlapečka.“

„Chlapečka! Chlapečka!“ Louisa si pozvedla děcko těsně k obličeji a užasle se zahleděla na drobounké rysy.

„Ach Luthere, vždyť on vypadá přesně jako ty…“

Samantha až ucouvla, protože i jí se do duše vlilo trochu z jejich radostného vytržení. Pak se podívala na hodiny stojící na prádelníku a vytřeštila oči: byly tři hodiny po půlnoci.

Luther nedal jinak, než že ji doprovodí domů. Přestože do rozednění chyběla ještě hodina, podařilo se jim najít drožku a hustou mlhou se rozjeli vylidněnými ulicemi Manhattanu.

„Už teď to miminko miluje, Samantho,“ nepřestával žasnout Luther, zatímco drožka s vrzáním a kolébáním ujížděla kupředu a od spících budov se odráželo cvakání podkov. „A věřím, že znovu miluje i mě.“

„Milovala tě odjakživa,“ ujišťovala ho Samantha s unaveným úsměvem. Nevěděla sice, jaký zázrak se to dneska odehrál, ale na tom nezáleželo. Hluboko v duši byla přesvědčená, že od téhle chvíle bude mezi Louisou a Lutherem zase všechno v pořádku. Teprve když se před nimi objevila zlověstná kamenná fasáda St. Brigid, začala myslet také na sebe.

Luther požádal drožkáře, ať počká, a vyšel se Samanthou po schodech ke dveřím. Tam se k němu obrátila.

„Odtud už to zvládnu sama, Luthere. Děkuju za doprovod,“ usmála se unaveně.

„Nikdy ti to nemůžeme dost splatit, Samantho.“

„Vrať se co nejrychleji k rodině, Luthere. Paní Marchandová bude spěchat domů.“

Luther náhle rozpřáhl náruč a pevně Samanthu objal.

Oplatila mu to sesterským objetím.

Na opačné straně pevných dubových dveří spěchal po zšeřelé chodbě těžkým krokem muž. V noci ho zavolali k šití rány a teď chtěl před ranní operací ještě honem urvat pár minut spánku.

Mark Rawlins začal otvírat dveře, ale ihned se zarazil.

Stačilo pouhých pár minut, aby se mu ta scéna vpálila do paměti – Samantha Hargraveová ve vášnivém objetí mladého muže. Mark ucouvl, nechal dveře opět zapadnout a k cestě domů si vybral jiný východ z nemocnice.

Silas Prince byl tak rozběsněný, že úplně zapomněl na diskrétnost. Sotva Samantha vkročila do jídelny, vyletěl z místa, divže přitom nepřekotil židli, přiběhl k ní, skočil jí do cesty a zahulákal: „Kde jste byla včera v noci, paní doktorko?“

Jeho výbuch ji tak ohromil, že na okamžik nebyla schopná odpovědi. Ta hrubost a neomalené pohledy od okolních stolků ji podráždily.

Doktor Prince opakoval svoji otázku, vzteky se až třásl.

Samantha, šokovaná, že se má zpovídat před obecenstvem, na něho jen beze slova zírala.

Za jejími zády se od stolu, kde seděl se dvěma dalšími společníky, zvedl Mark Rawlins, který si její mlčení vyložil jako neschopnost vymyslet si rychle výmluvu, a odpověděl za ni sám: „Byla se mnou, pane.“

Všechny hlavy se naráz otočily k němu. Silas Prince prudce povytáhl obočí a zaprskal: „Ona byla… Cože?“

Samantha se prudce obrátila, když Mark vstal a přistoupil k ní, přičemž doufal, že svým ležérním chováním uvolní napjatou atmosféru. „Vážně je to moje vina, pane. Doktorka Hargraveová se mě snažila přesvědčit, že se nevrátíme včas, ale já si nedal říct a zavezl ji za svojí matkou na Long Island. Než jsme se nadáli, mlha nás úplně odřízla od světa.“

Samantha na něho užasle valila oči. Potom řekla:

„Nezlobte se, pane doktore Rawlinsi, ale kvůli mně si nemusíte vymýšlet. Jsem schopná obhájit se sama. Pane doktore,“ obrátila se opět k Princeovi, „včera večer jsem byla u porodu. Mohu vám prozradit jméno i adresu, pokud si to přejete ověřit.“

Výraz na obličeji Silase Princea vystřídal několik odstínů – od nedůvěřivosti až po zmatek. Podíval se na Marka Rawlinse. „Mohla jste za sebe poslat někoho jiného, paní doktorko, nebyla jste ve službě.“

„Rodička je moje důvěrná přítelkyně. Slíbila jsem, že u jejího porodu budu právě já.“

„Copak nebyla po ruce porodní bába?“

„Jedna tam skutečně byla.“

„Tak proč jste tam šla i vy? Kvůli komplikacím?“

„Žádné nebyly.“

„Tak proč“ – zvedl opět hlas – „proč jste byla tam, a ne na večírku u Vanderbiltových?“

„Už jsem vám to vysvětlila, pane doktore. Slíbila jsem to přítelkyni.“

„Paní doktorko!“ Silas Prince měl očividně co dělat, aby ovládl svůj hněv. „Včera večer jste dostala tento ústav do trapné situace. Čekali jsme na vás celý večer. Neměl jsem ponětí, jak se dámám omluvit. Připadal jsem si jako hlupák. Doktor Weston věděl jen to, že vás někam odvolali.

Hostitelé byli zklamaní.“ Vztekle se nadechl. „Uvědomujete si, co jste provedla, paní doktorko? Promarnila jste jedinou příležitost, kdy naše nemocnice mohla získat letos peníze. Za ně jsme mohli nakoupit tolik chybějící postele a matrace, zaplatit další ošetřovatelky, chinin –“

Zarazil se, chvíli bojoval se vztekem a násilně klidným hlasem pravil: „Základním pravidlem v našem ústavu, paní doktorko, je poslušnost. Takové neomalené pohrdání autoritou tu trpět nehodlám. Sbalte si věci a do večera odsud vypadněte!“

„Ale pane doktore, tohle určitě neplatí pro výjimečné situace! Zájem o pacienta musí mít přece přednost i před tím nejpřísnějším pravidlem!“

Jeho ledový pohled ji proklál jako dýka. „Byl pacientčin život v ohrožení?“

„Nebyl, ale –“

„Byla snad její či bezpečnost dítěte nějak ohrožena?“

„Nebyla.“

„Neměla u sebe pomoc?“

Samantha si povzdechla: „Měla.“

„V tom případě jste se zachovala neodpustitelně.

Laskavě co nejrychleji opusťte tuto nemocnici.“

Samantha zůstala stát uprostřed místnosti i poté, co Silas Prince odešel a po jednom či po dvou se vytratili i další rozpačití zaměstnanci. Nakonec osaměla s Markem Rawlinsem. Otočila se k němu a řekla: „Oceňuju sice vaši ochotu mi pomoct, pane, ale nechápu, jak vás vůbec napadlo, že ji potřebuju.“

Doktor Rawlins se rozhlédl po jídelně, aby se ujistil, že jsou skutečně sami, a tiše pravil: „Dnes časně ráno jsem odcházel z nemocnice a náhodou zahlédl vaše loučení.“

Zamračila se. „Nerozumím.“

„Uvědomil jsem si, že jste mohla jen stěží Princeovi přiznat, že jste večírek zmeškala kvůli schůzce s nějakým pánem.“

„S pánem? Ach, vy myslíte Luthera! To je manžel té ženy, která v noci rodila.“ Samantha náhle vykulila oči. „A vy jste si myslel – To mi vážně lichotí, pane doktore, ale bylo to jinak! Vaši rytířskost obdivuju, ale věřte, že jsem ji nepotřebovala. Jsem naprosto schopná postarat se o sebe sama.“

„Opravdu? Obávám se, že vaše poctivost vám právě vynesla vyhazov z nemocnice.“

„Ano,“ souhlasila smutně. „Vypadá to tak.“

„Co si počnete?“

„To nevím. Nečekala jsem, že se mnou tak rázně zatočí,“ přiznala.

„Dovolíte mi další projev rytířskosti?“

Samantha zahlédla jeho úsměv a na okamžik ji napadlo, že se jí vysmívá, ale pak mu z ustaraných očích vyčetla, že to myslí upřímně. „Co mi navrhujete?“

„Ředitel nemocnice u St. Luke mi dluží laskavost –“

„Děkuju, pane Rawlinsi, ale z místa získaného protekcí bych asi radost neměla.“

Povšiml si, že se v její hrdé líbezné tváři hned pod povrchem skrývá nesmírná zranitelnost. „Buďte tak hodná a neodmítejte mou nabídku bez rozmyšlení. Přijmout pomoc od přítele přece není důkaz slabosti.“

Poznala, že jí opravdu touží pomoct, a jeho blízkost ji na chvíli doslova spoutala. Uvědomovala si jeho vyzývavou mužnou vůni, kombinaci mýdla, kolínské a tabáku. Mark Rawlins měl obdivuhodnou schopnost vyvolat v ní pocit absolutní ženskosti a teď i bezmocnosti, což dosud ještě s žádným mužem nezažila. „Bohužel máte pravdu, pane doktore. Momentálně mám přátel velice zapotřebí.“

„Mám se za vás u Princea přimluvit?“

„To radost mu nedopřeju, protože navíc jsem přesvědčená, že by vás stejně odmítl.“

„Tak aspoň u ředitele u St. Lukea?“

Samantha nemohla odtrhnout pohled od jeho očí, a přestože si byla vědoma, že u něho stojí neslušně blízko, zaboha nedokázala couvnout.

„St. Luke je dobrá nemocnice, Samantho. Mohla byste dopadnout mnohem hůř.“

Konečně s úsměvem odpověděla: „Jsem vám za váš zájem moc vděčná, pane doktore. Ještě nevím, co udělám, ale kdybych si to náhodou rozmyslela…“

„Moji adresu máte. Budu rád, když mě vyhledáte kdykoliv, i bez ohlášení. Jsem vám ochotně k službám.“

Dobalila si poslední drobnosti a posadila se k oknu, kde si ještě jednou přepočítala peníze v marné naději, že celkový součet bude vyšší. Nebyl. Měla přesně devětadvacet dolarů a čtyřicet sedm centů.

Zaslechla klepání na dveře a na prahu spatřila tajemníka doktora Princea. „Paní doktorko,“ pravil mladík, „mám vám vyřídit, že v St. Brigid můžete zůstat, dokud nedokončíte celou stáž.“

Samantha na něho nedůvěřivě třeštila oči. „Prosím vyřiďte doktoru Princeovi, že bych to od něho ráda slyšela osobně, jinak odejdu podle jeho původní výzvy.“

Po pěti minutách dostala pozvání.

„Takže vy to zkrátka chcete slyšet na vlastní uši,“ poznamenal. Stál u okna otočený k ní zády.

„Proč jste si to s mým propuštěním tak náhle rozmyslel?“ zeptala se.

Doktor Prince se obrátil a upřel na ni nenávistný pohled. „St. Brigid ty dobročinné peníze dostane, paní doktorko, ovšem jsou poukázané na vaše jméno.“

„Ale proč?“

„Díky tisku dámy usoudily, že vás vlastně už znají. Jak se zdá, rozhodnutí padlo dávno před vlastním večírkem, takže vaše přítomnost měla být pouhou formalitou.“ Obešel stůl a pohlédl jí zpříma do tváře. „Paní doktorko, kvůli našemu ústavu jsem ochotný k ústupkům, a dokonce obětuji i osobní zásady. Varuji vás však, abyste si dávala pozor: s vaší přítomností v této nemocnici nesouhlasím pořád stejně silně jako na začátku, ale kvůli velké finanční pomoci vás musím tolerovat. Rád bych vás ale důrazně upozornil, paní doktorko, že má trpělivost není neomezená. Ten včerejšek vám nezapomenu. Od nynějška si dávejte velký pozor…“

Chladný a vlhký podzim se změnil v krutou nelítostnou zimu. Pacienty zahrnuli všemi dostupnými přikrývkami a kamna v nemocničních pokojích nepřestávala čadit. Zima navíc odřízla Samanthu od světa, protože závěje bývaly tak hluboké, že se neodvážila ani na návštěvu k Louise. Navíc ji péče o oběti nehod dostavníků a pacienty se zápalem plic příliš zaměstnávala.

Tu a tam narazila na Marka Rawlinse, ale kolikrát měla přitom dojem, že si schválně zašel, aby ji potkal. V jídelně obvykle zachytila jeho upřený pohled i ve chvílích, kdy u svého stolu hovořil s nějakým kolegou. Chvílemi se na ni důvěrně usmál, jako by spolu sdíleli nějaké tajemství.

V nemocničních pokojích bývalo často vidět Janelle MacPhersonovou, jež tudy proplouvala v norkovém kožichu a klobouku jako královna doprovázená průvodem dobrosrdečných, ale znuděných mladých dam, které přinášely pacientům bible a přikrývky a na výročních plesech si pak navzájem blahopřály k svým dobrým skutkům.

Kdykoliv Samantha slečnu MacPhersonovou potkala, pozdravily se velmi formálně, pouhým kývnutím hlavy.

Samantha se ale často setkávala i s Leticií MacPhersonovou, Jannellinou hezounkou a milou mladší sestrou s vlasy jako zářivý západ slunce, která s pacienty zřejmě upřímně soucítila. Byla z celé skupiny bohatých dobrodějek jediná, kdo občas prohodil s ošuměle oblečenou lékařkou pár rozverných slůvek.

Samantha dál trávila večery v tajném a osamělém nacvičování chirurgické techniky. Dostávala se tím do ještě větší izolace, než v jaké žila předtím, a to i přesto, že se chodbou rozléhaly zvuky veselých oslav stážistů. K chirurgii se však stavěla ještě zarputileji než předtím. Nakonec teoreticky ovládala všechno – uměla celou knihu nazpaměť, nástroje jí seděly pevně v ruce, šití se zdokonalilo.

Teď zbývalo jediné: použít všechno na skutečném materiálu.

První zazvonění ji vytrhlo z hlubokého spánku, ale při druhém už utíkala ve svém nabraném kalhotovém kostýmu chodbou a honem si k vlasům připínala čapku předepsanou pro lékaře na pohotovosti. Jake mával pažemi a podupával u koní. „Zatrachtile hnusná noc, slečinko doktorko!“ přivítal ji.

„Co je to tentokrát, Jakeu?“

„Nehoda v Meadowlandu. Nic bližšího nevím.“

Samantha se pevně držela zábradlí pohotovostního vozu, zatímco se řítili zasněženou nocí. I přes dvoje rukavice cítila ledový chlad kovu. Meadowland, to bude určitě zraněný artista. V těchhle zábavních podnicích se to stávalo v jednom kuse: účinkující úděsně riskovali, jen aby nalákali co nejvíc platícího obecenstva.

Zatímco kolem nich ubíhala průčelí domů s okny rozzářenými svitem svíček, Samantha si uvědomila, že je Štědrý večer. Ne snad, že by jí na tom záleželo. Na noční službu se nabídla dobrovolně, aby se ostatní stážisté mohli připojit k svým rodinám. Arndtovi ji sice pozvali na večeři, ale docela dobře se bez ní obejdou, protože stejně mají oči jen pro svého čiperného Johanna. Samantha sama sebe přesvědčila, že dnes je večer jako každý jiný.

Průčelí podniku Meadowland připomínalo vánoční stromeček, hořelo světly a barevnými plakáty. Elegantní dvojice v pelerínách si přes zledovatělý chodník opatrně razily cestu od kočárů k hlavnímu vchodu. Za pohotovostním vozem se otočil jen málokdo. Vstříc se jim vyřítil nervózní mužík. „Paní doktorko!“ křičel rozrušeně a očima těkal do všech stran, „v zákulisí! Rychle, prosím vás! Nikdo o tom neví!“

Samantha s Jakeem vešli za ředitelem do bočních dveří, vystoupili do patra a prokličkovali mezi hromadami provazů a hloučky lidí v pestrých kostýmech. Za staženou oponou bylo slyšet ladící orchestr a tichý šum nedočkavého obecenstva.

„To si vybrala pěkný večer!“ zlobil se nervózní chlapík, když se dostali ke dveřím s nalepenou třpytnou hvězdou.

„Máme vyprodáno až po střechu! Štědrý večer, lidi si vyjdou za zábavou, a ona nám provede tohle!“

Dveře je vpustily do přecpané šatny zářivě osvětlené plynovou lampou. Ze dvou přítomných žen – jedna ležela na pohovce, druhá byla v pokleku vedle ní – se po příchozích otočila pouze ta klečící.

„To je doktorka od St. Brigid,“ oznámil ředitel.

Žena oblečená do trikotu s flitry a pštrosími pery vyskočila a stáhla se stranou, aby Samantha mohla k pacientce.

„Co se stalo?“

Žena ve flitrech se kradmo ohlédla po obou mužích a tiše vysvětlila: „Měla nehodu s pletací jehlicí.“

Když se spouštěla na kolena a sahala po přikrývce na nehybném těle, střelila Samantha přes rameno významný pohled směrem k oběma zírajícím mužům, kteří pochopili a honem zmizeli. Samantha strhla přikrývku. „Kdy to udělala?“ zeptala se, zatímco jednou rukou vyhrnovala bezvládné ženě sukni a druhou jí měřila puls.

„Nevím. Asi tak před půl hodinou. Je to Zlatý slavík, víte? Ale chvíli před jejím výstupem přišel do zákulisí on…“

Samantha při poslouchání zkoumala, jak moc si žena ublížila, a cítila přitom, že tělem jí zmítá hněv. K jakému zoufalství tu ženu dohnali!

„Příšerně se spolu pohádali. Slyšeli jsme to po celém divadle. Křičela na něho, že se s ním čeká, a on jí odsekl, že to není jeho, že je běhna. Žadonila, aby se s ní nerozcházel, takže když ten syčák vypadl, pan Martinelli, to je náš ředitel, mě poslal zjistit, jestli Zlatý slavík opravdu vystoupí, no a já ji přistihla zrovna při tom, když si to dělala pletací jehlicí, jenže to už bylo moc pozdě, protože krev se z ní valila hotovým proudem –“

„Zavolejte mého pomocníka!“ požádala striktně Samantha, stáhla ženě sukni a honem jí zastrčila přikrývku kolem nohou.

„Ten ručník jsem jí tam dala já,“ dodala ještě žena při běhu ke dveřím. „Je to tak dobře, paní doktorko?“

„Nejspíš jste jí tím zachránila život.“

Skloněná nad bezvědomou pacientkou seděla Samantha v kymácejícím se klouzajícím voze, který zvonkem řinčel do noci, a tvář měla jako vytesanou z mramoru. Zdálo se, že má v hlavě prázdno, ale za vážnýma šedýma očima jí vířil rychlý sled myšlenek. Ta nešťastnice se zranila velmi vážně, propíchla si dělohu, pobřišnici a možná i střeva.

Samantha věděla, jakou má šanci: nulovou, pokud okamžitě nedojde k operaci.

Samantha horečně uvažovala. V domě doktora Princea se konal vánoční večírek, na němž se sešli skoro všichni lékaři. Pět internistů dostalo povolení jít k rodinám.

Na pohotovosti zůstala pouze Samantha a mladý doktor Weston na lůžkovém oddělení.

Samantha zkusila odhadnout, jak dlouho by Jakeovi trvalo, než by přivezl jednoho z chirurgů, a hrdlo se jí sevřelo. Tolik času pacientce nezbývá…

Zatímco Jaké odnášel ženu do vstupní haly, ona běžela napřed. Doktor Weston si na pohotovostním oddělení zrovna nahříval hýždě u kamen, když dovnitř vpadla Samantha a servala ze sebe plášť. „Je v nemocnici kromě vás ještě další lékař, kolego?“

Zavrtěl hlavou a podíval se jí za záda. „Co se stalo?“

„Pokus o potrat. Podle mě má vnitřní zranění. Vykrvácí, pane doktore, pokud se ihned nedostane na operační stůl. Zvládnete to?“

Znovu zavrtěl hlavou. „Začal jsem teprve první kolečko na odděleních. Radši pro někoho pošlete.“

Samantha se rychle otočila. „Jakeu, okamžitě někoho sežeňte, to je jedno koho, kdo bude nejblíž. Nejdřív ji ale odneste na operační sál…“

„Co –“ začal doktor Weston.

Obrátila se k němu. „Musíme aspoň začít, pane doktore.

Ta žena je v kritickém stavu, moc času jí nezbývá.“

„Ale bez chirurga přece nemůžeme operovat!“

„Můžeme aspoň začít, kolego. Umíte dávat narkózu?“

„Ale paní doktorko, vždyť vy jste ne –“

„Jakeu, hněte sebou! Pojďte, pane kolego! Ztrácíme drahocenný čas!“

Pod schody jim svým mohutným tělem výhružně zablokovala cestu paní Knightová, kterou přivolal zvonek pohotovostního vozu. „Co to znamená, paní doktorko?“

„Odnášíme tu ženu na operační sál. Pomůžete nám prosím?“

Když se Samantha prohnala kolem, paní Knightová namítla: „Ale kdo bude operovat?“

To už Samantha vybíhala po schodech. „Já.“

Pohybovala se rychle, ale metodicky. Byla napjatá a trochu vystrašená, ale týdny praxe v nemocnici ji naučily pracovat duševně i fyzicky na plný výkon – teď si paniku nemohla dovolit. Zatímco pátrala ve skříňkách po vhodných nástrojích (Samantha v operačním sále nikdy předtím nebyla), paní Knightová rozsvítila plynovou lampu a doktor Weston připoutal pacientku k operačnímu stolu.

Když se vzduchem začaly šířit výpary éteru, odnesla Samantha náruč nástrojů k umývadlu a požádala: „Paní Knightová, nalila byste sem kyselinu karbolovou?“

„Na ty nástroje?“ Vrchní sestra se na vteřinku zatvářila udiveně, ale pak okamžitě poslechla.

Samantha si místo jedné z řeznických zástěr na věšácích připnula k šatům čistý ručník. Pak udělala něco, čím oba kolegy nesmírně překvapila: Před dalším úkonem si sama namočila ruce do karbolky. Pevným hlasem požádala: „Paní Knightová, mohla byste prosím podržet pacientce nohy?“ V duchu však křičela: „Ach Jakeu, pospěšte si!“

Krvácení přestalo, ale to vůbec nemuselo být dobré znamení, pacientka mohla dál krvácet vnitřně. A světlo bylo hrozně slabé – chirurgové většinou operovali jen dopoledne, kdy okny pronikalo nejvíc světla. Oblačnost znamenala odvolání operace a v noci se chirurgické zákroky prováděly jen výjimečně. Samantha cítila bolestivé sucho v ústech a v uších jí burácel vlastní tep. „Paní Knightová, potřebuju víc světla. Nejspíš lampu…“

Na okamžik se jí z éterových výparů zatočila hlava.

„Pane doktore, prozatím to zřejmě stačí. Dál bych prosila vždy jen pár kapek po několika minutách…“

Samantha vytáhla z umývadla držák, chvilku si ho urovnávala v dlani a pak ho jemně zasunula do pochvy.

V duchu si vybavila ilustraci v knize a hned nato zručné ruce Elizabeth Blackwellové zachraňující paní Steptoeovou. Zabodla zoubky nástroje do tkáně a pohnula dělohou tak, že ve světle lampy, kterou paní Knightová postavila na operační stůl, konečně spatřila perforaci.

Samantha měla dojem, že se čas nekonečně vleče, přitom však věděla, že ve skutečnosti uběhlo sotva pár minut. Zatímco se tajně modlila, aby se Jaké konečně vrátil s pomocí, mluvila neuvěřitelně klidným hlasem: „Jaký má puls, pane doktore?“

„Kolem devadesátky, stálý.“

„Mohl byste ho během operace každých pár minut kontrolovat?“ Prosím tě, Bože, dej mi sílu. Nedovol, aby zemřela…

Dlouhé minuty se v hlubokém mrtvém tichu ztěžka vlekly. Vzduch v místnosti byl příšerně chladný. Doktor Weston se klepal zimou. Pacientčina hruď se zvedala a klesala v klidném spánku. Samantha pracovala beze slova, rty pevně sevřené, zatímco paní Knightová stála naproti ní jako oddaná stráž.

Samanthě se zdálo, že má prsty ztuhlé a neposlušné, ale potlačila vzrůstající paniku a pečlivě prováděla postupně každičký úkon, který se naučila podle knihy. V duchu se zlobila sama na sebe: Neměla začínat, neměla se do toho vůbec plést. Ale ano, měla, je to pro pacientku jediná šance. Kdyby čekala na chirurga, byla by už teď po smrti.

Zatím žije, sice jen taktak, ale žije. Jenže jak dlouho ji udržím při životě? Bože, určitě mi umře, neměla jsem s tím vůbec začínat –

Dvoukřídlé dveře se prudce rozletěly a Mark Rawlins, pořád ještě v zasněženém cylindru a svrchníku, se chvatně zeptal: „Jak je na tom?“

Samantha úlevou málem omdlela. „Ještě žije, pane doktore, ale je to na vlásku.“

V následujícím okamžiku už byl u stolu, kde nahradil paní Knightovou. Bleskově zhodnotil Samanthinu práci.

„Takhle,“ posunul nepatrně držák. „Máte lepší přístup k ráně, vidíte?“

„Ano…,“ zajíkla se.

„Teď vezměte svorku, paní doktorko…“ Markovy ruce ji jemně a pevně vedly, zatímco místností se rozléhal jeho hluboký hlas. „Víc vysušujte. Operační pole musí být pořád čisté. Paní Knightová, to světlo je hrozné. Pane doktore, pacientka reaguje. Více éteru.“

Místo aby jednoduše převzal operaci, jak Samantha původně myslela, Mark se k ní připojil, pracoval spolu s ní, radil a vedl ji. „Zatím to děláte správně, paní doktorko, ale tenhle retraktor by vám byl platnější tady.“ Ovinul dlaň kolem její ruky. „Nesmíte moc utahovat, abyste nepotrhala tkáň. Máte připravené šití?“

„Ano, nit se máčí v kyselině karbolové.“

Překvapeně zvedl oči od rány. Samantha měla skloněnou hlavu a na uhlově černých kučerách se jí třpytily zářivé diamantky, stopy po roztálých vločkách. Mark otevřel ústa, aby něco poznamenal, ale pak si to rozmyslel. Když Samantha uchopila jehlu, jemně jí upravil polohu prstů, a když roztřeseně uvázala uzel, vtiskl jí do ruky nůžky a ukázal, jak správně nit odstřihnout.

Samantha pracovala rychle a zručně, nepotřebovala žádnou radu víckrát než jednou. Mark jí navlékal zahnuté jehly a sledoval, jak úhledně stahuje potrhanou tkáň a váže pevné uzlíky stejně dovedně a rychle, jako by měla už předlouhou praxi. Podíval se po nástrojích v umývadlech, všechny byly správně zvolené, všiml si vhodné délky nití a pak si uvědomil Samanthinu odvahu začít s operací sama, bez pomoci.

„Té ženě jste zachránila život, paní doktorko,“ poznamenal tiše.

Teď Samantha konečně zvedla hlavu. Tváří se ocitla těsně u jeho obličeje, pleť měla v záři lampy jako ze slonoviny, oči utopené v hlubokém temném stínu. Zašeptala:

„Bez vás bych to nedokázala.“

Oplatil pohled těch stříbřitých očí s dlouhými řasami, z kterých čišelo tolik síly a odhodlanosti, a náhle v nich spatřil – jako námrazu na okenním skle – lehýnký opar její zranitelnosti a nejistoty. „Vedla jste si naprosto dokonale, paní doktorko.“

Když jí stiskl ruku, Samantha honem sklopila oči. Ve zlomku toho okamžiku, kdy jí do prstů vystřelilo jeho teplo a síla, zažila Samantha jeden z nejšťastnějších momentů ve svém životě. Zachránila k smrti odsouzenou pacientku, učinila smělý krok do království chirurgie a uvědomila si, že se zamilovala do Marka Rawlinse.

„V příštích pěti dnech bude pacientka vyžadovat značnou péči, paní doktorko,“ řekl, pustil její ruku a od paní Knightové si vzal čistý ručník. „Hrozí jí nebezpečí peritonitidy a septicémie. Břicho prohmatávejte nejméně třikrát denně a pozorně sledujte teplotu.“

Samantha se na něho usmála. „Ano, pane doktore.“

Mark si přes hlavu přetáhl operační zástěru, zavěsil ji u dveří, z kapsy vytáhl hodinky a s cvaknutím je otevřel.

„Jsou Vánoce, paní doktorko.“

Podívala se na krajkovou záclonu padajících vloček za oknem. „Ano, jsou Vánoce,“ přisvědčila.

Vrátil se ke stolu a opět uchopil její dlaně do svých.

Stál těsně u ní a bez ohledu na udivené pohledy doktora Westona a paní Knightové se na Samanthu vážně zadíval.

„Získala jste si můj nehynoucí obdiv, paní doktorko. Na dnešní noc nikdy nezapomenu.“

Samantha si dělala starosti. Troufla si na operaci a doktor Prince se konečně může pomstít. Bude Markova přímluva stačit, aby ji zachránila před vyhazovem? U vánočního oběda, na který přijala pozvání k Louise a Lutherovi, toho moc nesnědla, a v noci se dvakrát dobře nevyspala. Minulo dalších čtyřiadvacet hodin a pak další den plný neklidu, a žádný výbuch pana Princea se nekonal. Samantha byla přesvědčená, že se k útoku pečlivě připravuje. Zřejmě nechce nic pokazit zbytečným spěchem, protože ho provokovala až příliš často. Samantha sice nelitovala, že zachránila zpěvačku (která se pomalu zotavovala), ale začínala se ptát, zda se neukvapila.

Doktor Prince ji k sobě zavolal až po dvou dnech.

Když Samantha vstoupila do jeho kanceláře, našla tam ponuře se tvářícího Silase Princea, který stál za svým psacím stolem velebně jak náhrobní kámen, a k svému úžasu i cizího muže, kterého ještě nikdy neviděla.

„Paní doktorko,“ pronesl doktor Prince stroze, „směl bych vám představit doktora Landona Fremonta? Pane doktore, doktorka Samantha Hargraveová.“

Ostražitě pokývla na pozdrav. Jméno jí bylo trochu povědomé a povšimla si, že muž se tváří vlídně. Navíc bleskovým pohledem zjistila, že doktoru Fremontovi není moc po třicítce (přestože ho olysalé čelo dělalo starším), má sklon k tělnatosti, je dobře oblečený a hledí na ni s neskrývaným úžasem.

„Prosím posaďte se, kolegové,“ vyzval je doktor Prince a sám se usadil důstojně jako předsedající soudce. „Paní doktorko, pan doktor Fremont by si s vámi rád pohovořil.“

Neznámý vypadal trochu znejistěle. Odkašlal si, aby zamaskoval rozpaky. „Nezlobte se, paní doktorko, ale nečekal jsem, že budete vypadat takhle… Prostě, čekal jsem mnohem zralejší ženu. Víte, hodně jsem o vás slyšel a taky četl v tisku, takže jsem, echm –“ Mávl hladkýma buclatýma rukama. „Ale já vás jistě zdržuju. Pokud dovolíte, položil bych vám pouze několik otázek. Dozvěděl jsem se o zákroku, který jste nedávno provedla na operačním sále, a rád bych si o něm s vámi promluvil.“

Zmatená Samantha souhlasila.

Doktor Fremont se chvíli rozpačitě rozhlížel po místnosti, jako by hledal, kde začít. Chvíli upíral oči na nápis NIHIL HUMANUN MIHI ALIENUM EST, a když jimi sklouzl zpět k Samanthě, čišel z nich neskrývaný zájem.

„Paní doktorko, doktor Rawlins mi vylíčil, jak jste si všechny nástroje i ruce umyla před operací v roztoku kyseliny karbolové. Mohu se vás zeptat na důvod?“

„Můj dřívější učitel, doktor Joshua Masefield, používal antiseptika a naučil to i mě.“

„Takže vy uznáváte mikrobiální teorii?“

„Stoprocentní jistotu nemám, ale pokud mikrobi skutečně existují, karbolka je zničí a snižuje nebezpečí infekce, pokud neexistují, nevznikne žádná škoda.“

Doktor Fremont zamyšleně přikývl. „Už roky používám k vymývání ran víno, protože obsahuje polyfenol, dokonce ještě silnější než kyselina karbolová, a celá ta léta se mi kolegové vysmívali. Jenže mně na infekci vždycky umíralo míň pacientů než jim a teď, když pan Pasteur zřejmě co nevidět dokáže, že nejde jenom o spekulace, smích je pomalu přechází.“ Mžikl pohledem směrem k Silasi Princeovi. „Dále jsem vyrozuměl, paní doktorko, že jste pana Westona požádala, aby během operace monitoroval pacientčin puls. Mohu se zeptat proč?“

„Protože na operačním stole umírá z neznámých příčin i vinou předávkování éterem velký počet pacientů, usoudila jsem, že náhlé smrti při operaci by se možná dalo předejít pozornějším sledováním základních funkcí organismu,“ odvětila.

„O ničem podobném jsem ještě neslyšel! Kde jste se to naučila?“

„Nikde, pane doktore, to je můj vlastní nápad.“

„A kde jste studovala chirurgii?“

„Z knih, jako samouk.“

„Takže vy nemáte žádný oficiální výcvik?“

„Nemám. Mohu se, pane doktore, zeptat, kam těmi otázkami míříte?“

Doktor Prince se předklonil a položil sepjaté ruce na desku stolu. „Landon Fremont je nový člen našeho lékařského sboru, paní doktorko. St. Brigid dostala příspěvek na otevření nového oboru gynekologie, který bude umístěn v přízemí východního křídla. Doktor Fremont bude šéfem tohoto oddělení a má právo vybrat si jednoho stážistu.“

Samantha se zadívala na doktora Fremonta, který se chvatně omlouval: „Nezlobte se, že jsem vás tak vyslýchal, paní doktorko, ale když jsem od doktora Rawlinse slyšel o vašem výkonu na operačním sále…“

Na okamžik Samantha znovu pocítila to kouzlo hodiny strávené s Markem na operačním sále, když stál těsně u ní, a nabízel jí oporu. Ach, ta jeho blízkost v kalném světle, konejšivost jeho hlubokého hlasu, ruce vedoucí její, jeho moc a síla, intimnost té chvíle… Samantha věděla, že ať je osud zavede kamkoliv, ať je oddělí sebevětším časem a vzdáleností, ona i Mark Rawlins zůstanou tou výjimečnou hodinou navždy spojení.

„A tak, paní doktorko…“ Třeštila na doktora Landona Fremonta oči a přitom vůbec nevnímala, co jí povídá.

„Považoval bych si za čest, kdybych s vámi mohl spolupracovat na novém oddělení.“

„Pane doktore, nevím, co vám na to odpovědět!“ Podívala se na doktora Princea, jehož kamenný výraz se vůbec nezměnil. „Ale čest to bude pro mě. Nadšeně přijímám váš návrh a slibuji, že nebudete mít důvod svého rozhodnutí litovat.“

Doktor Fremont vstal a nabídl Samanthě ruku. Pak ji zaskočil doktor Prince, který se rovněž zvedl a stiskl jí pravici. Jako by vyhlašoval krátké příměří, řekl: „Hodně štěstí, paní doktorko.“ Na zlomek vteřiny se mu v chladných očích kmitl obdiv.

Nejvíc však Samantha toužila poděkovat Marku Rawlinsovi. Neviděla se s ním sice od Vánoc, ale nepochybovala, že ho opět potká, a to velice brzy.

Pod základy nemocnice St. Brigid ležely kosti sebevrahů, které v osmnáctém století pohřbívali podél veřejné cesty s kůlem zaraženým do srdce. Za letního soumraku chodila Samantha po oddělení a rozsvěcela plynové lampy, když tu se obrátila a spatřila, jak se jeden z duchů těch nešťastníků k ní blíží s pažemi vztaženými a s divoce rozevlátými vlasy. Uchopila ženu za loket a něžně řekla: „No tak, paní Franchimoniová, nesmíte vstávat z postele.“

Ženiny oči připomínaly okna s výhledem na mrtvou krajinu. „Moje maličké. Viděla jste moje maličké?“

Samantha ji zavedla zpět k posteli a uložila. „Nesmíte chodit, paní Franchimoniová. Musíte se po tom utrpení zotavit.“

„Ale co moje maličké?“

„Teď se potřebujete prospat. No tak, zkuste usnout…“

Samantha zůstala u postele, dokud žena nezavřela oči a konečně se nepropadla do náruče zapomnění. Pak jí uhladila přikrývky, zvedla se a rozhlédla po nemocničním pokoji. Jak bylo v červnu typické, snesla se noc naráz jako opona a na gynekologickém oddělení vládla tma přerušovaná pouze mihotavými svatozářemi plynových světel.

Ženy spaly a uzdravovaly se klidem jako paní Franchimoniová, která netušila, že její děcko nepřežilo. Kdy jí to Landon konečně poví? Kdy je vůbec vhodná chvíle prozradit matce, že její dítě zemřelo?

Samantha se s povzdechem odvrátila a zamířila na konec pokoje, kde u stolu seděla osamělá sestřička a stáčela obvazy. Jedním z Fremontových radikálních vylepšení bylo najmutí ošetřovatelek vyškolených podle nového způsobu Nightingaleové. Na rozdíl od ostatních sestřiček v St. Brigid byly vzdělané, čisté, upřímné a oddané své práci. Mildred zvedla k Samanthě mladinkou tvářičku a usmála se. „Třeba budem mít po dlouhé době klidnou noc, paní doktorko.“

Samantha se uvelebila na druhé straně stolu unavená jako stařena – celý den se z operačního sálu nehnula na krok – a tiše se zasmála. To je zvláštní přání: klidná noc!

Samantha se radši předem na nic netěšila, protože na gynekologii klid nikdy dlouho nevydržel. „Mildred, neudělala byste nám trochu čaje?“

„Jistě, paní doktorko!“ Děvče vyskočilo a zmizelo.

Samantha si opět povzdechla a zpod stolu vytáhla židličku, kterou si podložila chodidla. Usoudila, že je tak unavená, že sotva usne. Ne snad, že by jí to vadilo. Těch posledních šest měsíců jí za tu únavu stálo a totéž platí i o těch příštích čtyřech, po kterých dostane osvědčení. Práce pod vedením Landona Fremonta byla radost, kterou vychutnávala a věděla, že její konec přivítá nesmírně nerada.

Jediným mráčkem na jasné obloze minulého půl roku byla Markova nepřítomnost.

Brzy po Vánocích postihla Nicholase Rawlinse silná srdeční mrtvice, na niž ve svém ponurém sídle na Beacon Hill zemřel. Samantha se tehdy s Markem setkala jen jednou, krátce, když přišel s doktorem Milesem dohodnout, aby prozatím převzal jeho pacienty. Narazila na něho na oddělení a bylo jí jasné, že je neskrývaně zoufalý. Samantha měla sotva čas popřát mu upřímnou soustrast a už odspěchal pryč. Během dalších měsíců ho nepřestávala vyhlížet, snažila se poslouchat novinky. Jednou se jí doneslo, že pořád ještě zůstává v Bostonu a snaží se vyřešit záležitosti kolem otcova majetku. Jak ale ubíhaly týdny a měsíce, začala si zoufat, že už ho nikdy neuvidí.

Jako by toho nebylo dost, zmizela náhle i Janelle MacPhersonová.

Zasténání ve tmě Samanthu rázem zvedlo ze židle.

V mžiku byla u pacientčiny postele, sklonila se k ní, pohladila ji po rozpáleném čele a šeptem konejšila. Tohle byl tragický případ.

Mladou ženu, sotva osmnáctiletou, přivezl odpoledne nešťastný manžel. Stěžovala si na bolesti v podbřišku a teplota jí nepřestávala prudce stoupat. Doktor Fremont nejprve stanovil jako diagnózu zápal slepého střeva, ale po čase jim silný proud jasně červené krve prozradil, že jde o mimoděložní těhotenství. Landon a Samantha udělali, co bylo v jejich silách, ovšem nemohli víc než propláchnout ženě dělohu a vejcovody roztokem kuchyňské soli v naději, že zárodek tak uvolní dřív, než vejcovod praskne. Nebyli však úspěšní, tento zákrok většinou nevyšel, takže teď tu mladá žena v bezvědomí umírala a lékaři se nad ní užírali bezmocným vztekem.

Hlavní poučení, které Samantha v posledním půlroce od Landona Fremonta získala, bylo, že gynekologie přináší lékaři víc zoufalství než uspokojení, že se víc případů ztratí, než zachrání a celá gynekologie ve skutečnosti není nic než snůškou polopravd, dohadů a záhad. Dokonce ani vynikající doktor Landon Fremont, který se se svými chirurgickými inovacemi zapisoval do dějin medicíny, nedokázal přijít na způsob jak vniknout do dutiny břišní a současně nezabít pacienta. Dokud takovou cestu někdo neobjeví, nespočet žen bude dál automaticky umírat i na tak prostou komplikaci, jako je mimoděložní těhotenství.

Samantha zaslechla kroky a otočila se. Mildred přinášela šálky. Samantha si všimla, že sestřička donesla i podnos s máslem zalitými lívanci. Vzpomněla si, že dnes je sobota a nemocnici tedy navštívily dámy z charity.

Samantha se znovu posadila na židli, vzala si šálek a opět si připomněla Janelle MacPhersonovou a skutečnost, že ji od Vánoc nezahlédla na jejích obvyklých obchůzkách nemocnicí, ačkoliv její zlatovlasá sestra Leticia docházela pravidelně. Tak se dostala Samantha k ještě ponuřejším myšlenkám, protože v poslední době si začala dělat starosti i kvůli Leticii MacPhersonové.

Janellina živá mladší sestra jí byla hned od začátku sympatická a navíc u Leticie oceňovala, že si vždycky našla chvilku na slůvko pro každého. Dámy z charity většinou propluly nemocnicí, jako by se jí štítily, od pacientů se držely co nejdál a s ošetřovatelkami i Samanthou zacházely jako s obyčejnými služkami. Ale Leticia navzdory svému původu a luxusním šatům žádnou přehradu mezi sebou a udřenými sestřičkami zřejmě neviděla a nebylo pod její úroveň pohovořit si s doktorkou Hargraveovou. Úsměv Leticie McPhersonové bez výjimky připomínal sluníčko.

Ale pak – kdy to bylo – někdy v minulém měsíci se Samantha skláněla nad pacientkou, které vyměňovala obvaz. Natáhla se po nůžkách a náhodou pohlédla ke dveřím na druhém konci pokoje. Stála tam Leticia zabraná do zřejmě nepatřičně důvěrného hovoru s doktorem Westonem, podle jehož úsměvu se dalo soudit, že kouzlu mladé dámy zcela propadl. Samantha by na tu událost docela zapomněla, kdyby Leticii nepřistihla při stejně důvěrné chvilce i s doktorem Sitwellem.

Poté si Samantha mladičké návštěvnice všímala pozorněji. Kdykoliv se Leticia objevila se svým každotýdenním nákladem koláčů a květin, vždycky se zdržela někde vzadu, upoutala pozornost některého z mladých stážistů a zkoušela na něm účinek svých půvabů. Že se jí vliv, jaký měla na muže, nesmírně zamlouval, bylo víc než jasné, ale tušilo vůbec to děvče, s jak nebezpečným ohněm si zahrává? Společnost takové princezničky ochraňovala: od chvíle, kdy se narodila, nepoznala Leticia MacPhersonová pokárání ani zákaz. Podle všeho její pravidelné výlety do nemocnice představovaly příležitost ke hře, která ji lákala, ale jejíž pravidla vůbec neznala. Samantha v očích doktora Sitwella dokázala vyčíst jeho úmysl, Leticia však nikoliv.

„Co se stalo paní Masonové, paní doktorko?“

Samantha se podívala na Mildred. „Prosím?“

„Postel číslo deset. Přijali jsme ji dnes ráno. Co je s ní?“

Samantha obrátila hlavu k pacientce, ale její postel na opačném konci pokoje se utápěla ve tmě. „Má žlutou pokožku, svěděni po celém těle a občas cítí ostrou bolest pod pravým žeberním obloukem. Můžeme si vybrat hned mezi několika diagnózami, ale podle mě tady platí, že skoro každá majetnější a obézní plavovlasá žena nad čtyřicet má žlučníkové potíže.“

„A dá se jí nějak pomoct, paní doktorko?“

Samantha se chystala k záporné odpovědi, když tu se ve vzdáleném temném koutě pokoje otevřely dveře a na prahu se zastavila světlem z chodby ozářená silueta muže v cylindru a peleríně.

Stál tak daleko, že to mohl být kdokoliv, ale Samantha ho poznala. Pomalu se zvedla, položila šálek na stůl a cítila, jak pluje mezi řadami postelí, jak se vznáší vstříc muži ve dveřích. Když se dostala až k němu, natáhla ruku k pozdravu a zašeptala: „Pane doktore…“

Sevřel jí dlaň v hřejivém stisku: „Jsem moc rád, že jsem vás zastihl ještě vzhůru. Je dost pozdě.“

Jeho hlas jí rázem vrátil všechno, co spolu zažili. Šest měsíců odloučení zmizelo. Opět s ním stála v operačním sále spojená novým důvěrným vztahem, znovu cítila silně to, co vytlačila na samu periférii vědomí – jak hluboce Marka Rawlinse miluje.

„Mám noční službu,“ slyšela vlastní hlas. „Jak se vám vede, pane doktore? Všem jste nám velice scházel.“

„Vy jste mi taky scházela. Bohužel, ztratil jsem kontakt se světem, paní doktorko. Celé ty měsíce jsem trčel v rodinném sídle jako zajatec a snažil se najít hlavu a patu ve spoušti, co po sobě otec zanechal.“

„To mě moc mrzí…“

Hlas mu zjihl, nezněl hlasitěji než šepot. „Není třeba.

Byl to nelítostný starý despota, který světu diktoval už dost dlouho. Můžete mi věřit, že pro něho nikdo netruchlil.“

„V tom případě je ta tragédie ještě větší.“ Samantha sklopila oči k silné ruce, která svírala její dlaň, a v duchu se ptala, jestli si při každém jejich setkání bude do smrti přát, aby nikdy neskončilo.

„Právě jsem se vrátil,“ vysvětloval, „a teď abych začal dávat do pořádku zase ten zmatek, který jsem zavinil svojí nepřítomností!“

„Nedáte si s námi šálek čaje?“

Lehce se odtáhl, aby jí viděl přes rameno, a na tvář mu přitom dopadlo víc světla. Samantha měla co dělat, aby nevykřikla. Copak byl Mark Rawlins vždycky tak přitažlivý? Nebo jí láska zatemnila oči? Dokonce i ten kaz, malá jizvička u rtu, byla nádherná, až srdce usedalo.

„Bohužel se nemohu zdržet, milá paní doktorko. Přišel jsem vám jenom sdělit pozvání na večeři se mnou a mojí rodinou. Bude to od zítřka za týden.“

„Večeře? Pozvání přijmu moc ráda.“

Nespouštěl z ní pohled a záhadně se usmíval. Na člověka, který se nemůže zdržet, otálel Mark Rawlins až nezvykle dlouho. „Jak se vám líbí práce u Landona?“

„To je splněný sen. A musím za to poděkovat vám, pane doktore.“

„Nesmysl. Zasloužila jste si to,“ odpověděl něžně. Ty oči ukryté v stínu ji nepřestávaly pozorovat a Samantha cítila, jak se jí podlamují nohy. Za pozdních večerů, kdy jí dubnový déšť bušil do oken a chodba zněla řehotem stážistů, lehávala Samantha beze spánku v posteli, zírala do tmy, žasla, spřádala fantazie a ochotně se nechávala spoutat jejich kouzlem. A teď, když se začala bát, že už ho nikdy neuvidí, opět zažívala ten důvěrně známý elektrizující pocit z doteku jeho dlaně.

„Bohužel musím jít,“ pronesl tichým, důvěrným tónem.

„V osm se pro vás zastaví drožka.“ Naposledy jí stiskl ruku a dodal: „Nemáte ponětí, jak moc se na to těším.“

Samantha věděla, že rodina Marka Rawlinse je zámožná, ale nikdy o tom zvlášť nepřemýšlela. Přesto sídlo Rawlinsových na Madison Avenue mohlo směle soupeřit se sídlem paní Astorové: vysoké stropy, oslnivě zářící lustry, obrazy, turecké koberce, závěsy ze zlatého atlasu, palmy v květináčích – to všechno mohlo klidně patřit monarchovi. A všichni přítomní zapadali do těch kulis tak dokonale, že když komorník vedl Samanthu dvoukřídlými dveřmi do salonu, v duchu trnula hrůzou, aby tam netrčela jako slon v porcelánu.

Jakmile však zahlédla u krbu Marka zabraného do živého rozhovoru s Janelle, v mžiku se rozhodla, že se nedá zastrašit.

Mladý muž u klavíru zvedl hlavu a přestal hrát příjemnou polonézu. Všechny hlavy se obrátily ke dveřím, a když komorník hlasitě pronesl její jméno, měla Samantha dojem, jako by vstoupila na jeviště. Mark k ní okamžitě zamířil a všichni sedící muži se naráz ocitli na nohou.

„Paní doktorko! Už jsme si začali dělat starosti, co se s vámi stalo!“ Mark ji uchopil za loket a vedl ji galantně dál do místnosti.

„Omlouvám se, pane doktore, ale na poslední chvíli jsem ještě musela k pacientovi. Doufám, že jsem vám tím nezpůsobila těžkosti.“

„Ale vůbec ne.“ protáhl mladík u klavíru, vstal a blížil se k ní lenivým krokem. „Přesnost je hotová nuda.“

„Paní doktorko, můžu vám představit svého bratra Stephena?“

Podobnost tu byla, ale nevýrazná. Stephen byl možná až příliš dokonalý – žádná milá jizvička mu nekřivila ret a Samanthě neušlo, že z úsměvu mu probleskuje marnivost. Když uchopil její ruku v rukavičce a políbil ji, přičemž vojensky scvakl podpatky, Mark poznamenal: „Stephen se právě vrátil z Evropy.“

Pak jí představil Henryho a Josepha Rawlinsovy, oba mladší než on sám, ale starší než Stephen. Samantha usoudila, že se jim blíží třicítka: příjemní mládenci, oba pohlední, ale bez té výjimečnosti, kterou se vyznačoval Mark. Když se usmáli, jako by z jejich přivítání čišela prázdnota. Jejich manželky vypadaly jako obyčejné slepice, kterým se na pase začínal odrážet počet dětí i pohodlný způsob života. Samantha by dala krk na to, že spolu neustále soupeří.

Naposledy přišla na řadu Leticia v křiklavých šatech z rudého sametu, které jí vůbec neslušely, a Janelle v šatech z ledově modrého atlasu, které jí slušely.

„Čekáme na matku,“ vysvětlil Mark a nabídl Samanthě místo na pohovce s brokátovým potahem. „Výsada posledního příchodu patří odjakživa jí.“

Ukázala se služebná s podnosem jednohubek. Samantha si nebyla moc jistá, co to je, ale jednu si vzala i se sklenkou šampaňského. Po chvilce rozpačitého ticha se opět rozproudil hovor. Joseph a Henry navázali na předchozí téma – rozebírali jistý právnický problém – a jejich manželky si navzájem vyměňovaly roztomilůstky o svých dětech. Leticia vystřídala Stephena u klavíru, kde břinkala jednu z těch moderních melodií, jejíž slova Samantha jednou zaslechla a věděla, že jsou příliš choulostivá, než aby se dala zpívat právě tady. Když Mark zašel ke skříňce dolít Janellinu sklenku, využil Stephen příležitosti a honem zabral místo vedle Samanthy.

„Matka nedovolí, abychom odebírali newyorský Herold, paní doktorko, považuje ho za příliš senzacechtivý. Mně se ale daří dostat se k němu pravidelně a při čtení o vašich ohromujících výkonech se vždycky báječně pobavím.“

„Obávám se, že ty články nesmírně přehánějí, pane Rawlinsi.“

„Podle toho, co vykládá Mark, bych o tom pochyboval!

Páni, vždyť já málem čekal, že měříte tři metry a nosíte štít a meč!“

Samantha se ohlédla po Markovi, který se vrátil na své původní místo vedle Janelle. Zřejmě byli zabraní do vážného rozhovoru, protože Markovi se na rtech neukázal ani náznak úsměvu a Janelle mluvila tiše, vážně, tvář s temně modrýma očima nakláněla až k němu.

Tu se dvoukřídlé dveře otevřely a vstoupila Clair Rawlinsová. Klavír zmlkl, jako by byl spojen s mechanismem ve dveřích, a všichni čtyři bratři se prudce obrátili k příchozí jako loutky na provázku. Nebylo pochyb, že si své matky velice váží.

Oblečená do černého od stojáčku u krku až po zápěstí a vlečku klouzající po koberci, se stříbrnými vlasy vyčesanými do královské korunky, se vysoká štíhlá Clair Rawlinsová pohybovala s ohromující plavností, zvlášť vzhledem k svému věku, a prohlížela si shromážděnou společnost růžovým sklíčkem lorňonu, jehož rámeček se ve světle lustru třpytil diamanty.

„Dobrý večer vám všem,“ popřála jim velitelsky. Zdálo se, že její pronikavý pohled ulpívá nejdéle na Samanthě.

Kupředu pokročil Mark a pravil: „Máti, smím ti představit doktorku Samanthu Hargraveovou? Paní doktorko, moje matka, paní Rawlinsová.“

Lorňon sklouzl dolů a Samantha s překvapením hleděla do něžných hnědých očí, Markových očí, citlivých a mírných, které svědčily o laskavé a soucitné povaze, do očí ženy, která hluboce milovala i trpěla. „Těší mě, že vás poznávám, paní Rawlinsová.“

Clair neznatelně pokývla, jako by ve své hrdé mladé návštěvnici po čemsi pátrala a k své spokojenosti to také našla. „Jsem ráda, že jste na dnešek přijala pozvání, paní doktorko. Mark nás společností svých kolegů potěší jen zřídka.“

„Máti, smím tě zlákat na sklenici šampaňského?“

Mávla rukou a na zápěstí jí bleskly diamanty. „Kazí to chuť k jídlu. Radši bych se bavila s touhle mladou dámou.“

Znělo to jako příkaz k rozchodu, který všichni uposlechli. Leticia znovu usedla k pianu, kde se rozhodla přispět k atmosféře tichým valčíkem, zatímco ostatní se zase vrátili k svému povídání – a Samantha si povšimla, že Mark s Janelle pokračují ve vážném rozhovoru.

„Byla jsem na vás nesmírně zvědavá, slečno Hargraveová. Jak a proč jste se rozhodla pro studium medicíny?“

Zaznělo to spíš jako rozkaz než žádost, a zatímco Samantha odříkávala verzi svého životního příběhu, kterou měla připravenou pro většinu lidí, cítila stále silnější pochyby, že tohle obvyklé vysvětlení její hostitelce nepostačí. Clair Rawlinsová chtěla jít do hloubky a Samantha si pomyslela: Jsem u výslechu.

Když zvonek oznámil večeři, šla Samantha zavěšená do Stephena s ostatními do jídelny a zjistila, že má sedět po Claiřině pravici. Mark, kterému se zasedací pořádek zřejmě nezamlouval, seděl na opačném konci dlouhého stolu mezi Janelle a Leticií.

Večeře byla přepychová až k nevíře, ale Samantha ji zvládala s přehledem, jako by na dvanáct chodů s nevyslovitelnými názvy a množství nejrůznějších příborů a nekonečný proud sloužících byla zvyklá dnes a denně. Dva roky bojů o přežití během studia na lékařské fakultě naučily Samanthu elegantnímu triku: před každým novým chodem si usrkla ze sklenky vody, čímž získala čas okoukat, po jaké vidličce či lžíci ostatní mezitím sáhli.

„Povězte mi, slečno Hargraveová, jestli práce, kterou vykonáváte, neuráží váš ženský jemnocit a smysl pro slušnost?“ zeptala se jí paní Rawlinsová.

Samantha zvedla vidličku, o které usoudila, že bude ta správná, a ukrojila si kousek uzené tresky. „Když člověk prožívá uspokojení nad záchranou lidského života, paní Rawlinsová, jde všechen jemnocit stranou.“

Stephen usazený naproti ní poznamenal: „Mám dojem, matko, že slečna Hargraveová dává přednost tomu, abychom ji oslovovali titulem.“

Clair pohodila hlavou, jako by kárala zlobivého hošíka.

„Nesmysl. Slečna Hargraveová je nejdřív žena a teprve potom lékařka, takže je jistě radši, když ji oslovujeme jako dámu. Nemám pravdu, drahá?“

„Ve skutečnosti, paní Rawlinsová, má pravdu váš syn.

Dávám přednost oslovení paní doktorko.“

Clair okázale odložila příbor a vrhla na Samanthu užaslý pohled. „To je skutečně neobvyklé!“

„Jsem především lékařka, paní Rawlinsová. Koneckonců jsem si ten titul musela tvrdě zasloužit.“

„Ale jak se lidé z oslovení paní doktorko Hargraveová dozvědí, zda jste vdaná?“

„Předpokládám, že pokud je to bude skutečně zajímat, zeptají se.“

„Moje milá slečno Hargraveová,“ pronesla Clair tónem, jímž oslovovala své snachy („Moje milá Elaine, na tu večeři pozveš dvanáct hostů a podávat budeš bažanta“). „Žádný slušný džentlmen se neodváží zeptat přímo, zda jste vdaná či svobodná. Většinou však budou předpokládat, že jste vdaná, a vy tak přijdete o mnoho dobrých nabídek.

Jak chcete ulovit manžela?“

Náhodou přesně v tom okamžiku všichni ostatní zmlkli a Samantha zjistila, že se stala středem pozornosti.

„Matko,“ ozval se od vzdáleného konce stolu Mark, „přivádíš paní doktorku do rozpaků.“

Samantha se na něho usmála a řekla: „Ale to je v pořádku, pane doktore, mně to nevadí.“ Obrátila se zpátky ke Clair. „Oceňuji váš zájem o moji situaci, paní Rawlinsová, ale ráda bych vás ujistila, že svým povoláním neohrožuji ani své šance na vdavky, ani svoji ženskost. Pokud se vůbec kdy provdám, půjde o zcela výjimečného muže.

Jistě se mnou souhlasíte, že si mohu jen těžko vytvořit konvenční vztah. Upřímně tedy doufám, že pokud se tak vzácný muž v mém životě někdy objeví a začne mě považovat za vhodnou partnerku pro manželství, bude tak čestný a otevřený, aby se mě na můj stav dokázal bez vytáček zeptat. Takovou přímost bych považovala za důkaz charakteru, paní Rawlinsová, a nikoliv za projev neslušného chování.“

Všichni na ni chvilku užasle zírali, ale pak se postupně vrátili k svým příborům, zatímco Samantha a paní Rawlinsová se nepřestávaly měřit pohledem. Kromě nich se nepohnul ještě Mark, který vypadal jako zhypnotizovaný.

Nikdo, dokonce ani jejich otec, si v životě nedovolil matce odporovat.

Konečně pravila Clair suše: „Jaký muž by si ale vzal za ženu lékařku?“

Než stačila Samantha odpovědět, ozval se ze svého místa Mark: „Nu, kdo jiný než zase lékař!“

Clair se na svého oblíbeného syna přísně podívala.

Neušlo jí, že si se Samanthou vyměnil kratičký významný pohled. Zrovna tak si toho povšimla i Janelle MacPhersonová, která sebou trhla, až ledově modré hedvábí zašustilo.

Trapné ticho ukončil Stephen, který se obrátil s lichotivým úsměvem k Samanthě a prohlásil: „Mně by lékařka v manželství vůbec nevadila!“

Samantha se tiše usmála a sáhla po sklenici s vínem. „Až byste měl v jednom kuse spálenou večeři, protože vaši manželku zase odvolali k naléhavému případu, nejspíš byste změnil názor.“

Když dojedli kachnu v rosolu, téma rozhovoru se změnilo. Vyměňovali si názory na současný trend ve výtvarném umění, které se od impresionismu přesouvalo k něčemu ještě „nejapnějšímu“, jak nejlíp ukazoval příklad Cézannových obrazů. Když zároveň s pocukrovanými jahodami téma vyčerpali, začali rozebírat nejnovější román Henryho Jamese Portrét dámy. Zatímco svou pozornost dělila mezi Stephena, který jí chtěl očividně zalichotit, a Clair, která očividně totéž nechtěla, Samantha chvílemi mrkla doleva a vždycky zjistila, že Mark z ní nespouští oči.

„Já bych řekl,“ ozval se Joseph Rawlins, který seděl po Samanthině pravici, „že James se věnuje především otázce svobodné vůle. Mladé a vysoce inteligentní děvče si může svobodně vybrat, jakým způsobem prožije svůj život, ale dopustí se osudové chyby, za kterou musí platit až do smrti.“

„V tom případě nám, milý Josephe, tvrdíš,“ ozvala se Clair, „že bychom si z téhle knihy měli každý vzít ponaučení.“ Obrátila se k Samanthě. „Četla jste to, slečno Hargraveová?“

„Bohužel mi na čtení populárních knih zbývá velmi málo času, paní Rawlinsová.“

Clair významně povytáhla obočí. „Škoda.“

Samantha sklonila hlavu ke svým jahodám, a zatímco je nabírala na lžičku, kradmo se podívala po Markovi. Čekala, že k ní vyšle jeden ze svých tajných úsměvů, ale překvapeně zjistila, že se přátelsky usmívá na Janelle, která mu zřejmě vyprávěla něco velice zajímavého. Sama zářila úsměvem jako diamantový náhrdelník, který měla na krku, a když se zasmála, přitiskla si dlaň na prsa, čímž připoutala pozornost k svému hlubokému výstřihu.

„Slečno Hargraveová,“ ozval se Claiřin strohý hlas, „doufám, že tento večer nepatří k těm, před kterými jste nás varovala, a nepřijdou vás odvolat k naléhavému případu?“

Samantha prudce vzhlédla. „Prosím?“

„Než si vypijeme kávu, Leticia nám zarecituje. Dokáže podat Annabel Lee velmi dojemně. Ale potom bych si, slečno Hargraveová, s vámi chtěla promluvit chvíli o samotě, pokud ovšem nemáte námitky.“

„To v žádném případě nemám, paní Rawlinsová.“

„Přiznám se že, to je důvod, proč jsem vás na dnešek pozvala. Potřebuji s vámi probrat něco důležitého. V naprostém soukromí.“

Samantha se chvíli na Clair dívala a pak se prudce ohlédla doprava. Mark se srdečně smál s hlavou zvrácenou dozadu a Janelle doslova zářila.

Zmatená Samantha se vrátila ke svým jahodám. Tak to tedy nebyl Mark, kdo stál o její přítomnost, ale Clair. Clair, které se Samantha nejspíš vůbec nezamlouvala a která se svou nelibost ani nesnažila maskovat. Něco důležitého.

V soukromí…

Clair měla pravdu, Leticia skutečně recitovala Annabel Lee nesmírně dojemným způsobem a na Samanthu by to zřejmě udělalo hluboký dojem, kdyby se jí hlavou nehonilo tolik otázek. Zatímco seděli v saloně a popíjeli kávu s brandy (pro zvýšení účinku nechali ztlumit lampy), Samantha nepřestávala přemítat o důvodu svého pozvání.

Navíc se neubránila pocitu zklamání. Zřejmě si Markovy záměry vyložila úplně nesprávně.

Když však Leticia s dlaněmi přitisknutými k ňadrům zoufale vykřikla: „Já jsem byl dítě a ona též, v tom přímořském království, a naše láska byla větší než láska –“, stočila Samantha pohled směrem k Markovi, který tu seděl s nedbale překříženýma nohama, a přistihla ho, jak na ni opět upřeně hledí. Tvář měl ve stínu, takže Samantha nemohla rozeznat jeho výraz, ale cítila, jak z něho tryská naléhavost. Samanthě přimrzl šálek u rtů, nemohla polknout. Jako by ho slova pana Poea proměnila, v ztemnělém pokoji na ni hleděl dočista jiný Mark Rawlins. Maska z něho spadla, teď už to nebyl kultivovaný džentlmen.

Vnímala jeho sílu, mužnost, cítila, jak do ní vniká a zmocňuje se jí. Rty měl přísně sevřené. Seděl zdánlivě uvolněně, ale ona stejně vycítila napětí, odhodlání. Zkameněla. Ten okamžik jako by trval celou věčnost.

Zdvořilý potlesk ji vrátil zpět do reality. Stephen opět rozsvítil lampy a všichni chválili Leticii za její výkon. Když se Samantha znovu ohlédla po Markovi, stále ještě na ní visel očima, ale ve světle viděla jeho vážný výraz a zamyšlené oči. Zachvěla se a Mark se tiše, aby to slyšela jen ona, zeptal: „Líbila se vám ta báseň, Samantho?“

„Líbila.“

„Vždyť byla tak tragická!“

„I v tragédii může být krása.“

Všichni vstávali a chystali se odejít do vedlejších místností – pánové k svým doutníkům a dámy k likéru – ale Mark a Samantha se ani nehnuli. „Jakou báseň máte nejraději, Samantho?“

Chvilku uvažovala. „Vězně chillonského.“

„Byron. Zase tragédie.“

„A vy?“

Rty se mu zvlnily úsměvem, ale tu se salonem rozlehl Claiřin velitelský hlas: „Slečno Hargraveová, směla bych vás požádat o pár minut v soukromí?“

Samantha se usadila do přepychového koženého křesla, které vonělo citrónovým olejem, a sledovala, jak Clair do dvou broušených skleniček nalévá brandy. Byly v knihovně. Všechny čtyři stěny kolem nich obsahovaly poklad lidského vědění a na obě ženy upíraly své neosobní mramorové pohledy Julius Caesar, Voltaire, Napoleon Bonaparte a – ze svého zlaceného rámu nad krbem – Nicholas Rawlins, Ledový král.

Clair Samanthě podala skleničku a posadila se do sousedního křesla. „Mám přítelkyně v Protialkoholní lize, které moji každodenní skleničku bouřlivě kritizují, zatímco samy hltají celé láhve medicín, jež obsahují tolik alkoholu, že by to porazilo koně. Dokonce i Nicholas, dej mu Pánbůh lehký spánek, s tím nesouhlasil.“

Clair vzhlédla k portrétu na stěně. Hlas jí zněžněl.

„Nebylo lehké ho milovat, slečno Hargraveová, ale protože jsem musela svádět ustavičný boj, abych ho neztratila, vážila jsem si ho o to víc.“

„Zpráva o jeho smrti mě zarmoutila.“

„Přišlo to nečekaně. Ale teď, slečno Hargraveová, bych vám ráda prozradila důvod, proč jsem vás sem pozvala. Nesouhlasím s tím, aby ženy měly mužská povolání. Lékařky, advokátky, soudkyně, fotografky – ty všechny toho obětují příliš a já se za ně stydím. Nesnáším, když žena přestává být ženou. A přesto – i když mě zřejmě budete považovat za pokrytce – se k vám musím obrátit pro radu právě v té profesi, kterou vám vyčítám. Slečno Hargraveová, právě teď potřebuju lékařku. Přiznává se mi to těžko.“

Clair upila ze sklenky a chvíli v ní zamyšleně vířila tekutinou, než pokračovala: „Vždycky jsem byla silná a těšila se železnému zdraví. Za nejlepší lék na všechny nemoci jsem považovala pohyb a rozumnou stravu. Nesnáším ty choulostivé křehulky, které produkuje naše společnost. Podle mne se dokáže žena mužům vyrovnat fyzicky i duševně a přitom zůstat ženou. Nikdy jsem své měsíční potíže nevyužívala k útěku před povinnostmi, jak mívá tolik žen ve zvyku. A za celý život jsem ani jedinkrát, slečno Hargraveová, nevyhledala lékaře.“

Tomu Samantha uvěřila snadno, protože pochopila, že Clair se dlouhé roky musela zocelovat a zatvrzovat, aby obstála v tom věčném boji se společností i s vlastním manželem. Za něžnýma hnědýma očima a maskou ocelové soběstačnosti spatřila Samantha jinou ženu: jemné, pečlivě utajované stvoření, které vyhlíželo do světa jako zajatec za mřížemi cely, plné touhy po svobodě.

„Měla jsem strach, že budete jiná, než potřebuju, slečno Hargraveová. Obávala jsem se, že budete jako většina lékařů skvělá v lichotkách a milosrdném lhaní. Dneska u večeře jsem se však přesvědčila, že jste čestná a povíte mi pravdu.“

„Pravdu o čem, paní Rawlinsová?“

„Jak dlouho ještě budu žít.“

Samantha na ni vytřeštila oči. Než stačila promluvit, Clair vysvětlila: „Chci, abyste mě vyšetřila. Jak se to provádí nejlépe?“

„Co si přejete vyšetřit?“

„Ňadra.“

Samantha odložila sklenku a vstala. „Nejlepší to bude na pohovce. Přes oblečení by to ale nešlo –“

Clair mávla rukou. „Tak stydlivá zase nejsem. Chci jenom, abyste byla upřímná.“

Po pár minutách se Samantha zeptala: „Jak dlouho máte tu bulku, paní Rawlinsová?“

„Čtyři měsíce.“

„Proč jste hned nešla k lékaři?“

„Slečno Hargraveová, za celý život jsem se neobnažila před jiným mužem než před vlastním manželem.“

„To je pošetilá a nebezpečná hrdost.“

„To si samozřejmě uvědomuji, slečno Hargraveová.

Navíc jsem doufala, že ta boule zmizí.“

Bulka byla velká jako mandarinka, tvrdá jako kámen a pohyblivá, jasně ohraničená, a bradavka byla vtažená. Samantha k ní přitiskla kapesník a našla na něm hnědou skvrnu. Další bulky objevila v podpaží. „Pár měsíců, víc ne.“

„To mi nestačí, ne tak brzy po manželově smrti. Rodina se beze mě zatím neobejde. Potřebuju rok.“

„O tomhle ovšem já nerozhoduju.“ Když Samantha pomáhala Clair zašněrovat živůtek, vzpomněla si na rčení rozšířené mezi vojáky Občanské války: Mezi tím, jestli člověk umře dnes nebo zítra, není žádný rozdíl, ale všichni dáváme přednost zítřku. „Kdybyste vyhledala lékařskou pomoc hned, paní Rawlinsová, mohli vám ňadro chirurgicky odejmout –“

„Odmítám svůj život skončit jinak než jako celá žena, slečno Hargraveová. Moje sestra na rakovinu prsu zemřela, takže vím, co by mě čekalo. Amputovali jí prs a skutečně jí tím trochu prodloužili život, ale současně jí vpředu odstranili všechny svaly, takže jí paže bezvládně visela a rameno jí přepadlo až k hrudní kosti. Byla příšerně znetvořená a ustavičně trpěla bolestmi. Po operaci už nikdy nevyšla na slunce a do svého pokoje pouštěla pouze členy rodiny, ani přátele ne. Ano, slečno Hargraveová, operace by mi možná prodloužila život, ale stál by za to?“

Samantha jí pomáhala se zapínáním knoflíčků. „Ví o tom Mark?“

Clair odmítavě mávla rukou, jako by se nebavily o ničem vážnějším než o jídelníčku. Navenek se zdála se svým rozsudkem smrti vyrovnaná, ale žena uvězněná v té obrněné slupce plakala. „Kdybych šla za Markem, prožíval by to příliš emocionálně. Mezi námi je… výjimečný vztah.

Tohle je dost tvrdá pravda i bez toho, že bych ji musela vyslechnout z rozechvělých rtů milovaného syna. Nesmí se to dozvědět, slečno Hargraveová, zničilo by ho to. Nikdo z nich se to nesmí dozvědět. Přeju si, aby to zůstalo tajemstvím až do konce.“

Vrátily se do svých křesel a Clair zvedla skleničku. „Brumaire,“ pronesla tiše, „oblíbená brandy mého manžela.

Víte, Nicholas byl tyran, kterého nikdo neměl rád. Po jeho smrti nikdo neplakal a mám podezření, že Joseph a Henry se z ní dokonce radovali. Určitě nebude nikomu scházet.

Moc by mě zajímalo, jak přijmou moji smrt.“ Clair zvedla k Samanthě lesklé oči. „Ze smrti strach nemám, slečno Hargraveová. Jenomže na ni nejsem ještě připravená –“

Hlas se jí zlomil.

Když Samantha vztáhla ruku a uchopila Claiřinu dlaň, pomyslela si: Vidím v zrcadle svoji budoucnost. Až mi bude dvaapadesát, budu stejně jako Clair Rawlinsová stále bojovat za svoji důstojnost, i když se všechno spikne proti mně? Co všechno jste musela obětovat, paní Rawlinsová, abyste si jako žena uhájila svoje práva? Jak jste se dokázala oddat milovanému muži a současně si zachovat nezávislost a osobitost?

Clair popotáhla a pohladila Samanthu po ruce. „Byla bych ráda, kdybyste tu se mnou chvilku poseděla, slečno Hargraveová.“

„Samozřejmě.“

„Povězte, budu mít ke konci hodně velké bolesti?“

Mark seděl naproti Samanthě v mírně se kolébající drožce a sledoval její tvář ozářenou míjejícími pouličními lampami. Od chvíle, kdy se vrátila s Clair, byla zamlklá a roztržitá, a to ho zneklidnilo. Dobře věděl, jaká matka umí být. Ale navíc byl trochu zmatený. Co se za těmi zavřenými dveřmi mohlo odehrát?

Ačkoliv měl Mark s matkou skutečně výjimečný vztah a obdivoval sílu a odvahu, s jakou byla za každou cenu odhodlaná bojovat za všechno, co on považoval za správné (toho dne, kdy před čtrnácti lety opustil otcovský dům, Clair poznala, že toho syna má nejraději), a přestože se k Markovi obracela pokaždé, kdy potřebovala radu či oporu, právě v této významné záležitosti se Clair Rawlinsová rozhodla synovi nesvěřit. Doslechla se o nové lékařce v St. Brigid, přeptala se na ni u Marka a nakonec ho požádala, aby slečnu Hargraveovou pozval na večeři.

„Takže když teď máte za sebou tu vzácnou čest setkání s mou matkou,“ poznamenal, když se drožka připojila k hustému večernímu provozu na Broadwayi, „co o ní soudíte?“

Samantha se přinutila k úsměvu. „Je to pozoruhodná žena.“

„O čem jste si vy dvě tak dlouho povídaly?“

„Tak různě.“

„Že by tajnosti?“

„Ženské záležitosti.“

Vážně se na ni podíval. „Je nemocná?“

Samantha mu pohled oplatila s neústupností, která jí samotné ušla. „Požádala mě, abych náš rozhovor nikomu neopakovala, a já jí to slíbila.“

„Chápu,“ přisvědčil Mark, zadíval se na stříbrnou rukojeť své hůlky, ale po chvilce ji odložil. „Má tedy zdravotní potíže?“

„To vám nemohu říct.“

„Mám právo to vědět!“ naléhal mírně.

Na okamžik Samantha litovala jeho, ne Clair, která hleděla vstříc své smrti stoicky. Mark bude však zanedlouho prožívat hluboký žal. Zoufale ráda by mu to prozradila, dopřála mu důstojnou přípravu, ale Clair to zakázala.

Samantha sváděla boj se zásadami lékařské etiky. Milovala Marka tolik, že by mu to ráda pověděla, ulehčila mu pozdější bolest, ale nemohla přece zradit pacientovu důvěru. Má zůstat věrná sobě, nebo své profesi? Dodnes ji nenapadlo, že ty dvě zásady by se spolu mohly dostat do konfliktu.

„Požádala mě o radu a dostala ji. Víc vám povědět nesmím.“

Zamyslel se nad tím a pak přikývl. „Jsem rád, že jste dnes večer přišla. Díky vám to byla výjimečná večeře.“

Samantha uhnula očima. V duchu nutila koně zrychlit krok. Mark seděl tak blizoučko a ona po něm toužila tak strašně, až se bála, že ji zanedlouho opustí rozvaha. Chtělo se jí plakat, ne nad Clair, ale nad Markem. Ten proklatý slib! Kdyby se mu tak mohla svěřit…

„Znáte tuhle báseň, Samantho?“ ozval se jeho tichý hluboký hlas: „Dáma spí. Ach, přej jí zdřímnutí, hluboký spánek jako po smrtí, přej jí ten boží klid přízraky nerušený, přej jí ten mír, ten věčný spánek ženy – Samantho!“

„Promiňte –“ Otřela si slzy z tváří.

V mžiku se ocitl těsně u ní a objal ji kolem ramen.

„Nezlobte se na mě,“ zašeptal a vytáhl kapesník. „Rozrušil jsem vás.“

Přitiskla si kapesník k očím. Slabounce voněl jeho kolínskou. „Promiňte,“ opakovala a zhluboka se nadechla.

„Vy za to nemůžete, Marku. Jsem unavená.“

„Docela bych věřil, že Landon vám dře kůži z těla.“

S omluvným úsměvem k němu vzhlédla a zjistila, že má tvář jen pár centimetrů od jeho obličeje. Přes plášť vnímala teplo jeho těla, paží ji ochranitelsky tiskl k sobě. Opět se mu v očích objevil ten temný zadumaný výraz, který do nich přivolala Annabel Lee. Díval se na ni upřeně, vážně, a Samanthu to opět udivilo. Neznala nikoho, jako byl Mark Rawlins, navenek tak dokonale vtipného, kultivovaného a vzdělaného džentlmena, jakého poznala na plese u Astorových, ale uvnitř tak záhadně silného a mužného.

Teprve dvakrát zahlédla toho druhého Marka Rawlinse, a vždycky ji vzrušil. Samantha zavřela oči a vychutnávala jeho blízkost. Najednou si nepřipadala silná, neměla sílu bojovat se sebou, ale toužila poddat se své slabosti a dovolit Markovi, aby ji ochránil.

Celý zbytek cesty ji k sobě mlčky tiskl, konejšil svou silou a rozvážností. Pokud Samantha žasla na účinkem, který na ni Mark Rawlins měl, byl tím, co s ním prováděla Samanthina blízkost, stejně vyvedený z míry i Mark. Jak může být žena tak silná a nezávislá a současně tak křehká a zranitelná? Jak v něm může vyvolat obdiv ke své odvaze a neústupnosti a zároveň vzbouzet tak vášnivou touhu ji ochraňovat? To téměř zuřivé sexuální vzrušení, jež při pohledu na Samanthu prožíval během Leticiina přednesu, ho ohromilo. Ještě žádná žena neměla nad ním takovou moc, neovládla ho tolik, neudělala z něho otroka fyzické touhy. Představovala pro něho stejnou záhadu jako on pro ni, ta přesložitá osobnost, která mu ustavičně odhalovala další a další stránky své povahy. A kdykoliv si Mark Rawlins pomyslel, že už ji konečně zná, Samantha Hargraveová ho znovu překvapila.

Toužil s ní takhle jet až do smrti – pouliční lampy, voňavý letní vzduch, pach kožených sedadel v drožce, Samanthino tělo pod jeho paží – a se zklamáním vzal na vědomí, že se před nimi objevila budova St. Brigid.

Mark ji doprovodil chodbou osvětlenou plynovými lampami na vrátnici, odkud ospalý vrátný právě vykazoval pár tuláků, a uchopil ji za ramena. „Jste si jistá, že teď už je vám dobře?“ zeptal se něžně a hleděl jí zblízka do tváře.

Přikývla.

Mark čekal. Tolik jí toho toužil říct, na rtech ho tížily stovky slov, ale kdoví proč ho jeho obvyklá výmluvnost náhle opustila. Nakonec jen prostě řekl: „Dobrou noc, Samantho.“

A Samantha, která neměla zkušenosti s muži ani s láskou a se slovy, zašeptala: „Dobrou noc, Marku,“ a odvrátila se.

Ačkoliv bylo pozdě, v pokoji doktora Westona se odehrával večírek, drnkání na bendžo tam doprovázel ženský smích. Samantha kolem proběhla na tišší konec chodby, kde vpadla do svého pokoje, zády se opřela o zavřené dveře a zoufale se snažila uklidnit.

Láska přece nemá bolet!

Vtom se chodbou rozlehly těžké kroky a hned nato se ozvalo prudké zabušení na její dveře. Usoudila, že opilý kolega se konečně rozhodl, že ji také přizve k zábavě, prudce otevřela a na prahu spatřila Marka. Vrazil dovnitř, vztekle zabouchl, popadl ji do náruče a vykřikl: „K čertu se vším, Samantho, já tě miluju!“

Tvrdě ji k sobě přitiskl a ona se poddala jeho objetí.

Když jí rty přikryl ústa, unikl jí z hrdla sten. Ta vášnivost její reakce ho vylekala. Odtáhl se, zadíval se na ni vzrušenýma očima a chraptivě zašeptal: „Bože, jak já tě miluju, Samantho. Miluju tě…“

Mark přitom žasl nad dalšími objevy: jak maličká a přitom smyslná mu připadá v náruči, jak průzračné a neuvěřitelně hluboké má oči – člověk by se v nich mohl utopit.

Jak v něm probouzí překypující touhu a jak se mu chce vyběhnout ven a bojovat kvůli ní s draky. Toužil po ní tak dlouho, tolik na ni myslel, ale tohle, tohle bylo nečekané, ten náhlý příval vášně, kterou by v ní nikdy nehledal.

Mark navíc nevycházel z úžasu, že sám jí vyznává lásku – bylo to poprvé v životě. Měl samozřejmě zkušenosti s ženami, ale láska to nebyla nikdy, dokonce ani s Janelle ne. Láska byla pro Marka něco neznámého, protože s jejími projevy se nesetkal ani u rodičů, sám poznal jen chladné mládí, takže se domníval, že podobných citů není ani schopen. A přesto teď vyznával lásku tak přirozeně, jako by se k ničemu jinému ani nezrodil, a k jeho nekonečnému úžasu to byl báječný pocit. Myslel to doopravdy…

Ten ohromující objev se odehrál ve zlomku vteřiny.

Odtáhl se od ní, protože mu konečně došlo, co udělal.

„Odpusť,“ zašeptal. „Takhle jsem ti vpadl do pokoje, přepadl tě…“

Přes tmu, protože v pokoji se nesvítilo, k němu doletěl její přidušený hlas: „Lituješ toho?“

„Ne,“ odpověděl prostě. „Chci, aby ses za mě provdala, Samantho.“

Zaslechl, jak zalapala po dechu, a uvědomil si, že teď na oplátku žasne ona. Využil jejího krátkého zaváhání: „Nečekám odpověď okamžitě,“ vyhrkl chvatně. „Stačí, když mi prokážeš tu čest, abys ji uvážila. Měli bychom spolu hezký život, Samantho, byli bychom báječná rodina. Naše společné povolání by nám dovolilo pracovat bok po boku…“

Panebože, kde se to v něm bere?

Po jeho ruce sáhla chladivá dlaň. Přitáhla si ho zpátky těsně k sobě a vytáhla se na špičky, aby mu rty dosáhla na ústa. Objal ji a už nijak neskrýval, jak je vzrušený, protože věděl, že i ona po něm touží. A když jí začal rozepínat knoflíčky na šatech, dychtivě mu pomáhala.

Za celý svůj život se Mark Rawlins zasvětil pouze dvěma cílům: vzdorovat otci a stát se dobrým lékařem. K nim teď přidal třetí: celý zbytek života zasvětí lásce k Samanthě Hargraveové.

„Vždyť přece musí existovat nějaký způsob, Landone!“ trvala Samantha na svém a odstrčila talíř s topinkou a slaninou.

„Odmítám jen tak nečinně přihlížet, jak umírají další a další pacientky.“

Mlčel. Takhle diskutovali týden co týden. Kdykoliv přišla pacientka s mimoděložním těhotenstvím, zemřela.

Patřilo to k běhu života. Proč se s tím nechce smířit?

Samantha zaťukala lžičkou na desku stolu. „Malá incize, bleskově rozříznout vejcovod, vyjmout plod a pacientku zase zašít! Proč by to nešlo?“

Mlčky se na ni díval. Moc dobře věděla proč: všechny pacientky zatím vykrvácely.

„Landone, no tak, myslete přece! Musí existovat způsob jak zarazit krvácení! Kdybychom na to přišli, tak si představte ty tisíce dalších bezpečných břišních operací, které bychom mohli provádět! Vyjímání slepého střeva, žlučníku, hysterektomie –“

Dveře do jídelny se otevřely a vešel Mark Rawlins. Jako pokaždé se Samantha zarděla. Už tři měsíce byli tajně milenci.

Rozhlédl se, pozdravil několik lékařů u ostatních stolů a zamířil k Landonovi a Samanthě. „Dobré ráno, doktoři, nevyrušuju?“

„Pořád ta stejná stará písnička, Marku,“ odpověděl Landon, vytáhl z kapsy hodinky a s cvaknutím je otevřel.

„Břicho.“

„Hm. Však my to jednou dokážeme, určitě. Halsted tvrdí, že s těmi novými svorkami má slušné úspěchy.“

„Sledoval jsem ho jednou při operaci. Žlučník. Z rány muselo trčet nejmíň padesát svorek. Halsted vůbec neměl místo na práci, trvalo mu to přes hodinu.“

Mark povytáhl obočí. „Přes hodinu jediná operace?“

Landon zacvakl víčko hodinek a schoval je zpět do kapsy. „Radši se skočím podívat za paní Orileyovou. Rodí už skoro dva dny, vypadá to na císaře.“

„Přijdu za tebou, jen co dopiju čaj,“ slíbila Samantha.

Roztržitě přikývl a odešel. Mark se obrátil k Samanthě a v očích mu to jen hrálo. „Jakpak se dnes ráno vede, paní doktorko?“

„Docela dobře, a vám, pane doktore?“ Před třemi měsíci se kvůli téhle šarádě pohádali. Mark by nejraději vylezl na věž katedrály svatého Patrika a vytroubil do světa zprávu o jejich zasnoubení, zatímco Samantha trvala na tom, aby to zatím zůstalo tajemstvím. St. Brigid měla pro své zaměstnankyně velmi přísná pravidla a Samantha nechtěla riskovat, že nedostane svoje osvědčení o stáži, do jejíhož konce jí teď chyběl už jenom měsíc. Pravidla byla jednoznačná: dokud pracují v St. Brigid, zaměstnankyně se nesmí vdát, zasnoubit, mít „vztah“. A v očích Silase Prince spadala Samantha mezi zaměstnankyně. Mark její obavy považoval za neopodstatněné, ale Samantha s ním nesouhlasila a v žádném případě se jí nechtělo prověřit jeho názor v praxi. Vždyť před pár týdny nemocnice na hodinu propustila velmi schopnou a své práci oddanou ošetřovatelku, protože se přišlo na její zasnoubení.

Po první noci strávené v její posteli už dále neriskovali a tajně se scházeli v Markově bytě na Fiftyseventh Street.

Aby Samanthu ochránil, dokud nebude mít to drahocenné osvědčení konečně v ruce, Mark velmi zdráhavě souhlasil, že o jejich zasnoubení nepoví nikomu, ani matce, ani – i když to bude trapné – Janelle.

Když služebná Markovi přinesla černou kávu, umlkli.

Objednal si vajíčka a zeptal se, co nabízejí z čerstvého ovoce. Samantha zatím upíjela čaj a pozorovala Marka přes spuštěné řasy.

Myslela na jeho tělo, především na hruď. Měl nádherný hrudník, svalnatý a hustě zarostlý chloupky. A na paže, šlachovité, vypracované. A na ramena a pevná záda. Na jeho silná stehna –

Děvče odešlo a Mark se obrátil k Samanthě. „Ale paní doktorko, vždyť vy se červenáte!“

Jaké neuvěřitelné objevy udělali navzájem v náruči!

Dostávali se na pokraj šílenství. Zdálo se, že jsou doslova stvoření jeden pro druhého, tělesně i duševně. Neznali rozpaky, neznali hranice ve svém milování. A když se zrovna nezabývali sexem, vážně spolu plánovali budoucnost, vybírali, kde si Samantha otevře vlastní praxi, s kterou nemocnicí bude spolupracovat, kde budou bydlet, jak budou vychovávat svoje děti. Joshua se trefil neuvěřitelně přesně: Mark Rawlins bude skutečně dokonalým manželem pro Samanthu.

Když mu donesli vajíčka, Samantha se zeptala: „Jak se vede vaší matce, pane doktore?“

„Dobře. Proč se ptáte?“

Samantha se v průběhu posledních tří měsíců s Clair několikrát viděla a jejich přátelství se prohloubilo. Nad sklenkou brandy, která se stala pravidlem, Clair vyprávěla o minulých časech, o náročnosti společného života s člověkem plným tak nespoutané energie, jako byl Nicholas Rawlins, o snaze vychovat ze čtyř synů pravé muže, což se jí však povedlo jen u jednoho, o jemné rovnováze mezi obhájením vlastních práv a současném zachování ženskosti. Samantha se snažila Clair přesvědčit, že se vlastně neliší od žen, které se vzdělaly v náročné profesi a které tolik odsuzuje, ale Clair to odmítala uznat. „Pro ženu existuje pouze jediná přirozená kariéra – role manželky a matky. Mluvím o ženě, která si svůj individualismus uhájila v rámci těchto sfér, ne mimo ně, jak popisujete vy, a navíc soutěžením s muži. Ženino místo je muži po boku, ne proti němu.“ Dlouze debatovaly a obě to těšilo. Samantha několikrát užuž prozradila své tajemství, ale bylo to příliš riskantní – Silas Prince by se tak dočkal své vytoužené zbraně.

Už jenom jediný měsíc, říkala si Samantha, zatímco Mark dojídal snídani. Za čtyři týdny konečně dostanu svoje osvědčení.

Dívala se, jak odstrčil talíř a otřel si ústa do ubrousku

(vzpomněla si, jak chutná polibek tou malou jizvou, a položila si otázku, zda jiné ženy taky ustavičně myslí na laskání s muži, do kterých jsou zamilované). Když k ní ale pozvedl oči a ona si všimla jejich vážného výrazu, její hravý úsměv rázem zmizel. „Co se děje, Marku?“

„Mám pro tebe bohužel špatnou zprávu, Samantho.

Nevím, jak ti to říct co nejlépe, ale příští týden musím odjet do Londýna –“

Vytřeštila na něho oči, ale rychle se vzpamatovala, protože si vzpomněla, kde jsou.

„Vysílá mě nemocnice St. Luke. Budu je zastupovat na kongresu.“

„A to nemůže jet někdo jiný?“

„Je to důležité pro mě stejně jako pro nemocnici.

Momentálně jsem tam jenom řadový lékař, ale díky tomuhle bych se mohl stát šéfem oddělení.“

Samantha přikývla. Tak už teď jim kariéry začínají narušovat soukromý život. S tím budou muset ustavičně počítat, jinak by je těžko čekala harmonická budoucnost.

„Rozumím, můj milovaný,“ odpověděla nesmírně tiše.

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Kongres potrvá jen týden. Už mám zamluvený lodní lístek. Pojedu na Excaliburu do bristolského přístavu.

Vrátím se v posledním říjnovém týdnu, přesně čtyři dny předtím, než dostaneš osvědčení.“

„Každou vteřinku na tebe budu myslet.“

„Já na tebe taky.“

„Čtyři týdny.“

„Celá věčnost, viď?“

„Jak jen to přežiju?“

„Samantho.“ Mark k ní začal natahovat ruku, ale honem s ní zase ucukl. „Pojď, vezmeme se hned, ještě než odjedu.“

Na okamžik se zamyslela a zavrtěla hlavou. „Tvou matku by to zabilo. Strašně se těší na tvůj svatební den, chystá slávu, která strčí do kapsy i paní Astorovou. O to ji nemůžeš okrást, Marku.“

„Ach, matka snese každé zklamání. Je to ostřílený válečník, nakonec to nějak překousne.“

Zadívali se jeden na druhého. Nejradši by vyskočila a rozkřikla se: „Táhněte všichni k čertu!“ a směle před nimi políbila Marka na rty. Pak by mohli mít rychlý civilní sňatek a pár dní líbánek před jeho odjezdem. Možná by dokonce mohla jet s ním, po tolika letech navštívit opět Londýn, doktorku Blackwellovou a nostalgicky se projít po Crescent. Ukázala by Markovi místa, která jako malá prozkoumávala, bylo by to nakouknutí do ráje…

Ale ne, to osvědčení je příliš důležité. Prince využije každičkou záminku, jen aby jí ho upřel. A rovněž Clair by před blízkou smrtí oloupili o její poslední sen.

„Panebože, jaké já mám štěstí,“ pronesl Mark tiše a vážně. „Bojím se, zda se jednou neprobudím a nezjistím, žes byla jenom sen.“

Samantha se přiměla k lehkovážnému tónu, na který se necítila: „Asi se skočím podívat, jak si vede Landon. Dnes ráno nám rodí hned čtyři maminky! Jistě mě omluvíte, pane doktore.“

Tázavě se na ni podíval. „Dneska večer?“

Zamyslela se. Už to byl týden, Landon by jí měl dát volno. „Dneska večer,“ šeptla a odspěchala.

„Dobré ráno, paní doktorko!“

Samantha zvedla hlavu od stetoskopu a zjistila, že nad ní září Leticiin sluníčkový úsměv. V náruči nesla košík růží, které nepochybně zdobily stůl při včerejší večeři, a za ní stála služebná s nákladem prostěradel.

„Dobrý den, Leticie,“ pozdravila Samantha a přikryla pacientku.

„Donesla jsem plátno na obvazy. Matce se už nelíbí, ale pořád je v dobrém stavu.“

„Poděkujte matce za nás. Pearl, dala byste je prosím sestře u příjmu?“

„A kdo dnes dostane květiny?“

Samantha se podívala na růže, dosud velmi svěží, a potom se rozhlédla po pokoji. Zářijové slunce proudilo nad upravenými postelemi a v jeho paprscích se třpytila zrníčka prachu jako zlatá. Samantha ulpěla pohledem na paní Murphyové a neubránila se úsměvu.

Babičku Murphyovou přijali minulý týden. Trápily ji řezavé bolesti v žaludku a neustále zvracela. Byla to paní ze staré školy a v životě nebyla u lékaře, takže když jí Samantha přitiskla stříbrný zvonec stetoskopu na prsa, stará dáma to považovala zajeden ze způsobů moderního léčení a s těžkým povzdechem prohlásila: „Namouduši se hnedka cejtím o moc líp.“

„Tahle paní Murphyová na ně bude moc hodná, Leticie.

Ta paní, co si dává na vlasy hadrové natáčky.“

Leticia se svižně otočila a spěchala k lůžku číslo sedm.

Samantha se za ní přemýšlivě zadívala. Poslední dobou jí Leticia dělala vážné starosti. Vzpomněla si na svoji poslední návštěvu u Clair, kdy zašla do kuchyně pro mléko, aby si Clair mohla vypít rozpuštěné morfium. Proplétala se bludištěm chodeb vystlaných koberci a náhle měla dojem, že z jedněch pootevřených dveří zaznělo zasténání. Její lékařský instinkt ji přinutil zastavit se a poslouchat. Pak dveře o pár centimetrů pootevřela a nakoukla dovnitř.

V místnosti byla tma, Samantha jen s obtížemi rozeznávala obrysy těžkého nábytku a velkých rostlin v květináčích.

Byl to vedlejší obývací pokoj, kde si vyčerpané dámy mohly nerušeně odpočinout, kdykoliv Clair Rawlinsová pořádala některý ze svých extravagantních plesů. Teď v něm byl člověk, který se skrýval ve stínech a očividně si zoufal.

Samantha se polekala, že tam snad upadla a poranila se služebná, takže užuž začala překračovat práh, když tu ji zarazil hluboký mužský smích. Polekaně ztuhla, načež si uvědomila, co ten smích a vášnivé steny znamenají, a honem se vytratila.

Když od pomocné kuchtičky – která se vyděsila, že host přišel až do kuchyně – dostala teplé mléko, zamířila zpět do knihovny. Když se přiblížila k vedlejšímu obývacímu pokoji, skočila honem do temného kouta, protože dveře se otevřely a na chodbu vyšel Stephen Rawlins a uhlazoval si vlasy. Za ním volal ženský hlas. Leticia.

Samantha to pověděla Markovi a ten si pak vzal Stephena na paškál. Leticii tím však nijak nepomohl, protože Samantha ji podezírala, že přijímá pozornost hned několika mužů najednou.

Samantha sledovala dívku, jak mile pomáhá stařence vázat si klůcky do vlasů. Poslední dobou chodila dívka do nemocnice pouze v doprovodu služky. Samanthu by zajímal důvod.

V tu chvíli vešel na lůžkové oddělení doktor Weston.

Sotva zahlédl Leticii, trochu zpomalil. Dívka k němu vzhlédla a naráz zrůžověla. Pokračoval v chůzi a ona dál švitořila s paní Murphyovou, ale Samanthě ten krátký výmluvný pohled neušel a s úlekem ji napadlo, zda se s Markem také neprozrazují stovkami takových drobností.

Když dívka odešla, Samantha sklepala teploměr a strčila ho pacientce pod paži. Měla bych s ní promluvit, říkala si v duchu. Lecitia nemá tušení, s jakým ohněm si zahrává.

Ve skutečnosti si Leticia MacPhersonová moc dobře uvědomovala, s jakým nebezpečím koketuje. Už ve velmi útlém věku objevila potěšení z jisté samotářské aktivity a o pár let později v zahradním altánku zažila svou první skutečnou sexuální zkušenost. Jejím společníkem byl bratránek jménem Will. Tehdy Leticia usoudila, že žádná jiná zábava ji neuspokojuje tolik jako sex. Slušně hrála na piano, obstojně vyšívala, malovala průměrné obrázky, ale při koncertu s mužským tělem byla hotová primabalerína.

Navíc zjistila, že dobrá polovička vzrušení, jež sex nabízí, spočívá v hrozbě odhalení. Vdát se a spát každou noc se stejným mužem, to se jí nezdálo ani zdaleka tak úchvatné jako těšit se pokaždé na jiného partnera. Vrcholná rozkoš ze sexu souvisela s pestrostí a nebezpečím, že člověka přistihnou. A pokud jde o otěhotnění, na doporučení své přítelkyně Leticia zašla za jistou paní do Greenwich Village, která jí prodala lahvičku „ochranné“ vodičky a houbičku, kterou si nasáklou tím roztokem zasunula před každým stykem do pochvy.

O tom všem Samantha neměla tušení. Na první pohled vypadala Leticia MacPhersonová jako cudně se zardívající děvče, svěží a nevinné jako sedmikráska. Skutečnost, že je posedlá sexem, nikdo nevěděl, především ne ti nesčetní muži, kteří se nechali okouzlit dívčím úsměvem a naivním chováním a bez výjimky si mysleli, že jsou její první.

„Tuhle sobotu jdeme do cirkusu na opravdové Indiány! Viděla jste je už někdy?“

Samantha se usmála a vytáhla pacientce zpod paže teploměr. Při luštění teploty si v duchu řekla, že si připouští zbytečné starosti. Leticia je natolik milá a rozumná, že by mužům nedovolila zajít příliš daleko.

„Paní doktorko!“

Otočila se. Na opačném konci pokoje stál na prahu doktor Weston a zběsile mával pažemi. „Můžete sem? Nutně vás potřebujeme!“

Když k němu Samantha přiběhla, zjistila, že na úrazovém oddělení panuje chaos: těla na nosítkách, pobíhající ošetřovatelky, lékaři, kteří si vyhrnovali rukávy. Na nedaleké křižovatce došlo k dopravní nehodě, kterou zavinil splašený kůň. Zahynulo při ní několik chodců a na vyšetřovacích stolech leželi vážně ranění kočí z drožek.

„Tady, paní doktorko!“ volal Jake. Pomáhal policistovi udržet bolestí běsnícího muže, kterému kolo vozu přejelo nohu.

Samantha nařídila, aby ho vysvlékli z pláště, a vpíchla mu injekci morfia. Když se muž uklidnil, Samantha mohla prozkoumat zranění. Noha byla čistě amputována hned pod kolenem, a policista, zřejmě bystrý člověk, přitiskl k pahýlu uzlík hadrů, aby zastavil krvácení, a celou tu dobu jej přidržoval na místě. Když se Samantha pustila do práce, o krok ucouvl. Jemně odtáhla zakrvácené hadry od pahýlu a s úžasem zjistila, že jsou ledově studené. Uvnitř balíku nahmatala nějaký předmět, tvrdý jako kámen.

Při pohledu na její překvapený výraz policista vysvětloval: „Tenhle trik jsem se naučil v armádě. Jeden vůz při té nehodě patřil ledaři, tak jsem si posloužil.“

Samantha třeštila oči na mužovu uřízlou nohu a všimla si, že z ní vyteklo pozoruhodně málo krve. Jak se však rána v místnosti opět zahřívala, cévy se roztáhly a maso zrůžovělo. Předem věděla, že noha se krásně zahojí a možná i bez infekce. A muž krvácel až neuvěřitelně málo!

Led, pomyslela si vzrušeně. Led…

Byl mrazivý říjnový den. Na chodnících leželo spadané zlaté a rudé listí, jako by na ně vystříkla barva ze zapadajícího slunce. Vzduch byl nabitý elektřinou. Bylo sucho a chladno, dveře do zimy se pootevřely o další centimetr.

Samantha si v rohu oddělení umyla ruce a ztěžka si povzdechla. Měla za sebou rušný den a byla unavená, jak ale slunce na západě ohlašovalo večer a tím i konec její směny, cítila, že se jí do žil vlévá nová energie. Dozvěděla se, že nahoře na ni čeká dopis. Mark!

Usmála se, blaženě a jenom pro sebe. Včera vyplul Excalibur z Bristolu. Do týdne bude Mark doma.

Do dveří nakoukla Mildred. „Paní doktorko? Moc mě to mrzí, ale pan doktor Weston myslí, že má pro vás případ na gynekologii.“

Samantha se unaveně usmála. „Hned tam přijdu, Mildred,“ slíbila.

Doktor Weston se skláněl nad mladou dámou zhroucenou v křesle a opatrně si pohrával se stetoskopem, jen aby se k ní příliš nepřiblížil. V podobných situacích litoval, že si nemůže dovolit moderní binaurální stetoskop, jako má doktorka Hargraveová, protože ta stará dřevěná trubka ho nutila sehnout se k dívčiným ňadrům až neslušně blízko.

Sotva zaslechl Samanthu vejít, napřímil se a ona s úžasem zjistila, že je ve tváři bílý jako křída. „Co se děje, pane doktore?“

Odvrátil se od pacientky, uchopil Samanthu za loket a odvedl ji do diskrétní vzdálenosti. „Její rodina tvrdí, že jde o apendix,“ zašeptal, „ale já si to nemyslím.“

„Proč?“

Samanthě neušlo, jak mu nervózně poškubávají rty.

„Má vaginální krvácení.“

Samantha se kolem něho protáhla a zastavila se před pacientkou. Byla to Leticia MacPhersonová.

Hlavu měla spadlou k rameni, oči zavřené, na lícních kostech horečnatý ruměnec. „Pomozte mi s ní na stůl, pane doktore. Byla už v bezvědomí, když ji rodina dovezla?“ Samantha děvčeti jemně vyhrnula sukně a prohmatala mu břicho.

„Byla,“ přisvědčil doktor Weston a olízl si suché rty. „Prý si celý den stěžovala na nevolnost a chvíli před polednem pocítila prudkou bolest v podbřišku a omdlela. Uložili ji do postele, zavolali rodinného lékaře a ten doporučil, aby ji dopravili k nám.“

„Kde je?“

„Ve vstupní hale s matkou a sestrou.“

Samantha se podívala na doktora Westona a v jeho popelavé tváři ihned přečetla celou pravdu. Takže Leticia ti skutečně dovolila víc než trochu neškodného flirtování, chlapče. A pokud je těhotná, bojíš se, že to bude na tobě.

Dlouhými citlivými prsty nahmatala cosi pod pokožkou břicha. Vyšetřila dělohu a celou tu dobu studovala podivné rudé skvrnky na Leticiině bílé kůži. Doktor Weston s paní Knightovou ji mlčky a ustrašeně pozorovali. Když Samantha konečně promluvila, bezmála nadskočili leknutím. „Je to mimoděložní těhotenství,“ oznámila, „a právě prasklo.“

Paní Knightová smutně zavrtěla hlavou a pokřižovala se. V duchu provedla bleskovou inventuru skříní s prádlem. Doufala, že tam mají slušný rubáš.

„Paní Knightová,“ pokračovala Samantha a stáhla Leticii sukně ke kotníkům. „Připravte operační sál. Budu potřebovat všechny lampy, které se vám podaří sehnat.“

Vrchní sestra se zatvářila zděšeně. „Vy budete operovat, paní doktorko?“

„Ano. Je v kuchyni nějaký led?“

Vrchní nejistě přikývla a obrátila se, aby splnila příkazy.

„Operace!“ vykřikl doktor Weston a zhroutil se do křesla. „To nemyslíte vážně!“

„Budu vás potřebovat u éteru, pane doktore. A pošlete prosím někoho do domu doktora Fremonta, bude mi asistovat.“

Samantha se odhodlaně nadechla, silou vůle se ovládla a zamířila ke dveřím vedoucím do vstupní haly. Janelle MacPhersonová vyskočila polekaně na nohy, ale postarší křehká žena po jejím boku zůstala sedět.

Samantha se zastavila před Janelle a křečovitě sepjala ruce. „Mohly bychom se posadit, slečno MacPhersonová?“ zeptala se co nejmírněji. „Mám pro vás bohužel nepříjemnou zprávu.“

„Radši bych zůstala stát, paní doktorko. Co je mojí sestře?“

„Leticia potřebuje okamžitou operaci.“

Janelle zbledla do odstínu svých platinových vlasů.

„Operaci? Odkdy se dá slepé střevo operovat?“

„Prosím vás, tak se přece posaďte.“

Když se usadili na lavičku, pokusila se Samantha sdělit výsledek vyšetření co nejjednodušším způsobem. „Leticia nemá zánět slepého střeva, slečno MacPhersonová, jde o těhotenství umístěné mimo dělohu. Je zapotřebí ho okamžitě odstranit.“

Schodištěm od vrátnice si našel cestu ledový podzimní průvan a prosvištěl halou jak zlomyslné zašeptání. Janelliny tmavě modré oči ztvrdly jako břidlice. „Co jste řekla?“

Samantha chtěla dívce položit dlaň na loket, ale Janelle ucukla. „Leticia je těhotná. Bohužel. Zárodek je umístěný v jednom z vejcovodů, které vedou do dělohy, a vejcovod právě praskl. Zůstává pramálo času.“

„Jak se opovažujete?“

„Prosím?“

„Jak se opovažujete mou sestru takhle obvinit?“

„To není obvinění, slečno MacPhersonová, věřte mi.

Pokud ji nebudeme okamžitě operovat –“

„Mou sestru nikdo operovat nebude!“

„Tak poslyšte,“ zasáhl do jejich hovoru hluboký baryton. Samantha zjistila, že to je džentlmen, který stál vedle Janelliny matky. Byl nesmírně stařičký, vypadal velmi úctyhodně a v kloubech mu při každém pohybu praskalo.

„Diagnózu jsem určil já! To děvče má apendicitidu.“

Samantha v duchu zhodnotila situaci. Starý pán léčil rodinu tolik desítek let, že už to ani sám nespočítá. Podle představy doktora Grimese se medicína provozovala rozdáváním cukrových pilulek, držením za ruku a trpělivým nasloucháním líčení imaginárních chorob zbohatlíků z Fifth Avenue, vynášením imponujících diagnóz a soucitným jukáním skrz monokl. „Bohužel vám musím odporovat, pane doktore,“ odpověděla Samantha opatrně. „Při apendicitidě nedochází k vaginálnímu krvácení.“

„Děvče má zřejmě menstruaci.“

„Ale těhotenství je jasně hmatné, pane, a bolest se ozývá na levé straně.“

„To pořád ještě nedokazuje těhotenství, madam.“

„Pravda. Přesto však jde o nejpravděpodobnější diagnózu a j á na ní trvám.“

„Jenže operace nepředstavuje řešení.“

„Pijavice také ne, pane.“

Zatěkal starýma očima a Samantha z nich vyčetla ledový děs člověka, který si uvědomuje, že svět se dál řítí bez něho. Doktor Grimes byl zkamenělina, dinosaurus, a moc dobře si to uvědomoval.

Samantha se vrátila k Janelle a podotkla jemněji: „Slečno MacPhersonová, chápu, jak vám je, ale pravda je taková, že Leticia je ve vážném nebezpečí, které se každým okamžikem zhoršuje. Pokud se ihned nepokusíme o operaci, nedožije se rána.“

„Paní doktorko,“ prohlásila Janelle, která měla očividně co dělat, aby se ovládla, „je absolutně vyloučeno, aby moje sestřička byla těhotná. Naznačujete hotovou nehoráznost. Pokazit pověst nevinného dítěte jen kvůli vylepšení vlastní kariéry –“ Janelle honem opět ztišila hlas.

„Moje sestřička vám jako studijní materiál sloužit nebude! Pokud potřebujete zase ohromit tisk, laskavě si najděte jinou oběť!“

Samantha se podívala na smutnou ženušku za Janelle.

Paní MacPhersonová neměla to štěstí jako Clair Rawlinsová, neuměla za sebe bojovat a postavit se manželovi, aby si zachovala nezávislost. Vypadala předčasně zestárlá a ztrhaná, pouhý přízrak někdejší krásné nevěsty zredukovaný na rození manželových dětí, na nic jiného. Ale ty nešťastné oči, jejichž pohled Samantha zachytila, se aspoň na vteřinku snažily o dávno ztracenou sílu. Paní MacPhersonová pravdu očividně znala, tušila, jakou nebezpečnou hru její dcera provozovala, a téměř, ale pouze téměř, to Samanthě přiznala. Nakonec jí však síly došly, nebyla zvyklá pronášet vlastní názor, obzvlášť proti své panovačné dceři, která poté, co matku otec pustil z hlavy a přestal ji i šikanovat, převzala otěže domácnosti místo něho. Paní MacPhersonová to tedy nakonec vzdala a sklopila oči k sepjatým rukám.

„Neopovažte se mé sestry dotknout jediným prstem, paní doktorko, jinak na vás podám trestní oznámení!“

Samantha se vrátila do ordinace. Doktor Weston opět měřil Leticii puls.

„Už je tu Landon?“ zeptala se Samantha cestou ke stolu.

Zavrtěl hlavou. Odložil hodinky a vzhlédl. „Je v šoku, paní doktorko. Co řekla její rodina?“

„Odmítla dát souhlas k operaci.“

„Hm. Nakonec to je úplně jedno. Stejně se to operovat nedá.“

Samantha ho sežehla přísným pohledem. „Nesouhlasím, pane doktore.“

„Ale paní doktorko, to nemyslíte vážně! Jakmile ji otevřete kvůli mimoděložnímu těhotenství, zabijete ji!“

Samantha chtěla cosi odpovědět, ale tu Leticia zasténala a zazmítala hlavou ze strany na stranu. Povytáhla víčka, chviličku se snažila zaostřit pohled a šeptla: „Paní doktorko…“

„Dobrý den, Leticie,“ řekla Samantha, uchopila děvče za ruku a pevně ji stiskla.

„Kde… to jsem?“

„V St. Brigid. Budete zase v pořádku.“

Leticia si olízla suché rty a otočila hlavu k doktoru Westonovi. „Umírám,“ zašeptala.

„Kdepak, to ne,“ namítl přiškrceně.

„Leticie,“ připoutala Samantha dívčinu roztěkanou pozornost opět k sobě, „víte, co se vám stalo?“

„Nevím…“

„Potřebujete operaci, Leticie. A já jsem ochotná vás operovat, protože si myslím, že vám dokážu pomoct.“

Samantha se sehnula níž. „Ale Janelle mi k tomu nedá svolení. Leticie?“

„Zachraňte mě…,“ vydechlo děvče. „Ach bože…

Zachraňte mě!“

„Poslouchejte, Leticie. Když vás budu operovat, máte šanci přežít. Rozumíte mi?“

„Ano,“ šeptalo děvče. „Udělejte… Co je potřeba, paní doktorko. Operujte mě, prosím… Zachraňte mě.“

Samantha se napřímila a podívala se na doktora Westona. Křečovitě polkl.

Nahoře v mrazivě chladném operačním sále právě Samantha nařizovala paní Knightové, aby měla po ruce co nejvíc ledu, když dovnitř vběhl Landon Fremont. „Co to znamená, Samantho?“

Když mu popsala Leticiiny příznaky, přistoupil k operačnímu stolu a pohlédl na děvče. „To nemyslíte vážně!“

„Udělám to, Landone.“

„A zabijete ji.“

„Když něco nepodnikneme, zemře tak jako tak. Mám plán, který by mohl vyjít. Ten led, Landone –“

„Samantho,“ obrátil se k ní s vážným pohledem, „to děvče zemře v každém případě, ale aspoň nás za to nebude nikdo vinit. Hlavní věc je, kde to děvče zemře. Pokud v nemocniční posteli, neponeseme za to zodpovědnost.

Pokud tady, budou nás mít za vrahy.“

„A teď zase poslouchejte vy, Landone. Každý velký pokrok v medicíně souvisí s riskováním. Už mám dost přihlížení, jak ty ženy umírají bez pomoci! Myslím, že znám způsob jak omezit krvácení s pomocí ledu. Pokud to bude fungovat, zachráníme jí život! Dokud to ale nezkusíme, nemáme jistotu!“

„A co když ji otevřeme a zjistíme, že ta diagnóza je nesprávná? Co když to je apendix nebo jiný vnitřní orgán?

Takové choroby operovat neumíme, pacientka zemře a vy se tím profesně znemožníte a navíc zničíte pověst její rodiny tvrzením, že Leticia byla těhotná!“

Samantha kontrolovala nástroje. „Diagnózu jsem určila správně, Landone. Vím, že to děvče můžeme zachránit.

Ale k tomu potřebuju vaši pomoc, sama to nedokážu.“

Dlouho se na ni mlčky díval a viděl, jak má odhodlaně napřímená ramena, jak vzdorně drží hlavu. Pak si najednou pomyslel: Jestli jsem toužil po bezpečném povolání, měl jsem jít dělat pojišťováka. „Tak dobře,“ souhlasil nakonec. „Máme toho spolu za sebou už tolik, že bych považoval za výsměch vší té práci, kdybych vás teď nepodpořil.“

S úsměvem řekla: „Děkuju, Landone,“ ale v duchu zanaříkala: Ach Marku, lásko moje, kéž bys tu teď byl ty!

Tahle spolupráce, to je přece naše budoucnost…

Samantha se chystala k operaci. Nabádala doktora Westona: „Vždycky jen pár kapek, nesmíte to přehnat.“

Zachmuřeně přikývl. Jedna věc byla jistá, jeho vinou o tuhle pacientku nepřijdou.

Pod světlem plynové lampy si Landon Fremont vážně prohlížel Samanthiny rysy. Tohle bude buď náš konec, nebo začátek. Přál bych si mít tvoji odvahu, děvče.

Roztáhla prsty na Leticiině břiše, aby pořádně napjala kůži, a položila na ni skalpel.

Chvílemi měl Landon strach, že užuž boj o pacientku prohráli – měla nehmatný puls a silně krvácela – ale Samantha pokračovala dál, rty sevřené do úzké čárky.

Neustále obkládali ránu ledem, který rychle tál, takže honem vyměnili promáčené ručníky za nové a přiložili další led. Krvácení kupodivu zesláblo a Landon si pomyslel: No pochopitelně…

„Tady,“ pravila Samantha tiše. „Prasklý vejcovod, z kterého vykukuje placenta. Teď podvážu široký vaz…“

„Takže jsme v pěkné kaši,“ ohlásil Landon nešťastně.

Samantha unaveně přikývla. Celou noc oka nezamhouřila a mrazivé říjnové ráno ji nijak neosvěžilo. Leticia stále ještě žila, i když jen taktak, a právě před okamžikem právní zástupce rodiny MacPhersonových zašel do kanceláře doktora Princea, který za ním zamkl dveře. Nevypadalo to dobře. Vůbec to nevypadalo dobře. „Omlouvám se, Landone, že jsem vás do toho navezla. Ale musela jsem to udělat, to přece chápete.“

Přikývl a rozhlédl se po jídelně, vděčný, že je takhle brzo po ránu ještě prázdná. „Když to hodnotím zpětně, tak ano, souhlasím s vámi. Ale přesto si myslím, že v tom konkrétním případě jste jednala unáhleně. Experimentální chirurgie by měla probíhat pouze v ideálních podmínkách,“ poznamenal.

„Děvče je stále naživu. To je hlavní.“

„A my půjdeme před soud.“

„Neudělali jsme nic špatného,“ připomínala tiše.

„A Leticia dala k operaci svolení.“

„Stojí tu vaše slovo proti jejímu, a dokud to děvče leží v komatu, nemáte šanci.“

Landon chtěl původně poznamenat, že Weston má z doktora Princea takový vítr, že na něho v tomhle nelze spoléhat, ale radši mlčel.

Dveře se o centimetr pootevřely a dovnitř nakoukl doktor Weston. Když zjistil, že v jídelně je jinak prázdno, zamířil k nim, pohladil si strniště na bradě a podotkl: „Tak v tom pěkně plaveme! Co myslíte, že s námi provedou?“

„Nemáte se čeho bát,“ uklidňoval ho Landon. „Vy jste jen plnil příkazy nadřízených.“

Doktor Weston na chvilku vypadal klidněji, ale hned nato se opět zatvářil nešťastně. Až Leticia MacPhersonová nabude vědomí, označí muže, který je za její těhotenství zodpovědný, a on skálopevně věřil, že dívka podlehla výhradně jeho kouzlu osobnosti.

„Jak je na tom?“ zeptal se.

„Pořád v komatu.“

„Ale žije, díkybohu.“ S nadějí se podíval na Samanthu.

„Jakmile se od ní dozvědí, že dala souhlas, nemůžou na nás podat žalobu.“

Napětí v Samanthině mysli se projevilo i na jejích rukou. Roztržitě hrábla po novinách doktora Westona a pomyslela si: Pochybuju, že by to bylo takhle jednoduché. Samantha věděla cosi, co její dva společníci netušili, a sice že tento případ má mnohem hlubší kořeny, že hněv Janelle MacPhersonové nevyvěrá z ničeho tak důležitého, jako je otázka života a smrti, ani nesouvisí s grandiózními právnickými kličkami, ale je projevem primitivního konfliktu starého jako lidstvo samo: dvou žen soupeřících o lásku jednoho muže.

Ve dveřích jídelny se zhmotnil Princeův tajemník a zavolal doktora Westona. Po jeho odchodu se Samantha opět snažila upokojit Landona, že mu nehrozí nebezpečí, protože měla v úmyslu nasměrovat Janellin útok výhradně na sebe. Když se však po pár minutách doktor Weston vrátil, Samantha prozradila svou vnitřní nervozitu a s třesknutím postavila šálek na talířek. „To bylo nějak rychlé. Že by se vás moc nevyptávali?“

„Neptali se vůbec na nic. Odjeli. Bylo to prapodivné.

Seděli tam všichni, slečna MacPhersonová, ten její mastičkář a dva luxusní právníci i s doktorem Princeem. Sotva jsem se posadil, slečna MacPhersonová vykřikla a v mdlobách se skácela na podlahu. Uložili ji na pohovku, a když se probrala, prohlásila, že nemůže pokračovat a že prý ji mají okamžitě dopravit domů.“

„Ale proč?“

„Jediné, co můžu říct, je to, že když jsem vešel, skláněla se slečna nad novinami na Princeově stole. Hned potom vykřikla.“

Landon zvedl Westonovy noviny, rozevřel je a zvolal:

„Panebože!“

„Co se děje?“

„Potopila se loď!“ Narovnal stránku, aby na ni dobře viděli i ostatní, a před očima jim vyskočil tučný titulek.

Samanthě se zastavilo srdce.

„Zaoceánský parník ztroskotal,“ předčítal Weston.

„Bože, je to Excalibur“ Pohledem rychle přelétl článek pod titulkem a přitom mumlal: „Narazil do ledovce… Celá posádka i všichni pasažéři zahynuli… Nezachránila se živá duše –“ Prudce zvedl hlavu. „Excalibur! Nebyl snad Mark Rawlins –“

Místnost se začala otáčet. Samantha přestala vnímat hlasy, zatápala po hraně stolu. Cítila, jak se jí ledové nemilosrdné vody Atlantiku přelévají přes hlavu a dusí ji. Excalibur zmizel, Mark zmizel, všechno během jediného okamžiku, všechno tak rychle, že člověk sotva stačil jedinkrát popadnout dech…

Kolem ramen ucítila paže a do nosu jí vnikl palčivý zápach čpavku. Hlava se jí vyjasnila a opět se jí vrátilo ostré vidění. Byla pořád u stolu, vedle ní klečel Landon a přidržoval jí u obličeje lahvičku s čichací solí. „No tak,“ šeptal. „Přece nás v tom teď nenecháte.“

Zamžikala na dvě tváře, které na ni starostlivě hleděly, a zajíkla se: „Třeba zmeškal loď, je pořád ještě naživu…“

„No tak, kamarádko,“ pomohl jí Landon na nohy.

„Potřebujete si odpočinout. Těch posledních dvanáct hodin jste prožila šílené vypětí. Pojďte, dovedu vás do vašeho pokoje.“

Leticia MacPhersonová se nejistě, ale přece jenom držela života. Pomohly jí všechny poznatky moderní medicíny a jedna statečná lékařka, ale další boj teď musela zvládat sama. Samantha zůstávala u pacientčiny postele téměř čtyřiadvacet hodin denně a její šedé oči neopouštěly tu spící tvář. Jedla jen tehdy, když jí Mildred přinesla podnos až k posteli a ohlídala ji, aby do sebe něco dostala. Všichni předpokládali, že Samanthina zamlklost souvisí s hrozbou trestního stíhání. Zatím nikdo žádné kroky nepodnikl, všichni vyčkávali, zda děvče přežije. Aktivitu vyvinul pouze Silas Prince: poslal Samanthě písemnou výpověď. Formálně už mezi lékařský sbor v St. Brigid nepatřila, ale dál vysedávala u své pacientky a jen výjimečně dovolila, aby ji poslali nahoru se prospat. Všechno ostatní – soudní postih i násilné vystěhování Samanthy z ubytovny stážistů – bylo odloženo do doby, dokud nebude jasné, jak to s Leticií dopadne.

Skutečná tragédie nespočívala v tom, že Samantha byla trestána za věc, v niž věřila, ale v nespravedlnosti, že nad ztrátou milovaného muže musela truchlit sama a v tajnosti. Navenek mohla ventilovat jen obvyklé projevy soustrasti nad smrtí kolegy, ale uvnitř prožívala takový žal, jako by v těch vražedných vodách tonula sama. Vlásek naděje, že Mark loď zmeškal nebo že reportéři ve chvatu opomněli zmínku o několika zachráněných, každým dnem pohasínala. Hluboko v duši věděla, že je mrtev, a věděla, že s ním částečně zemřela i ona.

Tragédie byla o to větší, že Samanthino podezření se konečně proměnilo v jistotu: Byla těhotná.

A nikomu se s tím nemohla svěřit. Louisa s Lutherem odjeli do Ohia ukázat Johanna dědečkovi a babičce. Landon Fremont byl z hrozícího soudu příliš zoufalý, než aby mohl sloužit jako chápavý důvěrník. Dvakrát se Samantha pokusila sejít s Clair, ale pokaždé ji odmítl komorník, který ji s kamennou tváří informoval, že rodina truchlí a nepřijímá žádné hosty. To Janelle při návštěvách bezvědomé Leticie oblečené do černého a podpírané přáteli vyjadřovali všichni soustrast a soucit, jež po právu náležely Samanthě. Nebylo to spravedlivé a ona se ještě nikdy v životě necítila tak zničená a opuštěná.

Paradoxně ji však Markova smrt zachránila. Kdyby se Excalibur nepotopil, Janelle MacPhersonová by ji žalovala bez ohledu na Leticiin zdravotní stav, a byla by spor vyhrála (jak se ukázalo, Leticia si vůbec nepamatovala, že Samanthu požádala o operaci), ale Markova smrt její útok na Samanthu pozdržela tak dlouho, že se Leticia stačila úplně uzdravit a dostat mimo nebezpečí.

Všichni tvrdili, že to je zázrak. Lékaři ze St. Brigid Samanthu za ten výkon vynášeli. Otázka soudního stíhání v tichosti odezněla a pacientka byla propuštěna na další rekonvalescenci domů. Mezi Samanthou a McPhersonovými už nepadlo jediné slovo, jako kdyby přestala existovat a operace se nikdy neudála.

Jenom Silas Prince zůstal stejně pomstychtivý Toho dne, kdy Leticii propustili do domácího ošetřování, dostala Samantha od vedoucího lékaře písemné oznámení, že jí umožní nastoupit stáž znovu od začátku, pokud se mu veřejně omluví za způsobený skandál.

Původně chtěla to klepání na dveře ignorovat. Dobalila si poslední věci a nemohla se už dočkat, až konečně vypadne.

Bylo to bolestné, ale Samantha odhodila všechnu hrdost a kvůli tomu, aby dostala osvědčení, se vydala za doktorem Princeem s omluvou. Silas Prince, který vychutnával své vítězství (a hodlal slávu Samanthina úspěchu hezky zakalit), jí oznámil, že její stáž musí prodloužit.

Nadutě tvrdil, že není ještě zralá převzít zodpovědnost samostatného chirurga především v otázkách loajality a poslušnosti. Osvědčení dostane až za šest měsíců.

Landon Fremont, kterému se Princeova podmínka nezdála tak hrozná, se snažil Samanthu přesvědčit, aby ji přijala, ovšem neuspěl. Nemůžu zůstat, to bylo jediné, co mu odpověděla, musím odejít i za cenu, že nedostanu své drahocenné osvědčení, A teď tedy stála mezi kufry a čekala, až se ukáže objednaná drožka.

Klepání na dveře neustávalo, takže Samantha šla nakonec otevřít. Na chodbě stála Janelle MacPhersonová.

Chvíli na sebe mlčky hleděly přes práh a beze slov si tak vyměnily stovky názorů. Samantha ucouvla, přidržela dveře dokořán a Janelle vešla. Při pohledu na kufry se zeptala: „Odjíždíte?“

„Ano.“

„Proč?“

Samantha sváděla vnitřní boj. Janelle teď už nevypadala jako protivník, bitva mezi nimi dávno neprobíhala, trofej pro vítěze přestala existovat. Teď to byla obyčejná žena.

Samantha však přesto neztratila ostražitost, protože utržila příliš hluboké rány. Těžko se mohla Janelle svěřit s Princeovým rozhodnutím a s tím, že je kvůli svému těhotenství přijmout nemůže. Odpověděla tedy pouze: „Prostě chci pryč.“

Janelle sáhla do kabelky a vylovila kus papíru, který Samanthě podala. „Napadlo mě, že byste to měla taky vidět. Je to telegram od lodní společnosti s potvrzením, že Markovo jméno je na seznamu pasažérů a že zahynul na moři.“

Samantha se snažila text přečíst, ale slova jí plavala před očima. Zvedla hlavu. „Proč jste mi to donesla?“

„Pro případ, že byste se utěšovala falešnými nadějemi o jeho záchraně jako já.“ Hlas se Janelle bolestí zlomil.

Samantha jí telegram vrátila. „Děkuju.“

„Vím, že jste ho milovala, paní doktorko. Obě jsme ho milovaly. Mám podezření, že mezi vámi dvěma bylo víc než jen kolegiální vztah. Dokonce jsem se bála, že se do vás zamiloval… A ve své žárlivosti jsem vás nenáviděla.“

Samantha na ni hleděla uslzenýma očima.

Janelle hrdě vystrčila bradu. „Myslím, že od chvíle, kdy vás potkal, jsem stejně neměla šanci. Dala jste mu to, co já nemohla. Sdíleli jste tohle všechno…“ Paží mávla po pokoji, čímž zahrnula celou nemocnici a lékařskou praxi.

„Obávám se, paní doktorko, že vám dlužím omluvu. A to je další důvod, proč jsem přišla. Zachránila jste Leticii život.

Teď už rozumím úplně všemu. Svěřila se mi s těmi… s těmi indiskrétnostmi. Děkuju, že jste ji zachránila, paní doktorko.“

Janelle znovu hrábla do kabelky a vytáhla malý balíček, který vtiskla Samanthě do dlaně. „Leticia mě požádala, abych vám dala tohle. Hodně to pro ni znamenalo. Lepší způsob, jak vám poděkovat, vymyslet nedokázala.“

Samantha otevřela ruku. V hedvábném papíru ležel malý tvrdý předmět. Když ho vybalila, spatřila modrozelený kámen velký asi jako stříbrný dolar.

„To si Leticia před lety koupila od cikánů v cirkusu. Tvrdili jí, že je mnoho set let starý a majiteli přinese štěstí.

K tyrkysu se váže pověra. Kámen prý dokáže měnit barvu, a jakmile začne blednout, tak podle pověsti si jeho držitel vybral svou dávku štěstí a musí jej předat někomu jinému.

Tu noc, co jste Leticii operovala, měla kámen s sebou v kabelce.“

Kámen byl nádherně vyleštěný tyrkys a barvou připomínal vajíčko červenky. Uvnitř byl zvláštně žilkovaný.

Zezadu měl připevněné lůžko ze žlutého kovu, jako by původně visel na náhrdelníku.

Janelle dodala: „Leticia tvrdí, že kámen vybledl. Já sama jsem si toho nevšimla, ale moje sestra je velmi pověrčivá…“

Samantha ho sevřela do prstů, až papír zašustil. „Poděkujte jí za mě. Pečlivě si ho uschovám.“

Janelle se ohlédla po kufrech. „Kam máte namířeno?“

„Prostě… pryč. Do Kalifornie. Za novým životem. Tady mi zbývají jen bolestné vzpomínky. Tam na Západě můžu doufat v nový začátek.“

„Mohla bych vám nějak pomoct?“

Samantha se na chvilku zamyslela a přisvědčila: „Ano, prosím.“ Vzala obálku, jež ležela na nočním stolku. Byla zapečetěná, měla už adresu a čekala jenom na poštovní známku. „Byla byste tak hodná a předala ten dopis paní Rawlinsové? Bojím se, že když ho pošlu poštou, nemusí se k ní dostat. Snažila jsem se ji navštívit, ale nikoho nepřijímá.“

„Paní Rawlinsová se vrátila zpátky do Bostonu. Markova smrt ji zasáhla víc, než se očekávalo. Onemocněla a je teď upoutaná na lůžko. Ráda jí váš dopis předám, paní doktorko, a pokud pro vás můžu ještě něco udělat…“

„Udělala jste dost už tím, že jste sem přišla.“

Krátce se objaly a Samantha pocítila spřízněnost s tou ženou, která kdysi bývala její sokyní. Obě se k sobě tiskly a navzájem k sobě cítily hluboké pochopení, protože tušily, jak hlubokou bolest ta druhá musí prožívat. A Samantha si pomyslela, jaká je to ironie, že se vytouženého útěšlivého objetí nakonec dočkala od své dávné nepřítelkyně.

Po Janellině odchodu si Samantha natáhla rukavičky a naposledy se rozhlédla po pokoji. Neměla tušení, co na ni v Kalifornii čeká, kam ji osud zavede. Vybrala si to pobřeží jedině kvůli tomu, že leželo tak daleko. Samantha věděla jen to, že musí odejít, že musí najít místo, kde se jí zahojí rány. Místo, kde se ten malý život v ní, Markovo dítě, bude moci narodit.

Spolu tam začneme nový život a kousek z Marka se mnou zůstane nadosmrti…

ČÁST ČTVRTÁ

SAN FRANCISCO: 1886

Samantha vhodila do krabičky penny, vzala si dlouhou svíčku, zavadila jejím knotem o plamen jiné svíčky a pevně ji nabodla na volný hrot. Lokty se pak opřela o zábradlí a s rukama sepjatýma pod bradou vzhlížela k vznešeným očím Panenky Marie. Přestože nebyla katolička, už dávno objevila, jaký pokoj a mír nabízí zdejší kostel. Přede dvěma lety ji laskaví knězi utěšovali, když jí dceruška Clair zemřela při epidemii záškrtu. Dnes měla malá Clair narozeniny, byly by jí tři roky.

Samantha vzhlížela k sladké tváři Madony a do očí jí vhrkly slzy. Plameny mnoha svíček u nohou sochy se roztříštily do mozaiky a chvějivě se třpytily prizmatem Samanthiných slz. Prožívala hluboký smutek. Nikdy nepřestane truchlit nad smrtí Marka i svého děťátka, ale útěcha, kterou nabízel tenhle svatostánek, činila bolest trochu snesitelnější.

Pod šaty jí na ňadrech konejšivě ležel podivný kámen, který jí věnovala Leticia. Když si ho Samantha tehdy v klidu prohlédla, zjistila, že je skutečně neobyčejný.

Nebyl dokonale kulatý a na žlutém kovu, do kterého byl zasazený, byl vzadu vyrytý cizojazyčný nápis. Bylo tam i datum, nyní už nerozluštitelné, a jakési záhadné symboly. Po líci kamene běžela dolů rzivá žilka, která při bližším pohledu připomínala postavu ženy s pažemi zvednutými nad hlavu, ale z jiného úhlu vypadala jako dva hadi, kteří se plazí na kmen stromu. Když na to Samantha časem ušetřila, zašla ke klenotníkovi, aby jí pro kámen udělal řetízek. Pověděl jí, že šperk je velice starý a možná má i jistou cenu (hádal, že pochází z okolí hory Sinai). Zmínil se rovněž o neobvykle syté barvě a o té živé modři.

To bylo Samanthino jediné hmatatelné pouto s minulostí a o samotě kámen často vytáhla zpod šatů a hladila jeho hebký povrch, což ji podivně uklidňovalo.

V prvních dnech po svém příjezdu do San Franciska se cítila zoufale osamělá a nešťastná. Tehdy zjistila, že hodinka rozjímání a vzpomínání může, když ne rovnou utěšit, aspoň zmírnit bolest. Prsty zlehýnka hladila naleštěný povrch kamene. Jako by jí nastřádaná síla těch stovek rukou, které se tyrkysu během staletí kdy dotkly, vnukla zvláštní dar vnitřního vidění, takže se jí vybavily neuvěřitelně živé detaily z její minulosti.

Stačilo zavřít oči a ocitla se zpátky v uličce Crescent pod bratrskou ochranou Freddyho a slyšela jeho hlas, jako by byl v místnosti vedle ní. Odtud její myšlenky putovaly dalšími šťastnými stezičkami: Její první dny asistentování u Joshuy, idylické měsíce studia na lékařské fakultě, porod Louisina dítěte, noci strávené v Markově náruči…

Když si tak z odstupu let a měsíců znovu probírala svůj život jako zeměpisec putující po mapě, zjistila, že zatímco vedla pozoruhodně plný život, jedna věc jí v něm proklatě chyběla: Jsem ve světě dočista sama. Mohu mít přátele, společníky, dokonce i milence, ale nemám jediného pokrevně spřízněného člověka.

Samantha věděla, že tyto myšlenky v ní vyvolává už sama podstata jejího povolání. Každý den měla co dělat s narozením, s matkami a dětmi, s prarodiči a potomky, prostě s rodinou. A každý den jí znovu ostře připomínal, že na celém světě neexistuje člověk, na kterého by mohla ukázat a říct: Vyrašili jsme ze stejných kořenů. Rodina Hargraveových byla po smrti (dokonce i maličká Clair) a o příbuzných z matčiny strany nevěděla Samantha vůbec nic.

Během těch let, kdy vyrůstala v Crescent, jedinkrát neslyšela zmínku o strýčkovi tom a tom, do jejich domu nepřišla jediná zvědavá teta či babička. Jako kdyby se Samantha Hargraveová vylíhla ze vzduchoprázdna. Jsem na světě úplně sama.

Pohyb po jejím boku přiměl Samanthu sklopit oči k dítěti, které klečelo vedle ní, ručky sepjaté podle jejího vzoru, tvářičku obrácenou nahoru k Panence Marii. Ne, úplně sama ne. Bůh vzal a Bůh dal, řekla si Samantha, když láskyplně pomyslela na děvčátko vedle sebe.

Byl to na den právě rok, když se Samantha vracela domů z kostela a tu na ni na ulici křikli, jestli by nepomohla ženě v jednom z brlohů za Opera House. Samantha vyběhla po schodech právě včas, aby zahlédla, jak stará irská porodní bába vytahuje z těla umírající matky neživé děcko. Matka ležela na novinách a zpod prken v podlaze vyběhly krysy, aby odvlekly placentu pryč. V rohu stála hubená holčička s obrovskýma očima, mlčky sledovala celý výjev a cucala si prstíky na jedné ruce. Nebohá žena mezitím zemřela a porodní bába si stěžovala, že jí ten polodebilní spratek zůstane na krku. Neměl otce ani příbuzné, kteří by se o něj postarali.

Navzdory silné podvýživě a vrstvě špíny bylo v cikánské tvářičce i ve způsobu, jakým vzhlížela k Samanthě, něco okouzlujícího, takže se v ní probudily mateřské city, které nezemřely spolu s malou Clair. „Tu poznamenaly jezinky,“ prohodila bába, která už sešívala rubáš. „Jedinej z Meganinejch spratků, co neumřel, a přitom nemluví. Jenom tak civí a leze tím lidem na nervy.“

Samantha se nikdy nedozvěděla, jak je dítě přesně staré, ale odhadovala je na osm let. Holčička se jmenovala Jennifer. Samantha si ji tedy odvedla domů, adoptovala ji a dala jí příjmení Hargraveová. Pokud už musíme být samy, můžeme být samy společně.

Na dlaždicích podlahy zašustil hnědý lem hábitu a kožené sandály. Kousek dál se ve stínu zastavil bratr Dominie a shovívavě se usmál na dvojici u Mariina oltáře.

Paní doktorka sem docházela už bezmála čtyři roky vzpomněl si, když se objevila poprvé, těhotná, a zapálila svíčku za manžela, jenž utonul na moři. Během těch čtyř let se nevzdával naděje, že ji oficiálně obrátí na katolickou víru. Paní doktorka se však těch formalit trochu bála a radši sem přicházela jenom ve chvílích, kdy to její duše potřebovala, jinak vyznávala svou starou víru. Nu, bratr Dominie na ni netlačil. Pohled na její tvář mu prozradil, že Madonu upřímně miluje, a vnitřní mír, který z těchto návštěv čerpala, mu potvrdil, že jí Madona odpovídá.

Malá Jennifer se na tvrdém dřevěném klekátku znovu zavrtěla a Samantha jí pohladila husté černé kučery. Jennifer byla hluchá a neuměla mluvit, proto jí Samantha nikdy nemohla vysvětlit smysl tohoto rituálu. Dítě se k ní však vždycky trpělivě připojilo, protože vidělo něco, co nikdo jiný: že obličej sochy je navlas stejný jako tvář dámy, která klečela vedle ní. Malá Jenny moudře pochopila, že Samantha si sem chodí popovídat s vlastní matkou.

„Už musíme jít, Jenny,“ zašeptala Samantha. Vždycky s dítětem mluvila, i když ji neslyšelo.

Samanthě se z kostela nechtělo. Milovala vůni kadidla, sochy ze sedmnáctého století, vyřezávané oltáře z Mexika.

Současně si však uvědomovala, že už na ni čekají pacienti.

Samantha zavírala ordinaci jen zřídka, sama si osobní volno nikdy nedopřála, ale tyto návštěvy byly pro její vnitřní mír životně důležité – kdykoliv dostala strach nebo si začala připadat osaměle či zatoužila po něčem z minulosti, přišla sem a našla útěchu. Nemohla si však dovolit zdržet se víc než hodinku.

Jako lékařka pracujících vrstev v San Francisku prožívala Samantha po příchodu těžké časy. Město na Golden Gate dokázalo být kruté k ženě, jež byla odkázaná sama na sebe a navíc těhotná. Najala si však byt na Kearny Street a pomalu si začala zřizovat lékařskou praxi. Zpočátku se k ní okolí chovalo nedůvěřivě, protože většina „doktorek“ v San Francisku byly potratářky, ale postupně se o ní lidé dozvěděli a přicházeli za ní – především šlo o dělnice a prostitutky. Někdy jí zaplatily, někdy taky ne. Občas si Samantha připadala zoufalá a proplakala celé noci. Potom však objevila kostel a vrátila se jí stará odvaha. Praxe se jí rozrůstala a zanedlouho na tom byla finančně docela slušně. Dcerku porodila bez pomoci ve svém pokoji a okamžitě zjistila, že dítě má Markovy hnědé oči. A když maličká Clair, které nebyl ještě ani rok, zemřela při epidemii záškrtu, Samantha jí sice operovala krček, ale na záchranu už bylo pozdě. Dítě pochovali na hřbitově s vyhlídkou daleko na oceán, ale Samantha hrob nikdy nenavštěvovala. Malá Clair neležela tam, byla tady, v láskyplné péči Matky nebeské.

Vyšly z kláštera zahradou, protože bylo léto a nabílené kamenné zdi hořely nachovými a rudými květy popínavých rostlin. Kolem stařičkých hrobů bujely trsy fuchsií a ibišků, dlážděné cesty lemovalo kapradí a mech. To všechno před odchodem z kláštera představovalo poslední připomínku božího příslibu života.

Když Samantha zamířila k Market Street s Jennyinou tlapkou v dlani, cítila, jak jí srdce v těch letních paprscích pookřálo. Po těch počátečních zkouškách a obětech se jí vrátil bývalý optimismus! nadšení pro práci. Přestože se jí zpočátku stýskalo, nikdy ji nenapadlo, aby se vrátila do New Yorku. „Návrat“ nenabízel řešení, musela hledět vstříc svému osudu a lepší budoucnosti. Zpočátku si často psávala s Landonem Fremontem, ale jejich korespondence vázla, a když se nakonec přestěhoval do Vídně, kde měl přednášet na fakultě, přestala úplně. Tou dobou odvezl Luther Louisů, Johanna a malou Gretchen do Německa, kde si v Mnichově otevřel lékárnu. Všechna pouta se postupně přetrhávala, až jí s New Yorkem nakonec nezbylo žádné spojení.

Samanthě nevadilo, že se odpoutala od období svého života, které bylo plné zápasů a bolestných vzpomínek.

Navíc se do San Franciska upřímně zamilovala. Jen výjimečně se ohlížela zpět – ve významné dny, kdy se podívala do kalendáře a vzpomněla si: Dnes má Mark narozeniny, bylo by mu třiatřicet, nebo Dnes je den, kdy se potopil Excalibur, vezmu Jenny do kláštera zapálit svíčku. Do nočních myšlenek a snů měl Mark přístup, ale nesměl ji rušit při náročné každodenní dřině, protože ty vzpomínky jí pokaždé ukradly trochu síly a zanechaly ji příliš zranitelnou. Samantha ho nikdy nepřestane milovat, truchlit po něm, ale život a práce musí mít přednost.

Červencové slunce bylo teplé a povzbuzující, městský ruch vléval člověku energii do žil. Cesta do kláštera a odtud domů se Samanthě vždycky líbila. Když však dnes kráčela po dřevěném chodníku s malou Jenny, cítila, že obvyklé duševní povznesení jí cosi zakalilo. Poslední dobou k svému překvapení zjistila, že v ní začíná vzrůstat neklid.

Když míjely novou Crocker Woolworth Building a zaslechly hluk dopravy z Markét Street, Samantha se nad tím podivným neznámým rozrušením zamyslela. Ptala se, v čem může mít příčinu.

Může to být touha po muži? Usoudila, že ne. Dny vášnivé lásky byly pryč, skončily zároveň s Markovou smrtí.

A kromě toho jí pozornost mužů rozhodně nescházela.

Přestože jí bylo šestadvacet a její rané mládí minulo, Samantha pořád ještě slýchala výlevy citů a nabídky k sňatku – některé od vděčných pacientů (zjistila, že někteří muži si vděk za vyléčení bolesti pletou s milostným citem), jiné od mužů v sousedství (Pan Finch, ovdovělý lékárník, divže nepřepadl přes pult pokaždé, když vešla dovnitř). Jednu nabídku dostala od příjemného policisty na rohu (Derryho McDonougha, který ji jednou obhajoval při obvinění, že vede potratářskou živnost). Všichni svorně prohlašovali, že Samantha se nemůže protloukat na vlastní pěst, že potřebuje muže.

Ne, to nebyla touha po muži, co Samanthu zneklidňovalo. Muselo to být něco jiného, co nesouviselo s vyděláváním si na živobytí, s vybudováním útulného domova, vyhledáváním společnosti a přátelství, protože tohle všechno Samantha měla. Co tedy vlastně postrádala?

Zpočátku ji San Francisco ohromovalo a budilo v ní údiv. Město plné exotických společenství, od čínské čtvrti s podivnými lidičkami v miskovitých kloboucích, copáncích a s vlajícími modrými pyžamy přes rumem nasáklé námořníky na Barbary Coast a načinčaná sídla na Nob Hill až po bordely poblíž Portsmouth Square, kde žily čtyři stovky děvčat nacpaných do klecí jako zvěř. San Francisco bylo jako cizokrajná země. Samantha se musela dlouho snažit, aby v ní vůbec přežila. Potom opět bojovala, aby ji mezi sebe přijali a vážili si jí. Pak zápasila o život malé Clair a později o objevení způsobu jak se domluvit s Jennifer.

Všechny ty čtyři roky byly vyplněné neustálým vypětím a zápolením. Teď to ale skončilo. Zapadla sem, neměla se čeho bát.

Možná, říkala si Samantha, jsem na tom až příliš dobře.

Pomalu si razily cestu po přeplněném chodníku na Kearny Street. Samantha právě zadoufala, že paní Kellerová bude dost střízlivá, aby připravila večeři, když vtom si všimla shonu lidí před sebou. U obrubníku stál přepychový kočár a u něj se seběhl hlouček okounějících dětí.

Samantha usoudila, že slečna Seagramová má nejspíš významného hosta.

Když si před čtyřmi lety pronajímala byt, potěšeně zjistila, že její nejbližší sousedkou je mladá daguerrotypistka, která – soudě podle kvality a oblečení v okně vystavených portrétů – zřejmě prosperuje. Časem si však Samantha povšimla, že zákazníci slečny Seagramové jsou výhradně muži, že se u ní zdržují dlouho (někdy i přes noc) a nikdy z bytu neodcházejí s portrétem pod paží.

Když se Samantha dostala k patě svého schodiště, s překvapením spatřila, že nahoře na ni čeká služebná, načež pochopila, že kočár nepřivezl zákazníka slečně Seagramové, nýbrž tajemného pacienta, který u ní hledá lékařskou pomoc.

Navzdory teplému červencovému počasí byla žena od hlavy až k patě zahalená do luxusního vlněného pláště a kapuce, která jí skrývala celý obličej. Když jí služebná pomáhala vystoupit z kočáru a ztěžka vyjít po schodech (zdálo se, že má velké bolesti) nebylo možné odhadnout její věk. Jasné bylo pouze to, že jde o nesmírně zámožnou ženu.

Samantha ji odvedla do salonku vedle ordinace, kde s pacienty nejdřív pohovořila. Krajkové záclony a vázy plné čerstvě natrhaných květin dokázaly většinu vystrašených žen uklidnit. Tato podivná návštěvnice se přeopatrně usadila na brokátem potaženou židličku a Samantha rázem uhodla, z jakého důvodu přišla.

Zavřela dveře a sedla si na protější křeslo, zatímco služebná zůstala stát za svojí zahalenou paní. Zpod kapuce se ozval hlas, kultivovaný a jemný. Samantha užasla nad tím, jak zní mladě. „Vy jste doktorka Hargraveová?“

„Ano.“

Ruce v rukavičkách rozvázaly šňůrku a stáhly kapuci z ramenou. Odhalily nádherné šaty ze světle modrého atlasu a s perleťovými knoflíčky. Spadlá kapuce odhalila rozkošnou tvář, mladičkou a hebkou, ale zbrázděnou bolestí a vyčerpáním. Předčasné vrásky, fialové kruhy pod modrýma očima a sinalá pleť naznačovaly, že mladá žena je vážně nemocná.

„Paní doktorko, mám intimní problémy a navštívila jsem už několik lékařů. Všichni však tvrdí, že mi nemohou pomoci. Moje komorná mi pověděla o vás. Trápily ji příšerné křeče, takže nebyla schopná ani vylézt z postele, a můj osobní lékař prohlásil, že si to všechno jenom namlouvá. Od jedné z našich švadlen se doslechla o vás, paní doktorko, a vy jste ji vyléčila. Jmenuje se Elsie Withersová,“ začala neznámá žena.

Samantha si na ten případ vzpomněla. Většinu potíží odstranila obyčejná kyretáž dělohy a Samantha pak děvčeti doporučila každodenní cvičení a hrníček heřmánkového čaje.

„Velice vás chválila, paní doktorko, a tak jsem…“

Samantha promluvila velice jemně, protože žena očividně prožívala silný stres. „Pokud mi dovolíte, abych vás vyšetřila, povím vám, zda vám můžu či nemůžu pomoci.“

„Ano… Pochopitelně…“

V St. Brigid se Samantha setkala s mnoha případy takto postižených žen, ale teprve poté, když tam začal pracovat Landon Fremont a seznámil je se zdokonalenou Simsovou technikou, nebyly nešťastnice odkázány snášet pekelné utrpení až do konce. Říkalo se tomu vesikovaginální fistule, malý průchod mezi močovým měchýřem a pochvou obvykle zaviněný obtížným porodem, a choroba představovala jednu z nejhorších ran, jaká může ženu postihnout. Otvůrek v poševní stěně umožňoval neustálé prosakování moče do pochvy, čímž vyvolával nesnesitelně bolestný zánět, který nebylo možné vyléčit. Záhy se objevily hnisavé vředy, jež do okolí šířily pronikavý pach, který neodstranila sebeúzkostlivější hygiena. V důsledku toho se nešťastná oběť neodvážila na ulici, protože za chvíli měla spodničky skrznaskrz prosáklé a zápach odpuzoval kolemjdoucí. Nešťastnice byly nakonec odkázány na lůžko, protože se nemohly ani posadit na pohovku, aby hned nenasákla močí. Všude na intimních partiích se jim objevily boláky a bolest s nepřetržitým odkapáváním moče jim působila taková muka, jaká si člověk jen těžko dokáže představit. Nebohou ženu si troufl navštívit jen málokdo, protože pobyt s ní v jedné místnosti byl nesnesitelný. Nejhorší na tom byla skutečnost, že postižená věděla, že je takhle odsouzená trpět až do konce života – nemohoucí, izolovaná od přátel a rodiny, odporná dokonce i sama sobě. Mnoho těchto případů končívalo sebevraždou.

Když Samantha zjistila, do jaké míry už pokročila eroze tkání u této nebohé mladé ženy, bylo jí do pláče. Když se pak opět usadily v salonku, mírně se začala vyptávat: „Kdy k tomu došlo?“

„Loni o Vánocích, kdy jsem rodila dcerku. Zavinily to porodnické kleště, natrhly mě.“

Samantha chápavě přikývla, aby zamaskovala příval prudkého hněvu. Příliš mnoho porodníků se kvůli urychlení porodu uchylovalo k použití kleští, protože se jim nechtělo čekat a nechat přírodu, aby sama odvedla svou práci. Navíc chtěli dokázat, že si svůj honorář zaslouží.

Tahle nebožačka nepředstavuje jedinou oběť podobně zbytečného zásahu. „Kolik je vám let?“

„Dvacet čtyři.“

„Máte víc dětí?“

Do něžných modrých očí vhrkly slzy a rty se roztřásly.

„Meny byla má první. A bude i poslední –“

„Říkala jste, že jste navštívila i jiné lékaře?“

„Tvrdili, že se s tím nedá nic dělat.“ Předklonila se a vážným hlasem pokračovala. „Paní doktorko, nemáte ponětí, jaká noční můra se mi stala ze života. Celé dny trčím ve svém pokoji, nemohu jít ven, nemohu dokonce ani do jiných místností ve svém domě, abych neznečistila nábytek. Manžel se přestěhoval do jiné ložnice a přestal se mnou intimně žít. Jedinou společnost mi dělá Elsie.

Odmítám návštěvy přátel, protože dobře vím, jak jsem odpudivá. Několikrát denně si musím převlékat sukně a toho odporného zápachu mě nezbaví žádné koupele ani drhnutí. A to pálení, paní doktorko, to pálení mi v noci nedovolí ani usnout, takže mám strach, že zešílím nebo si něco udělám!“

Samantha se dívala na ženin naléhavý výraz, zoufalství v očích, a srdce jí pukalo. „Možná vám můžu pomoci,“ pravila tiše. „Ale vyžaduje to operaci.“

„Operaci…“ Hladké čelo zbrázdily zachmuřené vrásky.

„Radši bych nešla do nemocnice, paní doktorko, ale pokud je to jediný způsob jak…“

„Operovat vás můžu i tady, ve své ordinaci.“

Ženina úleva byla přímo hmatatelná. „To byste vážně mohla, paní doktorko? A jaká je ta operace?“

Samantha jí stručně popsala proceduru, kterou se naučila od doktora Fremonta, který se sám vyškolil přímo u jejího vynálezce, doktora Simse. Jelikož šlo o druh operace zcela nový a revoluční a Sims byl u svých konzervativních kolegů neoblíbený, byly jeho metody přijímány jen pomalu, což vysvětlovalo, proč ani jeden z lékařů, které tato žena navštívila, se o to nepokusil. Buď o té metodě ještě neslyšeli, nebo ji sami neovládali.

„Úspěch však zaručit nemohu. Eroze tkáně pokročila do kritického stadia. Existuje dokonce možnost, že se celkový stav ještě zhorší.“

„Jsem ochotná to risknout, paní doktorko. Co ještě musím vědět?“

„Protože je nezbytné použít éter a stehy budou velmi Jemné, musíte se zotavovat zde, řekněme deset dní. Nevadí vám to?“

„Oznámím manželovi, že jsem odjela do Sacramenta za sestrou.“

Mladá žena si všimla Samanthina udiveného výrazu a sklopila oči k sepjatým rukám. „Paní doktorko, musím se vám k něčemu přiznat. Můj manžel neví, že jsem tady.

Jakmile by to zjistil, nepříčetně by zuřil. Myslí si, že lékařky jsou podvodnice a že byste mě mohla i zabít.“

„A co si myslíte vy?“

Žena zvedla hlavu a odhodlaně se na Samanthu podívala. „Já věřím, že mi pomůžete.“

„V tom případě přijďte, jakmile budete připravená.

A přiveďte s sebou prosím Elsie. Pomůže nám i moje dcera Jenny.“

Jmenovala se Hilary Gantová a poslední slova, která Samanthě řekla předtím, než jí Elsie přiložila kornout s éterem na obličej, zněla: „Kdyby se se mnou něco stalo, komorná má instrukce. Nikdo by vás nežaloval, paní doktorko, žádná vina by na vás nepadla, věřte mi.“

Samantha se usmála a držela paní Gantové ruku na rameni, dokud žena neusnula. Kvůli mně si těžkou hlavu nedělej, říkala si, když hlídala Elsie s éterem. Takovéhle bouřky jsem už zažila. Teď si budeme dělat starosti kvůli tobě a tvému zdraví. „Už jenom pár kapek, Elsie. Pak přestaňte a sledujte její víčka. Jakmile se zachvějí, trošku zas kápněte.“

Elsie byla bledá a celá se chvěla, ale Samanthin klid jí dodal sebevědomí. Statečně se usmála a postavila láhev s éterem na stolek. Její paní už nebude muset snášet ani vteřinu bolesti.

Jennifer poslušně držela vaginální retraktory, zatímco Samantha pracovala. Němé děvčátko si na pomáhání v ordinaci už zvyklo. Stačilo mu jednou něco ukázat a už si to propříště pamatovalo. Bez otázek či projevů zvědavosti Jenny nikdy neucukla před žádným úkolem, ale oddaně Samanthě pomáhala jako teď, kdy stála, až ji nožky bolely a prstíky na retraktorech svírala křeč. Očima sledovala Samanthiny zručné a rychlé ruce.

Samantha pracovala nesmírně pečlivě, průběžně se ujišťovala, že okraje rány jsou pevně stažené a stříbrné stehy netrhají jemnou tkáň. Nakonec zavedla jeden z moderních katétrů, s povzdechem odstoupila a řekla: „Udělaly jsme, co jsme mohly, dámy. Teď už je v rukou božích.“

Spolu s Elsie odnesly bezvědomou ženu dolů do ložnice a uložily ji do čerstvého povlečení. Byl to příjemný pokojík zařízený pro zotavení ducha stejně jako těla: čerstvé květiny, hezké obrázky a veselý vzorek povlečení jsou pro vyléčení stejně důležité jako umývadla, obvazy a stetoskopy.

První dvě noci spala Samantha na lehátku, které si donesla z pokoje. Pak ji vystřídala Elsie a dávala pozor, aby si pacientka neuvolnila jemné stehy.

Hilary Gantová ležela v hostinském pokoji devět dní a nepostěžovala si jediným slůvkem. Elsie ji krmila, omývala a pečovala o ni. Mlčky třikrát denně strpěla vyšetření od Samanthy. Mezi pacientkou a lékařkou padlo pramálo slov. Těch několik minut strávených pohromadě probíhalo tiše a věcně. Mezitím Samantha dál přijímala pacienty ve své ordinaci a jezdila za nimi do jejich domovů. Na konci devátého dne Samantha odstranila stříbrné stehy a desátého dne prohlásila Hilary Gantovou za vyléčenou a propustila ji domů.

Týden poté dostala dopis na luxusním papíře, pozvánku na čaj. Adresa zněla: California Street, Nob Hill.

Samantha to sídlo vídala z ulice během svých pochůzek po městě a kolikrát se zastavila, aby si prohlédla čtvercový palác, který se zvedal uprostřed zeleného trávníku. Mnohokrát se zamyslela nad tím, jací lidé tam žijí. Když teď projížděla kočárem paní Gantové tepanou bránou a viděla zblízka štíty na vysoké střeše a věžičky a ozdoby kolem oken a okapů, měla dojem, že ji pozvali na návštěvu ke králi.

Svým způsobem to byla pravda. Gantovi z California Street patřili k nejstarším a nejbohatším rodinám v celém San Francisku.

Čínský sluha ji vedl chodbou s barevnými okny, plnou pozlacených zrcadel, dovezeného vzácného dřeva, orientálních koberců, kapradin a soch. Odtud posuvnými dveřmi pokračovali do salonu, který představoval neuvěřitelnou snůšku bohatství a výstředností.

Čtyři obrovská arkýřová okna se skly tak čirými, jako by tam ani nebyla, umožnila odpolednímu slunci zalít pokoj do posledního koutku a ozářit křišťálový lustr, nablýskané, do mozaiky vykládané desky stolků, stříbrné a zlaté předměty, čínský porcelán, závěsy z rudého sametu, čalounění ze zlatisté látky, kytice růží a lilií. Byl to typický příklad toho, že boháčům nesejde na způsobu, jakým své bohatství předvádějí, jen když ho předvádějí.

Uprostřed té nádhery se jako královna z trůnu elegantně zvedla Hilary Gantová v záplavě šustivého hedvábí.

Na okamžik ji Samantha vůbec nepoznala. Během svého desetidenního pobytu paní Gantová jedinkrát nepřipomněla svou společenskou a finanční situaci. Přijela v obyčejných šatech a ležela v obyčejné noční košili. Ale zde, obklopená palácovou nádherou, Hilary Gantová oslňovala hustou tiziánovou hřívou s diamantovými sponami, šaty ze skořicového hedvábí odrážely sluneční paprsky a diamanty v uších a na prstech jí jiskřily jako hvězdy. Plula Samanthě vstříc s rozpřaženou náručí, zastavila se těsně před ní a mlčky se na ni usmála uslzenýma očima.

Samantha jí nabídla ruce, Hilary je sevřela a zašeptala:

„Paní doktorko…“

Chvíli na sebe hleděly. Mohlo jít o jakékoliv dvě ženy, třeba uprostřed prádelny nebo prérijní louky, protože by to bylo stejné: spojila je mlčenlivá vzájemná úcta, která nezná společenské bariéry. Z Hilariných modrých očí žhnula nevýslovná vděčnost a připomněla Samanthě, že přesně to je smyslem jejího života, že lepší dík si ani nemůže přát.

„Jsem tolik ráda, že jste přišla,“ zašeptala Hilary.

„Potěšení a čest jsou na mojí straně, paní Gantová.“

Safírové oči dál visely na Samanthě a mluvily jasněji než jakákoliv slova. Přes rukavičky Samantha vnímala teplo a pevnost Hilařina stisku. „Za to, co jste pro mě udělala, paní doktorko, bych před vámi měla padnout na kolena.“

„Uvádíte mě do rozpaků, paní Gantová.“

Hilary jí naposledy stiskla ruku a odstoupila. „Prosím posaďte se, paní doktorko, a vypijte si se mnou čaj.“

„Bohužel se nemůžu dlouho zdržet, paní Gantová.

Svěřila jsem dcerku sousedce, a kdyby jí přišel nečekaný návštěvník, musela by poslat Jenny pryč.“

Čaj jim nalévali z tak naleštěného stříbrného samovaru, že se v něm celý pokoj zrcadlil jako miniatura. Samantha seděla ve starožitném biedermeierovském křesle a držela šálek značkového porcelánu.

„Vaše dcera,“ poznamenala paní Gantová zvědavě.

„Musela jste ji mít jako velmi mladičká, viďte?“

Samantha se zasmála. „To mi lichotíte, protože jsem dost stará, abych mohla mít devítiletou dceru. Ale Jenny jsem adoptovala, je u mě teprve rok. Kdysi jsem měla vlastní holčičku, ale ta zemřela při epidemii záškrtu…“

„Ach, to je mi líto. Chápu, jak vám je. Moje maličká Merry Christmas je pro mě to nejdražší na celém světě. Nevím, co bych…“

Umlkla a zadívala se do svého šálku. Na okamžik bylo v místnosti slyšet jen tikání hodin, zatímco obě ženy rozjímaly o svých dětech a životě a ztrátách. Potom Hilary, dokonalá hostitelka, pohotově změnila téma hovoru.

„Z radosti ze setkání s vámi, milá paní doktorko, jsem docela zapomněla, proč jsem vás sem vlastně pozvala.“

Vytáhla obálku s vytištěnou korunkou a podala ji Samanthě. Ta odložila šálek, obálku vzala a otevřela. Uvnitř našla šek na tisíc dolarů.

Ohromeně si ten kus papíru prohlížela. Za operaci si stanovila honorář ve výši padesáti dolarů. Ve zlomku vteřiny zauvažovala o tom, že šek odmítne, ale pak si vzpomněla na školné, které v příštím roce bude muset platit za Jenny ve speciální škole pro neslyšící, a zašeptala: „Děkuji, paní Gantová.“ Pečlivě obálku složila do kabelky.

„Není to dost, paní doktorko. Kdybych vám mohla dát milion dolarů, ráda bych to udělala. Zachránila jste mi život. A zachránila jste mi i manželství.“ V modrých očích to zajiskřilo. „Pan Gant se vrátil do společné ložnice.“

Samantha se arkýřovým oknem zadívala na panorama San Franciska, které až vyráželo dech. Nad střechami plnými štítů se zvedala nekonečná modrá plocha tečkovaná plavidly a na druhé straně se k modré obloze vzpínaly olivově zelené kopce. My dole si myslíme, že bozi a bohyně ve svých palácích na kopci nemají tu sebemenší starost, ale koneckonců i oni jsou jenom lidé a můžou je postihnout stejné choroby jako tu nejchudší ženu…

Posuvné dveře se otevřely a úhledná chůvička v naškrobené uniformě donesla batole s narudlými kučerami.

Samanthu píchlo u srdce: malá Merry Christmas nebyla o mnoho starší než její Clair, když zemřela.

Hilary vstala a uchopila andílka do náruče. Švitořila s ním, zatímco Samantha si s úsměvem připomněla den, kdy před rokem přivedla Jenny k sobě domů. Byla k zulíbání hned od začátku. Jakmile dítě pořádně vydrhla, vykoukla jeho přirozená krása jako jarní měsíc. Vlasy nad exotickou tvářičkou připomínaly huňatou čapku z jehněčí vlny, snědá pleť byla bez nejmenší chybičky. Jennyina poddajnost Samanthu zaujala i zmátla současně, protože děti v brlozích většinou vyrůstaly jako nezkrocená zvířátka. Jenny však byla tichá a poslušná a nikdy se neusmála.

Na Vánoce holčička netušila, co si počít s panenkou, kterou jí Samantha nadělila. V dubnu přijala čokoládové velikonoční vajíčko bez špetky zájmu. Jednou vzala Samantha Jenny na výlet k oceánu. Dojely omnibusem až k Seal Point a dívaly se, jak se pod Cliff House tříští vlny o skaliska. Jenny nedala najevo žádný pocit, pouze očkama, zvědavýma a pronikavýma, hltala každičkou maličkost. Když ji Samantha vzala za ruku, aby se vydaly zpět domů, Jenny se pokorně obrátila a zamířila k omnibusu bez jediného ohlédnutí.

Bylo to zvláštní uzavřené dítě, skryté za bariérou ticha, zpoza které však bystře sledovalo svět. Samantha usoudila, že dítě není retardované. Snažila se naučit je abecedu a jednoduchou aritmetiku, ale selhala, protože nedokázala najít dveře do dětského srdce. Jenny byla jako čistý list papíru, který teprve čeká na popsání.

Merry Christmas se rozplakala a vytrhla Samanthu z myšlenek. Chůva vzala děcko z Hilařiny náruče. Matka je ještě zasypala polibky a konejšivými slůvky. Po odchodu chůvy se Hilary vesele rozesmála. „Můj bože, ty děti ale dokážou člověka unavit!“

Následoval okamžik ticha, ve kterém obě upíjely čaj.

Cítily se spolu dobře a v pohodě. Během té chvilky si Samantha vybavila tváře žen z minula – Elizabeth Blackwellové, Louisy, Estelle Masefieldové, Hannah – a cítila, jak se jí zachvělo srdce. Připomínalo jí to zemětřesení v San Francisku, které tu zažila už dvakrát. S láskou si vzpomínala na milované přítelkyně, které ji doprovázely kus její životní cesty, na chvíli se k ní připojily a zase se rozloučily.

A tu náhle Samantha zjistila, že opět prahne po přátelství, které by ji provázelo životem. Prohlížela si jemné rysy Hilary Gantové, ženy, která navzdory nástrahám bohatství nepodlehla afektovanosti a snobství. Byla to svěží a upřímná mladá bytost, která zřejmě nepotřebovala světu neustále připomínat svoje postavení. Samanthu náhle začala zajímat. Zjistila, že touží stát se Hilařinou přítelkyní.

Aby se po Markově smrti a incidentech v St. Brigid pro příště ochránila, naučila se Samantha udržovat si odstup a lidem se otevírala jen zřídka. Ale teď, po čtyřech letech, znovu cítila, jak touží a lační v duši po přátelství, a zázračně šťastnou náhodou si vybrala dobře, protože Hilary Gantová, maličko zastrašená lékařkou v prostých šatech, toužila po tomtéž.

Jelikož bylo vyloučené říct: „Prosím, přátelte se se mnou,“ muselo se k tomu dojít po krůčcích. Hilary si odkašlala a pravila: „Myslím, že nejhorší na té mé roční nemoci, paní doktorko, byl smrtelný stud, když jsem se musela odhalovat před těmi pohrdavými lékaři. Neměli se mnou ani kapku soucitu. Přitom to byli oni, kdo mě takhle zničili, a pak si nade mnou myli ruce.“

Hovořila bez hořkosti, bylo to prosté konstatování.

Samantha žasla nad laskavostí této ženy, která tolik tělesně i duševně trpěla, a přesto nechovala v srdci žádnou zášť. „Elsie mi o vás pověděla už před několika měsíci, paní doktorko, ale celou tu dobu jsem se rozhodovala, zda za vámi půjdu. V životě jsem nebyla u lékařky a ty, o nichž jsem se doslechla, vedly, řekněme, pochybnou praxi.

Upřímně se přiznám, že jsem z vás měla strach. Pak jsem se ocitla na dně. Už jsem dál nedokázala snášet léčbu od doktora Robertse. Přikládal mi do pochvy pijavice a nechával je tam tak dlouho, až jsem žadonila o slitování.

Rozhodla jsem se, že radši umřu, než aby se mě ještě jedinkrát dotkl. Elsie mě konečně přemluvila, ať zajdu za vámi. A vy jste udělala zázrak!“

„Celý ten zázrak spočívá v tom, paní Gantová, že jsem také žena.“

„Jenže abyste dokázala to, čeho jsem byla svědkem, paní doktorko, k tomu musíte mít nadání od Boha. Jako mladičká, ještě předtím, než jsem se vdala za pana Ganta, jsem také toužila něco dokázat, ale zůstalo jen u snu, protože v mém světě není taková životní cesta vůbec myslitelná.“ Známka smutku v Hilařině hlase prodchla ten okamžik důvěrností. Samantha vytušila, že mladá žena se jí svěřuje s něčím, co ještě nikomu nepřiznala. „Prosím, abyste mě dobře pochopila, paní doktorko. Svého muže hluboce miluju a vedu krásný a plný život. Přesto však občas, když sedím u okna a do zátoky se snese mlha, musím se ptát…“

Stíny na koberci se prodloužily. Samantha se ohlédla po hodinách, které tikaly na krbové římse.

Hilary její pohled zachytila. „Zdržuju vás, paní doktorko?“ zeptala se.

„To kvůli dcerce si dělám starosti. Žena, u které jsem ji nechala, mi slíbila hlídání jenom na hodinu, a Jenny se neumí o sebe postarat. Upřímně lituju, že nemůžu zůstat déle. Vydržela bych si s vámi povídat donekonečna, paní Gantová.“

Hilary se vděčně usmála. „V tom případě máme záminku pro další setkání. A od nynějška k vám budu posílat všechny své přítelkyně. Znám jednu, která má břišní potíže, ale odmítá nechat se vyšetřit mužem. Věřím, paní doktorko, že s vámi bude spokojená.“ Hilary tiše dodala:

„Já tedy byla.“

Zvedly se a Hilary se dychtivé zeptala: „Mohla byste přijít v sobotu na oběd? Svěřila jsem se manželovi s tím, co jste pro mě udělala, a on by vás rád poznal.“

„Přijdu moc ráda.“

Hilary ji doprovodila k domovnímu vchodu, kde si opět stiskly ruce. Stály mezi palmami v kořenáčích a ostěním z tmavého dřeva a usmívaly se na sebe v mlčenlivé shodě, že v sobě navzájem našly spřízněnou duši.

A. tak to začalo. Hned příštího dne poctil Kearney Street svou návštěvou další přepychový kočár a elegantní dáma v rudém sametu vyběhla po schodech do Samanthiny ordinace, tvář diskrétně zahalenou závojem.

Dahlii Masonové bylo osmadvacet a po sedmi letech manželství zůstávala stále bezdětná. V San Francisku ji vyšetřil už každý lepší lékař a všichni o ní prohlásili, že je neplodná. V důsledku toho ochladí milostný zápal jejího muže a ona sama byla psychicky na dně. Bála se této lékařky, měla strach, aby nenaletěla podvodnici, ale Hilařino vyléčení bylo tak fantastické, že Dahlia nakonec sebrala odvahu k návštěvě.

Nejdřív ze všeho se Samantha dozvěděla, že zatím žádný z doktorů ji nevyšetřil fyzicky. Dále, paní Masonova neměla vůbec ponětí o mechanismu početí. Po vyšetření zjistila, že paní Masonova má obrácenou dělohu, což ostatní lékaři mohli na dálku těžko zjistit. Samantha nakreslila jednoduchý obrázek, na kterém pacientce ohleduplně vysvětlila, že abnormální poloha dělohy zabraňuje početí. Její rada byla prostá a dalo se jí snadno vyhovět:

„Po každém styku s manželem zůstaňte aspoň půl hodiny ležet na zádech a nechoďte se hned omýt, jak jste mívala ve zvyku. Nemohu zaručit, že do jiného stavu přijdete, ale pokud byl tohle váš jediný problém, pak není důvodu, abyste nemohla mít děti.“

Dahlia Masonova odcházela se smíšenými pocity, protože paní doktorka jí nedala žádné pilulky, žádné hořké kapky, nic, co by Dahlii dokázalo, že léčba skutečně probíhá. Představa, že tak závažný problém by se dal vyřešit tak jednoduše, Dahlii utvrdilo v názoru, že jenom marnila čas.

Přesto však při nejbližším styku s manželem Samanthinu radu poslechla, protože neměla co ztratit, a pak to tak dělala pokaždé, až náhle zjistila, že je těhotná.

Dostalo se to až do novin a Samantha Hargraveová pojednou zjistila, že je z ní opět slavná osoba.

To ale nebyl ten skromný zázrak, kterým dosáhla úspěchu v případě Dahlie Masonové, co vystřelilo Samanthu do centra sanfranciské společnosti, ale spíše její přátelství s Hilary Gantovou. Táhlo je to k sobě nepopiratelnými vzájemnými sympatiemi. Navzájem si vyplňovaly jistou prázdnotu v životě. Samantha bývala častým hostem na Nob Hillu a seznámila se s nejvyšší místní aristokracií.

Protože místní boháči postrádali vrozenou vznešenost a uhlazenost, předváděli své bohatství příliš křiklavě a napodobovali společenské vrstvy, o nichž nevěděli co by se za nehet vešlo. Sanfranciská „lepší společnost“ byli čerství zbohatlíci, houževnatí lidé, kteří nadšeně hleděli do budoucnosti a byli hrdí na svůj nízký původ. Darius Gant, Hilařin manžel, představoval nejlepší příklad: mohutný, hřmotný a příjemný muž, který své jmění získal díky virginským dolům a hazardu. Hilařin otec přišel do Kalifornie jako jeden z armády posedlé zlatou horečkou a byl jedním ze zakladatelů místní aristokracie. Do své nejstarší dcery vkládal velké naděje, ale když se zamilovala do halasného zemitého milionáře, starý snob se podřídil a neochotně se přiznal, že se mu ten upřímný člověk zamlouvá. I Samanthě byl sympatický hned od počátku.

Darius měl finanční účast snad v každém odvětví, které v Kalifornii prosperovalo: víno, doutníky, ústřice, železnice a nedávno i pomeranče z Los Angeles. Byl to zajímavý, inteligentní a štědrý člověk, příznivec umění, který dychtil ukázat vkus, pokud jde o poslední módní výstřelky. V srdci však Darius zůstával chudým venkovským chlapcem, který přišel do Kalifornie za svým snem. Pořád ještě se dokázal hlasitě smát při Figarově svatbě.

Samanthě se podařilo každý týden vyšetřit trochu času, který strávila s Hilary při zábavách, jaké nepoznala od časů, kdy se s Freddym toulávala po Crescent. Seznamovala se se San Franciskem, o jehož existenci neměla dosud potuchy. Hilary nevěděla, jak se své přítelkyni dost odvděčit: šly navštívit pana Isaaka Magnina a objednaly pro Samanthu nový šatník. Potom doplňky a spodní prádlo.

Když ale zamířily ke Gumpovi pro porcelánový servis a potom pro „plnicí“ pero, Samantha tomu výstřednímu utrácení konečně učinila přítrž. Hilary ji poté vzala na projížďku v sedle do Golden Gate Parku, kde si prohazovaly sedla – jedno levostranné a druhé pravostranné – aby se jim svalstvo rovnoměrně procvičovalo. Nato Samanthu seznámila s novým populárním sportem, který si zamilovala – střelbou z luku. A protože nové přátelství se často podobá nové lásce, ty dvě spolu zanedlouho trávily každé pondělí a schůzky vždycky završily pozdním obědem v restauraci na Montgomerry Street, kde obsloužili i dámy bez doprovodu.

A právě v restauraci se Samantha naučila svěřovat se své nové přítelkyni a prozradit něco ze svých soukromých myšlenek i pracovních problémů.

„Tvoje přítelkyně, Hilary,“ prohodila, když jedly okurkové chlebíčky a popíjely voňavý čaj, „mě pořád přemlouvají, abych si přestěhovala ordinaci. Prý se jim cestování do mé čtvrti vůbec nezamlouvá. Asi jim to nemůžu vyčítat, ale jakmile se přestěhuju, kam budou chodit moje chudé pacientky? Kdybych si pořídila ordinaci někde v centru, musely by kvůli mně platit jízdné. Teď mě mají hezky po ruce. Podle mě je snazší přemluvit tvé přítelkyně, aby jezdily za mnou než zvykat chudší pacientky na novou ordinaci.“

„Tak se nestěhuj,“ odpověděla Hilary prostě.

„Jenže to není jediný problém. Přibylo mi tolik pacientů, že už nejsem schopná je sama zvládnout. Větší operace musím převážně odmítat. Ty menší zvládnu, ale často jde o případy, které musím poslat k jinému lékaři, protože nemám osvědčení. Hrozně mi to vadí.“

Hilary přikývla. Dobře věděla, že Samantha v St. Brigid nedostala osvědčení a proč. Jí samotné připadalo jako pěkná hloupost, že tak skvělý chirurg jako Samantha nesmí kvůli cáru papíru pracovat v žádné sanfranciské nemocnici. Při tom povídání se však začal Hilary líhnout v hlavě nápad.

Samantha pokračovala: „A míra nevzdělanosti mezi mými pacientkami je přímo úděsná! Tím nemyslím jen ženy z nižších vrstev, Hilary, ale i tvoje přítelkyně. Divila by ses, kolik z nich věří, že náhrdelník z česneku je ochrání před otěhotněním! Znám ženu, která se domnívá, že když při styku leží absolutně nehybně a nemá z něho žádné potěšení, tak nemůže počít!“ Samantha upila ze šálku, ale chuť čaje nevnímala. „Ach Hilary, kdyby tak existoval způsob jak je vzdělat! Mám tolik práce, že je stihnu sotva vyšetřit a předepsat lék. Nemám čas posedět s každou pacientkou a promluvit si s ní, jak bych ráda.“

Hilary si ukousla z chlebíčku a prohlásila: „Má milovaná Samantho, řešení je tak jasné, tak příšerně jednoduché, že spíš přehlédneš vlastní nos než tohle.“

„A jaké je to řešení?“

„Otevři si vlastní nemocnici.“

Samantha na ni vytřeštila oči. „Cože mám udělat?“

Nadšená nápadem, který jí připadal geniální, začala Hilary překotně chrlit: „Otevřít si nemocnici. Pro ženy, kde by léčily zase ženy. Mohla bys operovat podle libosti, najmout si vlastní personál a měla bys i čas ženám radit.

Je to nesmírně prosté, drahoušku. Divím se, že jsme na to nepřišly už hezky dávno!“

Samantha zírala na Hilařinu rozesmátou tvář a náhle jí bylo všechno jasné, jako když se rozestoupí mraky a ukáže slunce: ten nepokoj, který prožívala cestou domů z kláštera. Tohle přece ve svém životě postrádala – nový krok, nový cíl, který by dal její práci hlubší smysl.

„Svou vlastní nemocnici!“

„Mohla by sis tam zavést vlastní řád, zaměstnat, koho bys chtěla –“

„Vzdělávání stážistů, výcvik sester, bezplatné očkování, poradny. Ach Hilary, myslíš, že to dokážeme?“

„Samozřejmě!“

Nadšeně si navzájem stiskly ruce. Jiskra, která jimi proběhla, je obě vzpružila. V tom okamžiku Samantha i Hilary pochopily, že jejich životní cesty se spojily v jednu. Tohle je jejich společný životní cíl, smysl jejich existence. Ve zlomku vteřiny zahlédly splněnou vizi a pochopily – ani to nemusely jedna druhé říkat – že jejich plán bude úspěšný, že ony samy budou mít úspěch.

„Tohle nemůžete v životě dokázat, paní doktorko. Celý plán je prostě neproveditelný.“

Samantha se na muže, který promluvil, dlouze zadívala.

LeGrand Mason, bankéř, manžel Dahlie Masonové, byl podsaditý muž se soudkovitým tělem, který své názory pronášel s takovou rozhodností, která nenechávala posluchače na pochybách, že mluvčí je konečnou autoritou absolutně ve všem. Ovšem nebyl to tenhle jeho zvyk, který Samanthu znepokojil, ale fakt, že pan Mason opakoval, co už slyšela, nejprve od Daria Ganta a potom od právního poradce Gantových, pana Stantona Weatherbyho. Tito tři finanční odborníci nezávisle na sobě posoudili předložený plán a nesmlouvavě ho označili za neproveditelný.

Samantha se zvedla ze židle, přešla místnost a zastavila se u arkýřového okna. Byl večer, město se koupalo v mlze, skrze níž se z neviditelného místa linulo teskné houkání sirény lodního majáku. Podle délky zvuků bylo možné odhadnout polohu a směr mlžné stěny. Samantha se zachvěla a přejela si paže dlaněmi, ačkoliv salon v domě Gantových vyhříval plápolající oheň.

Věděla, že ten pocit chladu jí vyvěrá z duše. Byl to chlad z vědomí, že její nedávno zrozený sen je odsouzený k zániku.

Od chvíle svého početí v restauraci Chez Plene zápolila nemocnice o svůj zrod. Samantha a Hilary prostudovaly strukturu a fungování různých nemocnic ve státě a poté navrhly vlastní finanční plán. Jak se však ukázalo, byl bohužel příliš nevyvážený – mnoho výdajů a malé zisky.

LeGrand Mason jim načrtl zdrcující výpočet, podle něhož by Sanfranciská nemocnice pro ženy a děti už po půl roce své existence musela nutně zkrachovat.

„Nikdo nebude investovat do ztrátového podniku,“ připomínal Samanthě. „Pokud byste si však od každého pacienta nechaly zaplatit, investoři se jen pohrnou.“

Obrátila se. „Pane Masone, je směšné čekat, že charitativní nemocnice bude zisková. Finančně nám nebudou vypomáhat investoři, pane, ale dárci.“

„To nemůže vyjít! Jistě, třeba se vám Crockerovy a Stanfordovy podaří přemluvit, aby vám poskytli peněžní dar na založení nemocnice, ale nemůžete přece počítat s tím, že by tam své peníze utápěli pravidelně. Nemocnice je jako kanál, paní doktorko. Musíte se zaměřit na zisk.“

„Ale naším ziskem budou lidské životy!“

Ohlédl se po Dariovi, jako by hledal podporu. Ten řekl:

„Samantho, můžete sice sehnat dost peněz na zahájení provozu nemocnice, ale nikdy ji nedokážete udržet v chodu. A potom vám nezbude ani ten zisk ve formě lidských životů.“

„Dá se to zvládnout, Darie. Ty peníze seženu.“

„Jak?“

„Máme s Hilary pár nápadů. Dobročinné bazary, loterie, záložny. A taky samozřejmě požádáme o státní dotaci.“

„Tím vším pokryjete náklady tak na jeden měsíc.“

„Výborně, takže těžkou hlavu nám jich bude dělat už jenom jedenáct.“

Darius zavrtěl hlavou a opět se zadíval do plamenů.

Samanthu Hargraveovou měl rád, obdivoval její odvahu a optimismus (v duchu jí složil svou největší poklonu: Byla stejně dobrá jako muž), ale její neústupnost ho dráždila.

Navíc tím nakazila i jeho ženu. Od okamžiku, kdy se ty dvě spřátelily, uměla si postavit hlavu i Hilary.

V pokoji se rozhostilo ticho. Všech pět lidí sedělo v hlubokém zamyšlení a poslouchalo mlhovou sirénu, která varovala lodě před útesy. LeGrand Mason stál u krbu a netrpělivě bubnoval prsty o římsu. Nebyl proti založení nemocnice – ve skutečnosti od chvíle, kdy Dahlia díky zázračné radě paní doktorky otěhotněla, neexistovalo nic, co by pro Samanthu neudělal. Potíž však byla v tom, že Samantha na to šla špatně. On byl přece bankéř čili odborník v tomhle směru. Měla by si to dát vysvětlit. To jistě, dobročinná nemocnice. Už teď mají Stanfordovi a Crockerovi omlácené dveře, jak do nich buší každá sanfranciská charita – útulky pro zvířata, domov pro námořníky ve výslužbě, sirotčince – a teď ještě navrch nemocnice. Kdyby si tak dala říct, že musí vybrat honorář od každého pacienta…

Třetí muž v místnosti byl Samanthou Hargraveovou naprosto okouzlen. Stanton Weatherby, právní poradce Gantových, byl elegantní a příjemný padesátník, který po smrti své manželky před patnácti lety usoudil, že už nikdy nenajde tu pravou. Když ale před pár týdny potkal doktorku Hargraveovou, svůj názor nečekaně změnil.

„V každém případě,“ poznamenal Darius, „jsme stejně zatím nenašli vhodné místo, takže do té doby jsou hovory o penězích úplně zbytečné.“

„Ach!“ ozvala se Hilary živě, „ale my ho našly.“

Všichni tři muži se k ní naráz obrátili. Ohlédla se nejprv po Samanthě (obě na tento okamžik dlouho sbíraly síly) a potom chvatně vyhrkla: „Po pravdě, nenašly jsme jenom vhodné místo, ale rovnou budovu tak perfektní, jako by ji stavěli přesně za tímhle účelem. A navíc má skvělou polohu blízko tramvajových zastávek přímo v centru města, takže pacienti by do ní snadno sami dojeli.“

„Kde to je?“ zajímal se LeGrand.

„Na Kearny Street.“

Trojice mužů vyčkávala. Pak se zeptal Darius: „Kde na Kearny?“

„Kousek od Portsmouth Square.“

Povytáhl obočí. „Co je to za budovu?“

Křečovitě sepjala ruce v klíně. „Je to Zlatá klec.“

„Zlatá –“ vyprskl Darius a prudce vyskočil. „Panebože, to přece nemyslíš vážně!“

LeGrand, který si myslel, že dámy žertují, se rozesmál, ale v mžiku mu ztuhly rysy. Myslely to vážně.

„Madam!“ zahřměl Darius. „Copak jste ztratila rozum?“

„Prosím, abys nekřičel, drahoušku. Zlatá klec má budovu pro nemocnici přímo ideální,“ vysvětlovala Hilary klidně. „Se Samanthou jsme si ji podrobně prohlédly. Podkroví je jako stvořené pro ubytování ošetřovatelek, jsou tam kuchyňské výtahy, kterými se jídlo dostává přímo do pokojů –“

„Paní Gantová!“ rozeřval se Darius. „Chcete mi naznačit, že jste snad vkročila do toho pelechu?“

„Měly jsme doprovod, Darie.“

„Koho?“

„Agenta z realitní kanceláře.“

Praštil pěstí do krbové římsy, až stojací hodiny poskočily. „Copak jste zešílela, madam?“

LeGrand položil Dariovi chlácholivě dlaň na loket a tiše řekl: „Počkej. Nejdřív se přesvědčím, zda jsem dámám dobře porozuměl. Zlatá klec je tedy na prodej a vy dvě jste si ji šly v doprovodu realitního agenta prohlédnout?“

„Ano.“

„Ale mé drahé dámy, uvědomujete si –“

„Pane Masone,“ pravila Samantha tiše, „my dobře víme, co je Zlatá klec za podnik, ale tím si přece nedáme ovlivnit náš názor na budovu. Věc se má tak, že dům je na prodej a byl by pro nemocnici skutečně ideální.“

„Ne!“ prohlásil Darius.

Všichni se na něho podívali.

Pomalu se k nim otočil. Čelisti měl pevně zaťaté.

„To nepřichází v úvahu!“

„Ale Darie, miláčku –“

„Záležitost je uzavřena, madam.“

Samantha zůstala sedět v křesle naprosto strnule, protože věděla, že i nejmenším pohybem by prozradila svůj vztek. S Hilary předem tušily, že to tak může dopadnout.

Vlastně to před muži, kteří měli být ve správní radě nemocnice, do poslední chvíle tajily. Potíž byla v tom, že nikdy nenastala dost vhodná chvíle, aby jim takovou novinku vyklopily. Dokonce i Hilary byla před týdnem, když obědvaly v Chez Pierre, Samanthiným návrhem na přeměnu vykřičeného bordelu na nemocnici konsternovaná. Ovšem Hilary se s tou myšlenkou posléze smířila.

Muži očividně ne.

Samantha si na šokované výrazy svých bližních začínala zvykat. Když přišly do realitní kanceláře a prozradily agentovi, že by si nabízenou budovu rády prohlédly, dočista ztratil řeč. Šok vyrazil dech jemu, jeho společníkům i tajemníkovi. Potom se zděsil kočí drožky, který je tam zavezl a pomáhal dámám vystoupit. Nato přišla s úlekem řada na dveřníka (protože Zlatá klec zatím fungovala naplno), muže u karetních stolků, barmany, pianistu a nakonec „Choppy“ Johnsona, majitele podniku.

Samantha s Hilary se pod neomalenými pohledy cítily trapně (snad si všichni nemyslí, že jsou budoucí „hostesky“?), ale Choppy Johnson byl navzdory své pověsti a zlověstným známostem džentlmen a podařilo se mu udržet rozhovor na obchodní bázi. Prohlídka nebyla úplná, protože mnohé z pokojíků byly právě obsazené, ale Samantha na všechno ostatní hleděla očima profesionálního lékaře.

Pokojíky, v nichž teď bydlela děvčata, budou ideální pro ubytování sester a stážistů, ze skladiště v horním patře, nyní nacpaného rozbitými ruletami, obrazy nahotinek a polámanými židlemi, vznikne nádherný operační sál.

Zlatá klec nebyl žádný chudobinec: Choppy Johnson dbal na všemožné pohodlí svých klientů: byl tu zabudovaný nejmodernější vodovod, dokonalé plynové osvětlení, v kuchyni krásný nový sporák, nádrž na tekoucí horkou vodu. Ať se Samantha podívala kamkoliv, neviděla ženy v trikotu a průsvitných punčochách, mahagonový bar, rudé sametové závěsy a neomaleně civějící muže, nýbrž řady upravených postelí, sestry v uniformách, vozíky se zásobami. Renovace by byla snadná, stačila by armáda uklízeček a lakýrníků –

„Jaká je cena?“ zeptal se LeGrand. „Netušil jsem, že Choppy Johnson podnik prodává.“

„Dvacet tisíc.“

LeGrandův vycvičený mozek provedl bleskový odhad.

„To mi připadá nadsazené.“

Samantha se usmála. „Započítal do toho i živnost.“

„No jistě. Choppy může nabídnout záruku, že to skvěle poběží i bez něho.“

„K čertu s tím!“ zavrčel Darius. „Odmítám poslouchat, jak se o takovém hnusném podniku vybavuješ s dámami!“

„Mysli na to jako na nemocnici, drahý,“ navrhla mu Hilary.

Když po ní manžel střelil přísným pohledem, Hilary zrudla. Překročila jisté hranice a po odchodu hostů ji bude čekat kázání.

„Nemocnice by měla být někde na čerstvém vzduchu,“ doporučoval LeGrand. „Podle mě by bylo nejlepší místo ve čtvrti Richmond.“

„Pane Masone,“ odpověděla Samantha, „nemocnice musí být tam, kde je nejblíž pacientům. Mnohé z žen, které za mnou do ordinace přicházejí, si nemohou dovolit jízdné za tramvaj stejně jako dlouhou nepřítomnost v zaměstnání. Právě proto by byla Zlatá klec tak skvělá.“

„Má pravdu, Darie.“

Všichni se otočili ke Stantonu Weatherbymu, který až doposud nepromluvil. Usmál se na Samanthu. „Váš návrh zní naprosto rozumně, paní doktorko.“

Oplatila mu úsměv. „Děkuju, pane. Teď ještě kdybyste mohl přesvědčit zbývající džentlmeny, aby se aspoň podívali –“

„To v žádném případě!“ prohlásil Darius.

„Moc by mě zajímalo, proč to Choppy prodává?“ dumal LeGrand.

„Nám tvrdil, že půjde na odpočinek. Odjede k bratrovi do Arizony.“

„Na odpočinek? Choppymu přece nemůže být víc než padesát!“

Samantha zastávala stejný názor do okamžiku, kdy se Choppy postavil před okno své kanceláře a ona v jasném světle spatřila jeho děsivě sinalou pleť, kruhy pod očima, propadlé tváře, pohyb, kterým si mimoděk promnul břicho. Choppy Johnson byl těžce nemocný.

„Dvacet tisíc nemůžete dát v životě dohromady,“ prohlásil LeGrand.

„Myslím, že bych ho umluvila na osmnáct.“

„Nechápu, proč by zrovna vám měl slevit. Najde spoustu, echm, obchodníků, kteří mu za živnost rádi vyplatí těch dvacet. Proč by měl podnik prodávat lidem, kteří jej chtějí zavřít?“

O tom už Samantha přemýšlela také. Na stole pana Johnsona zahlédla několik traktátů vyzývajících hříšníky k pokání. Usoudila, že jeho nemoc a tím pádem vyhlídka na blízké shledání se Stvořitelem ho nakonec přiměje ke kajícným skutkům. Prozradila: „Když jsem mu pověděla o našich záměrech, slíbil, že ostatní nabídky o pár týdnů pozdrží.“

„A že půjde na osmnáct tisíc?“

„No, takhle konkrétně se nevyjádřil.“

„Hmmm.“

„Tohle probírat nemá cenu!“ vrčel Darius. „Odmítám uzavírat obchody s člověkem Choppyho typu, i kdyby šlo o dobrou věc, a odmítám vložit svoje peníze do chřtánu takovýho darebáka!“

„Jsi zbytečně tvrdohlavý,“ zavyčítal Stanton. „Mně to připadá jako výborná investice. Podle mého soudu bychom si měli to místo aspoň prohlédnout.“

„Ale samozřejmě že by z toho šla snadno udělat nemocnice!“ prohlásil LeGrand, načež se začervenal a chvatně dodal: „Tedy, podle toho, co tady dámy vykládají.“

Když porada po pár minutách skončila, nabídl Stanton Weatherby Samanthě, že ji odveze ve svém kočáře. Zatímco si povoz razil cestu mlhou, Samantha se ponořila do úvah, takže její společník měl čas si ji pořádně prohlédnout. Při každém setkání se mu zamlouvala víc a víc.

Stanton Weatherby na svých padesát let nevypadal, chodil módně oblečený a úhledně zastřižené vousy i knír mu slušely. Navíc byl příjemný a vtipný.

„Existuje staré přísloví, paní doktorko, že komise je skupina lidí, kteří jednotlivě nemohou dělat nic, ale stejně se sejdou, aby kolektivně odhlasovali, že se nedá nic dělat.“

Tím probudil její pozornost. „Prosím? Ach, omlouvám se, pane Weatherby. Tolik jsem doufala, že dneska večer to dopadne líp. Ani nedokážu popsat, jak ideální by Zlatá klec byla pro naše účely.“

V očích mu vesele zajiskřilo. U tak mladé a hezké ženy působilo to odhodlání přitažlivě. Neuvěřitelně ho zaujala.

„Jen klid, milá dámo. Promluvím s Dariem. A mezitím bych vám doporučoval, abyste se pustila do práce a zkusila sehnat ty peníze.“

„Děkuju, poslechnu vás.“ S úsměvem dodala: „A upřímné díky za podporu.“

Usmál se na ni a pomyslel si: U všech čertů, proč se vlastně ještě nevdala? Pak si odkašlal a jen tak mimochodem prohodil: „Mohu si dovolit otázku, jestli jste se už byla podívat na Victorii Reginu v Golden Gate Parku? Říká se, že to je největší květ na světě, v průměru měří jeden a půl metru.“

„Bohužel jsem zatím neměla příležitost, pane Weatherby,“ odpověděla Samantha.

„Pak mi snad prokážete tu čest a dovolíte mi, abych vás tam někdy odpoledne doprovodil. Jak by se vám hodila neděle?“

„Bohužel, pane, v neděli mám nejvíc práce. Protože spousta mých pacientek jsou pracující ženy, musím je přijímat mimo pracovní dobu.“

„Chápu. No ano.“ Upravil si rukavice z kozlečiny.

„V každém případě si, paní doktorko, nedělejte kvůli Zlaté kleci těžkou hlavu. Mohu vám téměř stoprocentně zaručit, že Darius bude souhlasit.“

Darius odmítal ustoupit. Přísně Hilary vyčinil a nakonec jí zakázal, aby s plánem na zakoupení Zlaté klece měla dál cokoliv společného. V důsledku toho Hilary při další schůzce se Samanthou manžela vědomě neposlechla.

Bylo to podruhé v životě, co se vzepřela jeho rozkazu, a měla pocit, že to rozhodně není naposledy. Stály teď spolu před impozantním kamenným sídlem Jamese Flooda.

„Tak!“ prohlásila Samantha a odškrtla Floodovy ze seznamu v notesu. „Pořád nám ještě hodně chybí.“

Hilary se zamračila. Během tří dnů obešly většinu aristokracie na Nob Hillu a až dosud většina jejích členů nechtěla mít s koupí nejvykřičenějšího sanfranciského veřejného domu nic společného. I když šlo třeba o Hilařiny přátele, jejich plán je nenadchl: padesátiletá pověst Zlaté klece se nedá jen tak vymazat a nemocnici by poškodila, tvrdili všichni shodně, a taky okolí není vhodné a většina pacientek by určitě byly ženy pochybných mravů.

Prohlašovali, že slušná žena, ať bohatá či chudá, by v žádném případě do té nemocnice ani nevkročila.

Hilary se zlobila. „Za tři dny prodá pan Johnson podnik někomu jinému. Škoda že nemám vlastní peníze, Samantho. Otec mi nechal obrovské dědictví, ale je vázáno na Dariovo jméno.“

„Zatím se nesmíme vzdávat, Hilary. A co teď, navštívíme paní Elliotovou, nebo ne?“

Hilary se podívala přes ulici na palác s věžičkami, který připomínal hrad obehnaný vysokánským plotem. Sídlo rodiny Elliotových bylo na Nob Hill největší a nejstarší a zdobilo California Street jako středověká pevnost. Bylo však zahaleno tichem a tajemstvím. Do toho domu Hilary nikdy nevstoupila – stejně jako drtivá většina lepší sanfranciské společnosti. Jediným tamním obyvatelem byla stařičká dáma, paní Lydia Elliotová, která před mnoha desetiletími přišla do San Franciska z Bostonu jako manželka negramotného zlatokopa. James Elliot, místní legenda, zemřel před pětadvaceti lety při souboji na břehu jezera Merced. Vdově a synovi však zanechal železnici.

V den souboje pověsila paní Elliotová černý věnec na dveře a už nikdy nevyšla z domu. O jejím jediném synovi kolovaly nepotvrzené zvěsti, ale určitého se nevědělo nic.

„Pochybuju, že nás vůbec přijde, Samantho. Prý si na návštěvy nijak nepotrpí.“

„Můžeme to aspoň zkusit.“

Když se pustily po strmé příjezdové cestě – dvě elegantní mladé dámy v pelerínách z nutrií a dlouhých úzkých sukních – prožívaly obě nepříjemný pocit, že je někdo tajně pozoruje. Ale závěsy, stažené přes okna už před pětadvaceti lety, se ani nepohnuly a dům působil podivně opuštěným dojmem. Žádní zahradníci, žádné kočáry, dokonce i ptáci jako by odtud odletěli.

„Taky už nemusí být naživu,“ zašeptala Hilary.

Samantha zvedla mohutné klepadlo a nechala ho dopadnout na dveře. Prach ze starého věnce se vířivě snesl na práh. Zrovna když Hilary šeptla: „Zase půjdeme,“ dveře se otevřely a k úžasu obou žen se před nimi objevil vznešený a dokonale oblečený komorník. „Prosím?“

Hilary mu stručně vysvětlila účel jejich návštěvy a podala mu rytou navštívenku. Pak se usadily v prostorné hale, dívaly se, jak komorník odnáší vizitku na stříbrném tácku, a vykuleně se začaly rozhlížet kolem.

„Je tu… krásně,“ špitla Hilary. „A tak čisto.“

Samantha si bez dechu prohlížela naleštěné lustry, vykládané desky stolků, zrcadla a vázy.

Komorník se vrátil a k jejich nesmírnému úžasu je odvedl do malého, ale přepychově a vkusně zařízeného salonku. Usadily se a čekaly. Po pár minutách se objevila paní Elliotová.

Šla shrbená, při chůzi se opírala o hůlku a obličej měla složený ze sítě jemných vrásek. Vypadala neuvěřitelně staře, ale oči prozrazovaly bystrý a čilý mozek. Bílé vlasy měla úhledně rozdělené do pěšinky, sčesané za uši a vzadu stažené do uzlu. Cestou přes pokoj vydávala vrzavé zvuky – ne snad, že by jí praskalo v kloubech, ale protože pod černými šaty se skrývala krinolína. Šaty stejně jako účes byly staromódní, ve stylu těsně po Občanské válce, ale zřejmě si je dala ušít zcela nedávno. Jako kdyby paní Elliotová bojovala s časem a snažila se ho zastavit.

Po vzájemném představení (malá očka se při titulu „doktorka“ ostře zableskla) paní Elliotová řekla: „Víte, návštěvy přijímám jen zřídka, ale to je tím, že poslední dobou jich k nám chodí tak málo. Komorník mi pověděl, že jste přišly kvůli charitativní nemocnici?“

Hilary si vzala slovo a paní Elliotová podle všeho poslouchala se zájmem. Jakmile se však Hilary zmínila o koupi Zlaté klece, stará paní zbledla. „Dost!“ zarazila ji.

„Už nemusíte pokračovat. Žádám, abyste okamžitě odešly.

Charrley vás vyprovodí.“

„Ale paní Elliotová –“ zajíkla se Hilary, když stařena vstala.

„Mladá dámo!“ rozčilila se hostitelka a udeřila hůlkou o podlahu. „Jak se opovažujete přijít do mého domu a zmínit se o tom pelechu? Když mi Charrley řekl o účelu vaší návštěvy, vpustila jsem vás se vší slušností do svého domu. Vy jste však zradily mou důvěru. Přeju si, abyste ihned zmizely!“

„Paní Elliotová!“ zasáhla chvatně Samantha. „Omlouváme se, že jsme vás urazily, ale Zlatá klec by byla dokonalá pro –“

„Urazily?“ rozkřikla se stará paní. „Otevřely jste mi starou ránu a teď do ní ještě sypete sůl!“

Samantha a Hilary na ni zůstaly zírat.

„Tady!“ zanaříkala roztřeseným hlasem a ukázala na obraz nad krbem. „Můj manžel. Zastřelil ho majitel právě takového podniku, jako je Zlatá klec. Měli jsme tehdy sice už policii, ale stejně vraha nepotrestala. Prý to byl souboj na poli cti!“

„To nás mrzí, paní Elliotová.“

„Mrzí? Manžela mi to zpátky nepřivede. Ani mého syna.

Prosím vás, odejděte, a to hned.“

Hilary zamířila ke dveřím, ale Samantha se nehnula.

„A co se stalo s vaším synem, paní Elliotová?“ zeptala se jemně.

Do bystrých očí vhrkly slzy a stařena ztěžka klesla zpátky do křesla. Hlas jí zněl jako z veliké dálky. „Chodíval tam.

Neměla jsem o tom ani tušení. Po Jamesově smrti nebylo snadné vychovávat syna úplně sama. Phillip tam chodil skoro každý večer. A tam potkal tu couru, která mu popletla jeho naivní hlavu.“

Samantha s Hilary stály tiše jako pěny.

„Zlatá klec mi zabila Phillipa,“ pokračovala zoufale paní. „Byl to hodný hoch, ale snadno podlehl pokušení.

Naučili ho tam pít a hrát. Pak mu jedna z těch ženštin oznámila, že s ním čeká dítě. Phillip se zachoval čestně a oženil se s ní. Jenže žádné dítě nebylo. Utratila mu všechny peníze a utekla s jiným. Phillip se zastřelil.“

Samantha s Hilary chvíli mlčely. Potom Hilary tiše řekla:

„Omlouváme se, paní Elliotová, že jsme vyrušovaly.“

„Paní Elliotová,“ ozvala se znovu Samantha. „Teď máte příležitost Phillipa pomstít!“

Stařena zvedla hlavu a unaveně zašeptala: „Prosím vás, odejděte. Na tom, co se stalo, se už nic nezmění. Minulost jen těžko napravíme.“

„To vím, paní Elliotová, ale pokud koupíme Zlatou klec a uděláme z ní nemocnici, zamezíme tomu, aby k podobným tragédiím docházelo i v budoucnu.“

„S tím odporným místem nechci mít nic společného!

Nedovolím, aby jeho majitel dostal moje peníze!“ Už uklidněná vstala a odbelhala se ke zvonku. Škubla jeho provazem a prohlásila: „Vykopaly jste dávno pohřbené bolestné vzpomínky. V budoucnu budu opatrnější, než si někoho vpustím do domu!“

„Paní Elliotová,“ skoro žadonila Samantha, „když Zlatou klec nekoupíme my, přijde další Choppy Johnson a další Phillipové Elliotové budou trpět stejně jako váš syn. Máte příležitost zbavit San Francisco zla, které tu bujelo až příliš dlouho. Copak znáte lepší odplatu než z domu, v němž zneužívají ženy, udělat zařízení, které je bude léčit?“

Oči paní Elliotové ztvrdly. „Okamžitě zmizte z mého domu!“

Cestou po příjezdové cestě zpět na ulici Hilary poznamenala: „Neměly jsme to dělat, Samantho. Ta chudinka stará z toho může dostat mrtvici.“

Samantha se chvěla, až jí dlouhá pštrosí péra na klobouku poskakovala. Zastavila se u vrat a natočila se tváří proti větru směrem k bíle zpěněným vlnám zátoky a nadýchaným obláčkům nad zelenými vrcholky Marinu. Nic z toho ale neviděla. „Musí přece existovat způsob jak jim to vysvětlit.“

„Samantho, asi se té Zlaté klece vzdáme. Najdeme si jinou budovu. Možná bychom se měly zařídit podle LeGrandovy rady a postavit nemocnici v richmondské čtvrti.“

Ale Samanthě se nechtělo couvnout, když šlo o dobrou věc. Sotva vstoupila do tanečního sálu, viděla porodnické oddělení. V kuchyni si představila stovky uvařených jídel.

V pokojích nahoře úhledné zařízení pro lékařský personál.

A venku místo řvavé markýzy inzerující nejkrásnější a nejposlušnější „hostesky“ ve městě by visela skromná deska s nápisem Sanfranciská nemocnice pro ženy a děti. Cítila to příliš silně, připadalo jí to příliš správné, než aby se toho snu předčasně vzdala.

„Paní Gantová!“ ozvalo se za nimi.

Hilary a Samantha se obrátily a spatřily služebnou v zástěrce a čepečku, která se za nimi hnala od domu.

Udýchaně je doběhla a podala jim obálku. „Madam mě poslala, abych vám dala tohle.“

Hilary otevřela obálku. Byly v ní dvě věci: šek na deset tisíc dolarů a lístek, na němž byla roztřesenou rukou napsána žádost, aby jedno patro v nemocnici neslo název po Phillipu Elliotovi.

Penězi od paní Elliotové sice mohly koupit budovu, ale pořád jim ještě chyběly prostředky na její zařízení, vybavení nástroji a zaplacení personálu.

Seděly ve společnosti LeGranda Masona a Stantona Weatherbyho (Darius odjel do Los Angeles zachraňovat úrodu pomerančů, která hnila ve zpožděných železničních vagónech). Sestavili si projekt: shodli se na tom, že budou potřebovat dalších deset tisíc na pokrytí počátečních výdajů a na provoz nemocnice v prvních dvanácti měsících. Potom budou muset zahájit další sbírku. Z těch deseti tisíc měli zatím čtyři.

Samantha a Hilary se s úžasnou energií pustily do shánění zbývajících šesti tisíc. Protože však společnost ještě z valné části s koupí Zlaté klece nesouhlasila, rozhodly se přibrat pomocníky.

Dahlia Masonová byla sice ještě v šestinedělí, ale chtěla také pomoct. Když přišly na to, že umí krásně a rychle malovat fialky, dostala za úkol vyrábět děkovné pohlednice, které měl obdržet každý z dárců, ať už přispěl penězi nebo věcným darem (například místní řezník slíbil tucet oškubaných krocanů). Z pohlednic se v mžiku stala módní záležitost. Člověk je nacházel po celém městě, pyšně vystavené v saloně (obzvlášť když v poděkování nebyla zmínka o ceně či druhu příspěvku). Poskytnout dar nové nemocnici (hodiny, obnošený župan, padesát dolarů nebo vyřazené povlečení) a následné vystavení jedné z pohlednic Dahlie Masonové se tedy stalo věcí prestiže.

JKdyž se záplava darů ztenčila na tenký pramínek, Samantha zařídila, že nevyprodanou inzertní plochu v místních novinách využili pro otištění seznamu dárců, ať velkých či malých, takže příspěvky se opět začaly hrnout díky ješitnosti, jež v lidech budila touhu spatřit svoje jméno v novinách. Za finanční příspěvky od sto dolarů výše kameník, který nabídl práci zdarma, vytesal jméno dárce na kamennou stěnu v nově rozdělené vstupní hale (kam si klienti dříve odkládali klobouky a hůlky).

Největší ocenění se dostalo darům, které by jinak byly považovány za luxus, protože – i když dovedly prostředí zpříjemnit – nemocnice by si je ze svého rozpočtu nikdy nemohla dovolit: koberce do společného salonu, vázy do pokojíčků pro ošetřovatelky, knihy do knihovny a do společenské místnosti krásné klavírní křídlo od Stantona Weatherbyho.

Zatímco dělníci a uklízečky dřeli ve dne v noci, aby Zlaté kleci dodali počestný vzhled, scházeli se na chodníku zvědavci, kteří nemocnici okukovali a všechno komentovali.

Hilary jedinkrát nepropásla příležitost obejít je s talířkem.

Jak postupně mizely všechny důkazy o tom, že šlo kdysi o bordel, společnost se začala k projektu chovat vstřícněji.

Pak Hilary vymyslela další plán na získání peněz – nazvala ho „Platba za postel“. Člověk mohl rok financovat péči o pacienty střídající se na konkrétním lůžku.

LeGrand rozepsal náklady – praní prádla, jídlo pro pacienta, peníze za ošetřovatelku, přibližné výdaje na léky a operační zákroky. Nakonec se shodli, že platba zajedno lůžko ročně by měla činit pětasedmdesát dolarů. Dahlia Masonová svým nejkrásnějším písmem a pomocí zlaté barvy vyrobila kartičky, které měly být umístěny nad každou postelí a oznamovat jméno jejího sponzora. Nápad padl na úrodnou půdu: nové postele ještě ani neměly matrace, ale všech padesát jich už získalo sponzory.

Hilary se Samanthou trávily nad svými plány předlouhé hodiny. Kromě zorganizování Ženského výboru, což měla být elitní skupinka žen zodpovědná za mnoho zásadních funkcí nemocnice, plánovala Hilary rovněž výstřední charitativní ples, který měl předcházet otevření nemocnice.

Mezitím byla Samantha v každé volné hodině v nemocnici, dohlížela na řemeslníky, hádala se s architektem (chtěl márnici umístit hned vedle operačního sálu, jak bývalo po staletí zvykem, ale ona trvala na tom, že bude v suterénu.

Navíc měla plné ruce práce s výběrem zájemců o práci.

Její první placenou sílou se stala bývalá obyvatelka Zlaté klece, kterou tam Choppy nechával ze sentimentálních důvodů, ale teď zaboha nedokázala sehnat místo.

Samantha ji najala na práci do kuchyně. Druhou zaměstnankyní byla Charity Zieglerová („kterou nám určitě seslalo samo nebe!“ prohlásila Samantha Hilary), jež se do San Franciska nedávno přistěhovala s manželem. Šest let pracovala ve Všeobecné nemocnici v Buffalo jako vrchní sestra a byla nejen odborník na dohled nad personálem a na výcvik nových sil, ale současně měla kurs „stravování nemocných“, takže byla schopná vzít si na starost sestavování diet. Této nedocenitelné Charitě Zieglerové náležel plat v astronomické výši šesti set dolarů za rok.

Samanthinou první stážistkou byla Willella Canbyová, malá buclatá dívka, která nedávno absolvovala lékařskou fakultu na Kalifornské univerzitě. Přišla se skvělým doporučením, byla bystrá a zapálená do práce a nijak se nelekala představy, že bude pracovat bezplatně, jenom za ubytování a stravu.

Pomalu a postupně začínala nemocnice dostávat tvar.

Hilary sestavila svůj Ženský výbor, Stanton Weatherby sepsal zakládající listinu, město i vláda jim poskytly licence, Samantha sehnala kompletní personál a do července roku osmnáct set osmdesát sedm, téměř přesně na rok od chvíle, kdy ta myšlenka přišla v Chez Pierre na svět, byla Sanfranciská nemocnice pro ženy a děti připravená k zahájení provozu.

Poslední řemeslník odešel, zmizelo poslední vědro a štětec od barvy. Místnosti voněly čerstvým nátěrem a voskem na nábytek. Na každém patře byla kamna na uhlí (Samantha sice toužila zavést centrální vytápění horkou párou, ale to by spolklo dalších pět tisíc dolarů). Vedle každé postele byl provaz k zvonku do sesterny a celou budovou se táhla důmyslná síť mluvicích trubek, jaké bývají na lodi. Pokojíky pro personál v podkroví už čekaly na nastěhování: v každém stály dvě postele, byl tam kobereček, stojan s umývadlem, šatník a psací stůl. Tyhle pokoje měly brzy zaplnit ošetřovatelky a stážistky – doktorka Willella Canbyová, doktorka Mary Bradshawová z Cooperovy lékařské fakulty a doktorka Hortense Loveloyová z Ženské lékařské fakulty v Pennsylvánii. Dole se skvěla vydrhnutá a zásobami naplněná kuchyně. Ve společenské místnosti určené pro chodící pacientky stálo piano, pohodlná křesla, vedle krbu knihovna. Na druhém konci chodby byly vyšetřovny, úrazové oddělení a Samanthina soukromá pracovna.

A v přízemí ve vstupní hale visela nad hlavou sestry u příjmu cedule zakazující kouření mužským členům personálu a návštěvníkům v jakýchkoliv prostorách nemocnice.

Nemocnice byla prázdná. Čekala. Samantha také čekala. Naposledy všechno zkontrolovala. Než zamířila domů obléknout se na Hilařin ples, zastavila se ve vstupní hale.

Byl časný podvečer, otevřeným hlavním vchodem sem doléhal hluk dopravy. Samantha se ještě jednou otočila, zadívala se na naleštěné lavičky, květiny, pokladničku na dobrovolné příspěvky a prožívala úžas, vzrušení a trochu i strach. Došli už takhle daleko, dosáhli neuvěřitelného cíle, ale záruka úspěchu to pořád ještě nebyla. Rozhodla se správně? Dokážou ženy někdy zapomenout, že tady bývala Zlatá klec, budou sem vůbec chodit?

Dlaní pohladila lesklý povrch stolu a vzpomněla si na Marka. Kéž by tu teď byl s ní!

Zvenčí zaslechla kroky. Ohlédla se a na prahu spatřila drobnou ženu, která stydlivě odkašlávala. Byla prostě oblečená, vypadala unaveně a na hlavě si přidržovala velký šál. „Vy jste doktorka?“ zeptala se.

Samantha k ní zamířila. „Nemocnice se otvírá až zítra.

Co potřebujete?“

„Vážně jste doktorka? Prodávám na květinovým trhu, nemohla jsem přijít dřív.“

„Co vás trápí?“

„Strašně mě bolí hlava. Už skoro celej měsíc.“

„Jak často?“

„Každej den, dycky po poledni.“

Samantha vlídně řekla: „Nemocnice začíná provoz až zítra. Když sem přijdete a povíte sestře svoje trápení, odvede vás k lékaři.“

Žena jí nejistě oplatila úsměv, udělala náznak pukrlátka a odešla.

Samantha položila dlaň na kliku a zavřela oči. Zítra.

Kdyby člověk mohl rozhrnout zemskou atmosféru a podívat se na oblohu, viděl by, co jsou hvězdy ve skutečnosti: pevně zavěšené body studeného světla. Pak by zmizelo mnoho z jejich tajemna a přitažlivosti. Takhle viděla život malá Jennifer s dušičkou čistou a nezkalenou předsudky, obavami, lžemi či iluzemi. Jennifer, která nikdy neslyšela lež, frázovitou neupřímnou lichotku, slova plná klamu či nenávisti, neměla vůbec tušení, že lidé používají ústa, aby se před sebou schovávali. A tak, když Dahlia Masonová při jednom večírku přišla do dětského pokoje překontrolovat mrzutého malého Roberta, který nechtěl na tomhle světě nic jiného, než aby ho nechali v klidu spát, Jenny ve svém koutku netušila, že dáma ústy říká: „To je ale rozkošný pokojíček! Škoda že můj Robertek nemá takové štěstí jako malá Merry Gantová!“ Ovšem její pohled přitom prozrazoval: „Svého Roberta v životě nebudu takhle příšerně rozmazlovat!“

Ústa tvořila hlavní součást převleku, odváděla pozornost od pravdomluvných očí a dalších zrádných příznaků: hbitého, uhlazeného řečníka, lichotníka a lháře, ty všechny svět přijímal přesně tak, jak si sami přáli, pomocí hlasu a jeho síly a lišáckého překrucování slov. Jennifer Hargraveová se nikdy nenaučila podlehnout vábení úst, viděla lidi přesně takové, jací byli, a nesmírně často se jí nezamlouvali. Patřila mezi ně i Dahlia Masonová, ale Jenny věděla, že ta je neškodná, nepředstavuje žádnou hrozbu.

Byli tu však jiní, nebezpeční, a těch se děsila. Dnes večer byl jeden dole a Jenny zaboha nešel z hlavy.

Když před deseti lety Megan OHanrahanová porodila, stačil jí jediný pohled na apatické dítě a okamžitě ho zavrhla. V důsledku toho Jenny krmil každý, kdo si na ni náhodou vzpomněl, a z lidských doteků znala jenom odstrkování. Brali ji jako idiota a nikdo se s ní nikdy nepokusil komunikovat. Vyrůstala ve špíně a k špinavým věcem většinou cítíme pohrdání. Jenny nikdy nepoznala, co je to láska, protože děti se učí nejen nápodobou, ale také oplátkou: Jenny nikdo nic nedal a nikdo od ní nic nečekal.

Protože neznala lásku, neznala ani žal, takže matčina smrt přede dvěma lety se jí vůbec nedotkla.

A tu se zčistajasna objevila Dáma a odvedla ji pryč.

Jenny si nové prostředí prohlížela bystrýma, nebojácnýma očima. Nejvíc však pozorovala Dámu, krásnou ženu, která vypadala jako ty nádherné paní, jejichž obrázky visely na začouzených stěnách jejího bývalého domova – paní, co nesly kříže a květiny a nějak strašně trpěly. Tahle Dáma musela také trpět, protože se mnohokrát na Jenny zadívala s hlubokým smutkem v očích.

Jenny svou Dámu nemilovala, protože cit v ní ještě nestačil vyklíčit. Nicméně měla instinkty. Z nich ji ovládaly především dva: věrnost a schopnost poznat nebezpečí.

Pravda, svou Dámu nemilovala, ale lnula k ní psí věrností jako zvířátko, které zachráníte a nakrmíte. Schopnost vytušit nebezpečí si vytříbila v té džungli, v níž vyrůstala.

Dnes večer byly v tom drobném tělíčku oba instinkty v pohotovosti.

Chůva dovolila děvčátku sejít kus po schodišti a podívat se na ples dole. Jenny si přitom všimla stříbrovlasého muže, který pohledem sledoval její Dámu na každém kroku. Jenny mu instinktivně začala nedůvěřovat.

Samantha přivítala opozdilého hosta ve dveřích tanečního sálu: paní Beauchampovou, vdovu něco pod šedesát a svou pacientku. Oblečená do černého, i když jí manžel zemřel už před dvaceti lety, stiskla paní Beauchampová Samanthě pravici: „Drahoušku, nemáte ponětí, jak jsem šťastná, že jsem dnes večer mohla přijít!“

Samantha se usmála. Prozatím už potřásla třemi stovkami rukou, ale vypadala pořád stejně svěže, jako by vítala prvního hosta. Podle všech pravidel by měla padat únavou, ale samým rozjařením se jí do žil vlila nová energie.

Dnes večer se všichni sešli na počest otevření nemocnice, takže bylo nemyslitelné, aby Samantha pociťovala třeba jen stopu vyčerpání.

Podívala se přes paní Beauchampovou na Hilary na opačném konci sálu a neubránila se úsměvu nad její energií. Hilary byla ve čtvrtém měsíci těhotenství a šokovala společnost tím, že se to nesnažila zakrývat. Zvládala tuhle velkolepou sešlost s takovým přehledem, jako by to byl rodinný čajový dýchánek. V šatech z bílého atlasu lemovaného norkem (výstřednost, ale Darius na ní trval) rozdávala pokyny číšníkům, dohlížela na armádu služebnictva a přitom stačila věnovat líbeznou pozornost každému z hostí. Chovala se stejně přirozeně k havajské princezně, i ke svým bývalým spolužačkám, byla na vrcholu slávy, elegantní královna se zardělými tvářemi, ale s každičkým vláskem na správném místě. Kdykoliv se pohledem setkala se Samanthou, spiklenecky a zasvěceně se usmála, jako by přítelkyni posílala tajnou zprávu.

Tenhle večer patřil jim.

Paní Beauchampová vykládala něco o barvě sesterských stejnokrojů – neměly by mít tmavší odstín než ten nepraktický světlemodrý? Samantha vlídně vysvětlila:

„Nemocnice je samo o sobě ponuré místo, milá paní, tak proč tomu ještě pomáhat? Světlá barva pomůže lidem vylepšit náladu, a když je člověk veselý, i tělo se uzdravuje líp. Souhlasíte?“

„Ale jistě, to ano. Ano!“ Paní Beauchampová kolem sebe zatěkala očima a pátrala po slíbených celebritách.

Samantha si uvědomila, že paní si před příchodem musela dopřát štědrý doušek Elixíru doktora Mortona. Paní Beauchampová Samanthu vyhledala kvůli potížím s křečovými žílami, a ačkoliv se jinak poslušně řídila lékařčinými radami, ohledně elixíru si postavila hlavu. Tvrdila, že jí pomáhá překonávat „žlučovité“ dny a že v žádném případě nemůže škodit v takové míře, jak ji Samantha varovala.

Vždyť je koneckonců k dostání v těch nejlepších lékárnách, kde by jen těžko prodávali něco škodlivého, nemyslíte? Samantha se jí snažila vysvětlit, že elixír obsahuje silnou dávku opia a že paní se rychle stává závislou na droze, čímž ovšem dotyčnou těžce urazila, protože podle jejího přesvědčení se narkomani vyskytují pouze mezi spodními vrstvami společnosti. Když si lžičku Elixíru doktora Mortona bere každý den pradlena, pak je to závislost, ale pro dámu z lepší společnosti je to pouze nezbytný lék.

Po ní se dostavili manželé Havensovi, kteří mnohomluvně vyjadřovali svou naději, že nemocnice bude mít úspěch. Sponzorovali operační sál. Rosemary Havensová rovněž patřila mezi Samanthiny pacientky. Celé roky brala arzen v každodenních dávkách Rowlerova roztoku, který měl vylepšit pleť. Na rozdíl od paní Beauchampové se však podle Samanthina varování zařídila a pleť si teď ošetřovala každodenním omýváním okurkovou šťávou.

Když Havensovi poodešli, aby se dali představit havajské princezně Liliuokalani, Samantha usoudila, že by mohla využít příležitosti a dostat se chvilku na čerstvý vzduch.

Celá slavnost snesla přirovnání s plesem u Astorových.

Sanfranciská společnost zapomněla na svůj počáteční odpor k tomuto počinu, který ještě před necelým rokem projevovala, a velebila Samanthin a Hilařin úspěch. Mezi spoustou hodnostářů, politiků a slavných umělců se dostavil i místní společenský výkvět, jako Crockerovi, Stanfordovi a DeYoungovi. Popíjeli šampaňské a probírali těžbu stříbra a kohoutí zápasy v Marinu. Muži měli fraky a ženy se natřásaly v hedvábí a krajkách. Hlavní rozdíl mezi tímto plesem a plesem před osmi lety spočíval však v tom, že Samantha byla dnes čestným hostem – ostatní sem přišli hlavně kvůli ní. A tehdy byl na plese ještě Mark Rawlins.

Byl červenec a zahrada Gantových kypěla svěžími květy a voněla čerstvě posečenou trávou. Několik hostů si rovněž vyšlo za večerním vzduchem. Tiše se bavili v záři zahradních lamp a brali si občerstvení z podnosů. Na tuto speciální událost najala Hilary nejlepší sanfranciské kuchaře a zahrnula hosty záplavou exotických pochoutek a vynikajících nápojů. K Samanthě zamířila servírka se šampaňským, ale Samantha s úsměvem mlčky odmítla.

Nedotkla se šampaňského od oné večeře v Markově domě před pěti lety a nikdy se ho už nenapije. Některé věci si musí zachovat výjimečnost, zůstanou navždy mezi klenoty minulosti.

Našla osamělou mramorovou lavičku a posadila se.

Nemyslela ani na nemocnici, ani na velkolepou oslavu za svými zády, ale s pocitem hlubokého vnitřního uspokojení a naplnění si dopřála vzácný přepych: myslela na Marka.

Teď by tu měl být s ní…

„Promiňte, paní doktorko.“

Zvedla hlavu.

„Čekal jsem dlouho na vhodnou chvilku. Že bych si nakonec vybral špatně?“

„Vhodnou chvilku k čemu, pane?“

„Vyjádřit vám svou úctu. Když jsem přijel, chumelil se kolem vás hotový dav. Já dávám přednost soukromí.

Warren Dunwich k vašim službám, madam.“

Zvědavě k němu vzhlédla. Byl příliš elegantní a uhlazený, než aby mohl pocházet ze San Franciska, ale podle přízvuku byl určitě ze západního pobřeží. Odhadla, že mu je něco po padesátce, ale vypadal poměrně mladě. Krásné stříbřité vlasy mu roky nepřidaly, spíše podtrhovaly dojem síly a energie.

„Těší mě, pane Dunwichi. Vy jste v San Francisku nový?“

Podivně chladně se usmál. Byl pohledný přísným, skoro až strohým způsobem, linie brady, vpadlé tváře a úzký orlí nos hovořily o spřízněnosti se starou evropskou aristokracií. Samantha si ho na okamžik představila jako pána polorozbořeného zámku uprostřed společnosti upadající šlechty. „Jsem v San Francisku nový vlastně každý rok, madam, protože i když nazývám tohle město svým domovem, musím hodně cestovat.“

Warren Dunwich měl neuvěřitelně modré oči a pronikavý a napjatý pohled, stejně jako držení těla, protože stál strnule a prkenně se ukláněl v pase. Samantha měla pocit, že jí pozornost věnuje nejmíň hrabě. „Mohu vám donést nějaké občerstvení, paní doktorko?“

„Ne, děkuji, pane Dunwichi. Musím se vrátit k svým hostům.“

„Mohu vás aspoň doprovodit?“

Zavěsila se do něho. „Jaké máte povolání, pane, že vás tak často odvádí z města?“

„Působím v mnoha oborech, madam. Teď bych si ale rád poslechl něco o vaší pozoruhodné nemocnici a ještě víc o její zakladatelce.“

Hilary byla zabraná do hovoru s Lily Hitchcockovou Coitovou, když se náhodou rozhlédla po sále. Udiveně povytáhla obočí, když spatřila vcházet Samanthu zavěšenou do cizího muže a navíc rozesmátou, jako by jí jeho společnost byla velmi příjemná.

Hilary našpulila rty. Jakže se jmenuje? Ten dvorný cizinec byl členem Dariova soukromého pánského klubu a budil v Hilary současně příznivý i záporný dojem. Byl nesmírně přitažlivý a určitě i bohatý a nezadaný. Bylo tu ale něco divného, zvláštní chlad a prkennost v chování, které ji odpuzovaly.

Omluvila se a propletla se davem k dvojici. Cestou zaslechla útržky jednotlivých rozhovorů a nijak ji nepřekvapilo, že spor pořád ještě dál hořel: zda přijímat, či nepřijímat jako pacientky i ženy pochybných mravů. Hilary se neubránila úsměvu. Lidi se můžou dohadovat sebevíc, Samantha bude stát pevně na svém. Někteří dárci si jako podmínku kladli to, že nemocnice nebude přijímat prostitutky ani pacientky s pohlavní chorobou, jiní zase vyžadovali, aby se léčení neposkytovalo Číňankám a Mexičankám, jenže takovým lidem Samantha peníze vrátila. Nemocnice měla sloužit všem ženám bez rozdílu.

„Ale ale Samantho Hargraveová, tvrdím, že jsi ve společnosti jediného člověka v tomhle sále, kterého znáš ty a já ne!“

Samantha ho představila a v očích své přítelkyně zachytila nezvyklou jiskru. Hilary se usmála: „Mám dojem, že jste členem Dariova klubu, pane. Těší mě, že vás poznávám. Setkáme se dnes večer i s paní Dunwichovou?“

Samantha po ní bleskla káravým pohledem, ale Hilary ji ignorovala. Ohledně toho, že je neprovdaná, už vedly nejednu diskusi. Hilary jako rozená dohazovačka tvrdila, že Samantha potřebuje muže, a Samantha nevzrušeně namítala, že to není pravda. „Moje žena zemřela, madam,“ odpověděl pan Dunwich. „Bude tomu už osm let.“

„A domov máte tady v San Francisku, pane Dunwichi?“

„Bydlím v Marinu, ale sem do města se dostanu často.“

„Výborně, tak to se někdy musíte ukázat na večeři –“

„Hilary, drahoušku, myslím, že Darius se po tobě shání.“

„Ach?“ Hilary se ohlédla přes rameno.

V tom okamžiku pocítila Samantha náhlou závrať a současně s ní i Hilary. Obé prudce zvedly ruku k čelu, když tu se od země ozvalo tiché burácení, jako když se nad zátokou ozývá hrom, a v následujícím okamžiku se vzduchem rozlehlo cinkání skla. Orchestr přestal hrát a všichni umlkli. Záchvěv zase rychle pominul a nechal po sobě přízračné ticho. Ze tří stovek hostí nepromluvil a nepohnul se ani jediný. Pak následoval kolektivní výdech plný úlevy a po něm nervózní smích. Když se kolem opět začal ozývat hovor, Hilary se obrátila k Samanthě: „Propána, to byl ale silný –“

Další hřmot a trhnutí, které škublo domem, ji málem srazilo na kolena. Tentokrát bylo burácení ohlušující a lidé už nezůstali bez hnutí civět na pohupující se lustry.

V panice se vrhli do nejbližších úkrytů. Samantha zavrávorala, ale na nohou se udržela díky panu Dunwichovi, který ji popadl pevně kolem pasu. Zdálo se, že zemětřesení trvá celou věčnost, ale byl to jenom okamžik. Ze stolů se překotily samovary, kbelíky na šampaňské se vylily na podlahu, dámy křičely nebo omdlévaly.

Když to skončilo, nikdo se ani nehnul, lidé se zatajeným dechem čekali jakoby na nějaké znamení. A potom naráz, s instinktem pro San Francisko tak typickým, se hosté zvedli, protože poznali, že zemětřesení je u konce.

Warren Dunwich, který stále ještě Samanthu držel, otevřel ústa, aby se zeptal, zda je v pořádku, ale k jeho úžasu ho předběhla, načež bleskově přejela pohledem po davu. Zeshora se ozval náhlý nářek. „Děti!“ vykřikla Samantha a odspěchala.

Po schodech k dětskému pokoji utíkalo hned několik lidí, ale Samantha do něj vpadla jako první. Merry Christmas vřískala chůvě v náruči, zatímco řvoucího Roberta si matka honem přivinula k ňadrům. Jennifer seděla v koutku s vykulenýma očima a bezvýraznou tvářičkou.

Samantha padla na kolena a napjatě si dítě prohlížela.

Čistě ze zvyku se zeptala: „Nestalo se ti nic, miláčku?“ Prohlédla Jennyiny zorničky, barvu pleti, pátrala po známkách šoku nebo strachu, ale nenašla jedinou.

Nikdo nemohl tušit, že Jenny ve svém světě ticha vládla stejně vyvinutým pudem jako lovečtí psi Gantových: cítila, že zemětřesení přichází, proto ji nezaskočilo. Samantha holčičku pohladila po hustých kučerách. „Všechno je v pořádku, miláčku, to bylo jenom zachvění.“

V tom okamžiku zvedla Jenny hlavu a při pohledu nad Dáminu hlavu se jí zorničky rozšířily děsem. Samantha vyčetla z jejího výrazu strach a honem se obrátila. Do pokoje zrovna vešel Warren Dunwich, zastavil se těsně za ní a prohlížel si Jenny. Samantha pohlédla o kousek dál a s hrůzou zjistila, že ve stropě dětského pokoje zeje široká puklina.

„To nic není, miláčku,“ vzala honem dítě do náruče.

„Strop na nás nespadne, věř mi.“

Ale nebyla to puklina, co holčičku tak náhle vyděsilo.

Jennifer stála nehybně v objetí své Dámy a velkýma ostražitýma očima vzhlížela k Warrenu Dunwichovi a on, stejně vnímavý jako ona, jí pohled oplácel a dobře věděl, co dítě spatřilo.

„Něco není v pořádku, paní doktorko. Vůbec to na ni nezabírá.“

Samantha odložila sterilizátor a přistoupila k pacientčině hlavě. „Zkuste trochu přidat,“ poradila a pozorně sledovala, jak sestra kape do masky další éter. Pacientka se pod prostěradlem zavrtěla a opět se zklidnila. „To by mělo stačit,“ usoudila Samantha a vrátila se ke sterilizátoru, Tohle zařízení vynalezla sama. Většina chirurgů – pokud vůbec prováděli antisepsi – užívala kyselinu karbolovou, ale Samantha zjistila, že tím se dráždí citlivá tkáň pacientek. Dočetla se, že momentálně se zkouší nová sterilizační technika – horká pára – a po několika vlastních pokusech si nechala sestrojit sterilizátor. Byl první svého druhu, o němž věděla, a vyvolal spoustu komentářů. Pozornost upoutala především skutečnost, že počet infekcí v nemocnici poklesl hluboko pod celostátní průměr.

Když sahala po horkých nástrojích a pokládala je do umývadla, povšimla si, že prosklené dveře skříňky vedle sterilizátoru se zamžily párou. V duchu si udělala poznámku, že musí nechat přístroj přesunout, vzala ručník a jemně sklo otřela. Byla to výjimečná skříňka.

Na jejích policích ležely Joshuovy nástroje. Nepoužívala je už hodně dlouho a nejspíš je už nikdo používat nebude, protože byly zastaralé, ale stejně si je schovávala. Ty krásné staré nástroje pro ni znamenaly Budoucnost a Pokrok.

Připomínaly jí, že nastala éra Novověku. Ve sterilizátoru ležely nástroje, které speciálně objednala a které teď užívali všichni její chirurgové: nové, celokovové hladké nástroje, k nimž přecházeli chirurgové v celé zemi. Jak postupně přijímali platnost mikrobiální teorie, začínali chápat, že staré instrumenty s kostěnými či dřevěnými držadly a s filigránským zdobením mají odzvoněno, protože je nelze sterilizovat. Tato krásná umělecká dílka vytvořená v dobách, kdy kvalitu chirurgického nástroje určoval spíše jeho líbivý vzhled než funkce, byla beznadějně zastaralá. Samantha by je mohla dobře prodat, ale radši si je nechala, aby si tak připomínala svůj někdejší slib a skutečnost, že všechno má svůj vývoj.

Odkudsi z nižších pater zazněly sladké tóny Tiché noci, jak Ženský výbor procházel odděleními s ovocnými koláčky a vaječným koňakem a předzpěvoval pacientkám koledy. Byl den před Štědrým večerem, mrazivý a slunný, a budova vřela ruchem jako včelín. Ne snad, pomyslela si Samantha s unaveným úsměvem, že by nemocnice od svého otevření před pěti měsíci zažila jediný zahálčivý den. Měli strach, že nepřijdou žádné pacientky, ale ráno po zahajovacím plese spatřila Samantha se stážistkami hned po příjezdu přede dveřmi tichý hlouček a od toho dne nezůstala v nemocnici jediná postel prázdná.

Ale úspěch nemocnice se paradoxně obracel v její vlastní neprospěch a LeGrandova předpověď se vyplnila – pouhých pět měsíců po zahájení provozu už peníze určené na operace téměř došly.

„Paní doktorko!“

Prudce zvedla hlavu. Sestra Collinsová zápolila s pacientkou pod éterovou maskou. Samantha se rozběhla ke stolu, přidržela vzpínající se ramena a přikázala: „Ještě éter, sestro!“

„Ale vždyť už dostala skoro smrtelnou dávku, paní doktorko!“ namítla sestra.

„Nu, zřejmě to na ni neúčinkuje. Přidejte ještě!“

Pobledlá mladá žena rozechvěle poslechla a po minutce pacientka opět pokojně spala.

V tom okamžiku přiběhla do sálu doktorka Canbyová a v chůzi si připínala čepec. „Omlouvám se, že jdu pozdě, paní doktorko, ale zavolali mě k pacientce domů – Ach, vy jste ale ještě nezačala.“

„Pacientka nereaguje na éter. Mohla byste ji chvilinku pozorovat?“ Samantha zvedla kartu zavěšenou v patách stolu a znovu si pročetla anamnézu paní Cruikshankové a výsledky vyšetření. Udivená Samantha nenarazila na nic, co by v tomhle případě vysvětlovalo ženinu rezistenci na éter.

Když sebou pacientka začala znovu házet, řekla Samantha doktorce Canbyové, která se nemocnou snažila udržet:

„No dobře. Musíme operaci odložit, dokud nezjistíme, co se děje.“

„To je zvláštní!“ žasla doktorka Canbyová. „Nikdy jsem nic podobného neviděla!“

„Já ano,“ přiznala Samantha zamračeně. „Jednou, ještě v New Yorku. Měli jsme přístavnímu dělníkovi amputovat nohu, ale sebevětší dávka éteru ho neudržela v bezvědomí dost dlouho, abychom mohli operaci dokončit. Pozdější vyptávání ukázalo, že jde o extrémně silného kuřáka cigaret. Podle všeho mu v plicích vůbec neprobíhala výměna plynů.“

Doktorka Canbyová se podívala na paní Cruikshankovou, ženu ve středním věku, které měli operovat cystu na vaječníku. „Tady to ale nebude stejný důvod, viďte?“

„Podle mě je to velmi nepravděpodobné. V každém případě ji, sestro Collinsová, pozorně hlídejte, dokud se úplně neprobudí, a potom ji doprovoďte zpátky do postele.

Později si s ní promluvím.“

Doktorka Canbyová odešla ze sálu spolu se Samanthou.

„Musíte zajít na dětské oddělení, paní doktorko, a podívat se na stromeček, co tam nazdobil Ženský výbor!“

„Copak bychom si počaly bez Výboru?“ zamumlala Samantha cestou po schodech, ale bez jízlivosti. „Zaskočím tam později.“

Doktorka Canbyová, která zůstala za ní, jen zavrtěla hlavou. Za pět měsíců, co pracovala v nemocnici, jedinkrát nezažila, aby paní doktorka šla pomalu. Jejich ředitelka představovala zdroj inspirace pro všechny – copak se někdo mohl ulejvat, když paní doktorka vydržela v plném nasazení i po probdělé noci? Ale Willella si už kvůli Samanthě přála, aby její šéfová tu a tam zvolnila tempo.

Willella se právě vrátila z návštěvy pacienta. Bylo to šeredné: bezmocná stařena, kterou rodina zanedbávala, takže se jí vytvořily proleženiny. A co hůř, rodině to bylo jedno a příkazy doktorky Canbyové pouštěli všichni jedním uchem dovnitř a druhým hned zase ven. Willella se rozhodla zajít do svého pokoje a trochu se osvěžit.

Kvůli stísněným ubytovacím podmínkám si nikdo nestěžoval. Sestřičky, vděčné, že vybrali právě je (ze sto uchazeček jich přijali pouze patnáct) ochotně přespávaly na pokojích po dvou, i když tam bylo místo sotva pro jednu, a tři stážistky, které odmítli přijmout v jiných nemocnicích právě kvůli jejich pohlaví, považovali svoje apartmá na druhém konci chodby s operačním sálem za luxus. Ve větší z obou místností stály tři postele, a protože lékařky měly střídavé směny, vždycky tam někdo spal. Vedle ložnice byl malý obývací pokoj s kamny na uhlí, křesly, kobercem, knihovnou a plynovým vařičem, aby se tam dal uvařit čaj. Protože se blížily Vánoce, byly pokoje prázdné: doktorka Bradshawová odjela navštívit svou rodinu v Oaklandu a doktorka Lovejoyová sloužila na oddělení. Willella zamířila k umývadlu.

V zrcadle si prohlédla účes. Doktorka Hargraveová byla na vzhled personálu přísná a stanovila tvrdá pravidla.

Nejednu sestřičku vykázala z oddělení kvůli uvolněnému pramínku vlasů. Doktorka Canbyová se dlouze zadívala na svou tvář.

Willella měla vrozenou buclatost, která je v dětství tak roztomilá a v pozdějším věku vyvolává komentáře typu: Ty ale pěkně vypadáš! Sebetvrdší dieta či cvičení jí nepomáhaly zhubnout. Měla plné tváře a obličej oblý a hezounký jako porcelánová panenka, byla malá a podsaditá a klidně se obešla bez krinolíny. Její způsoby a povaha ladily s jejím vzhledem: byla praktická, čestná a přímá. Personál ji měl rád, pacientky ji zbožňovaly a doktorka Hargraveová doufala, že po dokončení stáže zůstane doktorka Canbyová v nemocnici pracovat trvale.

Ovšem ve skutečnosti se pod spolehlivou a zemitou slupkou skrývala jiná Willella, romantická, idealistická a zoufale lačnící po lásce. Pod polštářem skrývala Život Napoleonův od Sáry Mitchellové i s nádhernými rytinami, a podle toho, jak byla kniha napsaná, Willella pevně věřila, že slečna Mitchellová byla do malého kaprála zamilovaná stejně jako ona.

A tady leželo jádro jejího problému. I když Willella byla moc ráda, že se stala lékařkou (protože od nejútlejšího dětství to bylo její nejvytouženější přání), a přestože v nemocnici se jí moc líbilo a byla vděčná, že může studovat pod vedením doktorky Hargraveové, a i když po skončení stáže nechtěla odejít, zůstávala doktorka Canbyová mladou ženou toužící po romantické lásce, manželovi a dětech. Jak ale v těchto zdech postupně ubíhaly dny a týdny a ona léčila ženy a byla členem výhradně ženského personálu, začala podléhat pocitu, že žije jako jeptiška v klášteře. V jejím životě se nevyskytoval jediný muž a žádný se nejevil ani na obzoru. Bylo jí pětadvacet let, už ji začínali řadit mezi staré panny, a tak se začínala bát, že její naděje se rozplynou do nenaplněného snu.

Připomněla si doktorku Hargraveovou, kterou obdivovala, ale které současně záviděla. Ředitelce podle všeho ctitelé nechyběli, obzvlášť ten zábavný pan Weatherby, který v jednom kuse vykládal slovní hříčky, a ten nádherně aristokratický pan Dunwich. Šťastná Samantha Hargraveová! Lékařské povolání její šance na romantický vztah zřejmě nenarušilo ani v nejmenším. Určitě se co nejdřív vdá, ale jaké šance má chudinka Willella? Malá, tlustá a doktorka – v celém San Francisku není jediný muž, který by se za ní ohlédl!

Ale co, nesmí se vzdávat naděje (Josefíně bylo dvaatřicet, když potkala Bonaparta). Doktorka Canbyová se štípla do tváří, aby dostaly lepší barvu, naposledy si zkontrolovala uniformu a stoicky vyšla na chodbu.

Copak bychom si počaly bez Ženského výboru? opakovala si v duchu Samantha, když vcházela na oddělení. Zpěvačky koled právě odcházely – elegantní mladé dámy v nadýchaných halenkách, dlouhých úzkých sukních a malých kožešinových pláštěnkách, které ladily s kloboučky. Byly to Hilařiny přítelkyně, malá armáda sršící energií a idealismem, tak nepodobná skupince Janelle MacPhersonové tehdy v St. Brigid. Hilařin Ženský výbor, který se rychle stával známým po celém městě, byl mnohem víc než sdružení lenivých žen, které se jednou týdně mihnou nemocnicí s květinami a biblí. Tyto dámy, přestože přijížděly v přepychových kočárech a byly zvyklé na neustálé lichotky mužů, představovaly sílu, s níž bylo třeba počítat. Jejich pomoc zdaleka přesahovala rozdávání květin a dortů a dokonce i pořádání peněžních sbírek (což byla momentálně jejich nejdůležitější funkce). Ženský výbor se staral o děti odložené na schodech nemocnice nebo osiřelé, protože jim matka zemřela při porodu, a dbal na to, aby je adoptovaly slušné rodiny. Ženy vyhledávaly zoufalé případy po celém městě a posílaly tam na inspekci ošetřovatelky. Sedávaly u nemocných a předčítaly jim. Dokázaly vyslechnout vystrašené ženy, poradily jiným v nesnázích, držely za ruce umírající. Sanfranciská nemocnice pro ženy a děti si rychle získávala pověst instituce mnohem významnější než pouhá nemocnice – byl to přístav ženského soucitu a útěchy, v životních krizích tam ženy pomáhaly ženám a Hilařin Ženský výbor hrál při tom značnou roli.

Bohužel, říkala si Samantha, když se zastavila u lůžka, aby překontrolovala obvaz, kvůli těm pohlavárům v New Yorku budeme muset svou činnost omezit.

Finanční prostředky se ztenčily natolik, že už teď Samantha nakupovala uhlí i dřevo na úvěr. Koncem měsíce nebudou peníze na řezníka. Hilary jako obvykle vymyslela spoustu řešení, ale protože se musela zdržovat doma (do týdne měla rodit), nemohla se ve Výboru uplatňovat aktivně. Slibovala však, že jakmile se zotaví, svolá dámy dohromady a naplánuje akce na získání dalších peněz.

Jednou z nich měl být „Kalendářní trh“. Každý stánek bude představovat jeden měsíc, takže člověk se bude moct procházet ročními obdobími a koupit si třeba i valentinku, dárek pro červnové nevěsty, podzimní ozdoby na stůl a podobně. Další nápad na přilákání sponzorů bylo uspořádání dámského bicyklového maratónu přes Golden Gate Park.

Samanthě Hilary nesmírně scházela. Kvůli jejímu pokročilému těhotenství musely dočasně zrušit pondělní obědy, lukostřelba nepřicházela v úvahu, a když se náhodou Hilary zastavila v nemocnici, neurvala se Samantha ani na šálek čaje. Někdy se Samanthě sice podařilo najít si chvilku a zajet do sídla na California Street, ale jejich hovor se bez výjimky stočil na nemocnici a peníze.

U následující postele se Samantha usmála a prohodila pár slov s pacientkou, bystrou dívkou, která vsedě usrkávala vaječný koňak. Přede dvěma týdny ji přivezli v bezvědomí s vysokou horečkou – prasklo jí slepé střevo.

Samantha s doktorkou Canbyovou ji operovaly a teď bylo děvče zcela zdravé. Samantha překontrolovala zdravě růžovou jizvu a připomněla si ty nesčetné případy apendixu v minulosti, Isaiahem Hawksbillem počínaje, které bez výjimky končily smrtí. Teď, přestože to stále byla riskantní operace, měl pacient aspoň nějakou šanci.

Když se dveře na konci pokoje otevřely a dovnitř vběhla sestřička s náručí plnou prostěradel, doletí k Samanthě závan vůně pečené husy. Ty pacientky, které to snesou, dostanou k vánoční večeři husu s nádivkou, sladké brambory se šťávou, drobenkový koláč a citrónový čaj. Při tom pomyšlení si Samantha uvědomila, že má obrovský hlad.

Už bylo odpoledne a ona nesnídala ani neobědvala, protože měla pořád plné ruce práce. Dnes večer si to však vynahradí. Jde s Warrenem Dunwichem ke Coppovi.

Těch několik volných večerů, které netrávila s Jennifer, rozdělovala mezi Stantona Weatherbyho a Warrena Dunwiche. Oba se jí usilovně dvořili. Hilary si od toho zpočátku hodně slibovala, nenápadně Samanthu povzbuzovala do manželství, ale nakonec to vzdala. Samantha a Hilary se už dávno naučily mluvit spolu otevřeně, svěřovaly si tajemství, která by nikomu na světě neprozradily, takže když se Hilary upřímně zeptala, jaký má Samantha vztah k oběma mužům, uslyšela: „Jsou milí, ale nejiskří to.“

Ačkoliv to nejiskřilo, na blížící se večer se těšila. Warren Dunwich byl příjemný společník, představoval vítané rozptýlení od hektického tempa v nemocnici. Byl dvorný, rytířský až přehnaně a neustále se jí snažil zavděčit. Když se Samantha zmínila, že by chtěla „udělat Opičí blok“, Warren bez váhání souhlasil.

Opičí blok byla sanfranciská čtvrť, kde bydleli výtvarníci a spisovatelé. Bylo to pestré prostředí s restauracemi, které nabízely baskickou a francouzskou kuchyni, a mezi horními vrstvami se stalo módou zastavit se tam cestou z Opery.

Warren v hedvábném cylindru a divadelní peleríně podložené rudým atlasem doprovodí Samanthu ke Coppovi, kde povečeří v přeplněném a zakouřeném šálku Coppovo proslavené kuře Portola – rozporcované kuře s osmaženou slaninou, pepřem, cibulí, kukuřicí, rajčaty, kousky kokosu a chutnou „tajnou“ omáčkou, což se všechno nacpe do kokosové skořápky, uzavře a hodinu se dusí. K jídlu si dají láhev Glos Vougeot, která stojí nekřesťanské čtyři dolary.

Budou si povídat: Warren se začne vyptávat na nemocnici a poslouchat ji s upřímným zájmem, sám jí bude líčit podrobnosti o své dřevařské firmě v Seatlle a zahrnovat ji evropskou zdvořilostí. Potom si však Samantha vzpomene, kolik je hodin, že Jenny je doma jenom s hospodyní a že časně ráno ji čekají povinnosti v nemocnici, takže honem Warrena požádá, aby ji doprovodil domů. Takhle to chodívalo pokaždé. Warren Dunwich v ní navzdory svému přitažlivému vzhledu a šlechtickým způsobům nikdy nezažehl tu potřebnou jiskru.

Stanton Weatherby měl naopak ryzí sanfranciskou povahu. Jeho vtipnost a smysl pro humor ji vždycky pobavily. Brával ji na místa, která dráždila fantazii – na vyjížďku do zábavního parku a na večeři k Pudlíkovi. Ustavičně sršel vtipnůstkami a legračními citáty („Rybářský prut je dlouhá tyč, která má na jednom konci háček a na druhém hlupáka“). Stejně jako Warren se jí snažil zalíbit, ale Samantha opět nehořela.

Oba jí byli sympatičtí, ale jakmile jí sešli z očí, ani si na ně nevzpomněla, a když byla s nimi, musela je ustavičně porovnávat s Markem.

Mark Rawlins byl a navždy zůstane její jedinou láskou.

Dennodenně se jí připomínal stovkou nejrůznějších způsobů. Do ordinace vešla pacientka a Samantha si řekla, Mark by předepsal tohle a tohle. Na operačním sále sáhla po držáku a vzpomněla si, že Mark ji ho naučil držet přesně takhle. Na pracovní návštěvu přišel kolega lékař: Mark nosil stejný svrchník, ale jemu padl mnohem líp…

A v noci, když položila hlavu na polštář, nikdy se nestalo, aby na něho nemyslela, aby si ho nepředstavovala, aby se s ním znovu nemilovala, aby ho nevracela zpět k životu, jeho vřelost, jeho krásné silné tělo, jeho dlouhé polibky.

Občas jí fantazie uspokojily, takže sice pociťovala vděčnost za to, co bylo, ale zoufale plakávala kvůli tomu, co už nikdy nebude.

„Doktorka Hargraveová?“

Zvedla hlavu a vytáhla pacientce přikrývku zpátky nahoru. Sestra Hamptonová, která dnes byla u příjmu, se zastavila u postele. „Čeká na vás nová pacientka.“

„Děkuju. Budu tam za minutku.“ Na ležící pacientku se usmála: „Zítra už budete obědvat se svou rodinou, Martho.“ Stiskla děvčeti ruku a zamířila ke dveřím.

Cestou jako vždy ještě prováděla inspekci a rozdávala příkazy. „Prosím, přehoďte paní Mayerové další přikrývku přes nohy. Nezapomeňte, že má dnu. Paní Farberová nedosáhne na zvonek. Pacientka na lůžku číslo šest má potíže s dýcháním. Prosím, podložte jí záda polštářem.“

Tolik práce, tolik starostí, tolik dohlížení. Když se nemocnice otvírala, neměla Samantha ani potuchy, jaký bude rozsah jejích povinností. Počítala jen s léčením pacientů, ale role ředitelky obsahovala víc než určování diagnóz a léčby. Charity Zieglerová přišla s hlášením o personálu: paní Polanski má potíže s pomocnicí v prádelně. Pan Buchanan, vrátný, je už zase opilý, a v suterénu se ukázaly myši.

Než vešla do vyšetřovny, pohlédla Samantha na hodinky. Připozdívalo se a ona chtěla předtím, než pro ni přijde Warren, strávit ještě chvilku s Jenny.

Předchozího večera ukázala Samantha Jenny vánoční stromeček a společně ho nazdobily. Holčička ji dokonale napodobovala, vázala na větve stužky a řetízky z pražené kukuřice, velkýma očima vnímala každičký detail, kmitala zručně drobnými prstíky. Jako jindy však Jennifer ani teď nedala najevo údiv nebo úžas, a když byl stromeček hotový a rozhořely se na něm svíčky, jenom na něj bezvýrazně civěla.

Samantha se už před několika měsíci rozhodla neposlat Jenny do berkeleyské Školy pro neslyšící. Chtěla ji mít doma, doufala, že nakonec najde způsob, aby se s tímto zvláštním dítětem dohovořila. Jak ale Hilary s Dariem správně připomněli, neměla čas, který by k takovému úkolu potřebovala. Smysluplná práce s Jennifer by představovala zaměstnání na plný úvazek. Samantha se tedy musela uchýlit ke kompromisu. Po prvním lednu se měl do domu nastěhovat domácí učitel, pan Adam Wolff, kterému Škola pro neslyšící děti vystavila skvělé doporučení.

Přestože mluvit uměl, sám byl neslyšící.

Jakmile se Samantha takhle rozhodla, myslela ještě o krok dál. Protože pro Jenny si přála jen to nejlepší, napadlo ji, že teď, když za ní pacienti chodí do nemocnice, a ne do bytu na Kearny Street, mohla by si najít jiné bydlení.

Koneckonců, na Kearny Street bylo příliš rušno, doprava nebezpečná a prostředí celkově nezdravé. Navíc byl dům pro ni, dítě, hospodyni a teď i pro pana Wolffa malý.

Darius jí doporučil Pacific Heights, tichou čtvrť s domy ani velkými, ani malými a navíc s kouskem pozemku. Zahrada pro Jenny by byla nádherná věc a Samanthě by se líbilo mít doma vlastní pracovnu. Možná že po svátcích dovolí, aby jí Darius něco vyhledal.

Otevřela dveře do vyšetřovny a pozdravila: „Dobrý den, já jsem doktorka Hargraveová.“

Ze židle vyskočilo sotva sedmnáctileté děvče. Než si Samantha v umývadle opláchla ruce, stačila bleskově zaregistrovat prsty svírající lem šály, neobvykle bledou pleť, prkenné a podrážděné chování. „Máme Vánoce,“ poznamenala Samantha a usmála se nad ručníkem.

„Umím si představit sto míst, kde bych byla radši než v nemocnici, vy ne?“

„Ano, paní doktorko…“

Samantha vybídla děvče, aby se posadilo, a jemně se zeptala: „Tak jaké máte potíže?“

Dívka zajíkavě vysvětlovala, že už dvakrát jí vynechaly měsíčky a teď jí po ránu bývá špatně. Samantha si přitom opět povšimla dívčiny nervozity, oblečení, které prozrazovalo, že jde o pracující ženu, a pochopila, že něco nebude v pořádku. Děvčata z dělnické třídy si jen zřídkakdy nechávala těhotenství potvrdit od lékaře. Poučila se o jeho příznacích už v útlém věku a často bydlela v početné rodině, kdy jim mohla poradit matka či tetička. Samantha děvče přesto vyšetřila a řekla: „Blahopřeju, paní Montgomeryová, čekáte děťátko.“

Dívčina reakce ji nepřekvapila. „Jsem slečna Montgomeryová a nepřišla jsem si pro blahopřání. Já věděla, že se čekám.“

„Tak proč jste nás vyhledala?“

Slečna Montgomeryová se vyhýbala přímému pohledu na Samanthu. „Nechci to.“

„Nechcete dítě?“

„Byl to omyl, víte. No, něco jsem vypila a ten mládenec se nabídl, že mě vyprovodí. Mně se pod sukně jen tak někdo nedostane, paní doktorko, ale stalo se to dřív, než jsem se stačila vzpamatovat, a jeho určitě už v životě neuvidím, takže to celý je omyl.“

„A co od nás chcete?“ Samantha to samozřejmě věděla, tyhle žádosti byly běžné, ale chtěla to slyšet přímo od děvčete.

Slečna Montgomeryová se podívala k zemi. „Chci, abyste mě toho zbavili.“

„A proč si to dítě nechcete nechat?“

Děvče zvedlo hlavu. Z očí mu čišel strach. „Jo, kdybych tak mohla zůstat doma a starat se o to! Jenže já živím tátu a bratříčky. Jsem jediná, kdo nosí nějaký peníze. Beze mě zajdou hladem.“

„Kde pracujete?“

„V prádelně na Mission Street. Můžu tam zůstat akorát do té doby, než to na mně bude vidět“ – do očí jí vhrkly slzy – „a potom mě pan Barnes vyhodí a všichni skončíme jako žebráci. Poslyšte, paní doktorko, mě fakt mrzí, co jsem udělala, ale dítě si nechat nemůžu.“

Samantha přikývla. V duchu horečně přemýšlela. Po chvilce podotkla: „Slečno Montgomeryová, myslím, že jste nám spadla z nebe.“

„Jak to?“

„Znám jednu ženu, moc milou paní, která se už roky snaží mít děťátko, ale marně. Nedávno se s manželem rozhodli děcko adoptovat, ale víte, slečno Montgomeryová, je v tom háček. Paní chce, aby se jí děťátko co nejvíc podobalo, a my máme k dispozici jenom Mexičanky a Číňanky.

A teď tady sedíte vy, slečno Montgomeryová, a máte úplně stejnou barvu vlasů a rysy obličeje jako ta paní. Tomu říkám vyslyšená modlitba.“

Děvče se zamračilo. „Ale já to nechci dát pryč, teprv až se to narodí. Myslela jsem teď hned.“

„To já vím, slečno, ale vzpomněla jsem si na tu paní a jejího manžela, jak by byli šťastní, kdyby si k sobě mohli vzít vaše děcko. Ujišťuji vás, že to jsou hodní lidé a mají pohodlný dům. Vaše dítě by vyrůstalo v –“

Děvče se prosebně předklonilo. „Ale já to donosit nemůžu! Copak bych v prádelně mohla dělat s břichem až u nosu?“

„Pravda,“ přisvědčila Samantha. „To byste nemohla.

Mám nápad. Náhodou naléhavě potřebujeme pomocnici do nemocniční prádelny. Právě dnes ráno mě paní Polanski požádala, abych někoho najala. Co byste řekla tomu, slečno Montgomeryová, že byste nechala své práce u pana Barnese a šla pracovat k nám? Můžete tu zůstat až do porodu. Postarala bych se, aby práce nebyla těžká, a kdybyste chtěla zůstat i potom, proč ne? Na ulici bychom vás nevyhnali. Co vy na to?“

Slečna Montgomeryová si otřela slzy z tváří. „Když já nevím…“

„Platili bychom vám stejně jako pan Barnes.“ Samantha v duchu chvatně počítala. Bude muset někde ušetřit, aby jí na ten další plat zbylo. A bude muset vysvětlit paní Polanski, proč přijala další pomocnici.

„Myslíte to vážně?“

„Samozřejmě. A nastoupit byste mohla třeba hned.“

Děvče se rozzářilo a napřímilo ramena, jako by z nich spadlo těžké břemeno. „Tak dobře, paní doktorko! Stejně bych tu chtěla dělat tak jako tak!“

Samantha vstala a zamířila ke dveřím. „Ohlaste se první den po Vánocích. Paní Polanski vás přijme.“

„Děkuju mockrát, paní doktorko!“

„A ještě něco, slečno Montgomeryová. Vzdát se děťátka není vaše povinnost. Pokud byste se po jeho narození rozhodla si ho ponechat…“

„Ale to je v pořádku, paní doktorko. Budu radši, když si ho vezme ta hodná paní. Ještě jednou děkuju a Bůh vám požehnej!“

Když zamířila chodbou k pracovně, vytáhla Samantha z kapsy tužku a notes a poznamenala si: Najít adoptivní rodinu pro dítě slečny Montgomeryové!

„Paní doktorko! Paní doktorko!“

Samantha se zastavila a zvedla hlavu. Letěla k ní sestra Hamptonová, jednou rukou si nadzvedávala sukně a druhou zběsile mávala. „Paní doktorko! Porod! Venku! Nemůžeme ji dostat z kočáru!“

Samantha se rozběhla.

Před nemocnicí stála u chodníku drožka, koně se v postrojích neklidně ošívali. Kočí držel dveře dokořán a vztekle běsnil rychlou italštinou. Když se Samantha kolem něho protáhla, zasyčel: „Doktorko, koukejte ji odtud vynýst! Zničí mi čalounění!“

Samantha si ho nevšímala. Vyšplhala dovnitř a poklekla vedle ženy, která ležela na sedadle a rukama si svírala obrovské břicho. „Jsem doktorka Hargraveová,“ vyhrkla Samantha. „Pojďte, pomůžeme vám do nemocnice.“

Žena měla tvář zkřivenou bolestí, zuby zaťaté, žíly na spáncích vyvstalé. Zdušeně vyjekla: „Nemůžu! Už je to tady! Ach bože!“

„Odneseme vás.“

Žena vykřikla: „Ne!“ a převalila se ze strany na stranu.

Samantha přes rameno poručila: „Sestro, doneste mi stetoskop, přikrývku, ručníky a porodnické náčiní. A taky lampu!“

„Hele!“ zahulákal kočí. „To musí vyklopit haranta zrovna v mý drožce?“

„Mohl byste laskavě zavřít dveře a dopřát té dámě trochu soukromí?“

Samantha chvatně zkontrolovala ženin stav a vyhrnula jí těžké sametové sukně. „Podívám se na vaše dítě. Nebojte se, nebude to bolet.“

Věděla však, že žena má příliš velké bolesti, než aby jí na tom záleželo – stahy přicházely po dvou minutách a při každém z nich rodička zoufale vykřikla. Samantha nahmatala dětskou hlavičku: byla ještě v děložním krčku, který byl rozevřený na deset centimetrů. Když se u drožky otevřely dveře a sestra jí podala stetoskop, poslechla si Samantha srdíčko plodu. Venku zatím sestra Hamptonová a policista rozháněli dav zvědavců. Podívala se na hodinky. Pouhých sto úderů za minutu.

Dítěti hrozilo nebezpečí.

Rázně otevřela kabelu s nástroji a řekla: „Teď vám protrhnu blánu. Nic neucítíte, stačí, když minutku vydržíte v klidu…“

Ve světle lampy postavené u ženiných nohou zavedla Samantha opatrně kleště a nůžky k bláně, prostřihla ji a pozorně se zadívala na unikající plodovou vodu.

Potvrdily se její nejhorší obavy. Normálně čirá tekutina byla zbarvená do hnědozelená, což znamenalo, že v ní je meconium, střevní obsah děťátka naznačující, že plod je v kritickém stavu.

Samantha si opět poslechla srdíčko. Počet úderů klesl na devadesát.

Ve zlomku vteřiny se musela rozhodnout, jestli stihne ženu dopravit na operační sál a provést císařský řez, nebo zda se pokusí o porod přímo na místě.

Rozhodla se: Na ženin přesun nezbýval čas.

V kabele s nástroji měla i francouzské porodnické kleště, které běžně odmítala používat, ale v naléhavých případech mohly zachránit život.

Hlavička se už ukázala, ale porod dál nepostupoval.

Matka při každém stahu zaječela.

Samantha sice netušila, jestli ji žena vnímá, ale řekla:

„Teď porodím vaše děťátko. Až ucítíte, že táhnu, tlačte ze všech sil.“

„Nechte mě na pokoji!“ křičela žena. „Panebože, zastavte tu bolest! Nechte mě spát!“

„Nejde to. Teď potřebuju vaši pomoc. Musíte se snažit.“

Když Samantha jemně zaváděla kleště do porodních cest, zavřela oči a prsty druhé ruky nahmatala dětskou hlavu a tvářičku. Kleště bylo zapotřebí nasadit tak, aby nepoškodily lebku: na čelisti těsně pod ušima. Když byly na správném místě, řekla: „Tak, se do toho pustíme. Budeme se snažit spolu. Tlačte!“

Samantha zatáhla, povolila a znovu zatáhla, napodobovala tak přirozený způsob porodu, a jakmile hlavička zpola vykoukla ven, odložila kleště a uchopila měkkou lebku jemně do dlaní.

„Ježíšikriste!“ naříkala žena. „Zastavte to!“

„Zatlačte znovu! Už to máme skoro za sebou. Tlačte!“

Samantha otočila hlavičku a pomohla ven jednomu ramínku. To byla nejtěžší část porodu, která matku nejvíc mučila. Aby zabránila natržení, Samantha pevně zapřela prsty o hráz, zvedla dítě a uvolnila i druhé ramínko. Zbytek drobného tělíčka už vyjel ven sám.

Normálně by teď přestřihla pupeční šňůru, zabalila dítě i matku a nechala je přenést do nemocnice, aby placenta vyšla už v bezpečnějším a čistším prostředí. Jenže nyní na to nebyl čas.

Dítě nedýchalo.

Samantha ho zvedla za kotníky a prudce švihla přes chodidla. Žádná reakce. Štípla ho do zadečku. Pak novorozeně silně plácla.

Bleskově mu vyčistila ucpaný nos i ústa gumovou stříkačkou. Mimino bylo studené a sinalé, ale srdíčko mu pořád slabě tlouklo.

Matka naštěstí omdlela a neviděla tedy doktorku Hargraveovou, jak přikládá rty novorozenci na tvářičku a dýchá mu do plic. Neviděla sinalý obličej lékařky, která se zběsile snažila vdechnout život do mrtvě narozeného dítěte, neviděla slzy v jejích očích.

Žij, prosila Samantha v duchu. Prosím tě, žij!

Vydechla, sledovala, jak se hrudníček zvedl a zase se propadl, znovu vydechla a Čekala, kdy se dítě rozdýchá samo.

Ale malé tělíčko pomalu vychládalo a nakonec ustal i teninký tep. Samantha pochopila, že to nemá smysl.

Přitiskla si děťátko do náruče, sklonila k němu hlavu a tiše se rozplakala.

Kočár byl pro ni až příliš elegantní, ale Samantha ho odmítnout nemohla. Paní Bethenia Taylorová, manželka železničního magnáta, trpěla dlouhé roky tříselnou kýlou a Samantha ji vyléčila operací, jejíž techniku se naučila od Landona Fremonta. Z vděčnosti jí žena věnovala moderní čtyřkolový kočár s hranatými čtvercovými lampami na petrolej a s pneumatikami z tvrdé gumy, díky nimž byla jízda přepychově měkká. Samantha ho chtěla nejdřív prodat, ale Hilary o tom nechtěla ani slyšet. Doktor potřebuje kočár, prohlásila, není správné, když objíždí pacienty v najaté drožce. Přesto si Samantha při každém jeho použití připadala trapně, takže byla nesmírně ráda, kdykoliv zmizel v najaté garáži naproti přes ulici.

Unaveně vyšplhala po schodech. Vyprchala z ní všechna chuť vyjít si dnes s Warrenem Dunwichem, toužila po večeru s Jenny, svou dceruškou, svým děťátkem…

Během těch tří společně strávených let se Samantha nikdy nevzdala naděje, že jednou při návratu jí Jenny přiběhne naproti s objetím. Ale dnes večer, když se Samantha na prahu zaposlouchala, zda neuslyší cupot utíkajících nožek, slyšela jen klavír sousedky slečny Seagramové, která hrála koledy, a cinkaní a řinčení hustého dopravního ruchu na ulici.

Samantha s povzdechem zavřela dveře.

Slečna Peoplesová, hospodyně, která s nimi žila, vyšla z kuchyně a utírala si ruce do zástěry. „Paní doktorko, není vám něco? Dvakrát dobře nevypadáte.“

„Jsem unavená, slečno. Dnešek byl příšerný.“

Oči hospodyně, zvyklé číst v obličeji své paní, poznaly to vypětí, sinalost, žal. Pomyslela si: Zase někoho ztratila.

„Nerada vám to říkám,“ pravila tiše a vzala si od Samanthy plášť a kabelku. „Je tady pan Dunwich.“

„Cože? Ale to přišel o kolik hodin dřív!“

Hospodyně pokrčila bezradně rameny.

„No, nějak to zvládnu, paní Peoplesová. Nabídněte mu brandy a já se za pár minut ukážu.“

Samantha vyšla po schodech, pořád ještě užaslá nad nečekaně předčasným příchodem pana Dunwiche, což jeho zvykům vůbec neodpovídalo, a trochu se i zlobila.

Zoufale toužila po chvilce odpočinku a přemýšlení.

Proč? Proč jen to miminko muselo umřít? Medicína dělá takové pokroky, a stejně umírá tolik dětí! To přece není správné!

Ale smrt toho bezejmenného děťátka nebyla jediným důvodem pro Samanthinu nevánočně ponurou náladu.

Trápila ji ještě spousta dalších věcí a problém s paní Cruikshankovou nepatřil k nejmenším.

Když si po nešťastném porodu chvíli odpočinula v pracovně, aby se vzpamatovala z tragédie, zašla na oddělení a zkusila si s paní Cruikshankovou promluvit.

Vysvětlila jí, proč se operace nekonala. „Nemohli jsme to riskovat. Éter na vás vůbec nezabíral.“ Položila pacientce pár otázek, na které si předtím nevzpomněla. Najevo však nevyšlo vůbec nic. Ne, paní nekouřila. Ne, nepila alkohol, dokonce ani příležitostně sklenku vína. V rodině se žádné dýchací potíže nevyskytly. Samantha to nechápala, dokud paní nepoznamenala: „Byla jsem celej život zdravá jako kůň, paní doktorko, až na tu cystu. A jo, samozřejmě tu byla ještě ta chudokrevnost.“

„Chudokrevnost?“

„To už bude spoustu let. Ale teď jsem vyléčená, to proto jsem se o tom ani nezmínila. Krev mám zdravou jedna báseň.“

„A jak se vám ta chudokrevnost vyléčila, paní Cruikshanková?“

„Doktor mi poradil, abych brala krevní medicínu. Tak jsem zašla do lékárny a tam mi doporučili Krevní elixír doktora Johnstona. A namouduši, jak jsem ho začala brát, hnedka jsem se cejtila o moc líp.“

„Jak už je to dlouho?“

„Sedmnáct, osmnáct let.“

Samantha zavrtěla hlavou. Tady přece nemůže být žádná souvislost.

„A samozřejmě,“ pokračovala paní Cruikshanková, „protože na nálepce psali, že když se s užíváním přestane, chudokrevnost se vrátí.brala jsem to dál.“

„Vy pijete Elixír doktora Johnstona už osmnáct let?“

„Přesně jak hodinky.“ Žena sáhla do nočního stolku u své postele a vytáhla láhev. „Bez ní se nehnu na krok.

Nosím ji pořád v kabelce.“

Samantha si láhev vzala a přečetla si vinětu. Slibovala všechno možné, od zlepšení kvality vlasů až po vyléčení impotence, ale hlavním účelem Elixíru bylo „zahustit a oživit krev“. O jeho složení tam nestála ani jediná zmínka.

„Kolik toho berete, paní Cruikshanková?“

„Víte, paní doktorko, před osmnácti lety mi stačila lžička ráno a lžička večer, ale po čase jsem vycejtila, že toho potřebuju víc. Nejspíš si člověk na tu medicínu navykne.

Teď beru sklenku ráno, další v poledne, pak k večeři a poslední těsně před spaním.“

„Ale milá paní, to by přece byla celá láhev!“

„Lahvička denně to tak bude, paní doktorko, ale medicína je to k nezaplacení. Cítím se po ní jako čiperka. Když si někdy zapomenu dokoupit zásobu, hnedka poznám, jak se mi kazí krev, jsem slabá jako moucha, rozklepaná, a vůbec celá špatná.“

Samantha láhev odzátkovala a přičichla si. Zápach alkoholu byl tak silný, jako by inhalovala whisky. Tak tohle byl ten problém, který kromě kouření komplikoval anestezii: paní Cruikshanková byla alkoholička a nevěděla o tom.

Když se teď Samantha posadila před svou toaletku a zuřivě si začala kartáčovat vlasy, cítila, jak v ní vzrůstá zoufalství. Nemocnice jí sice přinášela nekonečné uspokojení a představovala pro ni vděčný smysl života, ale na druhou stranu byla i zdrojem zoufalství. Samantha si začala uvědomovat, že očividně nestačí poskytnout pouze lékařskou péči až poté, co ji člověk potřebuje, ale že je nutné vzdělávat ho předtím, než dojde ke zranění, ke vzniku závislosti a vlivu špatných hygienických podmínek.

Ale to vůbec není snadné. Musí se překonat nejenom nevzdělanost veřejnosti, ale i předsudky těch vzdělaných.

Právě před týdnem úvodník v Chronicle kritizoval jejich nemocnici, že převařují mléko. „Všechno dobré se z něj vyvaří,“ tvrdil autor. „To můžete dítě rovnou krmit vodou.“

Nová metoda pana Pasteura, jak čistit mléko a víno, se v Americe jen těžko prosazovala, a dokud nebude mikrobiální teorie prokázaná nade všechny pochybnosti, pasterizaci budou všichni dál považovat za projev potrhlosti.

Kde leží lékařova zodpovědnost a kam až sahají její hranice? Stovky případů, které prošly nemocnicí, upozornily Samanthu, že nejde jen o prosté medicínské problémy.

Spadaly do nich i otázky morální a společenské. Jak daleko se má coby lékařka vůbec angažovat?

Začínalo to s intimními problémy, ženy hledaly prostředky, které by jim zpříjemnily sex, aby nemusely odmítat své muže. Pak přišla řada na manželky, které už nemohly či nechtěly snášet další těhotenství (a zamykaly před manželem dveře ložnice) a žádaly prostředky na kontrolu porodnosti. Dále se v nemocnici objevovaly prostitutky, tedy ženy, ke kterým utíkali odmítaní manželé.

Tyto případy přesahovaly pouhou lékařskou vědu a stávaly se sociálním problémem. Naneštěstí, i když Samantha viděla příčinu, neznala na ni žádný lék. Hlavní sháňka mezi pacientkami byla po antikoncepci: kdyby se mohly manželům podvolit beze strachu z těhotenství, zůstávaly by milejší, láskyplnější a udržely by si muže doma. Pak by se na schodech nemocnice objevovalo méně odložených dětí, bylo by méně potratů, méně žen by umíralo už ve třiceti při dvanáctém porodu, a možná by v celém San Francisku existovalo i méně neřesti. Zákon však hovořil jasně: na rozšiřování antikoncepčních prostředků platí zákaz.

Samantha se zděsila, jak málo ženy vědí o vlastním těle a základních zásadách zdraví. Typický byl případ paní Cruikshankové, která ve vší nevinnosti denně spotřebovala tolik alkoholu, jako by vypila celou pintu whisky, čímž si na něm vypěstovala závislost. Potom tu byly ženy, které myly nádobí ve vodě, v níž se v sobotu večer vykoupala celá rodina. Ženy, které věřily, že „bezpečné“ dny jsou uprostřed cyklu či že vymočení ihned po styku zabrání početí. Že náramek z hřebíků představuje účinnou antikoncepci. Bohaté ženy, které se stahovaly šněrovačkou tak krutě, až si zdeformovaly hrudní koš, dělnice, které do plačících dětí lily Winslowův uklidňující sirup, aniž by tušily, že obsahuje morfium – denně se Samantha setkávala s postiženími, kterým šlo při troše vzdělanosti a osvícenosti zabránit.

Uvědomila si, že civí na svůj obraz v zrcadle se zapomenutým kartáčem na vlasy v dlani. Slečna Peoplesová má pravdu, nevypadá dobře.

Smrt každé ženy mě deptá. A smrt dítěte…

Cítila, jak ji v očích pálí slzy. Ztrácejí jich mnoho, bože, tak mnoho. Děti narozené s vadami srdce a plic, slepé, zmrzačené – tolik novorozeneckých vad zaviněných špatnou péčí během těhotenství, protože matka o lepší životosprávě nic nevěděla. Nebylo to spravedlivé. Všechna ta bílá tělíčka, která po příchodu na svět bojovala o přežití a neměla šanci. V nemocnici snížili novorozeneckou úmrtnost hluboko pod celostátní průměr, ale pořád to bylo málo. Stále ještě zůstávalo mnoho úmrtí jak v porodním sále, tak i později, když se batolata právě učila mluvit, umírala na choroby, které se neviditelně plížily městem.

Samantha sklopila hlavu a opřela si ji o sepjaté ruce.

Tiché zaklepání na dveře ji vytrhlo ze zamyšlení.

Samantha se podívala na hodinky. Jak ten čas běží! Už je doma celou hodinu. Pan Dunwich!

Hospodyně otevřela dveře a nakoukla do pokoje. „Á, tady jste, paní doktorko. Napadlo mě, jestli jste si nešla zdřímnout.“

„Omlouvám se, slečno Peoplesová. Ztratila jsem pojem o čase. Doufám, že se pan Dunwich nezlobí.“

„Sedí tiše v saloně nad svou brandy. Vysvětlila jsem mu, že se potřebujete převléct, a podobně. Je moc chápavý, ten pan Dunwich.“

„Ano, to je. Pospíším si.“

„Chtěla jsem se vás ještě zeptat na slečinku Jenny.“ Hospodyně vešla do pokoje a za ruku vedla Jennifer. „Mám jí dát večeři už teď?“

Samanthino trápení a úzkost se naráz odplavily. Tohle bylo její děťátko. Padla na kolena, rozpřáhla náruč a řekla:

„Pojď ke mně, miláčku.“

Hospodyně Jenny postrčila a ta netečně vstoupila do Samanthina objetí. „Bohužel, tak časný příchod pana Dunwicha znamená, že se nám mění plány,“ postěžovala si Samantha hospodyni a pohladila dítě po vlasech.

„Nezbude mi na ni moc času.“

Jenny už bylo jedenáct, ale byla pořád drobná, v Samanthině objetí vypadala křehce. „Moc mě to mrzí, holčičko,“ šeptala Samantha. „Ale slibuju, že ti to vynahradím. Zítra budeme jenom spolu. Nejdřív si rozbalíme dárky a pak se krásně projedeme v kočáře…“

Slečna Peoplesová, postarší dáma s měkkým srdcem, tu dvojici smutně pozorovala. Bezmála ji pohnulo k slzám, když paní doktorka k dítěti mluvila, jako by bylo normální.

Proč nemůže to děvče prostě brát takové, jaké je?

Loni v létě, když se Samantha rozhodla, že Jenny do žádné speciální školy nepošle, chtěla něco zjistit o rodině děvčátka, aby se přesvědčila, zda nejde cokoli dělat s jeho hluchotou. Ale slečna Peoplesová věděla, že chudák paní doktorka činžák s brlohy vůbec nenašla, byl už zbořený kvůli výstavě nového skladu a Irové se rozprchli kdovíkam.

Jen v katolickém kostele objevila stařičkého kněze, který si na O’Hanrahamovy a jejich divnou dcerku pamatoval, ale nemohl Samanthě povědět nic víc, než že v době, kdy bylo děcko asi dvouleté, řádila v okolí epidemie spály. Pokud Jennifer prodělala spálu, dala by se tím snad vysvětlit její hluchota, ale už ne to, že je němá a nezvykle uzavřená do sebe.

Samantha k sobě Jenny dlouho tiskla a čekala na polaskání, které nepřišlo. Nakonec vstala. „Prosím, vyřiďte panu Dunwichovi, že za pět minut budu dole,“ požádala a obrátila se k toaletce.

Když paní Peoplesová odváděla Jenny dolů, ani ona, ani Samantha si nevšimly, jak toužebně se dítě ohlédlo po krásné Dámě, jíž po zádech splýval vodopád černých vlasů.

Wwarren Dunwich se podíval na hodiny postavené na krbové římse a porovnal je se svými kapesními hodinkami. Byl mezi nimi tříminutový rozdíl. S cvaknutím víčko hodinek zaklapl a strčil je zpět do kapsy. Hodiny na římse šly špatně. Pokud se Warren Dunwich mohl něčím chlubit, pak svým dokonalým smyslem pro přesný čas. Skutečnost, že sem dnes přišel o tolik dřív, představovala pro něho velké vybočení z jeho zvyklostí, ale jinak to nešlo.

Dan Dunwich váhal mnoho dní, ale nakonec usoudil, že dnešní den je pro vyslovení té důležité otázky jako stvořený, a právě kvůli ní potřeboval zastihnout Samanthu o samotě.

Kritickým pohledem přelétl salon. Je to ostuda, že žena s prestiží a společenským postavením Samanthy Hargraveové žije v takovémhle domě. Bylo tu čisto, útulno, zařízení vypadalo vkusně, ale nebylo tu nic módního ani výstředního. Nedávno mluvila o tom, že hledá dům v lepším prostředí. Nu, Warren Dunwich měl lepší nápad. Hodlal koupit staré sídlo po Haroldových a chtěl právě Samanthě navrhnout, aby tam s ním bydlela jako jeho manželka.

To ovšem neznamenalo, že Warren Dunwich byl do Samanthy zamilovaný, protože tento chladný muž nebyl schopen něžnějšího citu. Samantha ho však nevýslovně fascinovala, byl její tajemností doslova posedlý.

Před pěti měsíci přijal Warren Dunwich pozvání na slavnostní ples jedině proto, aby obnovil staré kontakty, protože jeho časté obchodní cesty ho vytrhly ze společnosti. Původně se tam chtěl zdržet jen chvilku, ale pak zahlédl tohle okouzlující stvoření, doktorku Hargraveovou, kterou si původně představoval jako odpudivou mužatku, a rázem propadl jejímu kouzlu. Nic na světě nezajímalo Warrena tolik jako záhadná žena. Dokázal ji vyslídit a potom objevovat jako černý kontinent, dokud ji neměl důvěrně přečtenou, načež ji odhodil a pátral po další kořisti. Pouze jedna žena v jeho minulosti se nedala polapit tak snadno, což ho vydráždilo natolik, že se s ní nakonec oženil, protože neexistoval jiný způsob jak její tajemství odhalit. Jenže i této ženy, první paní Warrenové, se brzy nabažil a jejich manželství se proměnilo ve zdvořilý dialog mezi dvěma cizinci. Teď narazil na nové tajemství a byl přesvědčený, že za celou svou sukničkářskou kariéru na něco tak rozkošně záhadného ještě nenarazil.

Ihned se pustil do objevování a odhalování, zjistil si o ní všechno, co se dalo, ale k svému obrovskému překvapení pochopil, že Samantha i nadále zůstává pečlivě střeženým tajemstvím, což jeho zvědavost podnítilo ještě víc.

Jako kdyby jeho úmysly uhodla, Samantha kolem sebe budovala dráždivě nepřekonatelnou bariéru a dovolovala mu zahlédnout jen k zešílení náznakové záblesky svého já. Místo aby ho tím odradila, pouze znásobila jeho zájem.

Postupně Warrenovi došlo, že všechno zdvořilé dvoření na světě mu Samanthu nikdy neodhalí – ani příležitostná návštěva Opery, ani procházka po Golden Gate Parku.

K dosažení jeho cíle je zřejmě nezbytný drastický krok.

Warren na rozdíl od jiných mužů nepovažoval manželství za oběť, ale za prostředek vedoucí k vytouženému vítězství, a přestože byl emocionálně chladný, smyslná vášeň mu nechyběla. Manželství se Samanthou Hargraveovou by mu nejenom umožnilo prozkoumat ji až do dna, ale vyhlídka na manželské lože v něm vykřesala další jiskru zájmu.

„Pane Dunwichi, prosím, abyste mě omluvil.“

Vstal a šel ji přivítat doprostřed místnosti. „To já bych vás měl žádat o prominutí, madam. Můj předčasný příjezd vám nepochybně naboural plány. Ujišťuju vás však, paní doktorko, že to nebylo jen z náhlého popudu.“

Warren Dunwich nabízel nepochybně příjemný pohled: husté stříbřité vlasy sčesané dozadu z úzké lebky se mu ve světle lampy třpytily. Propadlé tváře a ostrou bradu měl dohladka vyholené. Kéž by tak jeho osobnost ladila s tím úchvatně přitažlivým zevnějškem! „Prosím posaďte se, pane Dunwichi. Mohu vám dolít sklenku?“

Když Samantha zamířila k servírovacímu stolku vedle arkýřového okna, spatřila, jak ulice dole se temní soumrakem. Překvapilo ji to, protože přes den bylo slunečno, ale teď se od oceánu valila těžká mračna a lehké mžení věštilo blížící se bouři.

Posadili se do dvou lenošek obrácených k ohni. „Co nového v nemocnici, paní doktorko?“ zeptal se jako pokaždé.

Zaváhala. „Plno práce jako vždycky, ale jinak to ujde, děkuju. A co vaše dřevařská firma?“

„Prosperuje.“ Napil se brandy. „A Jenny?“

„Jako obvykle, přináší mi radost i trápení současně.“

„Staráte se o ni obdivuhodně, milá dámo, když se uváží, že to není vaše dítě.“

Samantha po něm střihla pronikavým pohledem, ale hned zase očima uhnula, protože si připomněla, že ne každý sdílí její filozofii o univerzálnosti dítěte. Navíc si vzpomněla, že navzdory pěti měsícům usilovné snahy (Warren se nikdy neukázal bez dárečku pro Jenny) se mu ještě nepodařilo získat si holčičku na svoji stranu. Jenny se navenek samozřejmě nijak neprojevovala, a to ani výrazem obličeje, ale Samantha dobře vycítila její strach i nedůvěru, a mátlo ji to.

„Už je jí jedenáct, za pár let z ní bude mladá žena. Bojím se o ni, pane Dunwichi. Není vyzbrojená pro život, je jako kotě, úplně bezbranná.“

Ačkoliv na to neřekl nic, Warren nesouhlasil. Ty velké černé oči ho probodly už tolikrát, že jen stěží mohl nevidět, co v nich je. To dítě nebylo ani zdaleka tak bezbranné, jak si Samantha namlouvala. A bylo mazané – proklatě mazané. Měl pocit, že do něho vidí jako přes sklo, a to se mu ani za mák nezamlouvalo.

„Možná byste měla znovu uvážit tu speciální školu.“

„Ne. Už jsem se pevně rozhodla, že Jenny nikam nepošlu. O panu Wolffovi, učiteli, kterého jsem najala, se tvrdí, že dosahuje skvělých výsledků.“

„Neříkala jste, že je také neslyšící?“

„Ztratil sluch při nějaké nehodě, ale umí normálně mluvit.“

„Kdy se má objevit?“

„Příští měsíc. Dostane pokoj v přízemí a svou bývalou ordinaci jim zařídím jako učebnu. Modlím se, aby Jenny byl učitel sympatický.“

Warren byl zklamaný, že se Samantha nedá přemluvit, aby dívenku poslala z domu, ale o to víc vzrostl jeho obdiv – Samantha nedovolila, aby jí kdokoliv něco diktoval.

„Z Jenny vyroste krasavice,“ pokračovala Samantha. „Už teď se za ní muži ohlížejí. A já ji těžko budu moct ochraňovat na každém kroku. Kdyby ji pan Wolff naučil aspoň základní komunikaci, byla bych vděčností bez sebe.“

„Tak se mi zdá, milá dámo, že dítě potřebuje ochránce.“

„Má přece mě, a když musím pryč, zůstává se slečnou Peoplesovou.“

„Myslel jsem někoho důležitějšího a spolehlivějšího, než je hospodyně. Dítě potřebuje otce.“

„Bohužel, jeho otec je neznámý, pane Dunwichi.“

„Mluvil jsem, madam, o sobě.“

Obrátila se, aby na něho viděla. „Co tím chcete naznačit, pane Dunwichi? Žádáte mě snad o ruku?“

„Přesně tak.“

Samantha nevěděla proč, ale zčistajasna jí bylo smutno.

„Jste velice laskavý, pane Dunwichi, že vám na Jenny tolik záleží –“

„Záleží mi i na vás, moje milá.“

„Myslíte si, že se rovněž neobejdu bez ochránce?“

„Ani v nejmenším. Myslel jsem na rovnoprávný vztah.“

Uhnula očima a bylo jí ještě smutněji. „Ale já vás nemiluju, pane Dunwichi.“

„Já také ne. Ale jistě věříte, že dobré manželství může stavět i na jiných věcech. Na vzájemné úctě, na společných zájmech.“

„V životě jsem už poznala několik mužů.“

„Milá paní doktorko, je mi dvaapadesát, takže iluzí mi už moc nezbylo.“

Zadívala se do ohně a připomněla si jinou žádost o ruku, tak dávno – Mark vpadl do pokoje, popadl ji do náruče, vášnivě políbil. Bylo to strhující. A tady pan Dunwich pronáší stejný návrh naprosto nevzrušeným tónem, jako by komentoval bouřlivé počasí za okny.

„Dobré nebe,“ povzdychl si. „Zřejmě jsem vás rozrušil.“

„Musím se přiznat, že je to tak, pane Dunwichi, ale chyba není na vaší straně. Nepřišla jsem domů v tom nejlepším rozpoložení, protože dneska jsme měli v nemocnici další úmrtí. Dítě.“

„To mě mrzí.“

„A navíc ve mně váš návrh probudil vzpomínku, hodně dávnou…“

Stěží dokázal skrýt své vzrušení. Vida, ta neprůstřelná doktorka Hargraveová má taky slabá místa! „Udělal jsem chybu,“ povzdechl si a sáhl po její ruce. „Ve svém stále rostoucím obdivu vůči vám, madam, jsem si dovolil těšit se pošetilou nadějí, že můj zájem opětujete. Bohužel, zřejmě jsem se zmýlil.“

„Pane Dunwichi, je zbytečné, abyste hledal chybu v sobě. Pokud jsem ve vás vzbudila dojem, že mám s vámi vážnější záměry, potom se omlouvám.“

Stiskl jí dlaň a opět ji pustil. „Prosím, abyste mě neodmítala hned, moje drahá, ale dovolila mi věřit, že mi zbývá aspoň nějaká naděje.“

„Pane Dunwichi, o manželství jsem nikdy neuvažovala.

Za to vy nemůžete. Příliš se věnuju své práci, takže bych vám nemohla poskytnout tolik času a pozornosti, kolik si muž od ženy zaslouží.“

„Má milá doktorko Hargraveová, chápu vaši velkou zodpovědnost lékaře a ani ve snu bych neuvažoval o tom, že bych vám ji upíral třeba jen na vteřinku! Náš vztah by nebyl založen na obvyklém domácím krbu, ale na vzájemném přátelství. A i kdybych netrval na prosazování svých manželských práv, tak – kdybyste si snad přála mít dítě, mohu vám slíbit…“

Samantha vstala, vteřinku postála před krbem a pak se odvrátila. Zamířila k servírovacímu stolku a nalila si také trochu brandy. Přitom si povšimla, že se z nebe valí těžký vodopád deště.

Warren Dunwich se nevědomky dotkl citlivého místečka. Když tak Samantha hleděla na deštěm se lesknoucí koně a kočáry na ulici, připomněla si jinou bouřlivou noc před čtyřmi lety, kdy se narodila malá Clair.

Porodní stahy ji zastihly tak náhle, že Samantha neměla čas zavolat porodní bábu. Nahoře v ložnici přivedla Clair sama na svět. Přestřihla pupeční šňůru, přivinula si děťátko k ňadrům a počkala, než vyjde placenta. Byl to ten nejúžasnější okamžik v jejím životě.

Mít další dítě…

Samantha se napila brandy a cítila, jak v ní teplo klouže dolů.

Warrenův návrh nepředstavoval zase tak velké překvapení. Měla podezření, že Stanton Weatherby jí co nevidět položí stejnou otázku. Navenek se nezdálo, že by bylo proč se rozmýšlet: nemilovala ani jednoho z nich, zasvětila se pouze svému povolání, nepotřebovala manžela. Tolik žen vstupuje do manželství bez lásky, jen aby unikly cejchu staropanenství. Další se tím brání samotě. Tyhle důvody se však Samanthy netýkaly.

Sklenička jí znehybněla u rtů. Nebo, ozvalo se jí v hlavě, jsem vážně osamělá? Z odpovědi ji zamrazilo: Ano… občas, je to však důvod k tomu, aby se provdala?

Samantha se zadívala na svůj odraz ve sklence. Za ní seděl u krbu pan Dunwich, elegantní, ale nudný, a trpělivě čekal na odpověď.

Neexistoval sebemenší důvod, proč by si ho měla vzít!

Samantha křečovitě sevřela sklenku. Tak proč ho neodmítnu hned tady na místě? Proč pořád váhám?

Jak by bylo krásné mít znovu dítě…

Ale pak si vzpomněla na Marka a zoufale zatoužila po samotě.

Venku na chodbě postrkovala slečna Peoplesová před sebou Jenny a jako většina lidí k ní ze zvyku hovořila: „Tak, slečinko, teď dáme mamince dobrou noc a hupneme do postele. Dnes v noci nám svatý Mikuláš přinese komínem dárky.“

Když došly ke dveřím salonu, měla slečna Peoplesová sice zaťukat, ale dveře byly dokořán, takže jimi prošla a jemně přitom táhla Jenny za sebou. Právě chtěla pozdravit, když tu pan Dunwich, který si jejího příchodu nevšiml, náhle vyskočil z křesla, zamířil k oknu, kde stála paní doktorka, položil jí ruce na ramena a natočil ji obličejem k sobě. Hospodyně si uvědomila, že vyrušuje, a honem vlekla dítě na chodbu.

K jejímu úžasu však Jenny vzdorovala. Stála jako přimrazená a hleděla na stříbrovlasého muže, který držel Dámu za ramena a chvatně pohyboval rty.

Její Dáma se tvářila nešťastně.

Když se Warren sklonil a přitiskl rty na Samanthina ústa, Jennifer se hospodyni vytrhla. S jekotem se na něho vrhla. Warren se polekaně obrátil. Jennifer zavyla, chvíli do něho bušila pěstičkami a nakonec objala Samanthu kolem pasu.

„Co to znamená, k čertu?“ rozkřikl se.

Ohromená Samantha se snažila dětské paže od sebe odtrhnout, ale Jenny na ní visela s udivující silou. Z hrdla jí vycházel zvláštní naříkavý zvuk.

Přispěchala k nim paní Peoplesová. „Moc se omlouvám, paní doktorko! Přišly jsme jenom popřát dobrou noc.

Dveře byly otevřené, netušila jsem, že vyrušujeme –“

„Jenny?“ řekla Samantha a hleděla na hlavičku zabořenou do svých sukní. Jemně ze sebe uvolnila dětské ručky, sklouzla na kolena, aby holčičce viděla do tváře. Polekala se, když zjistila, že její obrovské oči přetékají strachem, rty má rozechvělé a na bledé tváři jí sedí zděšený výraz. „Jenny,“ zamumlala Samantha užasle a pohladila dcerku po vlasech.

„K čertu!“ nepřestával se zlobit Warren.

„Lekla se, že mi chcete ublížit,“ vysvětlovala Samantha tiše. Do očí jí vhrkly slzy. „Takže ona přece jenom cítí.

A podívejte, snaží se promluvit!“

Jenny zoufale poskakovala bradička nahoru a dolů, zatímco se s pohledem upřeným naléhavě na Samanthu pokoušela napodobit řeč.

„Jenže k tomu ještě potřebuješ hlas, miláčku,“ řekla Samantha něžně. „Ach Jenny, jak se jen k tobě dostanu?“

Po tvářích se jí rozkutálely slzy. „Vidíte, jak hýbe ústy? Ona neví! Panebože, prosím tě, daruj jí hlas!“

Z výšky Warren sledoval, jak Jenny natáhla ručku, dotkla se Samanthiny tváře, sledovala stezičku po slzách a posléze vykreslila stejnou dráhu na vlastní tváři.

„Chce plakat,“ vysvětlovala Samantha tiše. „Tak plač, Jenny. Vyplač se!“

Z očí se jí vyvalily další slzy a dítě je opět nabralo na prst a přeneslo na vlastní tvář.

„Přála bych si,“ naříkala Samantha přiškrceným hlasem, „přála bych si vědět, jak se k tobě dostat, jak proniknout do té tvé zamčené cely. Jak se k tobě dostanu, Jenny?“

„Samantho!“

Warren na ni upíral lhostejný pohled. „Myslím, že byste měl odejít, Warrene,“ zašeptala.

Otevřel ústa k námitce, ale pak si to rozmyslel a zamířil ke stolku, kde ležel jeho klobouk a rukavice.

„Pane Dunwichi,“ vysvětlovala Samantha, „Jenny se vás očividně bojí. Myslím, že bude lepší, když se už nebudeme scházet.“

Krátce přikývl, příliš hrdý, než aby prozradil svou zlost.

Když ho však slečna Peoplesová doprovázela ke dveřím, hněv se v něm přetavil na pouhé rozhořčení a po pár minutách se v kočáře věnoval už jenom úvahám o večeři.

Samantha se pomalu zvedla, požádala paní Peoplesovou, aby uvařila čaj, a odvedla Jennifer ke krbu. Posadila se, přitáhla dítě k sobě a zadívala se do vážné tvářičky a na pohybující se čelisti.

„Zlatíčko moje,“ šeptala Samantha. „Takže jsem měla pravdu já a všichni ostatní se mýlili. Ty skutečně cítíš a dokážeš vydávat zvuky. Ale jak je mám z tebe dostat ven?

Potřebuješ se k tomu bát? Vidět nebezpečí? Jenny, ach Jenny. Jak jen se k tobě přiblížím?“

Jennifer se prstíky dotkla Samanthiných rtů a potom svých vlastních. Samantha uchopila dětskou ručku a přitiskla si ji na hrdlo. „Tady, cítíš? Musíš vydat zvuk, Jenny.

Máš přece hlasivky. Neexistuje důvod, proč bys nemohla mluvit.“

Velké oči užasle zamžikaly. Jenny ruku odtáhla a položila si ji na vlastní hrdlo. Rty se pokusila zformovat různé hlásky, ale marně, prostě nevěděla jak.

„Jenny, to je začátek. Teprve jsi začala. Jak ti jen pomoct k dalšímu kroku? Napodobování nestačí, když nerozumíš.

Dobrý Bože, pomoz mi proniknout za tu zeď!“

Když se rozezněl domovní zvonek, usoudila Samantha, že se vrací Warren Dunwich. Protože slečna Peoplesová byla vzadu v kuchyni, šla Samantha otevřít sama. Tentokrát ho rázně odbude. Mezi nimi je konec. Přece se nemůže scházet s mužem, který tak děsí její dceru!

Místo Warrena však Samantha našla na prahu, v lijáku a s promočenou látkovou kabelou v ruce, mladíka, kterému déšť přilepil dlouhé kučery k lebce a jehož oblek byl i na tu štíhlou postavu o několik čísel menší.

Zamrkal, aby setřásl déšť z očí, a namáhavě pronesl:

„Paní doktorka Hargraveová? Jsem Adam Wolff ze Školy pro neslyšící. Nepřišel jsem nevhod?“

ČÁST PÁTÁ

SAN FRANCISCO: 1895

Potlačovanými slzami políbila Hilary každé dítě na čelo a pak je zahnala k čekající chůvě. Merry Christmas, nyní jedenáctiletá, přijala polibek bez toho, že by jej matce vlhce oplatila jako její bratříčci a sestřičky. Stala se z ní už vychovaná slečna a vychované slečny, i kdyby v srdci sebevíc toužily po dětinských projevech citu, se přece umějí ovládat. Důstojně přijala matčin polibek a odvrátila se, zatímco osmiletá Eva bez rozpaků objala matku kolem krku a přilepila jí mokré rtíky k tváři. Pak přišel Julius, vážný sedmiletý chlapeček. Podle něho bylo sice mužnější matce jenom potřást rukou, ale na poslední chvíli ji jako obvykle objal s tou zvláštní synovskou láskou, v níž se mísí něco z pána i milence.

Slzy, které Hilary ukrývala, nepatřily těmto dětem, protože ty byly její pýchou, počala a porodila je s radostí. Ale nad těmi dalšími v řadě by se nejradši rozplakala: Mazlivá Myrtle, k níž patřila vzpomínka na těžké těhotenství i porod, čtyřletá Peony, jejíž početí nebylo v plánu, protože po Myrtle se Hilary snažila sebe i Dariuse omezit na „bezpečné“ dny, a nakonec dvouletý Cornelius na vratkých nožkách, jehož příchod znamenal pro Hilary šok, protože tajně užívala antikoncepci.

Když děti odběhly do postýlek, Hilary se narovnala, přitiskla si dlaně na břicho a opět pocítila nutkání k pláči, k výbuchu zoufalství. Šest dětí za devět let, pomyslela si ponuře. A teď je na cestě sedmé…

„Nezapomeňte vysterilizovat Corneliovi láhev, Griseldo,“ připomněla naškrobené staré chůvě, která odnášela nejmenšího.

„Ano, paní.“ Griselda, které se přehoupla šedesátka, si tajně pomyslela, že tahle nová móda, která zachvátila celý národ, je hotový nesmysl. Za čtyřicet let, co pracovala jako chůva, se ještě nikdy nemusela vyrovnávat s tak hloupou opatrností a rituály, jaké od ní vyžadovala paní Gantová.

Ale netýkalo se to jenom Gantových. Když Griselda trávila své každotýdenní volné odpoledne s houfem dalších chův, všechny si svorně stěžovaly na ten módní boj proti mikrobům, který z nich dělal hotové otroky. Propána, vždyť před pár lety nikdo ani nevěděl, co to takový mikrob je, a teď se zčistajasna na každém kroku ozývá: „Bakterie!“ A chůvy a služebné v celé zemi musejí sterilizovat celou domácnost. Chůvy rozhořčeně a svorně pomlaskávaly a chválily staré zlaté časy. Když Griselda po dopití své sklenky sherry náhle vykřikla: „Podívejte! Bakterie.“ padaly smíchy a vesele podupávaly chodidly.

Hilary se na chodbě zastavila a chvíli naslouchala tichu v domě. Potlačila vzlyk – služebnictvo ji v tomhle stavu nesmí vidět – vzpomněla si na Daria, který tráví víkend na nové lodi svého přítele (další módní vlna, plachtění) a naráz ji zahltil vzdor. Poprvé za patnáct let jejich manželství vyčítala Hilary Dariovi, že je muž a že je volný, a pak mu vyčítala, že mu to vyčítá jeho vinou.

Hilary při těch zamotaných myšlenkách nakonec přece jenom přemohl pláč, takže zbytek cesty po chodbě uběhla. Vpadla do ložnice, práskla za sebou dveřmi a nechala slzám volný průchod. Nenávidím tě, Darie Gante, žes mi to zase udělal! Nenávidím tě za to, že o tohle dítě nestojím!

Ach bože, tak to bylo všechno zmatené a popletené.

Hilary milovala Daria stejně jako v jejich svatební den, ale všechno má přece své meze!

Když proud slzí polevil, otřela si tvář kapesníkem a pustila se do únavného procesu svlékání. Normálně by jí pomohla Elsie, ale poslední dobou se začala Hilary bránit tomu, aby za ni dělali každou maličkost. Za třiatřicet let svého života jí ani jednou nepřišlo divné, že služebnictvo pořád stojí v pozoru, ale v posledních pár měsících zjistila, že komorníci otvírající dveře, sluhové, kteří jí pomáhají do schodů, a služebné obskakující ji při svlékání a oblékání, ti všichni že jí strašně lezou na nervy.

Zarazila se. Spánky jí začaly třeštit bolestí. Teprve dva měsíce, a už teď má s tímhle těhotenstvím stejné potíže, jako když se měla narodit Myrtle. Čeká ji dalších sedm měsíců plných nevolnosti, bolestí a otupělosti. A nechutných otoků. Hilary vešla do sousední koupelny, otevřela skříňku a vytáhla láhev označenou nálepkou Farmářčin přítel. Medicínu jí doporučila Dahlia Masonova, která měla druhé a třetí těhotenství také obtížné. „Namouduši to dělá zázraky,“ tvrdila a Hilary sirup během posledního těhotenství skutečně užívala a od té doby tu a tam, protože skutečně zmírňoval menstruační křeče a bolesti v kříži.

Na nálepce stálo, že medicína je speciálně a „vědecky“ vyvinutá pro ženy v naději. „Pokud trpíte některým z následujících příznaků,“ psalo se tam, „letargie, silná únava, neklid, nevolnost, pachuť v ústech, celkově nevalný zdravotní stav, časté nutkání na močení, suchá pleť, citlivá ňadra, pocity úzkosti a ohrožení, zatmívání před očima, bolesti ve spáncích, nespavost, bušení srdce, deprese či kterýkoliv z dalších příznaků, které nějak souvisejí s těhotenstvím, Farmářčin přítel vám je okamžitě vyléčí.

V opačném případě garantujeme vrácení peněz.“

Některými z těchto příznaků Hilary netrpěla, zato jinými rozhodně ano, především depresemi a neklidem.

A medicína skutečně zabírala. Ještě se nestalo, aby její sklíčenost nezaplašila.

Spolkla lžičku, chvíli počkala a vzala si ještě jednu.

Nebylo to jenom těhotenstvím. Tentokrát ne. Poslední dobou začínala být Hilary neklidná a znuděná, deptaná pocitem bezvýchodnosti. Práce v nemocnici jí v posledních sedmi letech přinášela uspokojení, ale ne dostatečné, právě vinou řady těhotenství. Po Corneliově narození doufala, že už se z toho vězení vysvobodila, a naplno se vrhla do činnosti v Ženském výboru. Teď jí však pohasla i tato naděje.

Před týdnem si s ponurou vyhlídkou na dalších sedm měsíců Hilary slibovala, že by třeba mohla být užitečnější při vedení domácnosti, že by převzala nějakou zodpovědnost, a tím si připadala potřebná. Požádala Daria, aby jí vysvětlil něco o stavu jejich financí, ale ten se jenom smál.

Když chtěla vidět šekovou knížku, vysloužila si pouze udivený pohled, a když se zeptala na jejich dluhy a pohledávky, Darius se rozčilil a přikázal, aby těch hloupostí okamžitě nechala.

Tehdy učinila Hilary objev, nad kterým ji až zamrazilo: Jsem zbytečná!

Teď tedy seděla před toaletním stolkem a čekala, až lék začne účinkovat. Přitom cítila, jako by se vlákna jejího života zpřetrhala, jako by nad ním ztrácela kontrolu.

Ze všeho nejvíc si Hilary potřebovala promluvit se Samanthou, ale ta nebyla v posledních dnech vůbec k zastižení.

Nemocnice se rozrostla víc, než se zpočátku vůbec dalo očekávat. Přede dvěma lety přikoupili a opravili sousední budovu, do které se nastěhovalo dalších padesát lůžek.

V domě naproti přes ulici založili školu pro ošetřovatelky.

Shánění nového vybavení, přijímání dalšího personálu, problémy s rozpočtem a smršť nových lékařských objevů ukrádaly Samanthě většinu volného času. Kromě schůzek týkajících se práce Ženského výboru a získávání finančních prostředků jako by si Samantha už nedokázala vyšetřit pro přítelkyni ani chvilku. Od jejich posledního oběda u Chez Pierre už uběhlo plných šest týdnů.

Hilary se rozmýšlela. Potřebovala se Samanthou mluvit.

Podívala se na hodiny u své postele a zauvažovala, kde v tuhle dobu může Samantha asi být – doma, ale daleko pravděpodobněji v nemocnici. Hilary se ráno v nemocnici zastavila, ale dozvěděla se, že Samantha je na operačním sále. Potom zamířila za Dahlií Masonovou, ale ta se jela projet na koni.

Jsou svobodné a já ne.

Hilary se vrátila k zrcadlu. Usoudila, že vypadá na víc než na svůj věk. Náhle si připadala nesmírně osamělá.

Shýbla se a otevřela zásuvku. Vytáhla z ní lakovanou čínskou krabičku na šperky, která při otevření začala cinkat Pro Elišku. Byla to obyčejná krabička, ve které by člověk čekal nějakou cetku z čínské čtvrti. I kdyby Darius někdy náhodou nakoukl do šperkovnice, nepřikládal by krabičce žádný význam.

Ve skutečnosti v ní ležel předmět, který rozhodoval o životě a smrti..

Samantha se unaveně zhroutila na opěradlo židle a sundala si brýle z nosu. Dnes večer jí připadaly nezvykle těžké. Ona však dobře věděla, že ve skutečnosti nejsou těžké brýle, ale že ji tíží žaloba, která před ní leží na stole. Doktorka Willella Canbyová byla obžalována, že v nemocnici provedla protizákonnou operaci – umělý potrat.

Samantha zvedla hlavu od stolu a překvapeně zaregistrovala, že venku už padla tma. Když si sedala k papírům, bylo ještě denní světlo. Zvedla se, aby otočila vypínačem.

Když pak kráčela k francouzskému oknu, spatřila ve skle odraz vysoké elegantní ženy. Vypadala mladší než na svých pětatřicet, i když brýle jí na věku možná trochu přidávaly, ale jinak se od té rozpačité mladé ženy, která sem před třinácti lety přišla hledat naplnění svého snu, příliš nelišila. Její odraz vyvolával dojem, jako by se v tom zářijovém večeru jenom tak procházela. Samantha zalitovala, že přesně to nemůže udělat, že se nemůže trochu rozptýlit, jenže tuto žalobu měli prošetřovat už zítra a ona se na ni musela připravit.

Willella z toho byla celá špatná. Pacientka na ni vyzrála osvědčeným trikem: Koupila si živé kuře, podřízla je, namočila hadřík v jeho krvi a nacpala si jej do spodního prádla, načež se vrávoravě dovlekla do nemocnice, kde tvrdila, že právě potratila. Obvykle se takové případy braly hned na sál. Technicky Willella uskutečnila potrat, eticky provedla pouze rutinní chirurgický zákrok.

Samantha se zamyšleně dívala z francouzského okna a naslouchala tichu v domě. Darius s Hilary jí koupili Edisonův fonograf, jeden z prvních ve městě, aby potlačili to nepřirozené všudypřítomné ticho jejího domova, ale Samantha ho nepoužívala. Na ticho si nejen navykla, ale naučila se ho i oceňovat.

Pohlédla na náramkové hodinky (další výstřednost, dárek od Daria) a uvědomila si, že děti už určitě spí.

Tahle myšlenka ji vždycky bez výjimky pobavila. Možná byla taktak stará, aby byla matkou Jenny, ale Adamovou rozhodně být nemohla. Přesto se neubránila tomu, aby na ně láskyplně nemyslela jako na svoje děti. Od toho deštivého Štědrého večera, když se promočený a bezradný Adam ukázal na jejich prahu, ho Samantha považovala za svého syna, i když byl jenom o šest let mladší než ona.

Zahrada představovala příliš veliké lákadlo. Samantha se rozhodla, že se před další prací trochu projde.

Dvoupatrový dům na Jackson Street na Pacific Heights nabízel nádherné útočiště před shonem a hlukem nemocnice. Když Samantha před sedmi lety vyhlížela dům, chtěla původně bydlet ve městě, blízko přátel a nemocnice, ne v tak velkém domě jako Hilary, ale dostatečně prostorném, aby tam každý z obyvatel měl dost volnosti a soukromí.

A nejlíp, kdyby k němu patřila vyhlídka na zátoku a kus trávníku. Našla takový téměř napoprvé. Stál na hřebeni kopce nedaleko od Divisadero, shlížel dolů na ostrůvky, a dokonce i na Zlatou bránu. Dům nebyl zvlášť velký jenom tak, aby v něm Samantha měla vlastní apartmá a pracovnu s okny do zahrady, Adam a Jenny každý svůj pokoj a společnou učebnu a v podkroví aby našly soukromí dvě služebné a paní Peoplesová. Schody se dotýkaly chodníku, ale po jedné straně budovy byl pruh trávníku, který ji odděloval od sousedů, a na druhé přístřešek pro kočár a dva koně, vzadu pak terasovitá zahrada s besídkou.

Samantha nastavila tvář větru, vdechovala omamně slaný vzduch a s potěšením hleděla na záplavu světel pomrkávající dole u přístavu. V současnosti na ni práce kladla takové nároky, že když si příležitostně ukradla chviličku pro sebe, vychutnávala ji naplno.

A ani během těchto vzácných okamžiků nepřestávala žasnout, jaký obrat vzal její život. Cítila, že se jí splnily mnohé ze snů, že profesionálně nemůže být spokojenější, nemocnice prosperuje, má milé a báječné přátele, žije v dostatku a spokojenosti a má své dvě „děti“.

Zázrak, který začal na Vánoce právě před sedmi lety, jako by pokračoval až dodneška. Jako by ta noc byla skutečně osudová: Jennyho vytržení ze záhadných pout a současný Adamův příjezd. Ano, musel to být zásah osudu.

Adama Wolffa, jak Samantha pevně věřila, jim skutečně seslal Bůh. Ani ne za hodinu po svém příchodu navázal s Jenny výjimečný a nádherný vztah, který každým rokem sílil a přinášel tak neuvěřitelné ovoce, že mu získal všeobecný obdiv a chválu. Dnes nikdo z těch, kdo ho milovali, neviděli jeho zohyzdění.

Adam Wolff měl naději vyrůst v pohledného mladíka.

V roce 1876, když mu bylo deset let, došlo k nehodě. Pracoval s otcem v demoliční partě, která odstřelovala skály v kamenolomu na Telegraph Hillu. Malý Adam, hezký silný chlapec, který si u kolečka vydělával deset centů denně, se připletl příliš blízko k výbuchu. Ztratil sluch, zůstala mu znetvořená tvář a jeho otec výbuch nepřežil. Bratři z kláštera se postarali, aby chlapce přijali do Školy pro neslyšící jako studenta placeného charitou. Šest let se tam učil posunkovou řeč neslyšících a odezírání ze rtů. Dalších pět let působil jako učitel.

Dohoda s paní doktorkou Hargraveovou byla původně krátkodobá. Adam Wolff se měl zdržet jenom tak dlouho, aby Jenny naučil základním dorozumívacím prostředkům, ale stalo se cosi zázračného. Zároveň s tím, jak trpělivě učil dívenku znakové řeči, Adam Wolff nechtěně osvobodil i krásnou éterickou duši Jennifer Hargraveové.

Nedošlo k tomu najednou, ale postupně, až jednoho dne všichni zapomněli, že chlapec by měl odejít. Zůstal, stal se členem rodiny a v srdci, které v den výbuchu zkamenělo, našel opět schopnost milovat.

Samantha zpočátku doufala, že pro chlapcův vzhled bude možné něco udělat. Při bližším vyšetření však zjistila, že jizvy jsou příliš hluboké a trvalé a že ve skutečnosti může ještě děkovat osudu, že navíc nepřišel i o oči. To znetvoření však vypadalo děsivě jenom na první pohled.

Počáteční reakce při seznámení s mladíkem byla u každého šok a potom soucit. Jakmile však lidé poznali jeho citlivost a ohleduplnost, rychle zapomněli na jizvy a po nějaké době v něm viděli jen laskavého a poeticky založeného mladého muže.

Společně oba mladí tvořili pozoruhodný pár.

Devatenáctiletá Jennifer rozkvetla do neuvěřitelné krásky, jejíž mlčení, tajuplnost a zvláštní pohled v očích její krásu ještě umocňovaly. Jennifer při hovoru s lidmi očima „poslouchala“, takže vznikal dojem, jako by vnímala víc než pouhá slova, jako by byla naladěná na vnitřní způsob komunikace. Když stála vedle Adama, její krása ještě vynikla. Kdykoliv se vydali spolu do města, ať v kočáře, či na dlouhou procházku, bez výjimky k sobě připoutávali pozornost kolemjdoucích. Když tak kráčeli ponoření do svého vlastního světa a rukama se domlouvali svým vlastním jazykem, tvořila Jenny s Adamem neobyčejný pár: jeho znetvoření vedle její líbezné krásy.

Tolik zázraků se událo v posledních sedmi letech, rozjímala teď Samantha. Objevení hlubokých a upřímných citů uvězněných v němém těle její Jennifer. Mladý Adam, osamělý, zahořklý a zachmuřený, se naučil něze a lásce.

Samantha sledovala, jak se její dcera vylupuje ze své slupky a poprvé prsty vyslovuje „matka“.

Samantha zamženýma očima hleděla na zátoku a při té sladké vzpomínce se až rozesmála. Po znakové řeči naučil Adam Jenny číst. Naučil ji slovo „táhnout“ a hned jí nakreslil kočár s koňmi. Jenže pak Jenny ve své čítance narazila na větu: „Vytáhl knihu z kapsy.“ Po Adamově vysvětlení ji zmátla další věta: „Koncert přitáhl velkou pozornost.“ Její zmatek vzrůstal, když jí další věty prozrazovaly, že: „Husy táhly na jih.“ – „Jedním tahem nakreslil dům.“ – „Táhli to spolu až do rána.“ Toho večera, když Jennyiny otázky dohnaly Adama na pokraj zoufalství, se Samantha neubránila smíchu.

Tolik radosti za těch posledních sedm let…

Samantha se posadila na lavičku mezi květiny a v myšlenkách se opět vrátila k Markovi. Pořád šel vedle ní, ustavičně ho měla po svém boku, zůstal jediným mužem v jejím životě. V okamžiku, kdy poslala pryč Warrena Dunwiche, porozuměla Samantha sama sobě: nechce se vdát, protože jejím manželem bude nadosmrti jen Mark, a vlastní děti nepotřebuje – kromě Jennifer a Adama jí patří všechny děti v nemocnici, i když jenom na chvilku. A tak ohleduplně ukončila i dvoření Stantona Weatherbyho (byl to teď její dobrý přítel a navíc právní poradce) i Hilařino dohazování a naděje všech ostatních mužů, kteří by o ni ještě projevili vážný zájem.

Z lavičky, kde na úpatí svažité zahrady seděla, zvonění telefonu v domě nezaslechla. Slečna Peoplesová šla na procházku, obě služebné měly volno a ostatní obyvatelé domu neslyšeli vůbec. Sluchátko tedy nikdo nezvedl.

Samantha sledovala ubíhající světla soukromé jachty, jež křižovala záliv, a vzpomněla si, že Darius tráví víkend na přesně stejné jachtě. Hilary se Samanthě svěřila, že se toho nového sportu trochu bojí, ale Dariovi to nikdo nevymluvil. Chtěl všechno, co bylo nové a módní a výstřední.

Samantha si vzpomněla na den, kdy si koupil nový fotoaparát značky George Eastman, který se dal držet v ruce, a nutil všechny zaujímat nejrůznější nepřirozené pózy, aby si nacvičil dělání „momentek“. Samanthě nešlo do hlavy, odkud Darius bere svou aktivitu a fantazii. Teď se vážně zabýval obchodem s pomeranči – v čemž mu každý prorokoval neúspěch, zatímco Darius pevně věřil, že by šlo o ziskovou záležitost, jen kdyby vymyslel způsob jak je dopravit rychleji, než se zkazí. Polovinu času trávil v Los Angeles, kde hlídal úrodu, a druhou v Sacramentu, kde se probíral nákresy na pokusný chladicí vůz.

Všichni jsme poslední dobou v takovém shonu, říkala si Samantha, když se zvedala z lavičky, že málem nemáme čas, abychom ještě zůstali lidmi.

Když se po dlážděné cestičce vracela do domu, zatoulala se v myšlenkách opět k nemocnici. Znovu a znovu peníze. Tolik potřebné vytápění párou pořád zůstávalo nesplnitelným snem. Ať už sehnali sebevíc prostředků, vždycky se našlo něco důležitějšího. Například teď se jako nejnaléhavější ukázalo zřízení očního oddělení.

Po návratu do studovny se Samantha posadila rovnou ke stolu, upravila si brýle a znovu se začetla do poznámek, které si připravovala na obhajobu Willelly Canbyové. Stanton Weatherby ji ujistil, že žalobce (rozzlobený dívčin otec) žalobu stáhne v okamžiku, kdy se dozví všechny okolnosti (především o dceřině podvodu). Samantha chtěla vypracovat opatření, které by v budoucnu podobným potížím zamezilo.

Dočetla se, že falešné potraty se v městských nemocnicích staly tak běžnou záležitostí, že lékaři navrhují, aby se přestalo s automatickým převezením pacientky na operační sál a nejdříve ze všeho se krev prohlédla pod mikroskopem, protože tím by se jednoznačně potvrdilo, zda se opravdu jedná o potrat: červené krvinky slepic mají jádro, zatímco lidské nikoliv. Samantha zvedla pero a pustila se do psaní.

Hilary civěla na telefonní přístroj a říkala si: Nikdy nejsi doma, když tě potřebuju, Sam. Jediný způsob, jak s tebou mluvit, je prostě onemocnět.

Zvedla se od psacího stolu a vklouzla do noční košile.

Její obraz v zrcadle se pohyboval spolu s ní, tělo ženy, která už dávno nebyla tak štíhlá jako kdysi. Žalostně si prohlížela zaoblené linie své postavy. Na koni neseděla už několik let a k lukostřelbě se dostala tak jednou za pár měsíců.

Měnila se na obyčejnou bábu a bylo jí z toho na umření.

Nespokojenci vidí sami sebe zkresleně. Hilařino prohlubující se rozčarování ze života zavinilo, že se hodnotila zaujatě, protože nebyla o nic méně krásná a přitažlivá než kdysi. Pravda, trochu přibrala, ale dodalo jí to ženskosti a při úsměvu jí ve tváři vyskočily dolíčky. Všichni tvrdili, že vypadá báječně, ale nemělo to cenu – Hilary se sama sobě nelíbila.

Zhroutila se u svého prádelníku a zadívala se na malou kartónovou krabičku.

Zvedla víčko a zůstala civět na podivný předmět uvnitř.

Kdysi z něj byla radostí bez sebe, ale teď se jí hnusil. Falešná jistota je horší než žádná jistota. Téhle věci vyčítala svoje nechtěné těhotenství.

Antikoncepce byla stará jako lidstvo samo, ale v Americe zůstávala pořád ještě nelegální. Zatímco evropské ženy mají přístup k takovým prostředkům, jako je pesar či čepička na děložní krček, americké ženy se musejí uchýlit k pochybné ochraně, kterou používaly už jejich matky a prababičky: k houbičkám namočeným do chininu, voskovým zátkám a náhrdelníkům z česneku. Do Ameriky se ovšem zprávy o evropských vynálezech donesly a vypukla po nich obrovská sháňka, ale propašovat se sem podařilo jen několik málo pesarů za fantastickou cenu. V Sanfranciské nemocnici pro ženy a děti museli každý měsíc vyslechnout stovky žádostí, ale nemohli udělat vůbec nic.

Zákon hovořil jasně: Šíření podobných pomůcek znamenalo okamžitou ztrátu lékařské licence.

A s tímhle dilematem zápasila i Samantha. Na jedné straně toužila pomoci, na straně druhé se bála ohrozit chod nemocnice. Občas se jí i personálu podařilo zákon obelstít předepisováním tamponů a injekcí s želé údajně na léčbu vaginálních infekcí. Bylo to riskantní a všem hrozilo odhalení, ale těžko mohli donekonečna odmítat ty nešťastnice, které v nemocnici předvedly své ztrhané tělo s tvrzením, že při dalším těhotenství spáchají sebevraždu.

A když s prosbou o pomoc přišla Hilary, Samantha neváhala a vybavila přítelkyni tamponem a želé.

Tampon fungoval šest měsíců, aniž by ho Darius objevil, ovšem pak jednou selhal. Víckrát to ani nebylo nutné: výsledkem byl Cornelius.

Hilary se poté přes přítelkyni podařilo sehnat protizákonný pesar. Samantha ho upravila a naučila ji, jak ho používat. Přitom oběma bylo jasné, že pokud by to vyšlo najevo, hrozí jim vězení. Ten nádherný francouzský vynález fungoval dva blažené roky– ale teď ji zradil i on. A Hilary cítila, že došla na konec sil.

Unaveně přiklopila víčko na krabičku, schovala ji do tajné zásuvky a vstala. Spánky jí pořád ještě třeštily bodavou bolestí.

Vrátila se do koupelny a vytáhla láhev Farmářčina přítele.

Samantha zuřila.

Nestalo se to poprvé. V nemocnici se střídalo podobných pacientek víc, než jim bylo milé. Zatímco se Samantha dívala na namodralá víčka a pokojně spící tvář, pomyslela si: K čertu s tím!

Narovnala se. Všechno nasvědčovalo tomu, že děvče přežije, přestože časně ráno je od smrti dělil jenom krůček. Díkybohu, že Willellu Canbyovou napadlo vypumpovat bezvědomému děvčeti žaludek, protože tím mu jistě zachránila život. Ne snad, že by se Samantha těšila, až se dívka probere a ona jí bude muset sdělit, že těhotenství trvá. „Upravovač cyklu“, který si dívka koupila v místní lékárně, prostě nezabral.

Samantha složila svůj stetoskop a schovala jej do velké kapsy u sukně. Neúmyslná předávkování léky volně prodávanými v lékárnách byla stále častější. Víc a více nevinných žen se stávalo závislými na medicíně či ještě hůř, pomalu se zabíjelo lékem, který měl být posilující a neškodný.

Samantha se zadumaně zadívala na řady postelí.

Nejméně dvanáct těchto pacientek tu bylo v důsledku užívání některé šarlatánské medicíny. Dalších deset trpělo běžnými gynekologickými problémy, které se však přesto nedaly vyléčit. Čtyři případy se daly připsat na účet hysterii, příčiny jejich potíží byly spíše duševní než fyzické. Dva případy nebylo vůbec možné diagnostikovat. Ze čtyřiceti pacientek jich osm na svoji chorobu zemře, deset podstoupí operaci a z těch deseti přežije pouze osm. Patnáct jich opustí nemocnici ne zcela vyléčeno, i když se zlepšeným zdravotním stavem, a zbytek se díky štěstí či lékařskému umění vyléčí docela.

Samanthě se tyto poměry vůbec nezamlouvaly.

Zamířila do své pracovny, přičemž se cestou zastavovala, aby prohodila pár slov s některými pacientkami, poradila se s doktorkou Lovejoyovou o případu pacientky s masivními fibroidy, prošla jídelníček Charity Zieglerové, znovu si poslechla, že vrátný se opět opil a usnul na pitevním stole. Když došla až do pracovny – těšila se už na šálek čaje – sestra Constance jí oznámila, že v ordinaci na ni čeká nová pacientka.

Samantha zamířila dovnitř. Pacientka byla tělnatá matrona ve staromódní krinolíně a klobouku s pštrosími pery, která jako by zaplnila celičkou místnost. Byla veselá a robustní a nejevila ani špetku plachosti, kterou se vyznačovala většina nových pacientek. Nepřišla s problémem, nýbrž s otázkou: její dvaapadesát a menstruace jí skončila před rokem. Teď ale začala znovu krvácet, proto by ji zajímalo, jestli se nemá bát otěhotnění.

Samantha se přiměla k profesionálnímu úsměvu. Ženiny příznaky nevypovídaly o návratu plodnosti, ale o čemsi zcela opačném. Pomohla pacientce na vyšetřovací stůl, jemně zapátrala a potvrdila si tím své nejhorší podezření.

Rakovina.

Samantha s paní Paineovou chvíli poseděla, nabídla jí čichací sůl a kapesník, a potom zatáhla za zvonek a požádala sestru Hamptonovou, aby s paní ještě chvíli pobyla v jedné ze soukromých čekáren. Po jejich odchodu na okamžik zůstala nehnutě v křesle.

Bylo vyloučeno odstranit dělohu napadenou rakovinou bez toho, aby operace pacientku nezabila. Jednak už stejně mohly být zasažené i další orgány, jednak maligní tkáň silně krvácí. Dokonce i hysterektomie kvůli obyčejným fibroidům byla riskantní a nepřežila ji jedna žena z pěti.

Paní Paineová právě vyslechla rozsudek smrti.

Na dveře kdosi plaše zaklepal. Vešla sestra Constance.

„Paní doktorko?“

„Ano, Constance?“

„Přišel za vámi nějaký Číňan, Prý je to naléhavé.“

Naléhavé případy byly běžné, ale mužova rasa nikoliv.

Za Samanthou přicházeli Číňani jen výjimečně. Ukázalo se, že je to sluha Gantových – a byl celý bez sebe. „Slečinka Gantová moc nemocná… Pojďte hned!“

Samantha prudce vyskočila. „Která slečinka?“

„Slečinka paní Gantová. Pojďte rychle, prosím!“

Když se za ním rozběhla po chodbě s očima upřenýma na copánek, který mu navzdory rychlému klusu splýval nehnutě na zádech, Samantha cítila vzrůstající zděšení.

Předala službu doktorce Canbyové, vyšplhala do kočáru Gantových a nechala se odvézt tmou za Hilary.

U dveří už na ně čekala hospodyně. Obvykle rozvážná paní Mainwaringová byla nesmírně vylekaná a nepřestávala lomit rukama, zatímco odváděla Samanthu tichým domem nahoru po schodech a potom chodbou vystlanou vysokým kobercem. Na jejím konci se zastavila, zaklepala na dveře a zašeptala: „Přišla paní doktorka Hargraveová!“

Otevřela jim Elsie, sinalá tak, že to Samanthu šokovalo.

„Co se stalo, Elsie?“ vyhrkla a chvatně ze sebe shazovala plášť. Než ale stačila služebná odpovědět, zahlédla Samantha na lůžku bezvládnou Hilary. Byla v bezvědomí.

„Ach paní doktorko!“ naříkala Elsie za zády Samanthy, která se řítila k posteli. „Bylo to něco strašného! Spadla ze schodů!“

Samantha se ihned pustila do základního vyšetření: puls měla Hilary pomalý a slabý, kůži lepkavou, ruce a nohy jako led. Když Samantha povytáhla jedno víčko, spatřila zorničku staženou do velikosti špendlíkové hlavičky. „Jak k tomu vlastně došlo, Elsie?“ vyptávala se, zatímco pokračovala ve zjišťování, zda nemá Hilary zlomenou nějakou kost.

Elsie vypadala, jako by si chtěla vylámat všechny prsty z kloubů. „Dneska ráno nebyla paní Gantová jaksi ve své kůži. Měla jsem co dělat, abych ji probudila, a potom se mi zdála taková… omámená. Celý den zůstala ve svém pokoji. No a před chvilkou jsme uslyšeli ránu a ona ležela přímo pod schody!“

Samantha se zamračila. „Jak to myslíte, omámená, Elsie? Mohla byste její stav popsat trochu přesněji?“

„No, byla hrozně ospalá. Stěžovala si, že ji bolí hlava.

A pořád měla strašnou žízeň. V jednom kuse měla džbán s vodou prázdný. Ach paní doktorko, neumře?“

„Potřebuju vědět, jestli něco brala. Pilulky, sirup –“

„Brala tohle,“ strčila Elsie Samanthě prázdnou láhev do ruky. Farmářčin přítel.

Samantha s povytaženým obočím pročítala text na nálepce: Zaručuje úlevu od depresí, sklíčenosti a zahání pocity strachu společné všem těhotným ženám.

„Kolik toho vypila, Elsie?“

„Včera večer byla ta láhev plná, paní doktorko.“

Samantha přísně hleděla na nálepku. Farmářčin přítel.

„Pocity strachu… Víte, kdy si to koupila?“

„Tuhle láhev? Asi včera. Ta minulá už došla.“

Samantha prudce zvedla hlavu. „Ta minulá? Chcete říct, že paní Gantová brala tuhle medicínu už dřív?“

„Bere ji delší dobu, paní doktorko. Mám dojem, že s tím začala, už když čekala pana Cornelia. Bude v pořádku, prosím vás?“

„Ano, Elsie,“ přisvědčila Samantha. „Bude v pořádku. Budeme ale potřebovat hodně černé kávy, a hodně silné.“ Podívala se na vyděšenou komornou. „Slyšíte mě, Elsie?“

„Ach! Ano, paní doktorko!“ Elsie zmizela, celá šťastná, že může něco dělat, a Samantha se opět zadívala na láhev.

S oběťmi Farmářčina přítele se setkávala průběžně. Medicína byla promíchaná se silnou dávkou opia, ačkoliv na nálepce o tom nestála ani zmínka. Zrovna tak tam nebyla uvedena maximální povolená dávka.

Pohlédla na spící tvář své přítelkyně a bodlo ji u srdce.

Ach Hilary…

Samantha s Elsie se celou hodinu dřely, aby Hilary probudily, masírovaly jí ruce a chodidla, cvičily jí s končetinami, pleskaly ji po tvářích. Hilary se probrala, ale okamžitě zas usnula. Víčka se jí zatřepetala, z úst jí unikl sten.

Samantha přestala s oživováním jen na tu chvilku, co překontrolovala puls, který se zrychloval. Potom začala Hilary dýchat normálně a namodralý odstín jí zmizel ze rtů.

Když se ještě napůl omámená rozhlédla kolem, Samantha ji objala kolem ramen a pomalu do ní nalévala silnou kávu.

Hilary vyprskla a rozkašlala se. „Bože, cítím se na umření. Co se stalo?“

„Spadla jsi ze schodů.“

„Vážně? Nevzpomínám si…“

„Naštěstí jsi byla tak zdrogovaná, že jsi padala jako gumová panenka. Mohla sis zlomit vaz.“

„Nadrogovaná?“ Hilary se snažila zaostřit pohled na Samanthinu tvář. „Nadrogovaná?“ opakovala.

„Farmářčiným přítelem. Muselas vypít celou láhev.“

Hilary zasténala. „Když mě ráno bolela hlava až k zešílení. Asi jsem dočista ztratila přehled o tom, kolik jsem toho vypila…“

„Tu máš, napij se ještě kávy. Povzbudí tě. Musíme přebít to opium.“

„Opium? Ale já žádné nebrala, namouduši. Já bych nikdy…“

Hilary zmateně zamžikala. Znovu se napila a olízla si rty. „Určitě se pleteš. Je to jen rostlinný výtažek. Píšou to tam… Samantho, cítím se hrozně. Přišla jsem o dítě?“

Samantha se na ni koukla. Hilary se jí nesvěřila, že je opět těhotná. „Ne, dítě je v pořádku, miláčku…“

Když jí Hilařina hlava opět bezvládně padla na rameno, postavila Samantha šálek a hladila rudé kučery, které byly hebké jak u dítěte. Nesmírně dlouho pak kolébala přítelkyni v náručí.

Zaklepání na dveře ji polekalo. Vyskočila ze židle, kde seděla už celé dvě hodiny, a na prahu spatřila Daria.

Na sobě měl námořnické sako, bílé kalhoty a důstojnický klobouk. „Samantho! Paní Mainwaringová mi řekla –“

Přitiskla si ukazováček na rty. „Pojďme raději dolů.“

„A je v pořádku? Hospodyně tvrdí, že spadla ze schodů!“

Samantha mu jemně položila ruku na loket. „Nesmíme ji rušit. Promluvíme si v přízemí, Darie.“

V salonu se Darius postavil ke krbu. Jeho stín vyplnil pokoj a tančil spolu s plameny. Samantha si sedla před něho a s rukama křečovitě propletenýma tiše vysvětlila:

„Hilary vypila medicínu, která ji omámila, ztratila rovnováhu a spadla.“

„Jakou medicínu?“

„Údajně má působit proti depresi. Věděl jsi, že Hilary trpívá depresemi?“

„To jsem nevěděl…“ Darius zamířil k lenošce. „Poslední dobou moc často doma nebývám, ale kdyby měla deprese, snad by mi to řekla, nemyslíš?“

Samantha si povzdechla. „Jsem její nejlepší přítelkyně, Darie, a ani já nevěděla, že Hilary má problémy. Darie, ta medicína je určená speciálně pro těhotné ženy. Netrápí se Hilary náhodou kvůli svému těhotenství?“

Vytřeštil na ni oči. „Vždyť já ani nevím, že je těhotná!“

Samantha chvíli přemýšlela a najednou si vzpomněla na vzkaz, který včera ráno dostala, když byla na operačním sále. Původně chtěla hned večer Hilary navštívit, ale pak se vynořila ta žaloba na doktorku Canbyovou. A tu se jí vybavily i další věci: Hilařina utrápenost při posledních těhotenstvích, tajně dovezený pesar, hlasitě přiznávaná naděje, že s tímhle snad už jednou provždy skončila.

A zčistajasna to všechno pochopila.

Bolelo ji z toho u srdce. Hilary mě potřebovala, a já nebyla k mání!

„Darie,“ řekla tiše, „my jsme ji zklamali. Ty ses staral jen o ty své pomeranče a já zas o nemocnici.“

„Ale copak se Hilary nudí? Má přece svůj Ženský výbor, šest dětí, domácnost!“

„Třeba jí to nestačí, Darie. Nebo chce něco jiného. Hilary je zřejmě už dlouho nešťastná a my si toho vůbec nevšimli.“

„Mně to nejde do hlavy. Jak by mohla být nešťastná?

Zvlášť když je znovu v jiném stavu! Měla by být radostí bez sebe.“

„Možná o další dítě nestojí, Darie.“

„To je směšné.“

„Víš vůbec, že používala antikoncepci?“

Ohromeně na ni zůstal zírat.

Potom Samanthu napadla ještě strašnější věc. Spadla ze schodů. Byla to jenom náhoda?

„Ale proč?“ zašeptal Darius přiškrceně. „Proč by nechtěla další dítě?“

„Darie.“ Samantha ho uchopila za ruku. „Hilary je dobrá manželka a matka, ale chtěla by být něco víc. Od chvíle, co jsem se s ní seznámila, strávila půlku doby zavřená doma jako vězeň. Už to prostě dál nesnese, Darie. Touží se osvobodit.“

„Osvobodit? Osvobodit od čeho?“

„Od těch nekonečných těhotenství.“

„Ale to je přece posláním ženy!“

„Už má šest dětí, Darie. Svoje poslání splnila.“

„To není správné!“ Zavrtěl hlavou. „Brát antikoncepci bez mého vědomí! Mám přece svoje práva!“

„Hilary má ale taky práva, Darie. Chce být svobodná žena. K tomu antikoncepce slouží, proto se k ní uchýlila.“

„Jato nechápu, Sam.“

„Antikoncepce je nejvyšším projevem ženské nezávislosti. Dokud ji budeš neustále přivádět do jiného stavu, bude ti Hilary podřízená. Když se snaží zbavit téhle tyranie, proklamuje tím svoji nezávislost na tobě.“ A obávám se, pomyslela si Samantha smutně, že tím, že útěchu hledá v medicíně koupené u lékárníka, proklamuje svou nezávislost i na mně.

Vyděšeně se na ni zadíval. „Takže jsem ji ztratil?“

Samanthu zabolelo u srdce, protože stejnou otázku si kladla v duchu sama. „Ne, neztratils ji. Pořád ještě máš, Darie, svoje manželství a lásku, kterou spolu sdílíte.“

„Nemám, pokud nechce moje děti.“

„Tady ale nejde o děti, Darie. Má to hlubší kořeny. Táhne se to až k tomu dni, kdy se tajně připlížila do mé ordinace a tobě se s tím svěřila, až když měla operaci za sebou. Od té doby se snaží vydobýt si nezávislost, Darie. Hilary touží po troše svobody, ale chce ji získat čestně.“

„Pořád nerozumím. Chce se rozvést?“

„Žena může být vdaná, a přesto si uhájit svobodu.“

Ale Darius se nepřestával nespokojeně mračit. Připadalo mu to stejné jako tvrzení, že polévka může být horká a studená současně. „Takže už o mě nestojí.“

„Musíš s ní mluvit, Darie. Jen proto, že touží po svobodě, tě Hilary nemá míň ráda, ale promluv si s ní, Darie, a poslouchej.“

Nejistě přikývl. „Udělám všechno, jen aby byla šťastná.“

Samantha se krátce usmála a vstala. Když si urovnávala dlouhou sukni, pomyslela si: A já vím, co udělám..

Zastavila se ve dveřích, aby se po odpoledním slunci oči přizpůsobily šeru v místnosti.

Byla to lékárna jako většina jiných ve městě, police plné lahviček a plechovek dosahovaly až ke stropu, nové prosklené pulty nabízely zdravotnické potřeby i kolínskou, byla tu sodovková láhev a stolky se židličkami a za nimi veliké zrcadlo s nálepkami inzerujícími coca-colu a další výrobky. Mezi vyloženými léky byl i automat na poštovní známky, sběrna na filmy, které sem zákazníci nosili k vyvolání a otáčivý stojan s fonografickými nahrávkami.

Zboží si prohlíželo několik zákazníků, jeden od lékárníka právě dostával zabalené zboží. Samantha se rozhodla, že se trochu porozhlédne.

Výrobků tu byly stovky druhů a slibovaly vyléčit všechno od ulomeného nehtu až po mozkový nádor. Láhev s názvem Gono hlásala, že je „bezkonkurenčním lékem na všechny nezdravé výtoky a záněty. Úspěšně léčí kapavku a výtoky.“ Krabička s práškem doktora Rosea se obracela k obézním lidem a slibovala „v poměrně krátkém čase“ značné snížení hmotnosti. Barry Tricopherous zaručoval, že plešounům znovu vyraší vlasy, Sozodont dokázal „zpevnit a zachovat chrup“, Brownova železitá hořká slibovala zastavit „rozklad v játrech, ledvinách a střevech“. Zeleninový výtažek Lydie Pinkhamové tvrdil, že v „každé lahvičce je jedno miminko“. Byly tam tuby s mastí sycenou vinným kamenem, kterou starostliví rodiče mohli natírat synkům pohlaví, aby je odradili od onanování, láhev Přítele smolařů měla na starosti léčbu syfilidy. Byly tam vaginální tampony obsahující „zázračnou látku, která zaručeně obnoví menstruační cyklus, který narušily úzkostné stavy a další příčiny“.

Samantha pomalu procházela podél pultů, zastavila se, aby si prohlédla podkožní injekce vedle lahviček s „uklidňujícím vinným opiátem“ a vycpávky ňader, které „zvětšují a zkrášlují ženské poprsí“. Jak se postupně propracovávala k pokladně, kde lékárník s nehezkým obličejem radil postarší dámě, postála ještě před Zázračným elixírem Sáry Fenwickové, který byl vyrovnaný v úhledné pyramidě na pultu. Před ní ležely letáčky s nápisem: Zcela zdarma. Poslužte si.

Zvedla lahvičku a přečetla si nálepku. Bylinný výtažek sliboval vyléčit, povzbudit, dodat energii a zlikvidovat všechny myslitelné ženské potíže. O složení elixíru tam nebyla ani zmínka.

Samantha si vzala jeden z letáčků. „Každá dáma může být svou vlastní lékařkou,“ tvrdilo se uvnitř. „Může se vyléčit, aniž by se musela komukoliv svěřit se svým intimním stavem nebo popřít svou cudnost při vyšetření u lékaře.

Copak chcete, aby cizí muž poslouchal popis vašich intimních potíží? Připadalo by vám milé, kdybyste seděla vedle cizího muže a vykládala mu všechny ty posvátné tajnosti, které mají zůstat výhradním majetkem ženy? Není to pro ženu přirozené, odporuje to jejímu vysoce vyvinutému smyslu pro slušnost a cudnost. Každá opravdová žena pociťuje děs nad představou, že by své soukromé potíže vykládala muži, i kdyby to byl lékař. Paní Fenwicková to chápe, protože je také žena. Napište paní Fenwickové a dostanete zdarma osobní radu. Vaše dopisy neuvidí žádný muž. V naší kanceláři nejsou žádní poslíčkové.

Veškerou korespondenci vyřizují ženy, čtou ženy a odpovídají na ni zase pouze ženy.“

Následovaly ukázky z „četných dopisů, které nám chodí z celé země“.

Paní G. ze Scrantonu psala: „Dlouhé roky jsem měla potíže s dělohou. Během čtyř let se mi objevilo pět nádorů. Šla jsem za doktory, ale nijak mi nepomohli. Vůbec se mnou necítili a nasadili mi morfium. Tvrdili, že je nutné operativně odstranit dělohu, ale pak jsem se doslechla o paní Fenwickové a napsala jí o radu. Poradila mi, abych brala lžičku Zázračného elixíru po jídle a pokaždé, když se nebudu cítit dobře. Nádory okamžitě zmizely. Cítím se silná a těším se dobrému zdraví. Jsem pořád veselá a můj manžel se večer co večer vracívá rád domů! Mohu upřímně prohlásit, že nebýt Zázračného elixíru Sáry Fenwickové, byla bych už po smrti.“

Samantha se opět podívala na lahvičku. Nálepka hlásala: Pro většinu žen je pooperační šok příliš silný. Zázračný elixír rozpustí nádory na děloze čistě a bezbolestně.

Ohlédla se po lékárníkovi, který právě točil klikou pokladny, rychle lahvičku odzátkovala a přičichla. Bylo v ní nejméně třicet procent alkoholu.

Vrátila lahvičku a letáček na pult a zamyšleně se na ně zadívala. Rozpustí nádory na děloze…

„Čím posloužím, madam?“

Pohlédla na lékárníka. „Hledám Farmářčina přítele.“

„Zajisté, madam.“ Natáhl se do police za svými zády a podal jí lahvičku.

Samantha ji vzala, přečetla si nálepku a zeptala se: „Je to bezpečné?“

„Zaručeně bezpečné, madam.“

„I pro těhotné?“

„Pro ně se to speciálně vyrábí, madam.“

Samantha řekla: „Tak já si to vezmu.“

Zatímco jí lékárník balil láhev do hnědého papíru, Samantha zběžně přelétla pohledem police za ním. „Listerine,“ poznamenala. „Zřejmě se jen náhodou jmenuje po doktoru Listerovi, že?“

„Kdepak náhodou. S tím nápadem přišli dva mazaní obchodníci z Missouri. Doktor Lister jim prodal svoje jméno, dostává podíl ze zisku a já mám výrobek, který jde v lékárně nejrychleji na odbyt.“

„Jste velmi dobře zásobený.“

„Snažím se poskytnout všechno, co může tělo potřebovat.“ Odvinul kus provázku a balíček převázal. „To máte tak. Lidi neradi chodí k doktorovi, aby tam vyhodili dva dolary za zprávu, že jim stejně nepomůže. Přijdou radši sem, povědí mi, co je trápí, a já jim něco doporučím. Je to levnější, rychlejší, snadnější a výsledek je zaručený. O kterém doktorovi můžete tohle prohlásit?“

Samantha vyndala z kabelky dolarovou bankovku a lékárník zatočil klikou pokladny. Přitom pokračoval:

„Prodám lidem všechno, co chtějí. Například dámy z Protialkoholní ligy. Tolik pokřiku kvůli pivu a snah zakázat ho zákonem, a pak vám sem přijde Parkův rostlinný tonik.

V pivě je alkoholu maximálně osm procent, v tomhle toniku jednačtyřicet.“ Odpočítal jí drobné do dlaně. „Pěkní pokrytci, víte, jak to myslím?“

Schovala mince do peněženky. „Třeba o tom lidé nevědí,“ ukázala na lahvičku, jejíž viněta důrazně hlásala: „Absolutně žádný alkohol.“ Sebrala balíček.

„Vezměte si třeba tohle,“ vykládal lékárník. „Balzám gileadský. Schválili ho i duchovní. Sedmdesát procent alkoholu. Prohibiční hnutí mě neleká. Jsem pro něj všemi deseti. Zavřete bary a lidi se pohrnou do lékáren!“

Samantha se zájmem přikyvovala. „Ručíte za všechno, co tady prodáváte?“

„Stoprocentně. Kdybych něco nepovažoval za dobré, neměl bych to na skladě.“

„Víte tedy, že ta medicína, co jsem si právě koupila, má vysoké procento opia?“

Oči mu zatěkaly. „Cože?“

„Farmářčin přítel. Obsahuje vysoký podíl opia. Nevíte, že to poškozuje těhotnou ženu i její nenarozené dítě?“

Lékárníkovo přátelství se rázem vytratilo. „Kdo tvrdí, že je v tom opium?“

„Myslím, že jsem to právě řekla já.“

„Na nálepce to nestojí.“

„Ale jděte, vážený. O nálepkách víme oba svoje. Jenom mě překvapilo, že vědomě prodáváte škodlivý výrobek.“

„V té medicíně žádné opium není, dámo!“

„V tom případě bych si to ráda ověřila. Mohl byste mi poskytnout adresu výrobce?“

„To nemohl.“

„Mám přece právo vědět, co užívám. Prosím, abyste mi dal adresu výrobce.“

Upřel na ni mrazivý pohled. „Dámo, pokud se vám nelíbí, co je v té medicíně, tak ji nekupujte.“

„Jak ale mohu vědět, co v ní je, když na nálepce o tom není ani slovo a vy sám to buď nevíte, nebo to zákazníkům záměrně neprozradíte? Náhodou vím, že v těchto lahvičkách je nebezpečná droga. Málem zavinila smrt mé přítelkyně. Takzvané medicíny dělají z vašich nic netušících zákazníků narkomany. Domnívám se, pane, že vaší povinností je zákazníky buď varovat, nebo láhve odstranit z polic.“

Lékárník ji chvíli nenávistně pozoroval a pak tiše a vztekle zasyčel: „Mojí jedinou povinností, dámo, je vyzvat vás, abyste okamžitě odešla. Vaše narážky se mi vůbec nezamlouvají.“

Samantha mu chvíli ledový pohled oplácela, rozhlédla se po ostatních zákaznících, přitiskla si balíček k sobě a klidně se vzdálila.

„Tak co jste udělala?“

„Tady v nemocnici jsem provedla analýzu. Farmářčin přítel obsahuje víc opia než laudanum.“

„Proboha, mohla byste na chvilku postát?“

Samantha neklidně přecházela po své pracovně a její starý přítel Stanton Weatherby ji pozoroval. Samantha se zastavila u okna a vyhlédla ven. Město bylo zachumlané do večerní mlhy a Kearny Street působila až přízračně, pouliční lampy zářily jako zavěšené lampióny a kočáry si razily cestu mlhou jako prehistorické obludy. Z ticha sem dolehlo zatroubení neviditelného auta.

„Prosím, dopovězte to!“ vybídl ji Stanton.

Obrátila se k němu. „To je všechno. Víc toho není.“

Stanton jako jeden z členů správní rady a právní zástupce nemocnice přicházel jednou týdně probrat se Samanthou obchodní záležitosti. Dnes odpoledne ho však místo příjemného popovídání u čaje čekala rozrušená Samantha a žádný čaj.

Znovu se pustila do přecházení. „Zhrozila jsem se, Stantone, když jsem v lékárně uviděla tolik šarlatánství.

A lékárníkům je buď jedno, co prodávají, nebo to sami nevědí. Tak jako tak zákazníka nic nechrání.“

„To ovšem neodporuje zákonu.“

„Ne, zákonu to neodporuje, ale mělo by. Každý s nabarvenou vodičkou a líbivou nálepkou může podvádět nevinné lidi. A může jim dokonce uškodit.“

„Barevná vodička nikomu neublíží.“

„Ale ublíží, Stantone. Ty podvodné léky způsobí, že lidé nevyhledávají lékařskou pomoc včas.“

Zadíval se na její krásnou tvář. Opět ho zamrzelo, že odmítla jeho dvoření. „Jenže na tom nic nezměníte, Samantho.“

„Veřejnost má právo, abychom ji informovali, Stantone.

Má právo vědět, co ty lahvičky obsahují. A je možné, že jakmile si to uvědomí, pokusí se prosadit v tomhle směru nějakou reformu, například zákon přikazující uvádět na vinětách přesné složení výrobku.“

Stanton zavrtěl hlavou. Vstal a přistoupil k oknu, kde bílá stěna mlhy odrážela jeho stín. Tvářil se skepticky. „To by byl těžký boj, Samantho. Soukromá lékárnická asociace má obrovský vliv. Kongresu je v tomhle směru každý rok předkládána řada zákonů a všechny jsou v tichosti striktně odmítnuty.“

„Můžeme se pro pomoc obrátit k tisku.“

„Od novinářů žádné zastání čekat nemůžeme. Hlavní díl jejich příjmů pochází z reklam výrobců léčiv.“

„Ale nějaký způsob přece musí existovat!“

Stanton se obrátil a zhoupl se na podpatcích. „Samantho, už jste slyšela o Harveyi Wileyovi?“

„Ano, myslím že ano. Není to vedoucí Chemické sekce na ministerstvu zemědělství?“

„Wiley se snaží zamezit zemědělcům a výrobcům v potravinářském průmyslu, aby kvůli vyššímu zisku znehodnocovali potraviny. Kamenec v chlebu, aby byl těžší, písek v cukru, prach v kávě, křída v mléce, zkažené hovězí zpracované do konzerv – ty lotroviny neberou konce.

Obchodníci i dodavatelé se stejně jako výrobci léčiv těší svobodě provádět s potravinami absolutně všechno, aniž by spotřebitele informovali. Harvey Wiley vytáhl na křížovou výpravu s cílem prosadit zákon, podle kterého by o jakékoliv přísadě v potravinách musel být zákaznik informován, ale prozatím v Kongresu ani jedinkrát neuspěl. A to je prosím Harvey Wiley člověk s velkým vlivem!“

„Stantone, něco ale podniknout musíme.“

Weatherby chvilku přemýšlel. „Tohle je svobodná země, Samantho. Výrobce léčiv může do svých léků přimíchat, co se mu zachce. Vláda mu do toho nesmí mluvit.“

„Neříkám, že by mu do toho mluvit měla. Mám ale na mysli ochranu zákazníka, kvůli které by výrobce měl uvádět složení léku. Veřejnost má právo vědět, co si kupuje.

Člověk, který přijde do lékárny, má právo vědět, co za svůj dolar dostává.“

„Takže vy chcete prosadit omezení ze strany vlády.“

„Naopak, mluvím o větší svobodě rozhodnout se, co si koupím. O svobodě vybrat si, zda se dám napálit.“

Postavila se vedle něho k oknu a vyhlédla ven. „Stantone, ten hněv se ve mně líhne už kolik let. Kdykoliv v nemocnici narazím na oběť těch šarlatánů, mám chuť se rozječet. Teď je nejvyšší čas s tím něco udělat.“

Díval se na její odhodlaný profil, na výraz, s kterým se u ní setkal už mnohokrát, a věděl, že nemá cenu se dohadovat. „Co tedy zamýšlíte?“

„Tak zaprvé budu vzdělávat všechny ženy, které přijdou sem do nemocnice. A potom se budu snažit oslovit americkou veřejnost. Někdo mě přece musí vyslyšet…“

Ostatní si na jeho zohyzdění možná časem zvykli, ale Adam si na něj nezvykl nikdy. Proto také neměl v pokoji jediné zrcadlo a proto neměl nikdy pořádně učesané vlasy.

Přesto se dostával do situací, kdy tomu neunikl: zrcadla totiž visela v celém domě, byly tu lesklé okenní tabulky, jezírko u besídky – a odrážely jeho obraz, jako by se mu vysmívaly. A devětadvacetiletý Adam si pokaždé s bolestí pomyslel: Ale ona to nevidí.

Ne, Jenny nic ošklivého na Adamovi neviděla. Stejně jako kdysi prohlédla líbivý nátěr a bezcitnou slupku Warrena Dunwiche, neviděla jizvy na Adamově tváři, protože jeho duše přes ně prosvítala příliš zářivě.

Adam už dávno uvěřil, že ten výbuch naTelegraph Hillu zavinil víc, než že ho zbavil sluchu a zohyzdil. Navíc mu zatvrdil srdce. Zatímco si na krvácející tváři přidržoval hadřík a díval se, jak zpod sutin vyvlékají otcovo tělo, šokovaný tak hluboce, že si ani neuvědomil, že neslyší křik lidí kolem sebe, cítil malý Adam, jak mu prach po výbuchu stéká hrdlem a obaluje mu srdce, staví kolem něho kamennou zeď a navždy je v ní pohřbívá. A v následujících měsících, kdy žil v bídě, zoufalý a osamělý, vydaný na milost a nemilost každému, kdo ho chtěl týrat, chlapec věřil, že vlastně zemřel zároveň se svým otcem.

Potom ho objevili františkáni z kláštera, nejprve ho poslali do sirotčince a později mu zařídili přijetí ve Škole pro neslyšící děti. Po létech se od ředitele školy dozvěděl, že kdyby se mu hned po nehodě dostalo patřičného lékařského ošetření, mohlo být jeho postižení mnohem menší.

Jenže teď už je na nápravu pozdě, prohlásil smutně ředitel. Adam Wolff byl odsouzen žít ve světě ticha a svým vzhledem děsit každého na potkání.

A tak, když dokončil studium, Adam se rozhodl zůstat ve škole jako učitel, protože ochranné stěny berkeleyské školy ho dělily od zvědavců v normálním světě. Jakmile si na něho žáci jednou navykli, brali ho takového, jaký byl.

Adam nevěděl určitě, kdy si začal připadat osaměle.

Samotu znal hned ode dne, kdy utekl od výbuchu v lomu a schovával se v uličkách na North Beach, ale osamělost, vědomí, že je jiný, izolovaný a jiný dokonce i než ostatní neslyšící, ta na něho padla někdy během dospívání během toho bolestného období, kdy Adam okukoval hezké spolužačky a toužil po nich a přitom věděl, že ony mu jeho zájem neoplácejí. Tenkrát kamennou zeď kolem svého srdce ještě zesílil: pokud o něho nestojí, tak nestojí on o ně. Nestojí o nikoho. A když se mu roky dospívání přehouply k dospělosti, stal se z Adama Wolffa tichý, uzavřený a neproniknutelný mladý muž.

Jako učitel však dosahoval nepřekonatelných výsledků.

Ve své izolaci, odřízly od přátel i společenského života, se Adam soustředil na rozvoj své mysli. Četl a studoval a vyptával se, pozoroval a učil se a vynalézal lepší způsoby výuky. Pod jeho vedením studenti v znakové řeči přímo excelovali. Jeho bystrost a nadšení dokázaly strhnout i nejlenivější žáky. Vedení školy mu začalo přidělovat nejproblémovější žáky a zanedlouho vyučoval individuálně.

Když tedy ředitel Wilkinson dostal dopis od Samanthy Hargraveové, s níž se několikrát osobně setkal a jíž se velmi obdivoval, která ho žádala o pomoc pro svoji dceru patřící mezi vážné případy, bylo jasné, že nikdo než Adam Wolff nevyhovuje líp.

Adam zpočátku nesouhlasil, bál se vyjít znovu do světa, ale po chvíli rozmýšlení vzal tento úkol jako hozenou rukavici, jako další životní výzvu, a rozhodl se to aspoň vyzkoušet, či spíše se chtěl alespoň přesvědčit, zda dokáže uspět.

Lidé na něho civěli v dostavníku, na lodi i v tramvaji, nakonec i na chodníku v Kearny Street. Než na Štědrý večer už za tmy dorazil na adresu doktorky Hargraveové (ke své hrůze si uvědomil, že vinou rozmazaného inkoustu na dopise přijel o čtrnáct dní dřív), promoklý a vzdorný, umínil si, že při prvním projevu úleku či soucitu člověka, který mu přijde otevřít, se ihned vrátí zpátky do školy.

Ale ta krásná dáma, která mu otevřela dveře, se jenom usmála, odvedla ho dovnitř, vzala si od něho promočenou kabelu a plášť a zamířila s ním k plápolajícímu ohni.

A v následujícím okamžiku se přihodilo něco zcela neuvěřitelného.

V záři roztančených plamenů tam stálo jedenáctileté děvčátko a hledělo na něho velikýma jasnýma očima. Ten okamžik jako by trval celou věčnost: Adam trčel mokrý a rozpačitý u krbu, děvčátko na něho zíralo a potom k němu pomaloučku vykročilo jako zhypnotizované.

Zastavilo se před ním a dál ho upřeně pozorovalo. Zvedlo ruku, prstíky pohladilo jeho zuboženou tvář a usmálo se.

Adam za zády ucítil pohyb. Obrátil se a zjistil, že žena si tiskne dlaně k ústům a na obličeji jí sedí výraz úleku a radosti. Když jí paže opět klesly, uviděl, že její rty říkají:

„Jenny! Ty se usmíváš!“

Ohlédl se zpět k dívence a v tom okamžiku prožil zázrak.

Adam pocítil, jak se z něho naráz odplavuje všechen cynismus a zatrpklost. Jako by při pohledu na to dítě prožíval stav náboženského vytržení. Náhle si uvědomil, kolik dobra na světě vlastně existuje. Jako by se mu otevřely oči a on poprvé za jedenáct let prožíval pohnutí.

Potom to všechno bylo jako sen, jako fantazie: Vřelá a láskyplná atmosféra v tom domě. Doktorka Hargraveová, nesmírně citlivá žena. Jenny vzhlížející k Adamovi, jako by byl Bůh, co k ní sestoupil z Olympu. Od paní doktorky se dozvěděl, jak uzavřené je to záhadné dítě, a potom se pustil do jeho osvobozování. Zpočátku to nebylo jednoduché: znakovou řeč brala holčička jenom jako hru, ale nakonec její inteligence a touha po dorozumění tu zeď prolomily. Začala rozumět.

Ubíhaly dny a týdny a roční období, ale Adam jako by je ani nevnímal. Jennyin hlad po vědomostech ho nutil rovněž studovat. Výtvarné umění, poezii, přírodní vědy – neexistovalo nic, co by ji neudivovalo a neokouzlovalo. Jako kdyby všechny ty dary dostávala přímo od něho. Adam Wolff objevil pro Jennifer svět a ona ho na oplátku zbožňovala. Víc už ani chtít nemohl. Až dodneška.

Když teď mířil zahradou k besídce, kde seděla Jenny a četla si knihu veršů od Elizabeth Browningové, cítil Adam, jak mu narůstá tíha v srdci. Bylo jí devatenáct.

Soběstačná, bystrá a vzdělaná, schopná žít i bez něho. Už ho nepotřebovala. Jeho role tady skončila.

Adam se zastavil u růží a tajně ji pozoroval.

Jennifeřina krása na něho vždycky dělala mocný dojem a během jejího dospívání ohromeně sledoval, jak dívenka, kterou považoval za svou sestru, vyzrává do výjimečné krásy. Ovšem poslední dobou Adam cítil, že se mu v duši sváří neznámé touhy, pocity, které naposledy zažil jako studentík. Přistihl se, že už na ni nemyslí jako na sestru, nýbrž jako na ženu. Cit, který k dívce choval, se začal měnit na nefalšovanou vášeň. Když si uvědomil, co to znamená, pukalo mu nad tím srdce. Neměl právo se zamilovat, a už vůbec ne do dívky, jako byla Jenny.

Vytušila jeho přítomnost, náhle s úsměvem vzhlédla, odložila knihu a zvedla se. Adam se až dusil láskou a smutkem. Není to správné! Touží po ní způsobem, jaký by nepochopila! Adam pro ni odjakživa byl a nadosmrti zůstane jen bratrem, ničím víc. Rád by se odvrátil, ale nemohl. Byla tak štíhlá, tak éterická, hedvábné šaty jí vzdouval vítr, husté černé kadeře jí spadaly přes ramena, a ty oči a ty rty…

Vynořil se z růžového loubí a zamířil k ní. „Dobrý den,“ pozdravil prsty. „Líbí se ti ty básně?“

Jennyiny štíhlé prstíky se plynně rozhovořily. „Ano, děkuju. Byl to nádherný dárek. Přisedneš si ke mně?“

Posadil se naproti ní. Silný vítr ze zátoky jí čechral vlasy a Adam se až dusil touhou zabořit se do nich oběma rukama. Násilím se přiměl sledovat její bleskově se kmitající prsty.

Jenny se znakovou řeč naučila stejně snadno jako děti mluvení. Adam z toho měl radost. Škola rovněž učila odezírání ze rtů, ale sám Adam s Jenny mluvil jen rukama, aby nepřipoutával pozornost k svému obličeji.

„Dneska jsem u tebe neviděla ani jediný úsměv,“ naznačila a pohrozila mu jako zlobivému školáčkovi.

Pousmál se. Dřív mu nevadilo, když se na něho Jennifer dívala, ale poslední dobou ho to začalo znervózňovat. Nejradši by si přes hlavu přetáhl pytel. Začal si přehnaně uvědomovat svůj vzhled a soudil, že oči tak krásné jako její si nezaslouží hledět na šerednost.

Jennifer se zlehka dotkla jeho paže. „Dnes nevypadáš spokojeně, Adame. Proč?“

Dlouze a usilovně se zamyslel nad tím, že jí to musí jednou říct. „Vracím se zpět do Berkeley, Jenny.“

Rozzářila se. „Můžu jet s tebou?“

„Ale já nepojedu na návštěvu. Vrátím se tam napořád.“

Jenny se přestala usmívat a oči jí zvážněly. „Proč?“

„Je nejvyšší čas, abych odešel. Jsem tady už skoro osm let. Naučil jsem tě všechno, co umím sám. Můj úkol je u konce, neexistuje důvod, abych tu dál zůstával.“

Chvíli se na něho zkoumavě dívala, pak se odvrátila a schovala si obličej do dlaní.

Bude ji to bolet jenom chvilku, utěšoval se Adam. Za čas se pro ni stanu pouhou vzpomínkou…

Zaťal pěsti, zoufalý z toho, jaké mají omezené prostředky dorozumívání.

Obrátila se k němu s tváří zbrázděnou slzami. „Neodcházej,“ ukázala.

„Škola mě potřebuje.“

„Já tě taky potřebuju.“

Zavřel oči. Adam viděl do budoucnosti až příliš jasně.

Zanedlouho po jeho odchodu začnou Jenny obléhat ctitelé. Adam si dobře všiml, jakými pohledy ji muži sledují: Byla v nich směsice hladu a úcty. Neexistoval jediný důvod, proč by se Jenny nemohla vdát a vést normální život. Adamova užitečnost v roli překladatele skončila už dávno, když se doktorka Hargraveová, manželé Gantovi i paní Peoplesová naučili znakovou řeč. To zvládne každý nápadník.

„Adame, Adame,“ ukazovala pořád dokola.

Uchopil ji za jedno zápěstí. „Už mě nepotřebuješ!“ vykřikl. „Jsem teď pro tebe jen přítěží! Když mě máš pořád kolem sebe, ctitelé se ti vyhýbají. Vracím ti tvou svobodu, Jenny!“

Naléhavě mu sledovala rty a jen stěží chápala, co říká.

Pak vytrhla ruku z jeho sevření. „Nechoď!“ ukazovala zpanikařeně. „Nechoď, nechoď!“

Uslzený Adam měl pocit, že besídka s nimi plave.

Z obav, aby se před ní nezhroutil, prudce vyskočil, nejistě zavrávoral a nakonec utekl k domu.

Jennifer za ním zoufale vztáhla paže, snažila se jimi křičet, němě vzlykala a kmitala prsty. Vykřikovala jimi: „Miluju tě!“

Ale Adam tu její prosbu neviděl. Doklopýtal do dveří, proletěl dlouhou chodbou kolem polekané slečny Peoplesové a vyřítil se na ulici, kde na rohu Filmore Avenue stála poštovní schránka.

Samantha se podívala na náramkové hodinky. Chtěla se přesvědčit, zda před vizitou stihne ještě oběd, ale na stole ji čekalo tolik věcí k vyřizování, že by to jen nerada opouštěla. Byla tu objednávka pro hemostaty, nové chirurgické nástroje, o kterých se všeobecně tvrdilo, že přinesou revoluci do břišních operací, k tomu objednávka jednoho páru gumových rukavic. Doktor Halsted z nemocnice Johns Hopkins dal sestře gumové rukavice, aby ji uchránil před agresivním účinkem kyseliny karbolové, a okamžitě zjistil prudký pokles počtu pooperačních infekcí.

Samantha je chtěla vyzkoušet a posílala tedy číslo svých rukavic výrobci. Pak tu byla pro správní radu připravená žádost o koupi nového Rentgenova přístroje, který člověku umožňuje vidět pod svaly kostru bez chirurgického zásahu.

Dále tu ležela žádost o zásilku očkovací látky proti záškrtu, nového zázračného léku, který zachrání tisíce dětských životů. Pro malou Clair pohřbenou na sanfranciském kopci přišel s jedenáctiletým zpožděním.

A taky bylo zapotřebí vyřídit korespondenci. Byl tam dopis jistého Skota jménem John Muir, který žádal příspěvek pro nedávno založený Sierra Club. Spousta dopisů od vděčných pacientek, několika dárců, dále žádost o možnost adoptovat čínské dítě. A nakonec tu ležela hromada dopisů od redakcí novin a časopisů, kterým Samantha napsala. Stanton Weatherby měl pravdu: tisk nechtěl mít s jejím naléháním na lepší kontrolu drog samozřejmě vůbec nic společného.

Nešťastně nad tou spouští potřásla hlavou. Psací stůl doma měla navlas stejně plný.

Najednou se zachmuřila. Na stole ležel rovněž dopis od pana Wilkinsona z Berkeley. Adam Wolff prý žádá, aby směl opět nastoupit jako učitel.

Bylo jasné, že příčinou Jennyina stavu musí být on. Před třemi týdny odešla Samantha do práce a nechala Jenny blaženě začtenou do knihy básní v zahradní besídce.

Večer po návratu ji našla smutnou, uzavřenou, se zarudlýma očima. Adam se k nim při večeři nepřipojil a od toho dne ani jednoho z nich ta deprese neopustila. Mohla je kárat sebevíc, odmítali přiznat, co se stalo. Až teď Samanthě všechno vysvětlil ten dopis.

Dnes večer si udělá čas a s oběma vážně pohovoří.

Ozvalo se zaklepání na dveře a po něm se objevila sestra Constance. „Paní doktorko! Je mi líto, že vás vyrušuju, ale máme tu problém. Dnes by nové pacientky měla přijímat doktorka Canbyová, ale zdržela se na operačním sále.

Ve vyšetřovně na ni čeká jedna dáma.“

„Tak já ji přijmu, Constance.“

Když Samantha vešla do ordinace, pacientka vstala a nabídla Samanthě ruku v rukavičce, jako by ji vítala u sebe na návštěvě. „Těší mě, paní doktorko.“

„Dobrý den. Posaďte se, prosím.“ Samantha se naučila umění prostudovat pacienta tak, aby si toho dotyčný nevšiml. Pacientka byla jednoznačně dáma – každý pohyb, každé slovo, každičký vlásek na jejím dokonalém vzhledu hovořil o kultivovanosti a původu z lepších vrstev.

Pětatřicítka jí už minula, byla pohledná, útlá a sebejistá a očividně naprosto zdravá. Samantha se tedy podivila, v čem je asi problém.

„Jsem tady v San Francisku nová, paní doktorko, právě jsme se přistěhovali ze St. Louis. Navštívila jsem tam specialisty, kteří mi však nedávali žádnou naději, ale vaše nemocnice má tak skvělou pověst, že jsem neodolala, abych ji také nevyzkoušela.“

„A co vás trápí?“

„Ráda bych měla dítě. Kdysi jsem porodila, už je to šest let, ale těsně po porodu jsem dostala horečku omladnic.

Téměř jsem to nepřežila a dítě bohužel zemřelo. Od té doby se mi nepodařilo otěhotnět, a přitom s manželem tolik toužíme po děcku!“

„Chápu. Dokud vás ale nevyšetřím, těžko mohu posoudit, jestli vám budu schopná pomoct. Ví váš manžel, že jste sem přišla?“

„Ach ano. Po pravdě jsem se už vzdávala naděje, když mi nepomohla taková spousta doktorů, ale on naléhal, ať zkusím vaši nemocnici. Má v lékaře nesmírnou důvěru.“

Usmála se. „Pochopitelně, vždyť je sám doktor. Přednáší na lékařské fakultě.“

„Ze St. Louis, říkáte? Možná ho dokonce znám…“

„Původně jsme tam přišli z New Yorku. Jmenuje se Mark Rawlins.“

Samantha vytřeštila oči. „Cože?“

„Tak se jmenuje můj manžel – Mark Rawlins.“

„To je vyloučeno. Mark Rawlins je po smrti.“

„Prosím? Vy ho znáte? Ach – ta tragédie na moři! To už je dávno, dřív, než jsem ho poznala. Marka zachránili rybáři a s ním ještě jedenáct dalších cestujících.“

Samantha si připadala jako ochrnutá. Sklopila oči ke svým sepjatým rukám. „Celé ty roky jsem myslela, že je mrtvý.“

„Takže ho skutečně znáte?“

„Ano. Ano, ale to už je mnoho let.“

„To jsem netušila – Když jsme plánovali, že se přestěhujeme sem, Mark se o vás vůbec nezmínil. Byli jste dobří známí?“

Samantha zvedla hlavu. Oči se jí leskly jako sklo. „Znala jsem jeho rodinu,“ odpověděla.

„Já Markovy rodiče bohužel nepoznala. Oba zemřeli dřív, než jsem přišla do New Yorku.“

„Tak rybáři…“

„On a těch dalších jedenáct byli jediní, kdo přežili potopení Excaliburu. Strávili dva týdny v záchranném člunu, než je našli ti rybáři. Byli na pokraji sil, fyzických i duševních. Mark potom celé měsíce trpěl amnézii. Nikdo v té rybářské vesnici neměl tušení, kdo je a koho mají zkontaktovat. Postupně se však zotavil a paměť se mu pomalu vrátila. Jeho návrat do New Yorku tehdy způsobil značný rozruch. Moc se divím, že v sanfranciském tisku se to neobjevilo.“

„Třeba i objevilo – a já sem právě dorazila a měla plné ruce práce. V každém případě jsem ráda, že je v pořádku.

Většina paměti se mu tedy vrátila?“

„Tu a tam má ještě prázdná místa.“

„Pochopitelně. Muselo to být strašné utrpení.“

„Ostatní tvrdili, že svůj příděl vody a jídla dával ženám a dětem. Znala jste se s ním dobře, paní doktorko?“

„Náš vztah byl ryze pracovní. Dostala jsem jednou příležitost asistovat mu při operaci.“

„Rozhodně mu o vás povím. A jak to bude s tím mým problémem, paní doktorko?“

Samantha se podívala na hodinky. „Mám teď bohužel něco domluveno a vaše vyšetření zabere delší čas. Mohla byste sem přijít zítra?“

„Ale samozřejmě.“

Obě ženy vstaly. „Doufám, že zítra vám budu moct prozradit, jak velkou máte naději. Řekněme ve dvě?“

„Děkuji mnohokrát, paní doktorko. Na shledanou.“

„Tys mě vyděsila! Takhle mi plakat na prahu!“

Samantha ale Hilařin káravý hlas nevnímala. Po odchodu paní Rawlinsové zůstala dlouho sedět ve vyšetřovně, ochromená a nehybná. Potom vyskočila, sestře Constanci nahlásila, že musí za naléhavým případem, a vyřítila se ven, aby co nejrychleji byla u Hilařina domu. Paní Mainwaringová přišla po Samanthině zběsilém bušení chvatně otevřít a jejího vzhledu se až polekala. Když se objevila Hilary, pravila Samantha prostě: „Žije.“

Od té chvíle uplynuly už dvě hodiny a její šok pomalu odezníval.

„Mark,“ šeptala. „Tady, v San Francisku. Teď už mu o mně určitě řekla, Hilary. Už ví, že jsem tady.“ Samantha se ohlédla po dveřích salonu, jako by čekala zaklepání.

„Nesmím ho potkat, Hilary.“

„Proč ne?“

„Protože nejlepší je nechat věci, jak jsou. Teď je ženatý…“ Sklopila hlavu a snažila se neplakat. „Mám strach.“

„Z čeho?“

„V mých představách mě Mark nepřestal milovat.

V noci, v posteli, mi stačí zavřít oči a jsme zase spolu jako dřív. Jakmile ho však uvidím ve skutečnosti, všechno se změní. Obzvlášť jestli… jestli patřím do jeho ztracených vzpomínek. Naše láska, ty společné týdny, ty noci – Všechno zmizí…“

Hilary se posadila vedle Samanthy. Bylo jí také do pláče, a navíc měla strašnou chuť na lžičku Farmářčina přítele.

V domě ovšem nic takového nebylo. Když se po pádu vzpamatovala, její první myšlenka byla: Díkybohu, že jsem nepřišla o dítě! Potom slíbila Samanthě, že medicínu už brát nebude, ale ke své hrůze zjistila, že to není tak snadné, jak se domnívala. Každý den se jí zmocňovala neodolatelná touha aspoň po jedné lžičce a každý den s ní musela bojovat. Ale nakonec vyhraje, tím si byla Hilary jistá, protože ta nehoda ji vyděsila, ostatně vyděsila je všechny.

Obzvlášť Daria, který ji teď obskakoval jako nevěstu.

„Mám strach ze dvou věcí, Hilary,“ svěřovala se Samantha tiše. „Bojím se toho, že si mě buď nepamatuje – že všechno, co jsme spolu zažili, navždy zapomněl – nebo že si to pamatuje a jeho láska zůstala stejně silná. A to bych asi nesnesla, Hilary, to vědomí, že se sice s Markem pořád ještě milujeme, že cítíme stejnou vášeň a touhu, ale že už nikdy nemůžeme být spolu, nesmíme se navzájem ani dotknout…“

Chvíli ještě spolu poseděly, každá ponořená do svých myšlenek, a potom Hilary řekla: „Ty přece víš, že pro ni musíš udělat, co je v tvých silách, Sam. Je to Markova manželka, žena, kterou miluje. A oba touží po dítěti.“

Samantha stiskla křečovitě víčka. „My taky spolu měli dítě…“

„Už je to třináct let, Sam. Oba jste se mezitím změnili.“

„Ale on se mnou zůstal. Nikdy mě neopustil.“

„Jenže to je jiný Mark, Sam, než ten, který přijel do města. Přijmi ji zítra. Zvládni to. Je ti přece jasné, že pokud jí může někdo pomoct, jsi to ty. Možná jsi její jediná naděje.

Sam… Smiř se konečně s minulostí.“

Sebrala všechny síly. Žena přišla, čekala na ni – paní Rawlinsová. Samantha doufala, že se jí podařilo zamaskovat černé kruhy pod očima. Hilary měla pravdu – žijí teď v jiném světě, jsou z nich jiní lidé. Mark má manželku a lékařskou praxi. Samantha má nemocnici a Jenny s Adamem a reformy, které chce v medicíně prosadit. Z té romantické epizody před třinácti lety nezůstalo skoro nic.

Dokonce ani maličká Clair ne…

Vstoupila s úsměvem. „Dobrý den,“ pozdravila.

„Dobrý den, paní doktorko,“ odpověděla paní Lilian Rawlinsová.

„Vysvětlím vám úplně všechno, co s vámi hodlám provést. Nejprve se prosím položte tady na vyšetřovací stůl.

Pokud máte spodní prádlo, sundejte ho.“

Samantha se obrátila zády, aby si připravila nástroje, a za sebou uslyšela kultivovaný hlas paní Rawlinsové:

„Včera večer jsem o vás pověděla manželovi, paní doktorko, i o tom, že jste se v New Yorku znali. Tvrdí, že si na vás nepamatuje.“

Samantha si s uspokojením prohlížela letáky. Prošla záznamy v nemocnici a sestavila statistiku pacientů, kteří se stali závislými na droze v patentní medicíně nebo kterým ublížila nějak jinak. Sepsala ostré varování proti těmto medicínám, v němž ženy upozornila na skrytá nebezpečí, a dokonce jmenovala konkrétní názvy léků. Vytištěné letáčky rozdávala v nemocnici. Deset jich dala stranou, aby je rozeslala do různých novin a časopisů, načež si sundala brýle a promnula si kořen nosu.

Test, který odpoledne provedla na Lilian Rawlinsové, ukázal, že je pořád ještě schopná otěhotnět. Záněty dělohy spolu s horečkou omladnic, kterou pacientka před šesti lety prodělala, často zaviní vznik srůstů ve vejcovodech a zamezí pohybu vajíčka. Samantha do dělohy paní Rawlinsové injekční stříkačkou jemně vstříkla fyziologický roztok a pečlivě hlídala, kdy se děloha naplní, protože při neprůchodnosti vejcovodů by tekutina začala vytékat ven.

Jenže nezačala. Vyprázdnila celou stříkačku a potom si Lilian začala stěžovat na bolesti v podbřišku, což znamenalo, že roztok prošel bez problémů. Vejcovody měla tedy průchodné.

Později jí Samantha kladla řadu otázek (pro ni samu bolestných): „Jak často míváte s manželem styk?“ („Jednou týdně.“) „Hned po styku vstanete, nebo zůstanete ležet?“ („Obvykle zůstanu v posteli.“) „Sprchujete se po styku?“ („Mark mi radí, abych to nedělala.“)

Potom se Lilian zeptala, jestli pro ni Samantha může něco udělat.

„Je možné,“ odpověděla Samantha, „že problém spočívá jen ve vaší poloze při styku. Protože je nutné co nejhlubší proniknutí, doporučuju vám při lehu na zádech podložit si pánev polštářem. Nepoužívejte lubrikanty, protože se má za to, že vazelína oslabuje spermie. V tomhle směru probíhá výzkum a zatím to vypadá tak, že čím řidčeji má muž styk, tím méně spermií produkuje. Doporučuju, abyste měli s manželem styk častěji než jednou týdně.“

Samantha vstala a přistoupila k francouzskému oknu, které vedlo do zahrady. Byl večer na konci listopadu, provoněný tlejícím listím a vlhkou hlínou. Samantha se opřela o rám dveří a zavřela oči.

Marku, milovaný Marku…

Šok z toho, že se jí po tolika letech vrátil do života, pomalu odezníval. Samantha zjistila, že s ní stále zůstává, že je po jejím boku, že se nic nezměnilo. Ať už měla Lilian Rawlinsová za manžela kohokoliv, byl to jiný Mark.

V jistém směru mohla děkovat bohu, že si na ni nepamatuje, protože ona teď může žít jako dřív, dál ho milovat a znovu prožívat ty krásné dávné dny.

Otevřela oči a zhluboka se nadechla. Samantha upřímně doufala, že do několika měsíců jí přijde Lilian Rawlinsová sdělit radostnou zprávu.

Za zády zaslechla kroky a obrátila se. „Přišel jsem se rozloučit, paní doktorko.“

Ve dveřích stál Adam Wolff a držel stejný látkový vak, s kterým sem přišel před osmi lety. V šeru vypadal jako urostlý, vzpřímený mladík, pohledný a dobře oblečený, ale když pokročil blíž k světlu, které mu ozářilo tvář, Samanthě nad ním pukalo srdce.

Přistoupila k němu a pomalu, s pečlivou výslovností řekla: „Byla bych ráda, kdybys neodcházel, Adame.“

„Musím, paní doktorko. Je nejvyšší čas.“

„Jenny je z toho hrozně nešťastná.“

„Však to překoná.“

„Adame,“ položila mu Samantha dlaň na předloktí, „podle mě se ti odejít vůbec nechce.“

Zaváhal. „To se mi vážně nechce. Ale vy mě tu už nepotřebujete a škola ano.“

„Jenže my jsme tvoje rodina, Adame.“

To jste, pomyslel si ponuře. A až se bude Jenny vdávat, budu na její svatbě jako bratr a budu se dívat, jak odchází do náruče jiného muže.

Samantha zdráhavě zatáhla za provaz zvonku. Když se objevila slečna Peoplesová, požádala, aby dala připravit kočár. Pak zamířila k psacímu stolu, odemkla zásuvku a vytáhla zalepenou obálku.

„Ráda bych, aby sis tohle vzal, Adame. Neodmítej to, prosím tě. Pokud to nechceš pro sebe, nabídni to škole.“

Strčil si obálku do pláště a rozpačitě přešlápl, jako když se s doktorkou Hargraveovou setkal poprvé.

Žádný z nich už nic neřekl, ačkoliv oběma překypovalo srdce. Když na domovní dveře zaklepal kočí, Adam se prkenně pohnul k odchodu. Ohlédl se po schodišti do patra.

„Přivedu Jenny,“ nabídla se Samantha.

„Ne.“

„Ona to nepochopí, Adame. Myslí si, že odcházíš, protože sám chceš. Pověz jí pravdu, Adame.“

Ale Adam mlčel. Neohrabaně Samanthu objal, s potlačovaným vzlykem se jí zabořil tváří do vlasů a vyběhl ze dveří na ulici.

Samantha zůstala stát na chodníku v mlze a dívala se, jak kočár mizí ve tmě.

Příštího rána nebyla Jenny k nalezení.

„To je moje vina!“ naříkala Samantha a nervózně přecházela před krbem. „Tu situaci jsem vůbec nezvládla!

Věděla jsem, že je nešťastná, ale namlouvala jsem si, že když ji nechám na pokoji, nějak to překoná. Jenže Jenny je jiná než my ostatní. Ještě nikdy ji nikdo neopustil, aspoň ne člověk, kterého milovala!“

Všichni jí naslouchali s tichou účastí. Darius se opíral o krbovou římsu a zadumaně pozoroval brandy ve své skleničce. Hilary seděla v lenošce s nohama podepřenýma o stoličku a hleděla do plamenů. Stanton Weatherby stál u francouzského okna a sledoval listopadový déšť, který vypadal jako zlatý prach.

Blížila se noc a policie jim zatím neposkytla jedinou zprávu.

„Nic se jí nestane, Samantho,“ ozvala se Hilary tiše.

Samantha se s nešťastným výrazem ve tváři zastavila.

„Jak to můžeš vědět? Ještě nikdy nevyšla z domu bez doprovodu, ani na roh ne. Ona neslyší, Hilary, neuslyší blížící se drožku ani tramvaj. Něco ji může přejet. A neumí mluvit. Co myslíš, kolik lidí na ulici rozumí znakové řeči?“

„Hej!“ upozornil Stanton. „Venku zastavuje drožka.“

Všichni se vrhli ke dveřím. Když Samantha spatřila, že na chodník vystoupil Adam a otočil se, aby pomohl ze schůdků Jenny, seběhla rychle dolů. „Ach díkybohu!“ vykřikla. „Kde jste byli? Co se stalo?“

Adam a Jenny stáli v jemném dešti a drželi se za ruce.

„Přivedla mě nazpátek, paní doktorko,“ prohlásil Adam s úsměvem. „Jenny úplně sama dojela do berkeleyské školy, aby si mě přivedla. Chceme se vzít.“

„Byla to namouduši ta nejkrásnější svatba, jakou jsem kdy viděla!“ prohlašovala Dahlia Masonová. „A taková ohleduplnost, že duchovní odsloužil celý obřad znakovou řečí. Bylo to hrozně dojemné“

Samantha jen poděkovala, protože si přitom vzpomněla na Dahliinu počáteční reakci: „Přece nedovolíš, aby se ti dva vzali, ne? Představ si, jaké by mohli mít děti! A svatební obřad v posunkové řeči! Byl by vůbec platný?“

Ale nakonec přišli na svatbu všichni, dokonce i pan Wilkinson a pár Adamových přátel ze školy, a lednový den dvojici pod růžovým loubím obdaroval teplem a nádhernou sluneční září.

Samantha nepopírala, že má jisté starosti. Adam byl rozhodnutý vydělávat na živobytí a pořídit Jenny vlastní dům (a začal tím, že si sehnal místo soukromého učitele dvou hluchoněmých dětí na Russian Hill), ale dělat si těžkou hlavu o zdraví jejich dětí bylo zbytečné, protože Adamovu hluchotu zavinila nehoda a Jennyinu s největší pravděpodobností prodělaná spála. Samantha se trápila kvůli něčemu jinému: Jak chtějí přežít ve světě, který je bude považovat za podivíny?

Stála s Masonovými, Gantovými a Stantonem Weatherbym v pohádkovém foyer Opery a čekala na začátek Cyrana z Bergeracu se Sarah Bernhardtovou. Všech šest jich pozvedlo sklenky k přípitku na zdraví novomanželů, kteří tu s nimi nebyli. Samantha se cítila šťastná z mnoha důvodů: Jenny a Adam byli zaopatření a blažení, s nemocnicí nebyly větší problémy, pacientky četly její letáky a mnohé slíbily, že je rozdají i mezi své přítelkyně.

„Jak se cítíš, miláčku Hilary?“ staral se Darius.

Stiskla mu paži. Hilary byla téměř v šestém měsíci těhotenství a šokovala své známé nejen tím, že se objevila na veřejnosti, ale navíc v šatech empírového stylu, které speciálně pro ni navrhl salon Magnin. „Docela dobře, Darie. Nestrachuj se pořád!“ Upila trochu vína. Touha po Farmářčině příteli konečně zmizela.

Darius zatáhl Weatherbyho do debaty o dynamitu Alfreda Nobela a o otázce, zda ten vynález skutečně skoncuje s válkami, jak švédský vědec doufal. Hilary se naklonila k Samanthě a šeptem se zeptala: „Kdo je ten muž, který tě pořád tak upřeně pozoruje? Otoč se nenápadně doprava.

Stojí u stolku s vínem a ještě z tebe nespustil oči!“

Ještě než se otočila, to bylo Samanthě jasné.

Obrátila se a zkameněla, protože se i v té přeplněné hale střetli pohledem.

Věděla, že se to jednou stane. Bylo nepravděpodobné, že by se jejich cesty neprotly, když oba žijí v jednom městě.

„To je Mark,“ pronesla tiše.

Hilary ji jemně uchopila za loket. „Jde k nám.“

Když se k nim Mark dostal na několik kroků, zastavil se a třeštil oči. „Samantha?“

„Ano. Zdravím tě, Marku.“

Svraštil čelo: „Jsi to vážně ty? Samantha Hargraveová?“

„Takže si na mě pamatuješ?“

„Jestli si pamatuju? Ale samozřejmě! Copak bych na tebe mohl zapomenout? Ale nerozumím tomu. Co děláš v San Francisku?“

„Myslela jsem, že ti to tvá paní pověděla.“

„Lilian? Copak ty jsi ta lékařka, ke které chodí?“

„Říkala mi, že se ti – že se ti o mně zmínila. Prý jsi trpěl amnézií a nevzpomínáš si na mě.“

„Ale ona mluvila o doktorce Canbyové!“ vykřikl.

Doktorce Canbyové? Samantha si honem připomněla den, kdy se Lilian ukázala v nemocnici poprvé. Doktorka Canbyová se zdržela na operačním sále. Proboha, copak Constance paní Rawlinsovou neupozornila, že ji přijme jiná lékařka?

„Trochu se to popletlo,“ začala vysvětlovat Samantha.

„Tvojí paní zřejmě řekli, že ji přijme doktorka Canbyová, ale místo ní jsem přišla já. Nepředstavila jsem se… Ten omyl se nikdy…“ Upíral na ni oči. Bylo to stejné jako tehdy večer s recitací Annabel Lee. „Pane doktore, dovolte, abych vám představila své přátele. Pan Darius Gant s manželkou…“

Pronesl zdvořile: „Těší mě,“ ale pohledem dál visel na její tváři.

Potom zazněl zvonek a Darius se je všechny snažil nahnat na jejich místa s tím, že opona už co nevidět půjde nahoru. Stanton Weatherby si cizího muže pozorně prohlížel. Nedožil se požehnaných šedesáti let proto, aby se za tu dobu nic nenaučil. Zavětřil a naráz byl ve střehu.

Tak tady to má jako na dlani, ten důvod, proč žádný muž v San Francisku nemohl získat Samanthino srdce…

„Ani vylíčit nedokážu, jaké to je překvapení,“ pokračoval Mark tiše. „Když jsem tě náhodou zahlédl, měl jsem dojem, že sním. Nezměnila ses ani v nejmenším…“

„Ty také ne,“ zamumlala Samantha. Dav ve foyer jako by zmizel, potom zmizelo foyer, podlaha, strop s lustrem, až v celém vesmíru neexistovalo nic než dvě pronikavé hnědé oči, o kterých Samantha sní noc co noc už celých třináct let. „Byla jsem přesvědčená, žes zahynul.“

„Nedokázal jsem tě najít… Nikdo nevěděl…“

„Dobrý den, paní doktorko,“ zhmotnila se po manželově boku Lilian Rawlinsová. Náhle se všechno prudce vrátilo: hluk, světla, vřící dav.

„Dobrý den, paní Rawlinsová.“

„Lilian, jak se zdá, tu dámu nakonec přece jenom znám.

Je to doktorka Hargraveová, ne Canbyová.“

Samantha vysvětlila, jak došlo k nedorozumění, a Lilian vykřikla: „Ale to je milé! Pro vás oba musí to setkání po letech představovat nádherné překvapení! Určitě si máte hodně co povídat. Paní doktorko, mohla byste po představení se svými přáteli u nás povečeřet?“

Samantha usoudila, že to bude nejtrapnější hodina v jejím živo tě.

Postupně se svěřovali, co za uplynulé roky prožili.

Samantha líčila svá sanfranciská dobrodružství (ale o malé Clair se nezmínila), Mark zase popsal své zázračné zachránění i zotavení. Hovor byl povrchnější a zdvořilejší, než by si Samantha přála, ale když Mark pravil, že by si rád prohlédl její nemocnici, srdce jí poskočilo. Pozvala ho, aby příští týden zašel na návštěvu, ale Lilian, která do nemocnice vkročila jen v případě nutnosti, se předem omluvila.

Než přišel ten den, ta hodina a ta minuta, Samantha úzkostí a vzrušením málem omdlévala. Kromě prvního okamžiku, kdy na sebe v divadelním foyer navzájem třeštili oči, se ovládali docela dobře, skutečně jako dva dávní přátelé, které spojuje pouze společný zájem o mikroby a stetoskopy. Oba však věděli, že před tím druhým nedokážou ukrýt nic. Samantha cítila tu vzájemnou elektrizující přitažlivost a bylo jí jasné, že Mark si touhu v jejím pohledu musí vyložit správně. Jejich láska nevyhasla. Těch třináct let se vymazalo jediným mžiknutím oka. Znovu se ocitli v roce osmnáct set dvaaosmdesát.

Sestra Constance si všimla, že doktorka Hargraveová je v obličeji celá rozpálená, a dostala strach, zda není nemocná. Navíc ji udivily její šaty – Samantha měla nádherné odpolední šaty z levandulového hedvábí lemované vínově rudou krajkou, což k paní doktorce, která se do nemocnice oblékala vždycky do tmavé barvy, vůbec nesedělo. A nakonec sestra Constance žasla nad svátečním čajovým servisem a luxusním pečivem, protože paní doktorka žádné projevy marnotratnosti v nemocnici netrpěla. Ten chirurg z Východu musí být skutečně významná osobnost!

Samantha nervózně přecházela po místnosti a v duchu se na sebe zlobila. Vždyť je to nesmysl! Je mi bezmála šestatřicet, nejsem žádná šestnáctiletá dívenka! Když se však otevřely dveře, trhla sebou. Vešel Mark.

„Pane doktore,“ obrátila se k němu.

„Dobrý den, Samantho.“ Dlouho nehnutě hleděli jeden na druhého a potom Samantha – která si uvědomila Constancinu přítomnost – řekla: „Prosím, posaďte se, pane doktore. Objednala jsem pro nás čaj.“

Sedl si do křesla a rozhlédl se po pracovně. „Urazila jste hezký kus cesty, Samantho,“ řekl tiše.

Posadila se k psacímu stolu. „Na naši nemocnici jsme všichni pyšní.“ Musela se přemáhat, aby se jí při nalévání čaje netřásly ruce. „Vy se v San Francisku usadíte natrvalo?“

„Našli jsme si dům v Marinu.“ Nespouštěl z ní oči.

Krátké trapné ticho přerušila sestra Constance, která si odkašlala, vycouvala z místnosti a zavřela za sebou dveře.

Samantha zvedla ke rtům šálek, ale pak jí ruka zkameněla. „Nemůžu pít,“ zašeptala nakonec.

„Já zrovna tak.“

Šálek třeskl o talířek. „Marku, mně se to snad všechno jenom zdá.“

„Ach Samantho! Jako bychom znovu byli spolu na plese u Astorových! Jako by od té doby neuběhlo plno let, jako by se nestalo vůbec nic jiného! Mám pocit, že jsem se konečně vrátil domů. Neuplynul jediný den, Samantho, abych si na tebe nevzpomněl, abych se neptal, co se s tebou stalo, abych po tobě netoužil.“

„Se mnou to bylo stejné,“ vydechla. „Chvílemi to bylo nesnesitelné…“

„Vzpomínáš si,“ pravil něžně. Znělo to stejně naléhavě jako kdysi. Já jsem byl dítě a ona též v tom přímořském království, a naše láska byla větší než láska –

Zavřela oči. „Ano,“ zašeptala. „Annabelle.“

„Chci tě, Samantho. Prahnu po tobě.“

„Bože, Marku! To je vyloučené! Kdysi jsme směli, ale to už je pryč. Prosím! Strašně to bolí.“

„Hledal jsem tě všude, Samantho,“ svěřoval se přiškrceným hlasem. „Když jsem se konečně dostal do New Yorku, šílel jsem touhou po tobě. Nikdo však nevěděl, kam ses ztratila! Jednoduše jsi zmizela. Janelle mi prozradila, že když tě navštívila naposledy, měla jsi sbalená zavazadla.

Nikomu jsi však neřekla, kam máš namířeno. Napsal jsem Landonu Fremontovi do Evropy, ale nedostal jsem žádnou odpověď. Myslel jsem, že ses vrátila do Anglie, sledoval jsem falešnou stopu z Londýna do Francie, protože jsem se dozvěděl, že lodní lístek si kupovala nějaká mladá lékařka – ale nikam to nevedlo. Odtud jsem zajel do Vídně za Fremontem, ale ten byl po smrti. Pátral jsem po tobě celé roky, Samantho. Proč? Proč jsi zmizela?“

Užuž to měla na rtech, chtěla mu povědět o Clair, jejich děťátku. Ale teď nebyla vhodná chvíle. Možná že žádná chvíle nebude ta pravá. „Myslela jsem, žes zahynul,“ odpověděla.

Přikývl. Nedokázal pokračovat.

Samantha se zhluboka nadechla. „Minulost je pryč, Marku. Teď žijeme v dnešku. Ráda bych ti ukázala svoji nemocnici, máš-li zájem.“

Smutně a toužebně se na ni podíval a přisvědčil: „S největší radostí.“

Když jí přidržel otevřené dveře a Samantha prošla kolem něho, musel Mark potlačit prudkou touhu strhnout ji do náruče. Když potom kráčeli nahoru do operačního sálu a Mark měl ruku na jejím lokti, musela Samantha napnout všechny síly, aby se mu nevrhla do objetí. Zpočátku to bylo těžké, téměř nesnesitelné, ale jak procházeli jednotlivá oddělení a hovořili o pacientech, bolest začala polevovat, jako by skutečně byli jen dva staří přátelé, které spojuje společný zájem o medicínu.

Na Marka udělala nemocnice mocný dojem, ale nepřekvapila ho. „Jak říkáte tomuhle?“ zeptal se a postál před velkou plechovou skříní na kolech.

„To je jeden z našich vozíků na rozvážku jídla. Ráda bych řekla, že jsem vynálezce, ale nemůžu. Ten nápad jsem si vypůjčila z Všeobecné nemocnice v Buffalo. Vidíš,“ – otevřela dveře – „tady na policích leží podnosy s jídlem a dole jsou malá kamínka, aby jídlo nevychladlo. Kola mají gumové obruče, takže dělají minimální hluk.“

„Jste obdivuhodně dobře vybavení.“

„Je to neustálý boj o přežití. Kdyby nebylo činnosti našeho pracovitého Ženského výboru a jeho akcí na získání finančních prostředků, nevím, jak bychom to zvládali.“

Mark nahlédl do kojeneckého oddělení, kde ležely děti, jejichž matky při porodu zemřely nebo byly příliš nemocné, aby o ně mohly pečovat. V houpacím křesle tam seděla kojná s miminkem u prsu. „Ruka Samanthy Hargraveové je znát na každém kroku,“ poznamenal.

Upřel na ni pohled, který si ve snění představovala snad tisíckrát, a znovu pocítila tu známou bolest. Kéž by ses mě dotkl, zatoužila. Kéž bys mě políbil…

Našla ztracený hlas. „Budeš provozovat i praxi, Marku, nebo se budeš věnovat výhradně univerzitě?“

Opět pokračovali v cestě. „Když mi Kalifornská univerzita nabídla místo přednášejícího na lékařské fakultě, bral jsem to jako příležitost zaměřit svou pozornost k problémům, které mě zajímají už delší dobu.“

Ustoupili ke straně a nechali projet vozík s pacientem.

„Praxe v St. Louis mě vytížila natolik, že mi nenechala čas už na nic jiného. Profesura mi poskytne víc volnosti.“

„A co si představuješ?“

Zastavil se. „Rád bych pracoval ve výzkumu.“

„Ve výzkumu! A v jaké oblasti?“

„Rakovina. Tys to věděla, viď? A maminka ti to zakázala prozradit.“

Vzhlédla k němu a tiše pravila: „Doufám, že ke konci moc netrpěla.“

Přes tvář se mu mihl smutek. „Než jsem se vrátil z té rybářské vesnice, byla už po smrti.“

Náhle jí chodba připadala přetopená a dusná. Samantha zamířila k oknu. „Výzkum rakoviny je skvělý nápad, Marku. Víme tak málo, tak málo se pro to dělá.“

Vyhlédla ven a počkala, až si stoupne vedle ní. Zadní část budovy hleděla kdysi do opiového doupěte. Na rozdíl od všeobecného varování, že nemocnice je ve špatném prostředí a bude tím ženy odrazovat od návštěv, došlo k opačnému efektu. Přítomnost nemocnice změnila její sousedství. Okolní herny se postupně zavíraly a místo nich vznikaly solidní firmy. Z bývalého opiového doupěte teď bylo pekařství.

Mark k ní přistoupil a zadíval se na kovově šedou únorovou oblohu.

„S tvou maminkou je mi to líto, Marku. Chtěla jsem ti to říct, ale…“

Vyhledal její ruku – jejich prsty o sebe zavadily, propletly se a navzájem se křečovitě sevřely.

„Kde budeš ten výzkum provádět?“ zeptala se šeptem.

„Hledám laboratoř na poloviční pronájem. Je to bohužel těžké, protože všichni pracují na vývoji očkovacích látek a antitoxinů.“

Samantha k němu zvedla oči. Mark se za těch třináct let změnil pramálo. Ještě pořád nosil trochu delší vlasy, než bylo obvyklé, šediny na spáncích mu propůjčovaly spíše důstojnost než stáří. Držel se zpříma, ramena měl stále stejně široká a jeho tmavě zelené sako prozrazovalo dokonale udržované atletické tělo. „Marku,“ ozvala se, „dostali jsme od státu dotaci na patologickou laboratoř. Začneme všechny chirurgické vzorky zkoumat, a ne je vyhazovat.

Přebudujeme část suterénu a vybavíme ho laboratorními přístroji, mikroskopem a inkubátorem. Doufám, že se vzmůžeme i na centrifugu. Náš patolog tam ale bude pracovat jen na částečný úvazek. Pokud bys chtěl, jsi vítán…“

Jeho upřený pohled ji donutil umlknout.

Po dlouhém mlčení Mark pravil: „Jen za podmínky, že mi dovolíš zaplatit centrifugu.“

Lilian Rawlinsová se opozdila, což u ní nebylo obvyklé.

Měla to být její pátá návštěva u Samanthy a tentokrát chtěly vyzkoušet něco nového. Po pěti měsících pokusů se jí pořád ještě nepodařilo otěhotnět. Samantha chtěla zkusit krok, o kterém se nedávno dočetla v lékařském časopise.

Vstala od stolu a zamířila k oknu. Byl nádherný dubnový den, teplý a slunečný, s poryvy silného větru – typické sanfranciské počasí. Chodníky byly přeplněné spěchajícími lidmi, kteří si přidržovali klobouky, na ulicích houkaly automobily a dožadovaly se volného průjezdu mezi kočáry.

Samantha si povzdechla. Měla životu za co děkovat.

Jenny s Adamem byli šťastní a hledali si vlastní malý dům.

Hilary, která před měsícem porodila, byla s Dariem na jihu v Los Angeles, aby si zaslouženě oddechla od dětí. Nemocnice prosperovala a právě v této chvíli byl dole v laboratoři Mark Rawlins a skláněl se nad mikroskopem.

Některé dny ho Samantha vůbec nepotkala, ale vědomí, že je tady, pod jednou střechou spolu s ní, jí bohatě stačilo.

Patřily mu úterky a soboty: krájel, barvil, pozoroval a zaznamenával. Mark měl teorii, že rakovinné buňky nemají zvláštní původ, ale že jde o normální buňky, které se nějak zvrhly. Ta teorie moc zastánců neměla, ale on se jí držel, odhodlaný najít příčinu té vražedné nemoci, a pak možná i účinný lék.

Samantha se zachmuřeně podívala na hodinky. Lilian Rawlinsová se zpozdila už o půl hodiny.

Samantha zamířila ke dveřím a vyhlédla na chodbu.

Kolem chvátala sestra Constance. „Sestřičko, nezahlédla jste paní Rawlinsovou?“

„Zahlédla, paní doktorko. Je na ambulanci.“

Samantha povytáhla obočí. „Copak je zraněná?“

„Ale kdepak, paní doktorko! Pomáhá!“

Překvapená Samantha se nestačila divit. Lilian Rawlinsová se netajila svým odporem k nemocnici. Měla co dělat, aby se donutila zajít aspoň za Samanthou.

Samantha zamířila rušnou chodbou k úrazovému oddělení. Cestou ji dvakrát zastavili – nejprve se zprávou, že emfyzéma paní Jenkinsové se zhoršila, a podruhé s tím, že Rosie Tubbsová zemřela při operaci křečových žil. Na ambulanci bylo narváno. Doktorka Canbyová a sestřičky tam dělaly absolutně všechno: od vytírání krků až po rovnání zlomených kostí.

Samantha našla Lilian Rawlinsovou sedět v koutě u nosítek. Povídala si s malým chlapečkem. Samantha přišla blíž a zjistila, že hošík má čerstvě obvázanou paži.

„Dobrý den, paní Rawlinsová.“

Lilian zvedla hlavu. „Dobrý den, paní doktorko. Právě tu Jimmymu vyprávím pohádku.“

Samantha se na chlapečka usmála a všimla si, že má tvářičku napuchlou od pláče a zorničky zúžené po injekci morfia. Byl neuvěřitelně špinavý a podvyživený.

„Jimmy měl nehodu, viď?“ pohladila Lilian malou umolousanou ručku, která vykukovala z obvazu. „Ale za chvíli bude zase v pořádku, je to tak, Jimmy?“

Hošík přikývl a stydlivě se usmál.

Lilian se zvedla a tiše se omluvila: „Promiňte, že jsem se neukázala včas, paní doktorko, ale když jsem přišla, dovezli právě toho chudáčka. Křičel a hrozně vyváděl, nebožáček. Snažila jsem se ho pohádkou přivést na jiné myšlenky.“

Přiběhla k nim doktorka Canbyová, zardělá a kypřejší než jindy. „Kdyby nebylo paní Rawlinsové, trvalo by nám pekelně dlouho, než bychom tu paži sešili. Umíte to s dětmi přímo zázračně, paní Rawlinsová.“

Objevili se dva sanitáři a zvedli nosítka.

„Ach,“ vyjekla Lilian, „kam ho nesou?“

„Na dětské oddělení,“ odpověděla Samantha. „Pokud chcete, můžete ho doprovodit.“

Lilian zbledla. „Na dětské oddělení…“

„Pár dní si tam pobude,“ vysvětlovala doktorka Canbyová chápavě. „Můžete ho navštívit, kdykoliv budete chtít.“

„Ahoj, paní!“ zaslechly tenký hlásek, a když se otočily, spatřily Jimmyho, jak jim zdravou rukou mává.

„Musíme vám roztáhnout děložní krček, paní Rawlinsová,“ oznámila Samantha. „To je vstup do dělohy. Nedávné studie ukázaly, že příčinou neplodnosti může být právě zúžený krček. Při širším otvoru mají spermie větší šanci proniknout dovnitř. Nebojte se, nemělo by to bolet. Budu postupovat hodně pomalu. Jakmile byste měla nepříjemný pocit, hned mě, prosím vás, upozorněte.“

„Bolesti se nebojím, paní doktorko,“ řekla Lilian. Po chviličce se zeptala: „Paní doktorko, kdepak najdu dětské oddělení?“

Nejprve navštěvovala jenom Jimmyho, potom i chlapečka na sousedním lůžku, holčičku se zánětem ucha, a nakonec Lilian Rawlinsová přicházela každý den za všemi dětmi na oddělení. Nikdy se neukázala s prázdnýma rukama: nosila pestrobarevné obrázky, hadrové panenky, dřevěné vojáčky, zvířátka na kolečkách, která se dala tahat na provázku. Kupovala lékořicové proutky a peprmintové špalky, cucavé bonbony a čokoládu. Děti, které směly chodit, si jí sedaly k nohám a poslouchaly pohádky. Děti, které musely ležet, navštěvovala každé zvlášť. Zpočátku hodně plakala, když viděla ty nemoci a poranění, když děcko zemřelo, osiřelo, a hlavně když malý Jimmy dostal do rány sněť, kterou nepřežil. Našla však v sobě vnitřní sílu a naučila se své zoufalství před dětmi skrývat. Holčičce, která při požáru domu utrpěla těžké popáleniny, česala vlásky a vyprávěla jí, že vypadá jako princezna. Chlapečkovi, který se zotavoval po sedmé operaci, jež mu měla srovnat koňskou nohu, slibovala, že jednou z něho bude generál.

Vyprávěla dětem, poslouchala je, zaháněla jejich strach, uměla je rozesmát a zanedlouho ji tam všichni znali jako maminku Rawlinsovou. Když ji však jedna krásná holčička popadla kolem krku a poprosila, jestli s ní může domů, Lilian se jí jemně vyvinula z objetí a odpověděla, že to nejde.

„Proč to nejde?“ podivila se Samantha, když jednou odpoledne zašla do laboratoře.

Mark bez saka a s vyhrnutými rukávy připravoval vzorky. „S Lilian jsme jednou o adopci mluvili, ale byla tak zatvrzele proti, že už se k tomu nevracím.“

„Ale vždyť děti tolik miluje, Marku! Byla by z ní báječná matka! Děti teď už od rána vyhlížejí maminku Rawlinsovou. Nesmírně nám pomáhá, aby se děti uzdravily co nejdřív!“

Mark pozorně zkoumal vzorek na podložním sklíčku.

„V tom máš pravdu, dětské oddělení se teď pro ni stalo smyslem života. Když jsme se do San Franciska přistěhovali, byla Lilian nesmírně osamělá. Velice se jí stýskalo po jejích příbuzných v St. Louis a přátelství s dámami v našem sousedství ji nelákalo – všechny mají děti a to ji bolelo. A když se začala léčit u tebe, byla si tak jistá úspěchem, že horní ložnici upravila na dětský pokoj. A teď nedělá nic jiného, než že zařizuje pokoj pro dítě nebo vyrábí hračky pro děti z nemocnice. Přehání to až do té míry, že –“ Zarazil se. Chtěl říct, do té míry, až zapomíná, že má manžela. To ale nemohl Samanthě přiznat. Zrovna tak jí jen těžko mohl povědět, že Lilianino milování se proměnilo na mechanické a neosobní. Pro ni to teď byla pouze cesta k otěhotnění a Mark často cítil, že na „lásku“ tam už nezůstalo místo.

Samantha netušila, co Mark prožívá. Během návštěv u ní Lilian donekonečna vykládala o dětech své sestry v St. Louis, bylo jich jedenáct. V kabelce nosila jejich fotografie a každému je ukazovala. „Tady máš další důvod, proč byste měli dítě adoptovat, Marku.“

Zavrtěl hlavou. „Chce dítě z vlastního těla. Možná že předtím, než porodila, než poznala, jaké je mít vlastní děcko, by o té možnosti uvažovala, ale když zemřelo – Podle mě chce Lilian náhradu za to zemřelé dítě.“

Samantha se posadila na vysokou stoličku před pracovním pultem. Ano, nahradit zemřelé dítě. Jak dokonale to dokáže pochopit! Malá Clair spí na travnatém svahu…

Mark zamířil k umývadlu a drhl si ruce. Když sáhl po ručníku, poznamenal: „Jsem rád, že ses tady dneska zastavila. Chtěl bych s tebou něco probrat.“

„A co?“

Spustil si rukávy, zapnul manžety a přistoupil k psacímu stolu s roletou. „Tohle.“ Zvedl jakýsi papír a podával jí ho. Byl to její leták bojující proti drogám.

„Ano?“

„Jsou ty statistiky přesné?“

„Všechny vycházejí ze záznamů naší nemocnice.“

Mark leták zhoupl nahoru a dolů, jako by jej vážil.

„Shromáždit ty údaje muselo dát hroznou práci. Zmiňuješ se tu o různých medicínách, například o Ellisonově elixíru. Tvrdíš čtyřicet procent alkoholu?“

„Sama jsem to testovala.“

Dlouze a zamyšleně se na ni zadíval, načež řekl: „Sebral jsem to dnes cestou sem u příjmu. Měli to zahrabané pod letáčky o kojeneckých láhvích a správném úklidu domácnosti. Bylo to úplně vespod, Sam.“

„Já vím. Sestry se snaží udržet v tom pořádek, ale –“

„A je to tam k ničemu,“ pokračoval tiše. „Na tom pultu to leží úplně zbytečně. Takovéhle informace se mají zveřejnit.“

„Zkoušela jsem to, Marku. Rozeslala jsem ty letáky všem časopisům a novinám, které by podle mě mohly mít o to zájem, ale bezvýsledně.“

„Ani se nedivím. Elisonův elixír si platí pořádně mastnou reklamu. Časopisy si nemůžou dovolit ztratit zisk.“

„Marku, když už nemám možnost to zveřejnit celostátně, můžu aspoň vzdělávat své pacientky.“

„A stačí to?“

Zaváhala. „Nestačí.“

„Výborně.“ Zamířil k věšáku a strčil si leták do kapsy svrchníku. „Jaký máš na zbytek dne rozvrh?“

„Po obědě vizitu a až do večera službu na úrazovém oddělení.“

„Mohl by za tebe někdo zaskočit?“

„Nejspíš ano. Proč?“

„Protože,“ odpověděl se záhadným úsměvem, „bych tě rád s někým seznámil.“

Redakce časopisu Přítel ženy zabírala celé poslední patro impozantní budovy na Battery Street. Když Samantha prošla dveřmi s názvem časopisu, byla trochu udivená.

V posledních několika letech Přítel ženy pomalu skomíral, až loni, jak se doslechla, vydechl naposledy. A teď tu byl v celé své kráse, očividně se mezi bušením psacích strojů, hemžením lidí a třemi řadami pracovních stolů těšil třeskutému zdraví. Přistoupil k nim elegantní mladík. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Rádi bychom mluvili s panem Horacem Chandlerem.

Vyřiďte mu, že přišel Mark Rawlins.“

Minutu poté už procházeli dveřmi označenými jako SOUKROMÉ. Za nimi seděl v záři slunečních paprsků u otevřených oken obrovský muž. Ihned vyskočil. „Marku!“

„Zdravím tě, Horaci.“ Potřásli si rukama. „Dovol, abych ti představil paní doktorku Hargraveovou ze Sanfranciské nemocnice pro ženy a děti.“

„Těší mě, paní doktorko! Seznámit se s vámi je pro mě vyznamenání. Víte přece, že v tomhle městě jste proslavená!“ Horace Chandler měl skutečně nadlidské rozměry, především v pase, a vestoje vypadal jako grizzly. „Posaďte se, prosím. Marku, příjemně jsi mě překvapil. Jak se vede Lilian?“

„Docela dobře, Horaci. A co Gertruda?“

„Nikdy se neměla líp. Ale teď jsi tady za obchodem, nebo za zábavou?“

„Za obchodem, Horaci. Potřebujeme tvoji pomoc.“

Během jízdy kočárem do redakce vysvětlil Mark Samanthě všechno, co o svém příteli Horaci Chandlerovi věděl. Znal ho už ze St. Louis, kde Chandler vydával časopis nazvaný Džentlmenův týdeník. Horace Chandler se zaměřil na skupování krachujících magazínů a znovu je stavěl na nohy. Přišel do San Franciska právě před rokem, aby do Přítele ženy vlil trochu života.

Samantha se snažila rozpomenout, kdy naposledy držela v ruce výtisk tohoto časopisu. Muselo to být už hezkých pár let a tehdy ho zavrhla jako bezduchý žvást plný módy, receptů, nezáživných romantických povídek a nezajímavých básní. Měla dojem, jako by ho vydávaly tři staré panny, které mají tiskárnu v kuchyni. Od té doby ho nečetla. „Jak ten časopis vypadá teď?“ zeptala se Marka.

„Pořád ještě je určený ženám,“ vysvětloval jí v kočáře, „ale uznává, že ženy mají taky mozek. Recepty a móda zůstaly, ale přesunuly se k exotickému, troufalejšímu duchu. Tisknou tam i politické zprávy a nejrůznější názory a nebojí se zdravé konfrontace. V jednom z posledních čísel psali o nebezpečí přelidnění a vysloužili si tím prudkou odezvu, protože se odvážili hledat řešení v antikoncepci.“

Teď tedy v kanceláři pana Chandlera líčil Mark svému příteli Samanthin výzkum na poli patentních medicín a její marné úsilí zveřejnit získané výsledky.

„A nikdo se toho nedotknul ani klackem, je to tak, paní doktorko?“ zeptal se Horace Chandler. „V téhle zemi nejspíš neexistuje periodikum, které by riskovalo, že přijde o inzeráty právě na ty medicíny, které kritizujete. Proto se taky veřejnost nemůže dozvědět pravdu. Ale náhodou jsem už při koupi Přítele ženy určil politiku našeho časopisu, a sice že budeme tisknout pravdu bez ohledu na to, koho urazíme. Jistě vám neujde, že ve svém časopise nemám jedinou reklamu na patentní medicínu.“ Zvedl ze stolu jeden výtisk a podal ho Samanthě. Se zájmem v něm začala listovat.

„Tak tedy, Marku,“ rozvalil se Horace v křesle a sepjal ruce na svém mohutném břichu, „chápu dobře, že chceš, abych otiskl tuhle informaci doktorky Hargraveové?“

Mark sáhl do kapsy, vylovil leták a hodil jej na psací stůl.

„Přečti si to, Horaci, a pověz mi svůj názor.“

Zatímco muži leták pročítali a zastavovali se u různých bodů, podíval se Mark na Samanthu a zamrkal. Cítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Pane Chandlere,“ ozvala se, „ráda bych veřejnost upozornila na nebezpečí plynoucí z patentních medicín. Viněty tvrdí, že prostředky jsou zcela bezpečné, ale opak je pravdou. Těhotné ženy pijí toniky, které škodí jejich nenarozeným dětem, a nemají o tom ani potuchy. Nemocní rakovinou konzumují obarvenou vodu, místo aby vyhledali lékařskou pomoc. Veřejnost má právo vědět, pane Chandlere, co kupuje a co poskytuje svému tělu. A protože výrobci těch medicín jim to neprozradí, musíme to udělat my.“

Horace Chandler odložil leták a pozorně se zadíval na Samanthu. „Jste si těmi čísly jistá?“

„Naprosto.“

„Mohla byste jich obstarat víc? Tady jich uvádíte dost málo. Podrobnější statistika by dodala článku větší váhu.“

„Neměla jsem zatím čas,“ přiznala Samantha, „ale s velkou chutí bych udělala analýzu Zázračného elixíru Sáry Fenwickové.“

Povytáhl obočí. „Největší odbyt v zemi.“

„Klidně to udělám za tebe, Sam,“ ozval se Mark.

„K tomu mi stačí Bunsenův hořák.“

Horace Chandler si promnul bradu. „Ten leták je dobrý, paní doktorko, ale vypadá jako odborný článek. Měla byste námitky, kdybych ho protáhl redakční úpravou?“

„Ale ani v nejmenším!“ Samanthy se zmocňovalo stále větší vzrušení.

„Paní doktorko, postarám se, aby si moje čtenářky myslely, že ty špatné konce je můžou čekat s každou další šarlatánskou pilulkou. Naší zbraní, milí doktoři, bude rozhořčená veřejnost. Pochopte, paní doktorko, že teprve takovéhle hrabání se v hnoji vede ke změně zákona.“

„A zvyšuje náklad časopisů,“ dodal Mark s úsměvem.

Horace se zvedl. „Je mi líto, ale mám teď schůzku.

Marku, vyřiď Lilian mou poklonu. Paní doktorko, bylo mi potěšením. Sejdeme se, řekněme, za týden?“

Když z chladné budovy vykročili do žhavého srpnového odpoledne, cítila Samantha, jak v ní narůstá rozjaření.

Měla pocit, že se vznáší. Mark si posadil na hlavu svůj homburg, přimhouřil oči v zářivém slunci a zazubil se na Samanthu. „Paní doktorko,“ pravil, „tak mám dojem, že my dva změníme svět!“

Samantha zírala na slova, která právě napsala, ale nevnímala je. Jednou rukou si podpírala hlavu, druhou držela pero těsně nad stránkou, jako by čekala na inspiraci. Měl to být její druhý článek pro Přítele ženy. Ten první, otištěný pod názvem Nedovolte, aby se vám stalo totéž, vyvolal takový ohlas veřejnosti, že Horace Chandler na něj chtěl okamžitě navázat. Tentokrát do něho měla zahrnout laboratorní analýzu deseti nejoblíbenějších patentních medicín.

Nakonec Samantha pero úplně odložila a narovnala se.

Za zavřenými dveřmi pracovny se nemocnice ukládala ke svému polospánku (nemocnice nikdy nespí úplně) a kolem vládla atmosféra poklidné důvěrnosti. Samantha si zhluboka naplnila plíce vzduchem a pomalu, melancholicky zase vydechla. Neměla tušení, co se s ní dnes večer děje, připadala si podivně nesoustředěná.

Unaveně se zvedla a zamířila k oknu. Roztáhla těžké sametové závěsy a vyhlédla do říjnové noci. Nabízel se jí neskutečný pohled: jako by šlo o přízračnou scénu z nadpřirozené hry. Ulice byla bezmála opuštěná, jen několik chodců zápasilo s větrem, aby si udrželi klobouky, zatímco spěchali od jedné loužičky světla k druhé, jako by prchali nebo se děsili říjnových stínů. Byl to čas Halloweenu, období luceren z vydlabaných tykví, období umírání…

Samantha se dívala na svůj odraz ve skle a říkala si: Bože, proč mě napadlo právě tohle. Období umírání…

Protože to tak je. Začínáme umírat už ve chvíli, kdy jsme počati, rodíme se jen proto, abychom umřeli, od plenek k rubáši, jaký to má vlastně smysl?

Podvědomě si přitiskla ruku na prsa a pohladila tyrkys.

Od toho dne (před kolika lety), kdy si dala pro kámen vyrobit řetízek, jí spočíval na srdci. Moje štěstí. Ale mám ho opravdu? Mám štěstí?

Samantha věděla, že normálně nemá sklon ke snění, že není povahou romantická jako doktorka Canbyová (která si pouštěla Carusa a obklopovala se portréty Edwina Bootha a Napoleona Bonaparta). Samantha byla pragmatická, realistická. Proč v tom případě tu a tam sklouzne do těchto melancholických nálad? Obzvlášť v poslední době…

Věděla proč.

Otočila se od okna, rozhlédla se po pracovně a náhle se jí před očima všechno rozmazalo. Proboha živého, vždyť já mám slzy na krajíčku!

Měla tolik důvodů cítit se šťastná, radovat se (stát jim vyplatil další dotaci, rodina Crockerových se nabídla financovat zařízení nového operačního sálu, a co bylo vůbec nejlepší, Jenny čekala miminko). Neměla jediný důvod k takovému smutku.

Samantha si přitiskla dlaň k čelu, jako by chtěla slzy vtlačit zpět do hlavy. Nemám právo. Dávno jsem se ho vzdala, už mi nepatří…

Opět si povzdechla, ale vyznělo to spíše jako potlačený vzlyk. Jak dlouho to ještě takhle vydrží? Samantha věděla, že ve všem ostatním je silná, ale v tomhle… Toužila po něm, potřebovala ho. Zemřu, jestli se ještě jedinkrát neocitnu v jeho objetí!

Namlouvala si, že to zvládne, že bude s Markem jednat jako s dávným přítelem, pracovat po jeho boku, udržovat si profesionální odstup, ale stávalo se to čím dál obtížnější. S každým dalším dnem, s každou další návštěvou u Horace Chandlera, s každou další večeří u Gantových, kdy měla Marka po jedné straně a Lilian po druhé –

Náhle měla pocit, že se v té místnosti dusí. Stěny jako by na ni padaly. Rozběhla se ke dveřím a otevřela je. Zšeřelá chodba byla opuštěná, tichá, stejně jako podzimní ulice před budovou. Ani by ji nepřekvapilo, kdyby na podlaze ležela vrstva rudooranžového listí…

Měla bych jít domů. Nač tu ještě čekám?

Z hlubokých stínů na konci chodby se odloupl groteskní stín a pomalu se k ní blížil. Byl to veliký hranatý předmět ujíždějící na tichých kolech, zdánlivě poháněný vlastní silou. Tichounce rachotil. Když se dostal blíž, všimla si po obou stranách lidských rukou, a nakonec i rytmického zvedání a klesání ohnutých zad vrátného. „Brej večír, paní doktorko,“ zahuhlal a strkal vozík s jídlem dál.

Samantha otevřela ústa, ale nevzmohla se na jediné slovo. Sledovala, jak vrátný s vozíkem mizí za rohem, a pak se ohlédla směrem, kudy sem přišel.

Schodiště.

Ta bolest se stávala nesnesitelnou. Další noc probděná v posteli při myšlenkách na Marka, při snaze znovu přivolat dotek jeho těla, chuť jeho úst, jeho vůni…

Ach Willello, tak tímhle se musíš protrpět každý den svého života? To jsem netušila.

Samanthu náhle zahltil hluboký smutek nad nešťastnou Willellou a jejím tichým zoufalstvím, nad sebou, nad všemi, kdo touží milovat a nemůžou.

Ani si neuvědomila, že se pohnula. Nohy jí ožily ze své vlastní vůle a teď ji nesly, bez ohledu na její vůli, ke schodům. Zastavila se nad nimi, jakoby nakloněná nad propastí, a utěšovala se: Stejně už tam není. Odešel před kolika hodinami.

Váhavě sešla po schodech, jako by každý zkoušela, kolik unese, jako by nevěřila, že vydrží její váhu i tíhu toho neuvěřitelného břemene, které na ní leží. Dolů, z temnoty do temnoty, z jedné kalužky slabého elektrického světla do druhé, náměsíčník vydaný na milost a nemilost vlastním nohám, pochodující vytrvale dolů, zatímco v hlavě mu zní: Vždyť tam nikdo není!

U paty schodiště přimrzla na místě. Prostornou chodbu v suterénu ozařovala jediná žárovka, ukazovala řadu zavřených dveří a zamčené skříně. Chlad, ticho. A pod posledními dveřmi, pod těmi na nejvzdálenějším konci chodby, pode dveřmi od laboratoře, pod těmi dveřmi, prosvítá světlo…

V následujícím okamžiku už stála před nimi. No samozřejmě, určitě je tam doktorka Mary Johnsová, patoložka, a pracuje dlouho do noci.

Zaklepala.

„Dále!“ ozval se za dveřmi Markův hlas.

Stiskla kliku a zůstala stát na prahu, zarámovaná temnotou a kalným světlem. Dívala se na něho, jak se zrovna napřimuje od mikroskopu, a pomyslela si: Není to ještě ani rok. Jak dlouho to ještě musím snášet? Kolik takových říjnů mě ještě čeká?

Jeho pohledná tvář byla ukrytá ve stínu. Samantha nepoznala, jestli se mračí nebo usmívá, mohlo to být obojí. „Sam,“ pronesl tiše, „pracuješ do noci.“

„Ano. Nad tím článkem.“ Najednou se nemohla nadechnout. „Však ty taky pracuješ dlouho.“

„Barvím vzorky…“

Opět se jí tělo pohnulo z vlastní vůle. Její ruka zavřela dveře, nohy ji donesly k laboratornímu pultu a její hlas, který jí připadal cizí, jako by patřil jiné ženě, pronesl:

„Radši na tom článku dělám tady v nemocnici, abych byla po ruce, kdyby mě někdo potřeboval…“

Jeho oči, které teď nebyly něžně hnědé, ale černé a pronikavé, hleděly na ni, do ní, skrze ni. „Poslední dobou ale pracuješ do noci často.“

„To platí i o tobě.“

Pohledem jí sklouzl na hruď a čelo mu zbrázdila vráska.

„Co je to?“ Natáhl ruku, aby zvedl kámen. Samantha cítila, jak jí prsty jemně zavadil o prsa.

„Věnovala mi to Leticia. Pamatuješ… si na ni?“

„Pamatuju.“

„A na Janelle?“

„Ano.“

„A na Landona Fremonta,“ chrlila ze sebe překotně, „a na doktora Princea a doktora Westona a paní Knightovou… Ach M arku! Nikdy jsme spolu nemluvili o minulosti!

Pořád zůstává pohřbená! Chtěla bych ji znovu prožít!“

Stalo se to tak rychle, až se vyděsila. Zčistajasna ji držel v náruči, tiskl k sobě a potom jí přikryl rty ústa a náhle byli zpátky v tom pokojíku nemocnice St. Brigid a Mark právě vpadl dovnitř se slovy: „K čertu se vším, Samantho, já tě miluju!“ a tenkými stěnami k nim pronikal smích a drnkání na bendžo.

Visela na něm jako tonoucí. Hltal ji celý vyhladovělý.

Když jí dlaní vklouzl pod halenku a uchopil její prs, čtrnáct let zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku: Excalibur, smrt jeho matky, dlouhé, předlouhé putování přes celou zemi, dítě, Claiřino narození i smrt, Jenny, Hilary, nemocnice – nic z toho nebylo, nic z toho se nikdy nepřihodilo. Všechno to byl jen sen a Samantha se konečně probudila.

„Ach bože,“ šeptal jí Mark do vlasů, „už jsem měl strach, že to dál nevydržím. Vídat se s tebou každý den, předstírat, že jsem jenom dávný přítel.“

Uchopil ji za ramena a přidržel na délku paže před sebou. Prozkoumával ji očima, konečně na ni upíral pohled, po jakém celé ty měsíce toužila, dlouze, láskyplně, vpíjel se jím do její výjimečné krásy, do perlově šedých očí, do havraních vlasů, které jí splývaly po ramenou. Tuhle představu sebou celých čtrnáct let brával večer co večer do postele. Potom jí něžně shrnul halenku a rozvázal šňůrky na živůtku. Sklonil hlavu a políbil jí na ňadra. Samantha zasténala.

Napřímil se, zabořil jí prsty do vlasů a chraptivě zašeptal: „Je to už mnoho a mnoho let, co v přímořském království bydlela dívka, již poznali byste hned, podle jména Annabel-Lee –“

„Odveď mě nazpátek, Marku,“ poprosila Samantha šeptem. „Odnes mě do minulosti. Daruj nám zase ty časy před Excaliburem.“ Přetáhla si řetízek přes hlavu a položila tyrkysový přívěsek na pult. „Aspoň pro jednou nebudeme myslet na to, co jsme a čím se staneme.“ Po tvářích se jí valily slzy. Roztřesenýma rukama mu začala rozepínat košili. „Povídej mi o profesoru Garfieldovi. Stěžuj si na tatínkovu tvrdohlavost. Vyprávěj mi o bratrech, o Stephenově rozhazovačnosti a nekonečném kázání své matky.

A já budu povídat o tom, jak se u nás v nemocnici všichni, hádají kvůli mikrobiální teorii a jak mě doktor Prince za nic na světě nechce pustit do operačního sálu –“

Podlaha laboratoře jim připadala jako prachová peřina.

Mark na ni rozprostřel plášť a začali se něžně milovat, ale za chvíli se nechali strhnout, hledali ukojení veškeré své vášně a touhy, zoufalství nastřádaného během minulých let, i kdyby jenom pro tuto jedinou noc.

Později, když k nim hodinu před úsvitem dolehly zvuky probouzející se nemocnice, si o tom promluvili a smířili se s realitou. Shodli se na tom, že nejsou volní, že nesmí znovu podlehnout, že musí brát ohled na ostatní, především na Lilian, a že budou žít výhradně v přítomnosti. Samantha mu pověděla o děťátku jménem Clair a oba se pokusili, i když to bolelo, smířit s tím, že minulost je pryč, že teď už k sobě nepatří. Ale tahle jediná noc jim patřila. A pokud zítřek a další zítřky budou náležet ostatním, tato noc byla jejich a oni se snažili celým srdcem i duší prožít celoživotní lásku za pouhých pár darovaných hodin.

Končil rok osmnáct set devadesát šest a začaly se šířit zvěsti o zlatu na Aljašce. San Francisco se opět stalo centrem zuřící zlaté horečky. Aljašský zlatokop v typické flanelové košili a vlněné bundě se stal důvěrně známým jevem a noviny začaly přinášet zprávy o hazardních hrách v táborech na Yukonu. Zlatá posedlost se zmocnila všech, včetně Daria Ganta, který založil několik majitelů dolů s tím, že dostane polovinu zisku. Jistou dobu převládla v San Francisku jeho bývalá drsnost.

V důsledku toho Samanthiny články v Příteli ženy soupeřily o pozornost veřejnosti s mnoha dalšími zajímavými tématy.

Prosincové číslo přineslo článek s názvem V té medicíně je jed! a lednové číslo jeho pokračování Jak se stát snadno narkomanem, které mělo podobu testu postaveného na znalostech čtenářů o patentních medicínách. Ani jeden z nich však nepřilákal tolik zájmu jako první článek, protože čtenáři se dali rozptýlit Yukonskou legendou. Horace Chandler tvrdil, že jediný způsob, jak získat znovu pozornost, je uveřejnit něco skutečně senzačního.

Pokud nebyla zrovna na operačním sále nebo nesloužila na odděleních, trávila Samantha zbylý čas sepisováním povídky Narkomanova noční můra. Přestože to psala v první osobě pod fiktivním jménem, šlo o případ jedné z jejích pacientek. V povídce vykreslovala realistický a šokující portrét typické oběti některé z patentních medicín.

Dny ubíhaly v nekonečném návalu pacientů, sledu tragédií i vítězství. Vlhká sanfranciská zima se přehoupla na práh jara, v němž zlatá horečka vrcholila.

Samantha a Mark se během těch deštivých měsíců vídali často, ale už nikdy nezopakovali tu noc v laboratoři.

Častokrát nedělali nic jiného, než že seděli u ní v laboratoři, pili čaj, poslouchali rachocení vozíků s jídlem po chodbách a ťukání deště do oken. Nepotřebovali se milovat tělesně. Milovali se očima, příležitostným dotekem, myšlenkami, vycházeli si vzájemně vstříc a splývali v jedno. Pracovali na svých článcích o drogách – Mark v laboratoři prováděl analýzu vodiček a elixírů, Samantha sestavovala statistiky a závěry. Už nikdy se však nezmínili o tom, co mají v srdci, protože to nebylo nutné: oba to věděli.

Milovali jeden druhého a toužili po sobě.

„Prosím, uvolněte se, paní Sargentová, tak je to dobře,“ upřela Samantha pohled na protější zeď a představovala si anatomii pacientčina podbřišku. „Děkuji. Už se můžete obléknout.“ Šla si k umývadlu vydrhnout ruce.

Na stolku vedle umývadla ležela kabelka a rukavice paní Sargentové. U nich byl výtisk Saturday Evening Postu, který měla rozečtený. Byl rozevřený u článku o nedávno zvoleném prezidentu McKinleyim. Samanthin pohled sklouzl na reklamu pod článkem. Jak se vyhnout operaci! hlásal nadpis. „Nezanedbávejte své zdraví tak dlouho, až se z posledních sil budete muset dovléct do nemocnice.

Pečujte o své ženské orgány a okamžitě si nechte léčit poruchy, které signalizují nebezpečí. Každodenní užívání Zázračného elixíru Sáry Fenwickové uzdraví a posílí váš citlivý ženský organismus. Přečtěte si dole uvedené dopisy žen, které onemocněly a obrátily se k paní Fenwickové s žádostí o pomoc.“

„Můžete pro mě něco udělat, paní doktorko?“

„Paní Sargentová, máte na děloze velké fibroidy – to jsou nádory – a ty způsobují krvácení.“ Samantha si osušila ruce do čistého ručníku a obrátila se k ženě, přičemž si zapínala manžety. „Kdy to začalo?“

Paní Sargentová byla drobná ženuška, právě teď nesmírně rozrušená. „Asi před pěti lety, když se narodil Timothy. To ještě nebylo nic vážnýho, sem tam skvrnka.

A potom asi před třema rokama se mi měsíčky protáhly na celejch čtrnáct dnů.“

„Dělala jste s tím něco?“

„Kdybych si vzala volno a šla za doktorem, přišla bych o místo v pekárně. Napsala jsem teda Sáře Fenwickový.

Podle reklam prej dokáže hotový zázraky.“

Samantha se podvědomě ohlédla po inzerátu. Z oválného portrétu se blahovolně usmívala Sara Fenwicková, krásnou babičkovskou tvář nastavenou do mírného úsměvu. „A co vám doporučila?“

„Poslala mi láhev svýho elixíru. Hned jak jsem ho začala užívat, cejtila jsem se o moc líp.“

Samantha přikývla. O to se ovšem zasloužil vysoký obsah alkoholu.

„Ale to krvácení pokračovalo dál. Napsala jsem jí znovu a ona mi poradila, abych zvýšila denní dávky elixíru. Jenže to nefungovalo,“ dodala paní Sargentová se sklopenou hlavou. „Pila jsem ten elixír denně tak dlouho, až jsem ho začala mít plný zuby. Krvácení bylo pořád silnější a teď jsem slabá jako moucha.“

Samantha vytáhla židli a přisedla si k pacientce. „Paní Sargentová,“ řekla co nejvlídněji, „ty nádory sice nejsou zhoubné, ale musejí ven.“

Ženuška zbledla. „Myslíte operaci?“

„Ano.“

„A jakou?“

„Budeme vám muset odstranit dělohu.“

Paní Sargentová zděšeně vykřikla a hned nato propukla v pláč.

Samantha ji pohladila po koleně. „Kdybyste přišla za doktorem hned na začátku, dalo by se něco dělat, ale ten stav se teď bez operace vyřešit nedá.“

„Když my si doktora nemůžeme dovolit!“ naříkala paní do kapesníku. „Vždyť sotva uživíme děti!“

„Paní Sargentová, pacientky, které nemají na zaplacení, léčíme v nemocnici zadarmo.“

„Ale božíčku, přijít o dělohu! Paní doktorko, pěkně prosím, zkuste něco jinýho!“

Samanthu bodlo u srdce.

„Nejde o mě, ale jak se na to bude koukat Hany? Už mě nebude mít ani trošku rád!“

„Ale určitě bude, paní Sargentová.“

„Považte, že mi nejni ani čtyřicet! Prosím vás, paní doktorko!“ žadonila paní Sargentová. „Nedělejte to! Já bych radši umřela!“

Samantha položila ženě konejšivě dlaň na rameno.

„Byla bych upřímně ráda, kdyby existovalo jiné řešení.“

„Copak mi ten elixír vůbec nepomoh?“

„Ten elixír je obyčejná vodička, paní Sargentová, po které se vám vylepšila nálada, ale strukturální poruchu nenapraví.“

„Ale moje sestra měla nádor na děloze a stačila jediná lahvička Sáry Fenwickové a dočista se jí rozpustil. A mně taky pomáhá. Když se vracím z pekárny, sotva vylezu po schodech, ale jakmile se napiju toho elixíru, hnedka zvládnu všechen úklid i vaření.“ Vzala Samanthu za ruku.

„Prosím vás, paní doktorko…“

Samantha cítila, jak ji za víčky tlačí slzy. Ta profesionální maska se někdy udržovala zatraceně těžko. „Pokud nebudeme operovat, paní Sargentová, hrozí vám vážné komplikace,“ namítla.

„Ale když já nechci zestárnouti“

„Zestárnout, paní Sargentová?“

Paní šeptla: „No přeci přechod. Po vyoperování dělohy je pokaždý.“

„To je povídačka, paní Sargentová. Menopauza nastane jen v případě odstranění vaječníků. U vás bychom vyjmuli jen dělohu, to je obyčejný sval, nic víc.“

„Ale už nebudu dál ženská…“

Samantha křečovitě polkla. „Samozřejmě že budete!“

„Ach paní doktorko, když já mám takovej strach…“

„Mohl bys na slovíčko?“

Vzhlédl od mikroskopu a zatvářil se tak potěšeně, až Samanthě poskočilo srdce. „Pochopitelně, Sam! Pojď ke mně, chci ti něco ukázat!“

Shýbla se k mikroskopu, zatímco Mark natáčel zrcadélko kvůli lepšímu světlu. „Tohle je vzorek tkáně z prsu, který jsi včera amputovala. Vidíš na dvojce ty normální buňky?“

„Vidím.“ Stál těsně u ní, téměř se jí dotýkal.

„Jsou dokonale vytvarované, typické, stejné velikosti a u několika z nich probíhá dělení.“

„Ano,“ přisvědčila tiše.

„A teď se podívej na buňky kolem nich. Zdeformované, odchylné. A všimni si, jak se snadno oddělují. Sam, to jsou tytéž buňky.“

Napřímila se a pohlédla do jeho rozzářené tváře. „Ještě nikdy jsem neviděl tak jasný vzorek,“ pokračoval. „Tady mám téměř jednoznačné potvrzení své teorie, jak vzniká rakovina. A pokud mám pravdu a maligní buňky jsou prostě degenerované buňky normální, našli jsme odrazový můstek k léčbě rakoviny!“

„To je úžasné, Marku!“ Nahlédla do sešitu, kam si dělal poznámky a zakresloval vzorky. „Ale co si pomyslí na univerzitě, když jsi pořád tady?“

Odvrátil se a něco přebíral na laboratorním pultu.

„Požádal jsem o studijní volno, Sam. Tahle moje práce je příliš důležitá, stejně jako naše protidrogová kampaň. A –“

„A?“

Pohlédl jí zpříma do očí. Neusmíval se. „Dělám si starosti kvůli Lilian.“

„Co se děje?“

„Nevím. Nepřipadá mi spokojená. I když se zaměstnává s tím dětským oddělením…“ Zavrtěl hlavou. „Prostě nevím. Už se navzájem málem nevidíme. A když přece jen ano, stejně si nemáme co říct.“

„Myslíš, že má podezření… pokud jde o nás?“

Odvrátil se a zamířil k umývadlu. „Vážně nevím, Sam.

Řekl bych, že ne. Lilian je velice přímý člověk. Jakmile by něco tušila, určitě by to řekla. V tom bude něco jiného.

Nejspíš s tím bude souviset její touha po dítěti.“

Umyl si ruce, otřel si je a spustil si rukávy. Pak se opřel zády o pult a zeptal se: „O čem jsi to chtěla mluvit?“

Ano, radši honem zpátky na bezpečnou půdu. „O našem protidrogovém tažení, Marku. Pan Chandler tvrdí, že čtenáři přestali reagovat. Musíme zase nějak upoutat jejich pozornost.“

„Možná bychom měli další článek nazvat Narkomani na Klondike.“

„To by asi pomohlo. Ale trochu jsem přemýšlela a napadlo mě, že máme moc široký záběr, že se to všechno rozplývá do ztracena, že se snažíme veřejnost seznámit s příliš velkým počtem čísel a fakt.“

„A jak bys to řešila?“

Zaslechli otevírání dveří a vešla doktorka Mary Johnsová, patoložka. „Dobrý den, vážení kolegové,“ pozdravila zvesela a svlékala si plášť.

„Dobrý den, Mary,“ odpověděl Mark. „Jsem právě na odchodu.“

„Žádný spěch. Nejdřív si musím dát šálek čaje!“ Zamířila k laboratornímu pultu, kde vedle láhví s formaldehydem, zkumavek a lahviček se vzorky stál lihový vařič s čajníkem. „Jak se vede vaší dceři, paní doktorko?“

„Jenny se cítí výborně, děkuju. Na šest měsíců je kulatá až moc. Kdoví, jestli to nebudou dvojčata.“

„No to by byla nádhera!“

Zatímco Mark patoložce předváděl vzorky, které dorazily z operačního sálu, a zajímal se i o její názor, Samantha otevřela dveře. „Marku, budu nahoře na interním.“

„Navrhuju, abychom se zaměřili na jednoho výrobce,“ prohlásila Samantha, když se všichni usadili v pracovně Horace Chandlera. „Myslím, že se nám povede líp upoutat zájem čtenářů, když se soustředíme na jedinou, ale hodně populární medicínu.“

Horace se zaklonil v židli a sepjal ruce na břiše. Za jeho zády bušil do oken hustý březnový lijavec. „Máte konkrétně nějakou na mysli?“

„Velký počet mých pacientek hledá před příchodem do nemocnice záchranu v Zázračném elixíru Sáry Fenwickové. Podle mě je tahle patentní medicína k nalezení skoro v každé domácnosti.“

Horace dlouze hvízdl. „Sara Fenwicková je přece největší výrobce ve státě, paní doktorko. A lobby ve Washingtonu podporují hlavně oni! To jste si vybrala mocného soupeře!“

„Máte strach do toho jít?“

Horace se zachechtal. „Ani v nejmenším! Ale něco vám povím.“ Předklonil se a dlaněmi se opřel o desku psacího stolu. „Pokud si to chcete rozdat se Sárou Fenwickovou, musíte si být svými údaji velice jistá!“ Obrátil se k Markovi.

„Už jsi udělal analýzu?“

„Zatím jen na alkohol, kterého je tam spousta.“

„Myslíš, že obsahuje škodlivé příměsi?“

„To není smyslem mého útoku, pane Chandlere, protože jsem přesvědčená, že Zázračný elixír je v podstatě neškodný. Vznáším námitky proti jejich korespondenčnímu způsobu stanovení diagnóz a léčbě. Každá z mých pacientek, která přišla do nemocnice se zpožděním, protože pila Zázračný elixír, napsala Sáře Fenwickové. Každá dostala ujištění, že se vyléčí. A právě proti tomu, pane Chandlere, protestuju.“

Horace chvíli přemýšlel. „Jenže to bude chtít víc než obyčejnou laboratorní analýzu a pár nešťastných pacientek.“ Vstal ze židle a zamířil ke knihovně, která pokrývala celou jednu stěnu. Odsunul jeden panel, za kterým se ukázala police plná láhví a sklenic. Nalil si, ale doktorům nenabídl, věděl, že by odmítli. Vrátil se ke stolu, posadil se na jeho roh a poznamenal: „To je náhoda, že jste za mnou přišli, vážení, protože odpoledne jsem měl v plánu vám zatelefonovat.“

Zatočil whiskou ve sklence, ale nenapil se. „Výjimečně mám totiž novinku já. Už jste někdy slyšeli o červené klauzuli?“

„Nikdy.“

Chandler se pustil do vysvětlování, že sám začal s pátráním, protože doufal, že sežene něco, čím dodá šťávu článkům a zaujme veřejnost. Objednal detektiva, který dostal za úkol sehnat kopii smlouvy, kterou používají výrobci léčiv, když si v novinách a časopisech objednávají inzeráty a reklamu. Detektiv se tedy vydával za pracovníka regionálního časopisu, zašel do kanceláří J. C. Ayer Company a uzavřel s nimi smlouvu na propagaci jejich výrobků.

„A právě v ní byla ta červená klauzule,“ Horace otevřel zásuvku a podal Samanthě a Markovi složku papírů. „Ví o tom málokdo,“ upozornil je, když studovali znění smlouvy a především klauzule vytištěné červeně. „Stojí tam, že smlouva pozbývá platnosti, jakmile se časopis připojí ke kampani na jakékoliv legislativní změny ohledně působení výrobce těchto léčiv. Tato klauzule je společná pro smlouvy všech výrobců léčiv a nasazuje tisku velmi účinný náhubek.“

Samantha s Markem se podívali nejprve na sebe a potom na Horace. „Mám dojem, že lidi by moc zajímalo, jak se tu porušuje Deklarace lidských práv. Svoboda tisku platí jen do té doby, dokud neohrožuje zisk.“

Mark mu vrátil smlouvu. „Ty to chceš otisknout?“

„Do posledního písmene.“ Horace postavil svou nedotčenou sklenku a vrátil se na své místo. „A teď bych vám, vážení, chtěl navrhnout, abychom toho detektiva od Pinkertonů – jmenuje se Cy Jeffries – poslali maličko čmuchat v továrně Sáry Fenwickové. Třeba najde pár utajovaných věcí, které by mohly veřejnost zajímat. A já bych vzal jed na to,“ zatvářil se významně, „že pan Jeffries narazí na něco opravdu prvotřídního!“

Tohle byla jiná káva než staré operační sály. Samantha a její operační tým měly přes obleky čisté bílé pláště a vlasy ukryté pod bílými čepci. Nástroje byly sterilní. Paní Sargentová spala pod sterilním prostěradlem a anesteziolog jí zaznamenával puls a dech na jednom z nových diagramů, které navrhli ve Všeobecné nemocnici v Massachusetts.

Měla to být běžná břišní operace. Tehdejší Samanthin odvážný výkon v St. Brigid se stal rutinní záležitostí.

Pracovali mlčky. Willella, která stála naproti Samanthě a držela retraktory, si v duchu říkala, že doktorka Hargraveová je dnes ráno nějak zadumaná. No ano, jejich ředitelka měla nejspíš plno starostí.

Jedna z věcí, které toho slunného květnového rána ležely Samanthě na srdci, byla oslava, která se měla večer konat u Masonových na počest Samanthiných narozenin.

Ta se sice bránila, protože se jí nelíbilo, že jí připomínají jejích sedmatřicet, ale přátelé se nedali odradit, což platilo především pro Hilary, která teď, když se malé Winifred přehoupl už rok, mohla konečně začít nový život.

Hilary měla štěstí. Po té nehodě na schodech se dokázala prosadit a promluvit si s manželem, který sice nad celou situací vrtěl hlavou, ale byl ochotný používat antikoncepci a dovolit Hilary trochu víc svobody. Nedal se zlomit jenom v tom, že by Hilary měla vlastní šekovou knížku, ale ve všem ostatním byl svolný to aspoň zkusit.

Samantha rovněž přemýšlela o Jenny. Hilary skončila svou dlouhou kariéru rodičky a Jenny ji právě začínala.

Zatímco její blízký porod (měla rodit do dvou týdnů) byl zdrojem velkého vzrušení, Samantha si dělala především starosti. Jenny měla obrovské břicho. Když ji Samantha vyšetřovala, měla dojem, že slyší dvě srdíčka. Dvojčata jsou pěkná věc, ale zvyšují riziko komplikací. Samantha litovala, že neví víc o Jennyině rodině.

Sama Jenny byla klidná. Jako by se jí splnily všechny životní sny, čekala na porod v naprostém klidu, ruce položené na velikém břichu, Adama ustavičně po boku.

Samantha se myšlenkami vrátila k operaci. Děloha už byla venku a po vypláchnutí rány prohlédla s Willellou okolní orgány, načež začaly se šitím.

„Sestro, požádejte prosím doktorku Johnsovou, ať se podívá na tuhle dělohu. Pokud je na patologii i doktor Rawlins, vyřídila byste mu, že za půl hodiny budu hotová?“

Samantha se pustila do šití s pocitem vzrušení. Po vizitě měla s Markem zajít za Horacem Chandlerem, aby společně probrali konečnou verzi článku o Sáře Fenwickové.

Nebylo pochyb, že chystané odhalení praktik v největší továrně na patentní medicínu ve Spojených státech způsobí obrovskou senzaci. Když Horace Chandler otiskl znění smlouvy s firmou Ayers pod titulkem Výrobci léčiv se vysmívají svobodě tisku, prodej Ayersovy Hořké prudce poklesl, Přítele ženy zaplavily dopisy čtenářů a panu Chandlerovi ráčil vykonat návštěvu právník zmíněné firmy. Bylo jasné, že veřejnost jejich články čte a čeká na další informace.

Nu, Cy Jeffies se postaral, aby hned další číslo bylo nejpikantnější, jaké kdy vydali.

Detektiv od Pinkertonů odvedl vynikající práci. Sehnal si místo v distribučním oddělení Fenwickovy společnosti a nasbíral tak senzační materiál, o jakém se jim ani nesnilo. Zjistil, že za pochvalné dopisy firma platí (pětadvacet dolarů za dopis oznamující úplné vyléčení) a že v plnírně láhví jsou nehygienické podmínky. Hlavní úlovek učinil, když se dostal do korespondenčního oddělení, kam, jak v reklamě hlásala Fenwicková „nevkročí nikdy žádný muž“. Jeffries napočítal hned několik zaměstnanců mužského pohlaví a zahlédl dva poslíčky, jak se řehtají nad právě došlým dopisem.

Největší poklad však představovala fotografie.

Horace Chandler ji hodlal otisknout na titulní stránku zářijového čísla. Byl to snímek náhrobního kamene Sáry Fenwickové, na kterém bylo jasně vidět data – Sara Fenwicková zemřela plných šest let před založením společnosti – a pod ním chtěl ocitovat úryvek z jejích vlastních inzerátů: „Paní Fenwicková je ze svého salonu schopná vyléčit víc chorých žen než všichni doktoři dohromady.“

Mark a Samantha také nezaháleli. Mark udělal v laboratoři kompletní analýzu elixíru a zjistil, že není ani zdaleka tak neškodný, jak se domnívali, ale že jedna složka způsobuje potrat. Samantha zase napsala sérii dopisů Sáře Fenwickové a neuvedla svůj titul. V prvním popisovala jakousi neurčitou chorobu a Sara Fenwicková jí v písemné odpovědi poradila lžičku elixíru denně. Samantha poslala druhý dopis, v němž příznaky zvýraznila, a Sara Fenwicková doporučila dávku zdvojnásobit. Poté Samantha napsala, že její lékař doporučuje operaci, načež ji Sara Fenwicková ubezpečila, že polovina láhve elixíru denně postačí Samanthu zachránit před skalpelem.

Sebrali tolik materiálu, že Horace Chandler se rozhodl věnovat téměř celé zářijové číslo Ženina přítele pravé Sáře Fenwickové. Kromě článků o její firmě chtěl uveřejnit i menší, doplňující odhalení. Na Markovu a Samanthinu radu se hodlal zaměřit na Wertzovu Hořkou, na Léčitele tetičky Trudy a na Searsovo Léčivé tajemství. U posledního výrobku měl Horace v plánu dvoustránkovou reprodukci reklamy, která se objevovala v Searsově katalogu:

Obrázek ženy, která kradmo cosi přilévá do večerní kávy nic netušícího manžela. Horaceův komentář pod obrázkem zněl: „Tohle ho skutečně udrží celý večer doma: Léčivé tajemství obsahuje tolik narkotika, že ho to odrovná, sotva ten šálek vypije.“ A na protější straně pod větou „Pro případ, že by Léčivé tajemství bylo až příliš silné“ měla být reklama na zmíněnou medicínu coby prostředek léčby ze závislosti na opiu a morfiu. Celé číslo časopisu mělo vyjít pod jediným titulkem, vysázeným zářivě rudými písmeny:

CAVEAT EMPTOR, Výstraha kupujícím!

Když Samantha obvazovala paní Sargentové ránu, objevila se v sále sestra Constance. „Paní doktorko, paní Rawlinsová se ptá, zda by za vámi mohla přijít do pracovny.“

„Samozřejmě, Constance. Počkáte u paní Sargentové, dokud se neprobudí, viďte?“

„Dobrý den, Lilian,“ pozdravila, když vstoupila do pracovny. „Nemáte chuť na šálek čaje?“

„Ne, děkuju, paní doktorko.“

Samantha obešla stůl. Byla zvědavá na důvod Lilianiny návštěvy. Její léčení skončilo – víc už Samantha udělat nemohla. Teď už záleželo jen na Lilian a Markovi. Navíc v nemocnici právě rozváželi oběd, a to Lilian pomáhala s krmením malých pacientů na dětském oddělení.

„Co pro vás mohu udělat, Lilian?“ zeptala se, sotva se posadila za stůl a položila sepjaté ruce na desku.

„Paní doktorko, přišla jsem vám poděkovat za všechno, co jste pro mě udělala. Léčení, rady, zájem. Bylo to víc, než mi nabídli ostatní lékaři.“

„Nevzdávejte se naděje.“

„Jenže já se vzdala, paní doktorko. Já se už vší naděje vzdala.“

Samantha se na ni užasle podívala. To prohlášení přišlo tak klidně a bez emocí a v Lilianině chování nebyla ani stopa po vzrušení: postoj ženy, která rezignovala. „Prosím vás, ještě se nevzdávejte.“

Lilian zvedla ruku v rukavičce. „Kdepak, paní doktorko.

Když jsem přestala doufat v St. Louis, byla jsem smířená se svým osudem. Pak jsme se přistěhovali sem a vy jste mi dala novou naději. Za to jsem vám vděčná. Ale doufat potřetí, to už bych nevydržela.“

„Ale vždyť není důvodu, abyste přestala věřit.“

„Letos mi bude čtyřicet. Vdávala jsem se pozdě. Po pravdě, než jsem poznala Marka, už jsem přijala fakt, že ze mě bude stará panna. Neměla jsem žádné iluze. Teď jsem pochopila, že se to nemělo stát.“

Samantha řekla jemně: „Nesmíte si namlouvat, že jste ho zklamala, protože nejste schopná porodit další dítě.

Pro kluky a holčičky na dětském oddělení jste maminka.“

„Jenže já nemluvím o mateřství, paní doktorko. Mluvím o tom, že jsem se nikdy neměla vdát za Marka.“

Obě ženy se na sebe upřeně zahleděly.

„Když jsme se brali, byli jsme do sebe zamilovaní, paní doktorko,“ pokračoval klidný hlas. „A ještě pořád se máme rádi, ale jeden a půl roku, které jsem strávila v San Francisku, mě přimělo k přemýšlení a přiznání, že jsem se za Marka provdala z nesprávného důvodu. Byla jsem osamělá, minula mi třicítka a já měla ze života neprovdané ženy strach. A zoufale“ – Lilianin hlas poklesl do šepotu – „zoufale jsem toužila po dítěti.“

Lilian se zhluboka nadechla a nepatrně si poposedla.

„S Markem vlastně nemáme nic společného. Ach ano, divadlo, poezii a podobné záležitosti, ale nic podstatného či trvalého. Byla jsem v New Yorku na návštěvě u příbuzných a poznala jsem Marka na jednom pikniku. Věřím, že ho to ke mně táhlo ze stejného důvodu jako mě k němu: chtěl rodinu. A věřím, že kdybychom mohli mít děti, vypěstovali bychom si i společné zájmy. Jenže potom, co –,“ pohlédla na sepjaté ruce –, „co naše dítě zemřelo, jsme se začali navzájem odcizovat. Mark začal být v St. Louis nespokojený. Chtěl v životě dokázat víc, než je kariéra praktického lékaře. Když mu univerzita učinila nabídku, aby přijal místo přednášejícího, bral to jako jedinečnou příležitost. Přestože jsem nechtěla opustit svou rodinu, přála jsem si pro Marka jenom to nejlepší, takže jsem souhlasila se stěhováním.“

Lilian zvedla hlavu a pevně se zadívala na Samanthu.

„Mark tady v San Francisku skutečně našel, po čem toužil. Je šťastný, zapálený pro svoji práci. A já jsem ráda kvůli němu.“

Samantha pomalu rozpletla sepjaté prsty a napřímila záda.

„Paní doktorko, rozhodla jsem se vrátit domů.“ Poprvé neudržela Lilian svou dokonalou vyrovnanost: zachvěla se jí brada. „Stýská se mi po rodině, toužím obejmout všechny své synovce a neteře. Cítím v sobě obrovský hlad a prázdnotu. Jistě, mám děti tady v nemocnici, ale to je jen na chvilku. Sotva je začnu mít ráda, už odcházejí. Bojím se za nimi chodit, protože mě to pak bolí. Chci děti, co u mě budou stále, které jsou aspoň trochu součástí i mě samé, moje tělo a krev. Víte, mé sestry –“ Hlas jí selhal.

Samantha vstala, škubla šňůrou zvonku a šla si přisednout k Lilian.

„Mé sestry,“ pokračovala Lilian, „by přivítaly, kdybych se vrátila, paní doktorko.“ Oříškové oči se jí zalily slzami.

„Tam totiž patřím.“

Konečně přišly slzy. Samantha jí nabídla kapesník, ale sama nebyla schopná pronést jediné slovo.

Po chvilce se Lilian uklidnila. „Mám Marka ráda a za nic na světě bych mu nechtěla ublížit. Jenže nejsem pro něho ta pravá. Nemohu mu dát nic z toho, co potřebuje – něco společného, zájem o jeho práci. Mám-li k vám být upřímná, paní doktorko, tu jeho práci v laboratoři nesnáším.

Obdivuju ho, ale nerada o tom poslouchám. A tuším, že moje neustálé povídání o synovcích a neteřích mu připadá únavné.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a objevila se sestra Hamptonová. „Doneste nám prosím čaj,“ požádala ji Samantha přiškrceným hlasem.

Dveře se zavřely a Lilian vysvětlovala: „To není unáhlené rozhodnutí. Promýšlela jsem to už celé měsíce. Když se loni paní Gantové narodilo děcko, byla jsem úzkostí celá bez sebe. Paní doktorko, vracím se domů.“

Samantha se chtěla zeptat: Pověděla jste to už Markovi?

Co říkal? Nakonec však mlčela.

Lilian však odpověděla, jako by jí četla myšlenky: „Mark z toho radost nemá. Pověděla jsem mu to včera večer. Měli jsme spolu dlouhý hovor. Po delší době jsme si zase promluvili otevřeně. Vyčítá si to a já mu to zaboha nemohu vymluvit.“

Hlas jí trochu zpevněl. „Mark a já patříme každý do jiného světa. Vzájemná láska nestačí. Člověk musí najít i naplnění smyslu života. Já potřebuju děti svých sester a Mark potřebuje svou kariéru, jenže můj sen se tady v San Francisku nesplní a on zase nemůže jít za svým snem do St. Louis. Brzdíme se navzájem, překážíme tomu druhému v dosažení toho, oč opravdu stojí, a to přece odporuje účelu manželství. Mark musí zůstat tady a já se musím vrátit do St. Louis.“

Lilian konečně zmlkla, jako by skončila nazpaměť naučený projev, a Samantha si pomyslela: Proč jsi mi to všechno vykládala? Ale přitom věděla proč…

Když se sestra Hamptonová vrátila s podnosem, Samantha se usmála: „Smím vám nabídnout čaj, Lilian?“

Paní Rawlinsová se vzchopila k úsměvu. „Přijmu s radostí, paní doktorko.“

Samantha ještě dlouho potom zůstala sedět v pracovně.

Požádala sestry, aby ji nevyrušovaly. Konečně vstala a vyšla na chodbu. Zamířila ke schodišti vedoucímu ke kuchyním, prádelně a márnici. Přede dveřmi s nápisem LABORATOŘ okamžik váhala.

Když vešla dovnitř, našla Marka u mikroskopu. Vzhlédl.

Jenny byla neústupná. Přestože Samantha trvala na tom, aby rodila v nemocnici, její dcera odmítala. Adamovo dítě se narodí doma, s Adamovou pomocí.

„Ale můžou nastat komplikace!“ žadonila Samantha.

„Jaképak komplikace,“ naznačila Jenny. „Všechno je v pořádku.“

Samantha si nicméně donesla kompletní porodnickou výbavu a požádala Willellu, aby byla připravená pro případ, že by bylo nutné provést císařský řez. Jenny nad matčinými obavami ohrnovala nos. Čekala na svou blížící se těžkou hodinku se stejnou vážností a klidem, s jakou brala v životě všechno.

„Když já nevím,“ lomila Samantha rukama. „Je to moc velké. A teď už dvě srdíčka zase neslyším. A už o týden přenáší!“

„Paní doktorko!“ napomenula ji Willella. „Uklidněte se prosím! Jenny nemá zas tak veliké břicho, o těch dvou srdíčkách nemáte jistotu a první dítě se přenáší běžně.“

Byl zamračený červnový večer. Všichni seděli v Samanthině salonu, pili limonádu a snažili se zachytit aspoň trošku vánku, který sem vnikal otevřenými okny. Willella se ovívala a toužila, aby si mohla povolit korzet. Hilary, která teď byla štíhlá jako v době, kdy se vdávala za Daria, snášela dusno dobře – obličej jí zrudl pouze obavami o Jenny.

Muži si sundali saka a rozepli si knoflíčky. Darius svou a Stantonovu limonádu trochu „okořenil“, ale Mark odmítl. Opíral se o rám dveří a s rukama v kapsách hleděl na osvětlené město. Samantha věděla, co se mu honí hlavou.

Na schodech se objevila slečna Peoplesová.

„Jak je na tom?“ popošla jí Samantha vstříc.

„Je naprosto v pořádku, paní doktorko. Odpočívá a pan Wolff na ni dává pozor. Myslím, že udělám další limonádu,“ nadhodila.

Samantha totiž obskakovala Jenny tak hystericky, až ji dívka požádala, ať ji radši nechá o samotě. „Unavuješ mě, maminko. Nech mě, prosím tě, odpočívat. Zavolám tě, slibuju.“

I dole Willella s Hilary naléhaly, ať dceři dopřeje trochu klidu. Samanthina mateřská starostlivost rodičku jenom zneklidňuje.

„Člověk by ani nevěřil,“ poznamenala Willella s úsměvem, „že paní doktorka byla u porodu tisícovek dětí.“

„Jenže u vlastní dcery je to asi jiné.“ Hilary si přitom vzpomněla na svoji Merry Christmas, která ve třinácti stála na prahu ženství. Nebude trvat dlouho a Hilary bude procházet stejným utrpením, které teď zažívá Samantha.

„Vážně tam musím jít,“ zkusila to znovu Samantha.

Teď se ze židle zvedla Willella. „Pusťte tam mě, paní doktorko. Aspoň tu chudinku nevyděsím k smrti.“

Samantha ji doprovodila ke dveřím a zašeptala, aby to ostatní neslyšeli: „Počkejte pět minut a zkuste nahmatat kontrakci. Před hodinou byla otevřená na čtyři centimetry a tvrdila, že nic necítí.“

Willella ji pohladila po ruce. „Však já vím co dělat, paní doktorko.“

Samantha opět zalomila rukama, vrátila se do salonu a stoupla si vedle Marka. Teplý večer byl prosycený vůněmi ze zahrady: květiny, ovocné stromy, čerstvě posekaná tráva. Chvilkami ucítila závany lákavého kouře, což znamenalo, že její sousedé si užívají nad kalifornskou letní specialitou – barbecue.

Mark se na ni s úsměvem podíval. „Jak to zvládáš?“

„Dobře. A ty?“

„Přemýšlím.“

„O čem?“

Nespouštěl z ní oči. „Myslel jsem na Lilian. Zajímalo by mě, jestli ví, jestli vytušila, co my dva k sobě cítíme. Pokud ano, je ušlechtilejší, než jsem předpokládal.“

„Je teď šťastná, Marku. Její nejmladší sestra čeká další dítě.“

„Ano…“ Znovu se zadíval do zahrady.

Ačkoliv Samantha a Mark spolu o Lilian hovořili celé dlouhé hodiny, jedna zásadní věc zůstávala nevyřčená:

Jaké jsou jejich vlastní plány po ukončení rozvodu? Markovi se o tom zřejmě mluvit nechtělo a Samantha na něho nenaléhala. V duchu se však ptala, doufala…

„Všechno je pořádku,“ hlásila Willella po návratu do salonu. „Jenny pohodlně odpočívá.“ Přistoupila k Samanthě a tiše dodala: „Kontrakce má po pěti minutách a otevřená je na šest centimetrů. Pořád stojí na svém, že nic necítí.“

„Má nějaké bolesti?“

„Tvrdí, že ne. Nahmatala jsem kontrakci, ale podle Jennyina výrazu bych řekla, že mě to bolelo víc než ji!“

Teď konečně Samantha věděla, čím procházejí otcové ve zvláštní malé čekárně v nemocnici! Byla to jediná místnost, kde se v nemocnici smělo kouřit, a ačkoliv alkohol byl zakázaný, všechen personál věděl, že si ho dovnitř pašují.

Slečna Peoplesová se vrátila se džbánem čerstvé limonády a talířem čínských mandlových sušenek. Zatímco Darius doléval sobě a Stantonovi sklenku (a do každé stříkl ze své placatice), Hilary zvedla balíček karet a vybídla Willellu, aby si s ní zahrála. Samantha se vrátila k otevřeným dveřím, kde stála s Markem v družném mlčení.

Najednou zvedla Willella hlavu od hry a poznamenala:

„Že ty kočky dneska ale vyvádějí! V sousedství musíte mít kočičí dámu. Slyšíte vřískat toho kocoura?“

Samantha se nad vytrvalým mňoukáním pousmála.

Kočky se mají, s ničím si nelámou hlavu. Když něco chtějí, prostě si to jdou vzít. Žádné intriky, žádná diplomacie, žádná pravidla slušného chování –

„To přece není kočka!“ vyhrkl Mark a odlepil se od rámu dveří.

„Proboha!“ zasténala Samantha.

Vylétla s Willellou po schodech a nechala ostatní v salonu celé vystrašené. Ani nezaklepala, dovnitř prostě vpadla.

Adam s úsměvem vzhlédl a dál pokračoval v otírání malého tělíčka jemnou žínkou.

„Jennifer!“ vrhla se Samantha k posteli. Nejprve aspoň zběžně prohlédla dítě – bylo v pořádku. Potom se slzami v očích, zpola ve smíchu a zpola v pláči, ráznými pohyby pokárala svou dceru i zetě.

Adam odložil děťátko, aby rukama odpověděl: „Nebyl důvod tě volat, matko,“ načež malého opět zvedl a uložil ho do Jennyiny nastavené náruče.

Jenny se však rychle unavila a konečně dovolila, aby miminko převzaly obě lékařky. Samantha prohlédla chlapečka hezky podrobně. Byl dokonalý v každém směru a podle ní už teď krásný. Až vyroste, všichni se budou moct přesvědčit, jak by ve skutečnosti vypadal Adam.

Samantha se posadila na postel a rukama se zeptala:

„Jak se bude jmenovat?“

Adam promluvil: „Rozhodli jsme se pro Richarda – podle krále.“

Samantha nedokázala potlačit slzy. Padaly na přikrývku v obrovských krůpějích. „Richard Wolff. Takový vznešený človíček!“

Když se tu novinku dozvěděli v saloně, Stanton Weatherby zabručel něco o těch „tvrdohlavých Hargraveovkách“ a dolil si sklenku, přičemž pro jednou dočista zapomněl na limonádu.

„Výstrahou kupujícím“ přišlo na stánky v září a za tři dny bylo vyprodané. Redakce Přítele ženy byla zaplavená telefonáty a dopisy, distribuce žádala další výtisky. Do konce týdne už po nich byla sháňka v celých Státech a za pár dní aljašská zlatá horečka zmizela z prvních stránek všech novin. Názory byly značně odlišné, oscilovaly od vyhrožování redakci Přítele ženy až po chválu uveřejněnou v Saturday Evening Post. Samanthiny letáky u přijímacího pultu v nemocnici zmizely přímo bleskově a tiskař nezvládal držet krok s poptávkou. San Francisco náhle vřelo novým skandálem. Přítel ženy se stal nerozlučným společníkem lidí na procházkách, lékárníci se hroutili pod kanonádou otázek a žádostí o vrácení peněz. Do měsíce prodej Zázračného elixíru Sáry Fenwickové prudce klesl.

„Pozor, to neznamená, že lidé přestali vyznávat patentní medicíny,“ upozorňoval Horace za psacím stolem zavaleným telegramy. „To jenom že teď není v módě mít doma láhev Zázračného elixíru. Moji informátoři tvrdí, že pro změnu stoupl prodej výrobků jiných firem. My musíme udělat jediné,“ oznámil Samanthě a Markovi, „a sice rozdmýchat plameny. Musíme lidi rozzlobit a jejich hněv nasměrovat tak, aby si vynutili reformu.“ Rozmáchlým gestem ukázal na dopisy a telegramy. „Tohle možná vypadá působivě, vážení, ale z Washingtonu se pořád neozývá nic než zlověstné ticho. Neměli bychom kout železo, dokud je žhavé?“

Zaměřili se tedy na útok proti dalším pěti nejpopulárnějším medicínám ve Státech a začali připravovat únorové číslo, „rok osmnáct set osmadevadesát, začali hezky zostra“.

Za deštivého listopadového odpoledne vyhledal Mark Samanthu v její pracovně. Právě od Lilianina advokáta dostal poštou kopii rozvodového rozsudku, ke kterému byl přiložený dopis.

Samantha si ho šla přečíst k oknu.

Můj milý Marku, stálo v Lilianině dopise. Doufám, že se ti všechno daří. Ani vypovědět ti nemůžu, jak jsem šťastná. Dierdre si je jistá, že tentokrát to budou dvojčátka, takže budu mít doslova plné ruce práce! Uprostřed své rodiny se, Marku, cítím vrcholně spokojená. Mám pocit sounáležitosti a naplněnosti života. Isabelin dům je pořád plný hluku a já nemám pro sebe jedinou klidnou chvilku – pořád mi něčí ručky ťukají na dveře. Všichni mě kárají, že ty děti rozmazluju, ale ve skutečnosti rozmazluju jedině sebe. Někdy se musím ptát, čím si tolik radosti vlastně zasloužím.

Všichni jsme tu četli ty vaše báječné články a všichni jsme na tebe a paní doktorku Hargraveovou patřičně pyšní. Jsem hrdá, že tě znám.

Bůh žehnej vám oběma.

Samantha dlouho jen tak stála a dívala se na Lilianino precizní písmo. Když konečně našla hlas, obrátila se k Markovi.

„Já mám dnes pro tebe taky čerstvou novinku,“ řekla přiškrceně. „Dopoledne se tu zastavil Horace.“ Zvedla obálku ze stolu a podala mu ji. „Čeká nás soud, Marku.

Sara Fenwicková na nás podala žalobu.“

Mark ale obálku neotevřel. Zadíval se na Samanthu.

Neslyšel vzdálený hluk dopravy, neslyšel rachot vozíku, který projížděl kolem zavřených dveří.

Samantha vydechla: „Ach Marku –“

V mžiku oběhl stůl, přivinul si ji do náruče a Samantha se mu tváří zabořila do ramene. Když ústy dorazil k jejím rtům, byl to dlouhý, neuspěchaný polibek: věděli, že teď už jim patří všechen čas na světě.

Ironickou shodou okolností došlo k tomu, že únorové číslo Přítele ženy s titulkem Násilí pokračuje se objevilo na stáncích ve stejný den, kdy se u soudu projednával případ Sara Fenwicková kontra Přítel ženy. Obojí to byly tak senzační události, že další senzace dne – potopení lodi Maine v havanském přístavu – prošlo sanfranciským tiskem téměř bez povšimnutí. Kolovaly zvěsti, že vedení firmy Sara Fenwick Company bylo zářijovým číslem tak rozezlené, že se rozhodlo časopis Přítel ženy zlikvidovat a zničit pověst doktorky Hargraveové i její nemocnice.

Večer před soudním stáním je Hilary všechny pozvala na večeři, jako by chtěla ukázat, že lidé ve městě nemají z nadcházejícího boje strach. Přesto však celou tu dobu panovala napjatá atmosféra.

U dlouhého stolu se k Markovi a Samanthě připojili jejich nejbližší přátelé: Masonovi, Gantovi, Horace a Gertrude Chandlerovi, Stanton Weatherby a Willella Canbyová, Meny Christmas, Jennifer a Adam. Malý Richard spal nahoře ve stejném dětském pokoji, kde bývala jeho maminka, zatímco dospělí pořádali večírek, a spolu s ním tam byli ostatní děti Gantových a tři rošťáci Dahlie Masonové. Hilary je pohostila rostbífem, šťávou, bramborami pečenými ve slupce a yorkshirským pudinkem. Jako moučník se podával velkolepý šlehačkový pohár s šesti vrstvami. Darius donesl víno ze svých soukromých zásob a každého dostal do bujaré nálady, ačkoliv Stantonu Weatherbymu blesklo hlavou, že to všechno nesmírně připomíná poslední večeři před popravou.

Přesto navzdory pochopitelné nervozitě probíhala večeře ve slavnostním ovzduší.

„Stejně mi nejde do hlavy,“ poznamenal Darius nad růžičkovou kapustou, „proč ti hlupáci trvají na soudu.

V jejich zájmu by mělo být vyřízení celé záležitosti mimosoudní cestou, ne? Proces je přece může jenom poškodit.“

„Ale naopak,“ vysvětloval Stanton, který měl už připravenou obhajobu. „Fenwick Company se domnívá, že jim to přinese zisk. Jsou přesvědčení, že z toho procesu vyjdou jako mučedníci. Nejsou to žádní idioti. Mají ty nejlepší a nejchytřejší právníky, jací se dají vůbec zaplatit. Rozhodně se budou snažit, aby každé slovo, které jsi otiskl, Horaci, vypadalo jako podlá lež. Potom budou hledat způsoby jak zdiskreditovat Samanthu a Marka, čímž by zpochybnili jejich důvěryhodnost. Tisk dychtivě skočí po každém drobku špíny a rozmázne ho na předních stránkách novin v celých Státech.“

Samantha se zachvěla při představě, že by náhodou zjistili pravdu o nemanželském děťátku, které se narodilo už před patnácti lety. Pohlédla na Marka naproti sobě a spatřila jeho konejšivý úsměv. Ne, s Markem po boku se nemá čeho bát!

Jejich obhajoba neměla být snadná. Kvůli vrcholné delikátnosti problému – ženským intimním problémům to bude pro svědky obhajoby výpověď velmi krušná.

Samantha si dělala starosti kvůli pacientkám, které užívání elixíru poškodilo a které teď byly ochotné svědčit.

„Stejně nechápu,“ ozval se Darius, „jak v tomhle stadiu ještě může být někdo na jejich straně.“

„To není žádná záhada,“ vysvětloval Stanton. „Tak především, Sara Fenwicková patří v amerických domácnostech mezi staré známé. Reprezentuje mateřství a ženskou čistotu. Vsadil bych se, že v celém státě nenajdete jedinou kredenc, kde by nestála aspoň jedna láhev s elixírem. Fenwick Company je uznávaná firma, skrznaskrz americká – stejně jako baseball – a lidi nejsou nijak nadšení, když jim někdo bere jejich idol. A většina navíc věří, že jim chceme ukrást svobodu. Vládní kontrola léčiv? A co přijde potom? Jak dlouho potrvá, než nám vláda začne kontrolovat i mozky?“

„Ale o tohle tady přece vůbec nejde!“ zahřměl Darius.

„My nechceme nic víc než poctivé označování láhví, aby se lidi mohli svobodně rozhodnout, jestli se dají otrávit nebo ne! Nikomu svobodu nebereme, my ji hájíme!“

„Drahoušku Darie,“ pohladila ho Hilary po paži, „všichni jsme s tebou zajedno, ale křičet je zbytečné.“

„Obávám se, že u soudu si toho křiku užijeme ažaž,“ povzdechl si Stanton. „A kromě toho spoustu dalších nepříjemností.“

Všichni na okamžik zmlkli, načež Stanton tiše dodal:

„Ambrose Bierce jednou definoval soudní proces jako stroj, do kterého vlezete jako prase a vzápětí vylezete jako klobása.“

Nikdo se nezasmál.

Soudní síň byla přeplněná k prasknutí, lidé se před jejími dveřmi řadili do fronty dobře hodinu předtím, než se otvírala. Byla tam spousta hluku, plivátka byla za chvíli plná, vzduch zhoustlý kouřem, rozléhala se změť mužských hlasů, ze skupiny fotografů se občas ozval výbuch smíchu a reportéři u stolu vyhrazeného tisku si už předem načrtávali úvod k dramatickému procesu. V obecenstvu nebyla žádná žena, protože soudní síň byla doménou mužů.

Isaac Venables byl soudce, který proslul spravedlivostí a nezaujatostí. Porotci (samí muži, protože ženy v porotě nezasedaly) už podstoupili náročný výběr a teď se v řadě usazovali na své lavici, zatímco všichni přítomní vstali a umlkli. Samantha byla v celé soudní síni jediná žena.

Když se s Markem a Horacem u stolu obhajoby postavila, všechny pohledy se stočily jejím směrem. „Krásná doktorka Hargraveová,“ napsal jeden z reportérů, „byla ve svých zcela jednoduchých šatech oslnivě elegantní a držela se vznešeně jako královna. Její hrdě vzpřímená hlava ukazovala vzdor a odvahu, s jakou se u něžného pohlaví nesetkáváme často.“

Tři obžalovaní (Samantha Hargraveová, Mark Rawlins a Horace Chandler – byli obviněni ze znevažujících a poškozujících útoků vůči staré uznávané firmě. V hloučku fotografů vybuchovaly magnéziové blesky, soudce Venables zabušil kladívkem a proces začal.

Pan Cromwell, hlavní poradce pro navrhovatele Johna Fenwicka, přednesl úvodní řeč, dlouhou a květnatou, kterou hodlal dvanácti porotcům vsugerovat, jak podlý a špinavý podvod spáchala obžalovaná, skrznaskrz zločinná trojice, po níž pan Berrigan, mladý partner Stantona Weatherbyho, vystoupil s projevem, v němž nejenom že odmítl obvinění, ale navíc slíbil, že jednoznačně prokáže zločinné úmysly firmy Fenwick Company.

Pan Cromwell zavolal svého prvního svědka.

Doktor Smith byl naducaný mrňavý obrýlený mužíček, kterého jeden vtipný reportér popsal jako krtka v bílém obleku. Pracoval jako hlavní chemik v továrně na Zázračný elixír.

„Pane doktore Smithe, mohl byste nás laskavě seznámit s ingrediencemi Zázračného elixíru?“

„Jistě, pane. Obsahuje kořen jednorožce, kořen života, semínko pískavice řeckého sena a mnoho dalších.“

„Obsahuje elixír alkohol?“

„Ano.“

„Z jakého důvodu?“

„K uchování stability chemické rovnováhy.“

„Snažila se firma Fenwick Company obsah alkoholu v elixíru někdy utajit?“

„Nesnažila, pane. Vyzýváme každého, aby si napsal o podrobný popis výroby a složení našeho elixíru.“

„Když si žena přeje podstoupit léčebnou kúru paní Fenwickové, musí nutně přijímat i alkohol?“

„Nemusí, pane, protože přípravek existuje i v podobě tablet a zdravotních bonbonů.“

„Víte o nějakém případu alkoholické závislosti zaviněné Zázračným elixírem Sáry Fenwickové?“

„Ne pane, to opravdu nevím.“

„A teď, pane Smithe,“ pan Cromwell, vysoký obr s rudým plnovousem splývajícím až na vestu, zaplavil soudní síň zvučným basem, „nám povězte, za jakých podmínek se přípravek vyrábí.“

„Jak to myslíte?“

„Je laboratoř čistá, nebo špinavá?“

„Taje sterilní, pane!“

„Vy jste vedoucím laboratoře?“

„Ano, pane.“

„Na jak velkou část výroby dohlížíte?“

„Na každičký její krok.“

„Je možné, aby se do přípravku přimísila nečistota či škodliviny?“

„Ne, pane, to je vyloučeno.“

„Může se do přípravku dostat nebezpečná bakterie?“

„Ne, pane. Celý výrobní proces se od začátku až do konce provádí v naprosto sterilním prostředí.“

„A poslední otázka, pane doktore Smithe. Měl byste námitky vůči tomu, aby vaše žena nebo dcera užívaly Zázračný elixír Sáry Fenwickové?“

„Neměl.“

„Děkuji. Nemám dalších otázek, Vaše ctihodnosti.“

Pan Berrigan, Stantonův vážný mladší společník, který svou štíhlou postavou připomínal plavovlasého Abe Lincolna, pomalu vstal a Samantha se při pohledu na něho neubránila pochybám. Zdál se příliš mladý a neotrkaný.

„Dobrý den, pane Smithe,“ pozdravil s úsměvem.

„Nebudu vás obtěžovat dlouho, vím, že se chcete co nejrychleji vrátit k rodině. Jen tak mimochodem, paní Smithová a dceruška sem přijely s vámi?“

Chemik zrůžověl. „É… Já ale ženu ani dceru nemám!“

„Ale?“ Pan Berrigan povytáhl obočí a udiveně se rozhlédl po soudní síni. „Moje chyba, pane Smithe. Byl bych přísahal, že jsem právě teď slyšel pana Cromwella mluvit o vaší ženě a dceři.“

„To mluvil jen hypoteticky.“

„Chápu. A teď, pane Smithe, když jste hovořil o tom, že přípravek je vyráběn ve sterilním prostředí, co jste tím myslel konkrétně?“

„Prosím?“

„Mohl byste porotě laskavě definovat termín sterilní?

Pochopitelně jen za předpokladu, že existuje i jiný význam, než jaký připisujeme volovi.“

Síní zašuměl uznalý smích.

„Sterilní znamená prostý mikrobů.“

„Jak si ověřujete přítomnost těch mikrobů, pane Smithe?“

„Cože?“

„Jak si v laboratoři firmy Fenwick ověřujete, zda tam mikrobi jsou nebo ne?“

„No, uch…“

„Provádíte kontrolu pod mikroskopem?“

„Jistě, pod mikroskopem.“

„Můžete nám popsat mikroba? Zkuste nám vylíčit, jak třeba vypadá mikrob cholery.“

„Echm, víte, většinou si při takové kontrole vyhledám nalezeného mikroba v literatuře.“

„No ovšem, to je od vás skutečně zodpovědné, pane doktore. Povězte, kde jste získal svůj titul?“

„Titul?“

„Doktora chemie.“

Mužíčkovy oči zatěkaly ke stolu, kde seděl John Fenwick a jeho advokáti. „Echm, na Jamestownově fakultě přírodních věd.“

„Bydlel jste při studiích na koleji, nebo ve městě?“

„Námitka, Vaše ctihodnosti, nevidím opodstatněnost této otázky.“

„Vaše ctihodnosti,“ pravil pan Berrigan, „moje další otázka zcela jasně ukáže, kam směřuji. Smím žádat odpověď?“

„Námitka se zamítá. Odpovězte na otázku, pane Smithe.“

„Ne, nebydlel jsem na koleji.“

„Proč ne?“

„Protože Jamestownova fakulta je –“

„Dopovězte to prosím, pane Smithe.“

„Protože Jamestownova fakulta přírodních věd je korespondenční škola.“

„A jak dlouho trval kurs, který jste absolvoval?“

Obličej doktora Smithe zrudl jako rajče. „Už si vůbec nevzpomínám.“

„Není snad pravda, pane doktore, že člověk může na této fakultě získat diplom jednoduše tím způsobem, že jí pošle jedno sto dolarů?“

Pauza. „Ano.“

„A takhle jste získal svůj diplom z chemie?“

„Ano.“

„Takže to je hypotetický diplom?“

Soudní síní se rozšuměl šepot a soudce Venables zabušil kladívkem.

„A je si firma Fenwick Company vědoma toho hypotetického diplomu?“

„Ano.“

„Děkuji, doktore Smithe. Nemám dalších otázek.“

Pan Cromwell zavolal jiného svědka, doktora Johna Morgani, viceprezidenta firmy Fenwick Company.

Pan Cromwell si zamyšleně pohladil plnovous. „Můžete tomuto soudu, pane doktore Morgani, prozradit svou funkci u Fenwick Company?“

„Jsem vedoucím výroby zmíněného přípravku.“

„Myslel jsem, že to má na zodpovědnosti doktor Smith.“

„Ten je vedoucím laboratoře a tedy mým podřízeným.“

„Takže doktor Smith se řídí vašimi příkazy?“

„Přesně tak.“

„Kontrolujete někdy podmínky v laboratoři?“

„Často.“

Reportér, který před chvílí nakreslil doktora Smithe jako krtka, udělal z doktora Morganiho fretku.

„Jak kontrolujete přítomnost mikrobů v laboratoři?“

„Pod mikroskopem.“

„Uměl byste vy, pane, popsat vzhled mikroba cholery?“

„Samozřejmě. Připomíná čárku.“

„A teď, doktore Morgani, povězte laskavě soudu, kde jste získal doktorát z chemie.“

„Na Johns Hopkins University v Marylandu.“

„Bydlel jste ve městě, nebo na koleji?“

„Bydlel jsem na koleji.“

„Jak dlouho jste chemii studoval?“

„Čtyři roky.“

„V tom případě, pane doktore,“ zaburácel divadelní hlas pana Cromwella, „váš titul není vůbec hypotetický.“

Když místnost vybuchla smíchy, Mark napsal poznámku a postrčil ji přes stůl ke Stantonovi. „Tohle dělají naschvál.“ A Weatherby odepsal: „Já vím, ale neprojde jim to. Dávejte pozor.“

Pan Berrigan se připravil ke křížovému výslechu. Obrátil se k obecenstvu, předvedl uznalý úsměv a zamířil k lavici svědků. „Johns Hopkins,“ řekl mile. „Nesmírně imponující. Víte, pane doktore, ten recept na medicínu mě trošku zmátl. Doktor Smith na mě vychrlil pár názvů, ale já bych potřeboval, abyste je porotě objasnil. Například, co je to ten kořen života? Je známý i pod jiným názvem?“

„Říká se mu i ženský kořen.“

„Proč se tak podle vás jmenuje?“

„Nemám ponětí,“ odsekl chemik mrazivě.

Vysoký mladý advokát se vrátil k svému stolu a zvedl knihu. „Mám tady, pane doktore Morgani, výtisk Amerického herbáře od Johna Kinga. Znáte tu knihu?“

„Je to přehled všech známých rostlinných léků, jejich vlastností, účinků a použití.“

„Jde o spolehlivou příručku?“

„Jde o vynikající příručku.“

Pan Berrigan položil knihu na stůl a zalistoval v ní. „Hledal jsem tady ženský kořen a skutečně tu stojí, že se mu říká i kořen života, ale navíc i „ženský regulátor“. Co to má podle vás naznačovat?“

„Jsem přesvědčen, že tam je vysvětlení uvedeno, pane.

Znamená to, že kořen léčí případy amenorrhey.“

„Mohl byste ten termín porotě vysvětlit?“

„Amenorrhea je zastavení menstruace, měsíčního krvácení.“

„To znamená, že ženský kořen neboli kořen života, jak mu říká Sara Fenwicková, obnovuje měsíční cyklus, který se zastavil?“

„Přesně tak.“

„Jaké jsou nejpravděpodobnější příčiny amenorrhey?“

„Těch je spousta.“

„Patří k nim i těhotenství?“

„Pochopitelně.“

„To znamená, že svým účinkem působí kořen života a tedy i váš přípravek – jako abortivum.“

V soudní síni to zašumělo. Soudce Venables vyzval k pořádku.

„Pane doktore Morgani, je to pravda?“

„Ale k to mu účelu ho neprodáváme!“

„Odpovězte ano či ne, zda složky v medicíně působí jako abortiva!“

„Ano.“

Zatímco se pan Berrigan vracel k svému místu a soudní síní se neslo vzrušené šeptání, vyskočil od svého stolu pan Cromwell. „Pane doktore Morgani!“ zvolal. „Předepisuje Sara Fenwicková svůj přípravek těhotným ženám?“

„Nepředepisuje.“

„Jak v takových situacích postupuje?“

„Sara Fenwicková těhotné ženy důrazně varuje před užíváním svého elixíru.“

„Děkuji, pane doktore Morgani.“

Čtvrtý den procesu povolal pan Cromwell na lavici svědků paní Mary Llewellynovou. Stanton Weatherby si prošel seznam svědků a zjistil, že patří mezi svědky obhajoby, které se podařilo objevit Cy Jeffriesovi. Jednoho podmračeného srpnového odpoledne se mu tahle hospodyňka z Omahy svěřila s tím, že napsala firmě za úplatu děkovný dopis a přitom medicínu nikdy ani neochutnala.

Teď ji však firma Fenwick přivolala jako svědka! Stanton se ohlédl na Jeffriese, který seděl vzadu mezi obecenstvem, ale ten jenom udiveně pokrčil rameny.

„Paní Llewellynová,“ začal Cromwell, „napsala jste dvacátého třetího dubna osmnáct set devadesát Sáře Fenwickové děkovný dopis?“

„Napsala.“

„A co bylo obsahem vašeho dopisu?“

„Děkovala jsem jí, že mi zachránila život a vrátila zdraví a štěstí do mé rodiny.“

„Co vás k napsání dopisu vedlo?“

„Dlouhé roky jsem trpěla příšernými ženskými problémy, které mě doháněly na pokraj šílenství a přiměly mého manžela, aby se odstěhoval z domu. Zanedbávala jsem děti a přestala chodit do kostela. Pak mi někdo doporučil, ať napíšu Sáře Fenwickové. Poslechla jsem a ta mi poslala odpověď i s láhví své medicíny zdarma. Poradila mi, abych ji denně užívala, že prý se mi uleví. A víte, Vaše ctihodnosti, že mi to vylepšilo nejen zdraví, ale i můj manžel se vrátil zpět do mé milující náruče, je z nás opět šťastná rodina a já každou neděli chodím do kostela.“

Samantha se podívala ke stolu s reportéry a všimla si, že si pečlivě zapisují každé slovo. Jeden z nich, džentlmen s bujnou bílou kšticí a povislým knírem zachytil její pohled a zamrkal na ni. Mark Twain se v San Francisku neukázal už kolik let, ale tahle senzace ho přilákala zpátky.

Mladý pan Berrigan vyslýchal svědkyni jako druhý.

„Povězte mi, paní Llewellynová, vy jste v San Francisku poprvé?“

„To jsem.“

„Jakpak se vám naše město líbí?“

„Je to hotová nádhera, pane!“

„A kdepak bydlíte?“

„Námitka!“

„Námitce se vyhovuje.“

„Paní Llewellynová, jak se stalo, že tu jste právě dneska?

V San Francisku, myslím.“

„No, pan Fenwick mě požádal, ať přijedu.“

„Aha. A zaplatil vám lístky na vlak?“

„To zaplatil, a první třídu, pane!“

„A váš hotel taky?“

„Pan Fenwick je moc štědrej pán. Bydlím v Palace!“

Soudní síní se převalila vlna smíchu.

„Paní Llewellynová, máte za dnešní svědectví něco slíbeno?“

Svědkyně se ohlédla ke stolu žaloby. John Fenwick jako by měl obličej vytesaný z žuly.

Soudce Venables pravil: „Prosím, abyste odpověděla na otázku, madam.“

„Víte, pánové.“ Svědkyně se rozpačitě ošila. „Nutně potřebujeme natřít dům.“

„Prosím, abyste odpověděla přímo, paní Llewellynová!

Nabídla vám firma Fenwick Company za dnešní svědectví něco?“

„Ano, pane. Sto dolarů.“

Obecenstvo začalo hlučet.

„A ještě něco, paní Llewellynová. Vzpomínáte si, že v srpnu loňského roku jste pozvala podomního prodavače kartáčů do kuchyně na sklenici limonády?“

Krvavě zrudla. „Nepamatuju se.“

„Že ne? Představil se vám jako Peterson a vy jste si od něho koupila kartáč na vlasy a nabídla jste mu limonádu a koláč. Nevzpomínáte si?“

Opět přešlápla. „Ne.“

„Paní Llewellynová, mám vám připomenout, že jste pod přísahou?“

„Na žádného prodavače kartáčů si nepamatuju!“

„Další otázky nemám, Vaše ctihodnosti.“

V následujících pěti dnech napochodovala ke svědecké lavici celá řada autorek děkovných dopisů – každá z nich byla na seznamu, který Cy Jeffries přinesl Stantonovi, a všechny, s výjimkou paní Llewellynové, důrazně popřely, že by za svoje svědectví od firmy něco dostaly.

Horace Chandler měl co dělat, aby skryl svůj vztek. Přecházel po Samanthině koberci, jako by z něj chtěl vydupat orientální vzorek. „K čertu a zatraceně!“ vykřikl a ani se neomluvil. „Však já vím, co mají za lubem. Postupně nám ukrádají všechny důkazy, které jsme zveřejnili, a rozbíjejí nám tak obhajobu! Jak se u všech čertů mohli k těm ženským dostat?“

Cy Jeffries, který vypadal jako frajerský ranař, jen bezmocně pokrčil rameny.

„Já vím jak,“ ozval se Mark opřený o krbovou římsu.

„Jako u jiných firem je i u Fenwick Company běžné, že udržuje kontakt se svými dopisovatelkami. Na tyto ženy a všem ostatním, které kdy děkovný dopis poslaly – se firma obrátila s dotazem, jestli se jich poslední dobou někdo na ty dopisy nevyptával. A samozřejmě že se shodně zmínily o podomním prodavači kartáčů.“ Usmál se na Cya, ale ten se zaškaredil.

Stanton zatočil onyxovým prstenem na prstě. „Volat ty ženy znovu na lavici svědků nemá smysl, daly se koupit.

Zbývá nám jen čekat, jak se situace vyvine. Jsem zvědavý, jak se chtějí vykroutit z toho, že paní Fenwicková vlastně neexistuje. Budeme jim moct přišít aspoň podvodnou reklamu a falešnou korespondenci. Ukazují její portrét, prohlašují, že medicínu vyrábějí podle jejího receptu a že vlastnoručně podepisuje každý dopis.“

„Třeba to dělá prostřednictvím média,“ poznamenal Mark, ale nikdo se tomu nezasmál.

Desátý den se v soudní síni konečně objevily ženy. Hilary si – navzdory Danovým námitkám – sedla do první řady spolu s Jennifer, která si vysloužila obdivné pohledy všech reportérů. Portrétista se neomezil pouze na hlavní aktéry procesu a lovil i mezi obecenstvem: Jenny vyšla jako motýl, Hilary Gantová v kožichu mu připomínala krásnou kolii. Další ženy v davu zastupovaly Ženskou křesťanskou protialkoholickou ligu, hnutí sufražetek, sdružení spisovatelek a několik obecně známých feministek, které odvážně kouřily cigarety. Objevily se i dvě významné lékařky z východní části Států.

Další svědek pana Cromwella znamenal pro obhajobu překvapení. Podle pátrání Cy Jeffierse existovala řada žen, které už zemřely, ale Fenwick Company je dál vedla jako případy „zázračného vyléčení“. Žaloba předvolala tři lékaře, aby podali vysvětlení.

„Znal jste paní Saundersovou dobře, pane doktore?“

„Ano.“

„Léčil jste ji až do její smrti?“

„Ano.“

„Úmrtní list jste vystavil vy?“

„Správně.“

„Prozradil byste laskavě soudu, na co paní Saundersová zemřela?“

„Na krevní sraženinu v mozku.“

„Věděl jste, že paní Saundersová denně užívala Zázračný elixír Sáry Fenwickové?“

„Věděl.“

„Na co ho brala?“

„Na překrvení pánevních orgánů.“

„Vyléčil jí přípravek zmíněné potíže?“

„Tvrdila, že ano.“

„Takže byste mohl s čistým svědomím prohlásit, pane doktore, že paní Saundersová sice zemřela z jedné příčiny, ale Zázračný elixír jí skutečně vyléčil druhou chorobu, která s tou první nesouvisela?“

„Ano, pane.“

Stanton si vztekle črtal do notesu trojúhelníčky. Pak načmáral: Nevynechali vůbec nikoho, a ukázal to Samanthě. Přikývla, zvedla pero a připsala: A museli mít úděsné náklady. Co teď?

Kamenný výraz na obličejích porotců nevěstil nic dobrého. Samantha věděla, že Fenwick Company má navrch.

Ale jen prozatím. Až přijde řada na obhajobu, vystoupí zase její svědci, ženy, kterým užívání elixíru vážně uškodilo. Potom své svědectví přednese Cy Jeffries. Zatím se nevzdávala naděje.

Jedenáctý den byl svědkem pana Cromwella vedoucí Fenwickova korespondenčního oddělení, který tvrdil, že tam nemají přístup žádní muži, což bylo v přímém rozporu s výsledky Cyova pátrání.

„Naše inzeráty slibují, že dopisy žen neuvidí mužské oko, a taky to dodržujeme. V korespondenčním oddělení pracují výhradně ženy.“

Stanton se ohlédl po Cyovi, který zavrtěl hlavou.

Dvanáctý den procesu se pan Cromwell vytasil s největším překvapením. „Na lavici svědků předvolávám Jane Fenwickovou.“

Všichni se napjatě otočili k otevřeným dveřím. Stanton se šeptem zeptal strnulého Marka: „Kdo je k čertu tahle Jane Fenwickova?“

Uličkou mezi sedadly prošla skromně upjatá dáma kolem pětapadesátky, zamířila k lavici svědků, složila přísahu na bibli a posadila se. Na žádost pana Cromwella vysvětlila svůj vztah k rodině Fenwickových. „Babička mého manžela byla Sara Fenwickova.“

„Takže jste vdaná?“

„Ano.“

„V tom případě vás budu oslovovat jako paní Fenwickovou. Znala jste Sáru Fenwickovou osobně?“

„Znala. Přišla jsem do domu Fenwickových jako mladičké děvče a nemocné Sáře Fenwickové jsem v posledních třech letech jejího života dělala společnici.“

„A co se během té doby mezi vámi dvěma odehrálo?“

„Paní Fenwickova mě naučila všechno, co sama věděla o ženských chorobách, jak je určit a léčit, a před svou smrtí se mi přiznala se svým snem, podle něhož měla založit společnost věnovanou výrobě a prodeji medicíny, kterou sama užívala a připravovala si ji ve vlastní kuchyni. Než Sara Fenwickova naposledy vydechla, pošeptala mi tajemství svého receptu.“

„Jde o tento elixír?“

„Ano.“

„V tom případě je pravda, že jde o elixír Sáry Fenwickové a rady poskytované v dopisech pocházejí ve skutečnosti od ní?“

„Ano.“

„Jakou hrajete roli ve firmě Fenwick Company?“

„Pracuji v korespondenčním oddělení.“

V soudní síni to zašumělo (později bude Cy Jeffries trvat na tom, že za celé ty měsíce, co u firmy pracoval, v továrně paní Fenwickovou jedinkrát nezahlédl).

„Povězte ještě, paní Fenwicková, jestli je o vás v některých inzerátech Fenwick Company přímá zmínka?“

„Ano, je.“

„Můžete uvést, v jakém kontextu?“

„Inzeráty slibují, že všechny dopisy přečte a zodpoví osobně paní Fenwicková. Paní Fenwicková jsem já.“

Čtyři reportéři vyskočili a hnali se k telefonu. V místnosti vypukl chaos, v němž bušení soudcova kladívka beznadějně zanikalo. Samantha zavřela oči, několikrát se zhluboka nadechla a pomyslela si: Měl jste pravdu, Horace, rozdrtili celou naši obhajobu.

Otevřela oči a otočila hlavu doleva. John Fenwick seděl s rukama zkříženýma na soudkovitém hrudníku a z očí mu sálalo uspokojení. V duchu dodala: Ještě jsme neprohráli…

Life a Saturday Evening Post stály na straně tří žalovaných a otiskly karikaturu Johna Fenwicka, který se v podobě kocoura třese před třemi malými myškami ozbrojenými kyjem, ale zbylý tisk jim tolik nepřál. Oblíbenou fotografií na přední stránce se stal Samanthin snímek, a národu předkládali každičký její pohyb, každý výraz. „Paní doktorka Samantha Hargraveová se pozoruhodně ovládá, sedí nehybně a její aristokratické držení těla je skutečnou provokací na adresu Johna Fenwicka u sousedního stolu.“

„Co teď, Stantone?“

Celá pětice večeřela u Gantových. Venku mžilo a ve vzduchu visela hrozba bouřky. „Co teď? Nu, Cromwell má možná ještě nějakého svědka v rukávu, ale podle mě se blíží k závěru. Zatím bombarduje porotu důkazy, že všechno, co jsme v Příteli ženy otiskli, je bohapustá lež.“ Tady se však Stanton zarazil a nepokračoval. V minulých čtrnácti dnech se naučil v Cromwellovi číst natolik, aby se nezbavil předtuchy, že to ještě není všechno. Nechal si však svoje podezření aspoň zatím pro sebe.

Čtrnáctý den vynesl trumfové eso, jehož se Stanton tajně obával. Byl proto jediný, kdo se nedivil, když na lavici svědků předvolali slečnu Hainsovou, sekretářku Horace Chandlera.

„Znáte paní doktorku Hargraveovou, slečno Hainsová?“

„Znám, pane.“ Nešťastná žena obrátila k svému zaměstnavateli zoufalý pohled. Horace před ní radši uhnul očima.

Uhodl, co má Cromwell za lubem, a sekretářčino utrpení ho předem děsilo.

„Chodila paní doktorka často navštěvovat pana Chandlera do jeho kanceláře?“

„Nevím, co je podle vás často.“

„Jednou týdně?“

„Spíše to bylo jednou za dva týdny.“

„A co se tam během těch návštěv odehrávalo?“

„Námitka.“

„Námitce se vyhovuje.“

„Připojil se k těm dvěma občas i někdo jiný?“

„Ano, pane. Doktor Rawlins.“

„Protáhly se návštěvy někdy až do noci?“

Pan Berrigan vyskočil jako uštknutý. „Námitka! Vaše ctihodnosti, tyto otázky nijak nesouvisejí s naším případem!“ ohradil se.

Soudce Venables se zeptal: „Pane Cromwelle, předpokládám, že svými otázkami něco sledujete?“

„Vaše ctihodnosti, rádi bychom předvedli morální profil lidí, kteří napadli mého klienta. Panu Fenwickovi tím způsobili značné finanční ztráty, otřásli mu zdravím, znepokojili rodinu a poškodili jeho důvěryhodnost v obchodních kruzích. Je proto nezbytné odhalit morálku těch, kdo hází kameny!“

Samantha cítila, jak jí útroby svírá ledová pěst, a neubránila se bleskovému pohledu na „poškozeného“ Johna Fenwicka. Každý reportér v soudní síni to zaregistroval.

„Z očí jí šlehaly blesky,“ napsali v jedněch novinách. „Kdyby se dalo vraždit pohledem…,“ uvedli v dalších. V Chroniclese zmínili o „spravedlivém rozhořčení“.

„Námitka se zamítá. Odpovězte prosím na otázku, slečno.“

„Ano, jejich porady často trvaly až do večera.“

„Zúčastnila jste se jich někdy?“

„Ne, pane.“

„Takže tam byla pouze paní doktorka Hargraveová a ti dva pánové?“

„Podávala jste jim někdy občerstvení?“

Slečna Hainsová zoufale ždímala řemínek kabelky. „Čaj a sušenky.“

„Nabízela jste jim někdy i alkohol?“

Řemínek kabelky se přetrhl. Prásklo to jako výstřel.

„Slečno Hainsová?“

Sklopila hlavu. „Jednou jsem jim donesla brandy.“

Stanton Weatherby se podíval na dvanáctku porotců v soudcovské lavici a poprvé spatřil na jejich tvářích skutečný zájem.

„O čem v pracovně pana Chandlera mluvívali?“

„Pořád jenom o lécích, pane.“

„O nějakých konkrétních lécích?“

„Hlavně o Elixíru Sáry Fenwickové.“

„Jinými slovy, o léku na ženské potíže.“

„Ano.“

„Používali někdy nějaký materiál, třeba knihy?“

„Stůl pana Chandlera byl vždycky pokrytý letáky, dopisy a lékařskými časopisy.“

„Jaký byl obsah těchto materiálů?“

Nebohá sekretářka zrudla tak strašně, jako by užuž měla omdlít. „Většinou se týkaly… ženských potíží.“

„Vida!“ Pan Cromwell kazatelsky zvedl ukazovák směrem ke stropu. „Tak vy nám tvrdíte, že tito tři obžalovaní – jedna žena a dva muži – zůstávali v pracovně pana Chandlera dlouho do noci, sami, popíjeli alkohol a probírali mezi sebou nejintimnější části ženského těla?“

Když se novináři vrhli k telefonům, soudce Venables zabušil kladívkem a poté se vzdálil, aby „pánům od tisku mohl uštědřit lekci o slušném chování v soudní síni“.

Slečnu Hainsovou museli při odchodu z místnosti pevně podpírat.

Následujícího dne pod ocelově šedou oblohou, která hrozila, že se užuž prolomí mohutnou bouří, pochodovala kolem schodů soudní budovy demonstrace žen, které nesly transparenty odsuzující zavrženíhodnou taktiku pana Cromwella. Reportéři si při fotografování této „armády hrůzu nahánějících Amazonek“ užili spoustu švandy.

Toho dne během soudního jednání propukla bouře.

Celou soudní síní se rozléhalo ohlušující práskání hromu, které často přehlušilo hlas pana Berrigana.

Na večeři se sešli v Samanthině domě. Seděli kolem stolu a hovořili mezi poryvy vyjícího vichru, který lomcoval okenními tabulkami.

„Dělá mi to starosti, Stantone,“ přiznala se Samantha, která se jídla sotva dotkla. „Když jsem viděla pana Cromwella v akci, začínám se bát o své pacientky. Nemám zdání, jestli snesou jeho taktiku.“

Weatherby neměl čas odpovědět, protože do prásknutí hromu se přimísil zvuk domovního zvonku. Hned nato vpadl do místnosti skrznaskrz promoklý pan Berrigan.

„Co se děje?“ vyskočil Mark.

„Cy Jeffries!“ vyhrkl mladý advokát a klopýtal k židli.

„Měl nehodu!“

„Cože?“

„Darie, honem whisky, prosím tě, whisky!“

„Tady, Berrigane. Posaďte se.“

„A je v pořádku?“

„Leží v okresní nemocnici a má na kahánku.“

„Jak –“

„Co –“

Mladý muž se rozhlédl po půlkruhu vystrašených tváří.

„Prý vypadl z tramvajového vozu na Hyde Street –“ Všichni zděšeně vyjekli – „a dostal se nešťastně pod kola projíždějícího kočáru.“

Hilary se zhroutila na židli s očima zalitýma slzami.

Muži drtili v zubech kletby. Mark si vzal od Daria karafu a nalil panu Berriganovi velkou sklenku. Pak se podíval na Samanthu.

Tvář měla jako kamennou masku.

Na přípravu jí zbývaly dva dny, protože detektiva potkala nehoda v pátek a soudní proces měl pokračovat až v pondělí. Samantha musela zvládnout mnoho přemýšlení a plánování.

Nemilosrdný liják držel San Francisco i nadále v ochromujícím zajetí. Zatímco z nebe se valily bezohledné vodopády, seděla Samantha sama ve své domácí pracovně.

Před ní plápolal hřejivý oheň, v dlaních svírala sklenku klaretu.

Zaslechla, jak domovními dveřmi vchází Mark a při svlékání pláště si vyměňuje několik slov s paní Peoplesovou. V pracovně přiklekl k Samanthě a políbil ji.

„Jak je na tom?“ zeptala se.

„Je to špatné. Poškození mozku.“ Mark vstal a šel si pro skleničku.

„Marku,“ ozvala se tiše.

„Ano, miláčku?“

„Zítra vystoupím na lavici svědků.“

Prudce se k ní obrátil. „Proč?“

„Pan Cromwell by na mé pacientky útočil. Něčemu takovému je nemůžu vystavit.“

„Nesouhlasím, Samantho!“

Zvedla se. S pocitem nesmírné únavy se mu stulila do náruče. „Seděli jsme a poslouchali druhou stranu dost dlouho, Marku. Teď se tam musím postavit sama a oznámit světu pravdu.“

„Přenech to Stantonovi, Sam. Vyzná se v tom líp.“

Soudní síň páchla zmoklými šaty. Bylo v ní nepříjemné chladno a ani tolik těl nacpaných do jedné místnosti ji nedokázalo zahřát. Minulý pátek skončila žaloba s výslechem svých svědků, takže teď přišla řada na obhajobu.

Pan Berrigan musel svou řeč přednést za burácení hromu.

„Měli jsme v úmyslu, Vaše ctihodnosti, předvolat jako svědka pana Cy Jeffriese. Bohužel, pana Jeffriese potkala vážná nehoda a leží v kritickém stavu v okresní nemocnici.

Zřejmě to nepřežije.“

Samantha zápasila sama se sebou, aby se neohlédla po Johnu Fenwickovi, o kterém byla přesvědčena, že „nehodu“ zaranžoval.

„Obhajoba předvolává jako první svědkyni paní Joan Sargentovou!“

Dveře do soudní síně se otevřely a všichni se k nim zvědavě ohlédli. Plaše jimi prošla drobná ženuška. Když mířila uličkou k lavici svědků, reportér – kreslíř načrtl malou myšku v obrovském kabátě.

„Paní Sargentová,“ oslovil ji Berrigan, „mohla byste soudu povědět, kdy jste se stala pacientkou paní doktorky Hargraveové?“

„Před rokem, pane.“

„Promiňte, paní Sargentová, ale musíte mluvit hlasitěji.“

„Před rokem,“ zesílila paní hlas.

„A teď, paní Sargentová, mohla byste nám prozradit, proč jste vůbec šla k paní doktorce?“

Paní Sargentové museli průběžně připomínat, aby nemluvila tak potichu. Při každém prásknutí hromu sebou polekaně trhla.

„Všechno to začalo, když se narodil Timmy, to už bude šest let…“

V soudní síni panovalo přízračné ticho, jak se všichni soustředili na ten šeptavý hlas. Příběh paní Sargentové přerušovalo jen občasné šplíchnutí tabákové šťávy do plivátka či vzdálené zaburácení hromu. Vyprávěla o dopisech Sáře Fenwickové, o postupném zvyšování dávek, o radě Sáry Fenwickové, aby se vyhnula operaci, a své zoufalé návštěvě u paní doktorky Hargraveové. Když se dostala k líčení své operace, hlas se jí rozechvěl: „Měla jsem strach, že mě manžel přestane mít rád, protože už nejsem celá ženská.“

Samantha paní Sargentovou bedlivě pozorovala, protože měla strach, že se zhroutí.

„A teď, paní Sargentová,“ pravil pan Berrigan, „mohla byste soudu vylíčit příčinu vaší tragédie?“

„Mohla!“ rozkřikla se paní tak pronikavě, až všechny vylekala. „Paní doktorka Hargraveová mi řekla, že kdybych šla do nemocnice hned a nedopisovala si s paní Fenwickovou, ušetřila bych si spoustu trápení. Psala jsem paní Fenwickové, že jsem vážně nemocná, ale ona mi jen poradila, ať užívám ještě víc elixíru!“ Zvedla paži a rozechvělým ukazováčkem namířila na Johna Fenwicka: „Vy! To vašim lžím jsem uvěřila!“

V soudní síni vypukl rozruch, Fenwick se naklonil a zašeptal Cromwellovi cosi do ucha. Berrigan se ohlédl, po Stantonovi a pokývl hlavou: „Prozatím nemám dalších otázek.“

Když se zvedl Cromwell a pohladil si rudý plnovous rozprostřený po kostkované vestě, pošeptala Samantha Stantonovi: „Nedá se to nějak zarazit?“

„Tady jsme bezmocní.“

„Byl to omyl. On j i zničí.“

„Paní Sargentová,“ zahřměl Cromwell, který před svědkyní přecházel sem a tam, jako by jí chtěl způsobit závrať, „řekla jste tady před soudem, že vás trápily fibroidy. Ten stav byl chronický, ano, čili měla jste potíže ustavičně?“

„Skoro pořád.“

„Jak byl váš stav pokročilý, když jste napsala Sáře Fenwickové?“

„Moc ne.“

Pan Cromwell okázale vykulil oči. „Chcete říct, že jste jí napsala o příznacích, které jste ještě neměla?“

„Tak to nemyslím. Vy má slova překrucujete.“

„Já tomu ale nerozumím, paní Sargentová. Pokud jste tehdy nevěděla, čím trpíte, jak jste mohla dát paní Fenwickové dostatek informací, aby vám stanovila přesnou diagnózu?“

„Měla jsem příznaky!“

„A jaké ty příznaky byly, madam?“

„Jste muž, nepochopil byste to.“

„Paní Sargentová, chcete tím naznačit, že většina členů tohoto soudu, tedy Její ctihodnost a pánové porotci, v důsledku toho, že jsou muži, by nedokázali pochopit okolnosti, které vás vedly k napsání prvního dopisu?

Jak ovšem mohou rozhodnout, zda byl něčím vůbec podložený?“

„To teda byl!“ vybuchla paní a rozplakala se.

„Pane Cromwelle,“ zasáhl soudce, „to není vhodné chování ke svědkovi. Paní Sargentová, můžete odejít.“

Zatímco soudní sluha pomáhal svědkyni odejít ze soudního sálu, u stolu obhajoby probíhala krátká porada, při níž čtyři muži zuřivě vrtěli hlavami a jedna žena neústupně přikyvovala. Potom se zvedl pan Berrigan a značně zdráhavě ohlásil: „Vaše ctihodnosti, obhajoba by ráda předvolala paní doktorku Samanthu Hargraveovou.“

Reportér se skicákem měl před sebou těžké rozhodování. Zatím to měl vždycky jednoduché: Cromwella zobrazil jako grizzlyho, pana Berrigana jako čápa, Stantona Weatherbyho jako policejního psa a soudce Venablese jako bernardýna. Ovšem u doktorky Hargraveové ho zradila fantazie. Vzhledem k jejím očím začal s dlouhokrkou egyptskou kočkou, ale zavrhl ji jako marnivé a sobecké stvoření. Pak zkusil závodního koně, ale ten mu nepřipadal dost ženský.

Potom srnu, ale ta zase byla moc plachá. Na poslední chvíli ho políbila múza a přiměla ho nakreslit zcela nové fantastické stvoření s křídly i kožichem, ladné a silné, s mandlovýma očima. Začal zároveň s tím, jak Samantha tiše zahájila svou řeč, v dálce bylo nad rozvichřeným oceánem slyšet přibližující se hřmění bouře.

Hned na začátku je všechny překvapila, a také zklamala, protože najisto čekali, že začne křičet a rozčilovat se a předvede jim divadýlko. Místo toho však Samantha zaujala uvolněnou a sebejistou pózu a hovořila hlasem, který byl zvučný a podivně tlumený zároveň. Ticho, které se rozhostilo v soudní síni, působilo až nezemsky. Tentokrát nerušilo žádné šplouchání plivátek a hrom, místo aby se Samanthou soupeřil, jako by jí přišel spíše na pomoc a dělal za jejími větami významné tečky.

„Vaše ctihodnosti, vážení páni porotci, milí přátelé a zástupci tisku! Dnešek je nepochybně nešťastným dnem v historii našeho státu, protože už pouhá přítomnost u tohoto soudu nás světu prezentuje jako národ hrabivců, kteří obětují svou čest a životy v honbě za penězi. Upozorňuji však, že dnešní boj nepřinese panu Fenwickovi žádný zisk, protože rubáše bývají bez kapes.“

Když k němu Samantha obrátila chladný pohled, opět ji zahltila ta nevysvětlitelná únava, která ji přiměla zachytit se zábradlí. Marka, který z ní nespouštěl oči, napadlo, že je nezvykle bledá.

„Měla jsem mnoho svědkyň, které byly ochotné sem přijít a promluvit. Raději bych však, pokud smím, hovořila za ně. Jedna dáma náhle zjistila, že se jí na intimních partiích udělal vřídek. Uvěřila tvrzení Fenwickových inzerátů, že žena se nesmí odhalit nikomu, ani lékaři ne. Napsala tedy paní Fenwickové a v odpovědi dostala radu, že jedna lžička elixíru denně její potíže zažene. V odpovědi nebyla ani zmínka o jejích konkrétních potížích a vůbec žádný náznak, že by paní Fenwicková vzala v úvahu pisatelčin specifický zdravotní stav. Mezitím se vřídek zvětšil a začal mokvat. Opět napsala paní Fenwickové a znovu se dozvěděla, že jí pomůže její elixír. Protože důvěřovala známé firmě a netušila, že její inzeráty lžou, protože důvěřovala laskavé tváři v oválném portrétu, aniž tušila, že patří ženě již dávno zemřelé, moje pacientka poslušně zvyšovala denní dávky Zázračného elixíru.

Bolák se zvětšoval a bolest se postupně stávala nesnesitelnou. Napsala potřetí, veskrze důvěřivě a naivně, načež dostala mast, kterou se měla denně mazat a k tomu pít opět zvýšené dávky elixíru. To už moje pacientka užívala elixíru – v němž je pětadvacet procent alkoholu – takové množství, že ztratila chuť k jídlu a velice zhubla. Bolák se zvětšoval.

Teprve na naléhání své sestry souhlasila s tím, abych ji vyšetřila. Našla jsem dámu v tak pokročilém stavu chudokrevnosti, podvýživy a psychické deprese, že jsem se předem obávala, že mnoho nezmůžu. Po vyšetření jsem pak měla srdcervoucí povinnost nešťastnici oznámit, že má rakovinu.“

Samantha se odmlčela, jednak pro větší dopad svých slov, jednak aby se vzpamatovala. Vyplašeně si uvědomila, že se jí točí hlava.

„Kdyby dáma, které je teprve třiačtyřicet let, ke mně přišla hned na začátku, mohla jsem boláček vyříznout a ona mohla pokračovat ve šťastném a přínosném životě.

Dnes jí nedávám více než rok života, jehož poslední měsíce budou naplněné nepopsatelnými mukami. A to všechno díky Zázračnému elixíru Sáry Fenwickové.“

Samantha se rozhlédla po tvářích v soudní síni, které na ni soustředěně hleděly. Dokonce i novináři zapomněli, že mají v rukou tužky.

„Další obětí firmy Fenwick Company je mladá žena, kterou jednou večer zneužil opilý nájemník v matčině domě. Nevinné děvče, které plně nepochopilo dosah toho, co se mu přihodilo, tu hroznou zkušenost zatajilo. Když dívka nedostala menstruaci, usoudila – protože nic o těchto záležitostech nevěděla a nedala si je tedy do souvislosti se znásilněním – že je nemocná a zděšeně napsala Sáře Fenwickové. To nevinné dítě, sotva dorostlé do dívčích střevíčků, se důvěřivě podřídilo radě paní Fenwickové a vypilo naráz celou láhev Zázračného elixíru. Jak dopis Sáry Fenwickové sliboval, „nádor na děloze“ se skutečně odloučil a byl vypuzen z těla za doprovodu silných bolestí a velkého krvácení. Když ale dívka spatřila tvar toho „nádoru“, dostala z šoku hysterický záchvat, z něhož ji vytrhly teprve drastické formy léčení. Dodnes je to však zlomená žena, která nemá naději na normální život.“

Samantha se zhluboka nadechla. Závrať se neustále zhoršovala.

Mírně přešlápla a upřela klidný pohled na dvanáct porotců. „Pánové, já jsem výrobce těchto léků označila za vrahy. A hodlám je tak označovat dál. V této soudní síni sedí muž, který zůstal s osmi dětmi sám, protože jeho manželka místo u chirurga hledala pomoc u Wellsova léku na rakovinu. Kolik z vás má v této chvíli sestru, manželku nebo dceru, která si – šeredně podvedená – do nemocného těla nalévá nějaký elixír ve falešné naději? Pan Cromwell hovořil ve své úvodní řeči o právu a svobodě. Klidně by vám namluvil, že kontrola ze strany vlády pro vás všechny znamená otroctví. Ale já vám povím, komu otročíte – těmto výrobcům patentních medicín, to jsou vaši skuteční vládci a otrokáři! Oni vás svými lžemi mění na pouhé loutky! Dávají vám sliby, které nemohou splnit, ale vaše peníze si za to berou! Léčí vás jako děti nebo imbecily, utajují receptury svých elixírů, jako byste nebyli dost inteligentní, abyste je pochopili. A protože není nikdo, kdo by vás ochránil, důvěřujete jim, jdete jak ovce na porážku, dáváte jim svoje těžce vydělané peníze, zatímco oni vám za to nabízejí jedy, drogovou závislost a smrt.

Ale proč by vám vůbec měli lhát, pánové? A proč byste to měli trpět? Když si koupíte láhev rumu, nečekáte snad, že v ní bude rum? Ale když si pořídíte patentní medicínu, obsah láhve skoro nikdy neodpovídá reklamě! Pan Cromwell tvrdí, že vás chci oloupit o vaše práva,“ zvolala hlasitým zvučným hlasem, který maskoval podivnou slabost, která se jí zmocňovala. „Jenže já vám ta práva naopak chci poskytnout! Právo vědět, co obsahuje lék, který si kupujete!

K tomu, pánové, má sloužit americká demokracie!“

Znovu zvýšila hlas. Začala se třást. Když se v místnosti setmělo, Samantha si pomyslela, že vinou bouřky vypadla elektřina, ale náhle si uvědomila, že světla jsou v pořádku.

Vždyť já omdlím, pochopila.

Vstala a dlaněmi se opřela o desku stolu, aby neupadla.

„Tohle nelidské vykořisťování musí skončit! A pokud už to nechcete udělat pro sebe, udělejte to aspoň kvůli svým manželkám a dětem! Udělejte to kvůli malému Williemu Jenkinsovi, který mi umřel v náruči, když spolykal pastilky proti kašli koupené v lékárně na rohu! Udělejte to kvůli nevinné pradlence Nellie, která si rozdrtila paži ve ždímačce, když vypila lék s tak vysokým obsahem narkotika, že byla doslova omámená –“

Samanthě uvízl hlas v hrdle. Do očí jí vhrkly slzy. Šeptem, který zněl naléhavě jako křik, dodala: „Udělejte to pro miminka, která umírají ve spánku, protože Milikinův uklidňující sirup obsahuje tolik opia, že by to porazilo dospělého člověka. A udělejte to pro nešťastné matky těchto drobečků, které musí žít s vědomím, že se nechtěně staly vražedkyněmi svých dětí…“

Samantha zavřela oči a zakymácela se. Přímo nad hlavami jim práskl hrom a soudní síň se otřásla v základech.

V místnosti vypukl chaos, matně viděla reportéry, jak vyskočili ze svých míst a hnali se k telefonům, slyšela stovky lidí provolávat slávu. Nesmyslně si pomyslela: Ale já ještě neskončila…

A vtom podlaha pod svědeckou lavicí náhle zmizela jako v divadelním propadlišti. Samantha si uvědomila, že se řítí do temného studeného sklepa. Mark ji však stačil včas zachytit. Než ji zahltilo bezvědomí, zahlédla ještě jeho něžné hnědé oči, láskyplné a starostlivé.

Plula.

Obloha byla rudá a na ní vířily bílé větrníčky. Připadala si lehýnká jako peříčko. Udělalo se jí strašně špatně od žaludku, až dostala strach, že bude zvracet přímo na svědecké lavici. Pak ale poznala, že není u soudu, ale na nejvyšším balkonu operačního sálu v Severní londýnské nemocnici, pan Bomsie drží skalpel mezi zuby a zástěru má ztvrdlou zaschlou krví z nedávné pitvy. Právě se chystal amputovat mladé ženě prs a Samantha se snažila zavolat a upozornit ho, že si zapomněl vysterilizovat nástroje a že by měl dát pacientce éter, aby přestala křičet.

A Freddy po jejím boku vysvětloval, že pan Bomsie to jinak neumí, tak ať se přestane rozčilovat.

A potom pocítila zimu, mrazivý chlad, klouzala a padala po ledě a propadala se do vířící černé vody, aby zachytila rudou kštici těsně pod hladinou.

Překulila hlavu na stranu, zvedla těžká víčka a spatřila, že okenní skla omývá tmavě šedý déšť. Pomyslela si: Voda v zátoce stoupá, všichni se utopíme…

„Jak se cítíš?“ ozval se hluboký hlas.

Samantha zamžikala na Marka. „Co se stalo?“

„Omdlelas. Jak ti je?“

Pohnula hlavou a zasténala.

„Bohužel ses uhodila do hlavy dřív, než jsem tě stačil zachytit. Lež klidně, Sam. Není kam spěchat. Soud pro dnešek skončil.“

Rozhlédla se kolem sebe: byla v pracovně soudce Venablese. „Jak jsem tu dlouho?“

„Sotva pár minut. Jakmile se budeš cítit trochu líp, odvezu tě domů.“ Mark jí ke rtům přiložil sklenku brandy, ale odmítla. „Jak jsi mohla takhle omdlít, Sam?“

Chvíli se musela snažit, aby na něho zaostřila pohled.

Když si povšimla jeho ustaraného výrazu, usmála se:

„Doktor to pozná samozřejmě až poslední! Jsem pěkně hloupá, Marku, protože jsem se do toho procesu zabrala natolik, že jsem těm příznakům nevěnovala pozornost.“

„Jakým příznakům?“

„Těhotenství.“

„Těho – Ach Sam, je to pravda?“

Úsměv se jí ještě prohloubil. „Copak nejsme pořád ještě pod přísahou?“

Mark jí odpověděl láskyplným objetím.

Do pracovny strčil hlavu soudce Venables. „Jak se cítí?“

Na svědecké lavici se vystřídaly Samanthiny pacientky.

Přesně podle očekávání je pan Cromwell svými útoky zdiskreditoval. Porota zasedala šest dní a přišla s rozsudkem ve prospěch firmy Fenwick Company.

„Jinak to rozhodnout ani nemohli,“ vysvětloval Stanton Weatherby a přikládal do krbu další poleno. „Fenwick Company byla schopná doložit každé tvrzení v reklamě.

Stejně je to pro ně Pyrrhovo vítězství.“

Legálně sice byla Fenwickova firma v právu, morálně a eticky to však bylo sporné. Vítězství Johna Fenwicka mělo krátké trvání, protože soudce mu nechal vyplatit náhradu škody ve výši pouhých padesáti dolarů a pak mu přednesl velice ostré kázání o budoucích praktikách. Tisk samozřejmě tleskal doktorce Hargraveové, jako by soudní proces vyhrála ona.

„A teď,“ prohlásila Samantha, položila si nohy na stoličku a usmála se na své přátele, „začneme pořádnou kampaň. Časopis Chronicle otevřel zvláštní kancelář jen na to, aby zvládl příval pošty, a všechny dopisy nám vyjadřují podporu. Mám dojem, že bychom se měli spojit s Harveym Wileyem v jeho snaze prosadit podobnou reformu v potravinářství, protože v podstatě i on má za cíl dosáhnout poctivého označení všeho, co poskytujeme svému organismu, a –“

„Samantho, drahoušku,“ ozvala se Hilary, „kde na to všechno chceš vzít čas? Nezapomeň, že teď budeš muset zvolnit tempo.“

„A proč asi? Jsem těhotná, ne nemocná! Horace, co vy říkáte nápadu, abychom se přidali k panu Wileymu?“

„No,“ vytáhl Horace párátko z úst, „mám dojem, že v tomhle směru bychom mohli upoutat značnou pozornost veřejnosti. Mé čtenáře by určitě proklatě moc zajímala například skutečnost, že rum a brandy často nejsou nic jiného než obyčejný líh přibarvený potravinářskými barvivy.“

„Naši vojáci na Filipínách dostávají konzervy se zkaženým hovězím,“ přidal se Darius.

„A paní Gossettová v kuchyni,“ vzpomněla si Willella, „přísahá, že nakládaná kukuřice páchne po formaldehydu.“

„Vzpomínáte si na Tobyho Watsona?“ ozvala se Samantha. „Víte přece, jak mu bylo příšerně zle po melasových bonbonech? Našli jsme v nich kyselinu sírovou.“

Samanthě se rozzářily oči. „Přesně tak, musíme obrátit pozornost úplně ke všemu, co poskytujeme našemu organismu, ať jde o léky nebo potravu. A musíme s tím začít okamžitě!“

Mark se posadil na postranní opěrku jejího křesla.

Samantha sáhla po jeho ruce. V záři ohně, s deštěm za okny, s kroužkem přátel, se Samantha ještě nikdy necítila šťastnější. Představila si křížovou výpravu, která je čeká, zápasy u soudu, Markův výzkum rakoviny, zářivou budoucnost lékařského pokroku. Představila si svou nemocnici mnohem větší, pomyslela na nové století, do kterého chybělo pouze jeden a půl roku, a tiše řekla: „První bitvu jsme možná prohráli, ale Bůh je mi svědkem, že budeme bojovat dál…“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai