Barbara Wood

Duhový had

KNIHA PRVNÍ..

1871.

Kapitola 1.

JOANNě SE ZDÁL SEN.

Viděla sebe samu zavěšenou do mladého pohledného důstojníka.

Byla mu vděčná za jeho oporu, ale jinak vůči jeho pozornosti zůstávala chladná. Nevšímala si ani britských vojáků, kteří stáli

v pozoru ve slavnostních uniformách, ani elegantních dam v dlouhých šatech a kloboucích. Důstojníci na koních pozvedli šavle, zasalutovali a do hrobu byly spuštěny dvě rakve. Joanna si uvědomovala jen jedno: ztratila jediné dva lidi, které milovala, a v osmnácti

letech se tak na světě ocitla dočista sama.

Vojáci zdvihli pušky a vypálili salvu do vzduchu. Vylekaná Joanna vzhlédla k modré obloze, jež se náhle jako by roztrhla vedví. Přes svůj černý závoj viděla slunce, které jí připadalo až příliš

veliké, až příliš žhavé, až příliš blízko zemi.

Nad hroby sira Petronia a lady Emily Druryových začal velitel číst smuteční řeč. Joanna po něm vrhla nechápavý pohled. Proč nehovoří jasně? Nerozuměla tomu, co říkal. Rozhlédla se kolem po

lidech, kteří se shromáždili, aby naposledy vzdali hold jejím rodičům; všimla si, že mezi nimi jsou sluhové právě tak jako nejvyšší

armádní důstojníci a královská elita Indie. Nikomu z nich se velitelova řeč zjevně nezdála zmatená ani jinak neobvyklá.

Joanna cítila, že se muselo stát něco děsivého; náhle dostala strach.

Pak ztuhla: Na okraji davu stál pes, který zabil její matku.

Ale to zvíře přece zastřelili! Joanna sama viděla, jak toho psa

nějaký voják zabil. A přesto tu stál. Upíral na ni své černé oči, když

se zvíře začalo přibližovat, Joanna se pokusila vykřiknout, ale nemohla.

Pes se k ní rozběhl, připravil se ke skoku, ale místo aby ji napadl, vzlétl přímo k obloze a rozprskl se na tisíc zářivých hvězd.

Ty hvězdy se jí točily nad hlavou v ohnivém víru a ohromovaly ji svou krásou.

A pak se hvězdy začaly formovat do souvislého tvaru, přes celou oblohu se klikatila dlouhá hvězdná dráha posetá démanty.

Nebyla to ale dráha jako taková; pohybovala se.

Dráha se proměnila v obrovského hada vinoucího se přes celé nebe.

Démantový had se začal rozvíjet a plazil se směrem k Joanně.

Cítila, jak ji zalil chladný žár hvězdného ohně. Sledovala, jak mohutné tělo hada roste a roste, až ve středu jeho hlavy spatřila jediné,

ohnivě planoucí oko. Had rozevřel čelisti. Tma v jeho útrobách svojí černotou připomínala tunel smrti, který hrozil, že ji záhy pohltí.

Vykřikla.

Prudce otevřela oči, ale několik okamžiků pak ještě nevěděla, kde je. Pak ucítila něžné houpání lodi a v příšeří spatřila stěny lodní kabiny. A vzpomněla si: je na palubě plachetnice Estella směřující

do Austrálie.

Posadila se a sáhla po zápalkách na malý stolek vedle postele.

Ruce se jí třásly tak, že ani nemohla zapálit lampu. Ovinula si kolem ramen šál, vstala a přistoupila ke kruhovému okénku kajuty.

Chvíli s ním musela zápasit, ale pak se jí je podařilo otevřít. Ucítila

ve tváři chladivý dech oceánského větru, zavřela oči a snažila se

uklidnit.

Sen se zdál tak skutečným.

Několikrát se zhluboka nadechla a zaposlouchala se do uklidňujícího praskání trámů a vrzání v lanoví. Pomalu se vracela do reality. Byl to jen sen, říkala si. Jen další sen…

Joannina matka, lady Emily, si zapsala do deníku: “Jsou naše sny poutem k duchovnímu světu? Přinášejí nám poselství nebo varování nebo odpovědi na záhady?” ,.

Kéž bych to věděla, mami, pomyslela si Joanna, hledíc na hladinu oceánu táhnoucí se do dáli až kamsi ke hvězdám.

Joanna se kdysi nechávala unášet mocným kouzlem hvězd zářících nad Indií, ale nyní si uvědomila, že nebylo ničím ve srovnání s impozantní nádherou této noční oblohy. Hvězdy vytvářely seskupení, jaká nikdy předtím nespatřila. Majáky, jež jí dodávaly jistoty

v dětství, se ztratily v dáli a nové na ni mrkaly shora.

Protože tohle

byla jižní polokoule.

Přemýšlela o snu, který se jí právě zdál, a o tom, co by mohl znamenat. Že se jí zdálo o pohřbu, bylo pochopitelné, snad i ten pes.

Ale proč hvězdný had a všechna ta hrůza? Proč měla pocit, jako by

ji měl had každým okamžikem pohltit?

Několik týdnů před smrtí si lady Emily zapsala do deníku: “Mučí mě sny. Jeden se mi stále vrací, nedokážu si jej vysvětlit, ale nesnesitelně mě děsí. Ostatní sny jsou jen zvláštními obrazy událostí,

které nejsou nijak mrazivé, ale připadají mi neuvěřitelně skutečné.

Mohly by to být ztracené vzpomínky? Je možné, abych si konečně začínala vybavovat své dětství? Kéž bych to věděla, cítím totiž, že

jedna z odpovědí na můj život se skrývá právě v těchto tajemných

snech. Tu odpověď musím najít co nejdříve, jinak zahynu.”

Joannu náhle vytrhly z myšlenek zvuky, které k ní doléhaly z vodní hladiny, mužský hlas ve tmě volající “zaber, zaber, zaber,”

doprovázený cákáním vesel zařezávajících se do vody. To Joanně připomnělo, že Estella uvízla v bezvětří.

“Něco takového jsem jakživ neviděl,” řekl kapitán den předtím.

“Za všechna ta léta, co jsem na moři, se mi nestalo, abych se v té

hle zeměpisné šířce dostal do bezvětří. Zaboha si to nedokážu vysvětlit. Asi budu muset poslat posádku do člunů veslovat a zkusit

se z toho dostat.”

Joanna cítila, jak se jí zmocňuje čím dál tím větší strach.

V Allahabádu, v sanatoriu, kde strávila několik týdnů, aby se zotavila z náhlé smrti obou rodičů, se Joanně zdálo, že se právě tohle stane.

Proč? napadlo ji a zachvěla se, přestože měla kolem ramen ovinutý šál. Pronásledovalo snad něco moji matku, aby se teď pustilo přes oceán i za mnou a nakonec zahubilo i mě? ,.

“Musíš jet do Austrálie,” řekla lady Emily několik hodin před smrtí. “Musíš podniknout cestu, na kterou jsme se měly vydat spolu. Něco nás chce zahubit a ty musíš najít pramen toho zla a učinit tomu všemu přítrž, jinak tvůj život skončí právě tak jako můj, předčasně, aniž by kdokoli věděl proč.”

Joanna se odvrátila od okénka a rozhlédla se po kajutě. Jako bohatá mladá žena si pro dlouhou cestu z Indie do Austrálie mohla dovolit vyhovující kajutu, což vítala, neboť netoužila po žádných spolubydlících. Potřebovala být sama se svým žalem.

Potřebovala

čas na to, aby si vyjasnila, co se vlastně stalo s její rodinou i s ní samou; aby pochopila, co ji žene na druhou stranu světa, do země,

o které věděla tak málo.

Pohlédla na papíry na malém psacím stolku. Byly to listiny, které náležely k dávnému dědictví po prarodičích, které nikdy nepoznala. Pracovala na jejich rozluštění, právě tak jako se snažila porozumět jejich podivnému smyslu Joannina matka. Na stole ležel

i matčin deník “životní kniha” lady Emily, plná snů a obav i marného snažení porozumět tajemství vlastního života: ztracených let, na

která jí nezůstaly žádné vzpomínky, a zlých snů, jež se zdály předcházet děsivou budoucnost. K Joannině dědictví po prarodičích

patřil i právní dokument o vlastnictví půdy. Nikdo ale nevěděl, kde

leží pozemky uvedené v tomto dokumentu, proč je Emilyini rodiče

zakoupili, ani zda na nich kdy žili. “

“Joanno, mám velmi naléhavý pocit, svěřila se Emily na sklonku svého života, “že odpověď na všechny otázky se nachází na místě udaném v té závěti, jmenuje se Karra Karra. Pozemek leží někde

v Austrálii. Možná je to místo, kde jsem se n arodila. Nevím.

Někdy

se sama sebe ptám, zda právě tam nežije nebo nežila žena, která mě

pronásleduje v mých snech. Snad je tam i má matka a stále ještě žije, i když to je nepravděpodobné. Musíš najít Karra Karru, Joanno.

Kvůli mně. Abys zachránila sama sebe. Abys zachránila své budoucí potomky.”

Abych zachránila sebe, abych zachránila nás všechny, ale před čím? napadlo Joannu.

Na stole ležel i dopis, pobouřený dopis, v němž stálo: “Tvá řeč

o kletbě je urážkou Boha.” Dopis nebyl podepsaný, ale Joanna věděla, že jej napsala teta Millicent, která vychovala její matku, Emily Druryovou, a která měla takový strach z minulosti, že o ní naprosto odmítala mluvit. Zbývala už jen miniatura lady Emily, krásné ženy se smutnýma očima. Jak všechny ty předměty zapadaly do

hádanky života této ženy? A co měly navíc společného s cílem Joannina života? ptala se sama sebe.

“Nemám nejmenší tušení, proč vaše matka umírá,” řekl lékař Joanně. “Přesahuje to mé znalosti i mé chápání. Není nemocná, ale

přesto ji pravděpodobně čeká smrt. Věřím, že nemoc postihla spíše

jejího ducha než tělo, ale nedokážu vysvětlit proč, ani si nedovedu

představit jakoukoli příčinu.”

Joanna o jedné věděla. Několik dní před tím se do vojenského objektu, kde sloužil její otec, dostal vzteklý pes. Podařilo se mu dostat Joannu do kouta, kde jen stála a třásla se, že pes zaútočí. Ale

lady Emily se postavila mezi svoji dceru a psa, avšak právě v okamžiku, kdy pes vyskočil, vystřelil nějaký voják a mrtvý pes jim dopadl k nohám.

“Lady Emily vykazuje všechny příznaky vztekliny, slečno Druryová,” řekl lékař, “ale ten pes vaši matku nepokousal. Je mi záhadou, proč by takové příznaky měla mít.”

Joanna se pohledem vrátila k okénku kajuty a rozhlédla se po temném oceánu. Slyšela muže v člunech, kteří se snažili táhnout

plachetnici nocí jako obrovské nevidomé zvíře.

Myslela na to, jak umírala její matka, bezmocná před silou, která

ji pomalu zabíjela; na to, že jen několik hodin po smrti své milované ženy si plukovník Petronius přiložil ke spánku služební revolver

a zmáčkl spoušť.

“Projevují se tajemné síly, má nejdražší Joanno, pravila jednou

lady Emily. “Po všech těch letech mě povolávají k sobě. Budou chtít i tebe. Prosím… prosím, vydej se do Austrálie, zjisti, co se stalo, zastav tu zhoubu… tu kletbu, nedopusť, aby stihla i tebe.”

Joanna přemýšlela o tom, co jí matka kdysi vyprávěla. “Když mi byly čtyři roky, jistý námořní kapitán mě odvezl k tetě Millicent do

jejího domu v Anglii,” řekla lady Emily. “Cestovala jsem lodí, která zřejmě plula z Austrálie. Neměla jsem s sebou téměř nic.

Nemluvila jsem. Nemohla jsem. Mohu se jen domýšlet, že ať už se v Austrálii stalo cokoli, nikdy jsem si to nedokázala vybavit. Muselo to

být něco doslova nepopsatelného. Millicent mi posléze vyprávěla,

že trvalo celé měsíce, než jsem jí řekla jediné slovo. Joanno, je třeba zjistit proč a co se s naší rodinou v Austrálii stalo.”

Později, asi před rokem, kdy lady Emily slavila své devětatřicáté

narozeniny, se jí začaly zdát sny, o kterých věřila, že by mohly být

vzpomínkami na dávno zapomenutá léta. Popsala je ve svém deníku: “Jsem malé dítě, které drží v náručí mladá žena. Ta žena má

tmavou pleť a všude okolo nás jsou lidé. V tichu na něco všichni čekáme. Pozorujeme vchod do čehosi, co vypadá jako jeskyně. Chci

něco říct, ale někdo mě napomíná, abych byla zticha. Z

jakéhosi nepochopitelného důvodu vím, že má přijít má matka.

Chci, aby přišla. Bojím se o ni. Tady sen končí, ale je tak živý, vidím každý detail, cítím žár slunce na svém nahém těle.

Nenapadá mě nic jiného,

než že to musí být vzpomínka na má léta strávená v Austrálii.

Co

ale znamená?”

Joanna pohlédla vzhůru na souhvězdí známé jako Jižní kříž.

Jeho špička ukazovala směr k Austrálii vzdálené již jen několik dní

plavby. Byla rozhodnuta se tam dostat a najít hledané odpovědi.

Když tehdy seděla na kraji matčiny postele a dívala se na lady Emily umírající na záhadnou chorobu, musela myslet na to, že je po

všem. Matko, tvá léta plná strašlivých snů a bezejmenných strachů

jsou u konce. Čeká tě věčný odpočinek.

V sanatoriu navštívil Joannu sen: viděla se v něm na lodi uprostřed oceánu, ta loď uvázla v bezvětří, měla nehybně prověšené

plachty. Kapitán sděloval posádce, že zásoby potravy i vody jsou

nebezpečně malé. Ve snu si Joanna uvědomovala, že je vlastně příčinou všech těch událostí.

Probudila ji hrůza z vědomí toho, že ať již po celý život pronásledovalo lady Emily cokoli, nezemřelo to s ní. Zůstalo to s Joannou.

Zatímco poslouchala muže, kteří se ve tmě opírali do vesel ve snaze vytáhnout Estellu z bezvětří, zmocnil se jí nový naléhavý pocit. Nemohla to být náhoda -, její sen a nyní loď, která uvázla v bezvětří. Na tajemstvích, která pronásledovala její matku, muselo být

něco pravdy. Joanna hleděla do noci a snažila se představit si kontinent, který je vzdálen jen několik dní plavby -, Austrálii, kde možná čekají tajemství minulosti i budoucnosti.,.

“Melbourne! Přístav v Melbourne! Připravte se k vylodění!”

Joanna stála na horní palubě a spolu s ostatními cestujícími sledovala blížící se přístav Melbourne. Chtěla se co nejrychleji dostat

z lodi, pryč ze své malé kajuty. Přehlédla dav, který se shromáždil

na molu, aby uvítal loď, a pozvedla svůj zrak k siluetě metropole,

která se rýsovala jen o něco dále. Myslela na to, zda za těmi budovami a kostelními věžemi, kdesi v srdci země, která po tisíciletí nepoznala nic než domorodé nomády, najde odpovědi na otázky své

matky.

Byla spuštěna lodní lávka a důstojníci se shromáždili, aby se rozloučili s vystupujícími pasažéry. Joanna se přidržela zábradlí

a vzhlédla k obloze, unesena její září. To světlo se nepodobalo žádnému, jaké kdy spatřila; nebylo to horké, pižmové sluneční světlo

Indie, kde vyrostla, ani mlhavě měkké slunce Anglie, které viděla

jen jednou jako dítě. Slunce nad Austrálií bylo silné a jasné; svým

jasem a pronikavostí bylo až agresivní.

Zahlédla skupinku mužů, podle oděvu dělníků, kteří spěchali nahoru po lodní lávce. Jakmile se dostali na palubu, chopili se zavazadel a všeho, co se jim dostalo pod ruku, přičemž cestujícím slibovali, že odnos zavazadel je nebude stát více než penny nebo dvě.

K Joanně přistoupil mladý muž tmavé pleti. “Vezmu vaše, slečno,

řekl a již natahoval ruku po jejím lodním kufru. “Jen šest pencí.

Kam máte namířeno?”

Joanna na něho zůstala civět. Bylo to její první setkání s domorodcem, s rasou, o které od narození tolik slyšela. “Ano,”

řekla po

chvilce. “Jen dolů na molo, prosím.”

Uchopil držadlo jejího lodního kufru a začal jej zvedat, přitom

se na Joannu usmál. Ale pak se výraz jeho tváře náhle změnil, dlouze se na ni podíval, zaleskly se mu oči, upustil kufr a rychle se odvrátil. Sáhl po proutěném koši, se kterým zápasila neznámá starší

žena. “Mohu vám to odnést?” zeptal se a vzdálil se na druhý konec

paluby, pryč od Joanny.

Objevil se nosič z lodní posádky i s vozíkem. “Mohu vám vyložit kufr, slečno?” řekl.

“Co to mělo znamenat?” zeptala se a ukázala přitom na domorodce.

“Neberte to osobně, slečno. Nejspíš se mu zdálo, že je ten kufr

příliš těžký. Tady nemají rádi těžkou práci. Zavezu vám to na molo.”

Následovala stevarda, ale nenápadně se otáčela a očima hledala domorodce. Zdálo se, jako by dočista zmizel.

“Tak jsme tady, slečno,” řekl nosič, když dorazili na molo.

“Čeká tu na vás někdo?”

Pohlédla na zástup na molu, z něhož lidé nadšeně mávali na cestující z lodi, a vzpomněla si na zápis v deníku své matky: “Občas

přemýšlím, zda je nějaká šance, že členové mé rodiny dosud žijí

někde v Austrálii. Snad moji rodiče?”

Joanna podala nosiči několik mincí a řekla: “Ne, nikdo mě nečeká.”

Uprostřed tlačenice se snažila myslet na to, co by měla udělat.

Nejprve si musí najít místo, kde by mohla bydlet, a vymyslet, jak

vystačit se svojí rentou; do doby, kdy by mohla nakládat se svým

dědictvím, zbývalo ještě dva a půl roku. Potřebovala také nalézt

někoho, kdo by jí mohl pomoci najít pozemek, který vlastnila její

rodina; někoho, kdo znal Austrálii před sedmatřiceti lety.

Náhle si Joanna všimla, že se za ní cosi děje. Nějaký hlas volal:

“Stát! Zastavte toho kluka!”

Otočila se a uviděla malého chlapce, který si razil cestu zástupem lidí na palubě. Vypadal, že mu může být asi tak čtyři nebo pět

let, střídavě se vrhal jedním a pak druhým směrem, stevard stále za

ním.

“Chyťte ho!” křičel stevard a lidé po něm natahovali ruce.

Chlapec se otočil, seběhl po lávce a prolétl kolem Joanny.

Sledovala jeho slepý úprk, jeho vyzáblé nohy v krátkých kalhotách, které zběsile kmitaly nahoru a dolů. Když ho stevard dohnal,

chlapec se vrhl na zem a hlavou začal bušit o molo.

“Tak!” řekl muž, vzal dítě za límec a zatřásl jím. “Nech toho!”

“Počkejte!” zvolala Joanna. “Vždyť mu ubližujete.”

Poklekla vedle chlapce stočeného do klubíčka a uviděla, že má rozbité čelo. Neboj se,” utišovala ho. “Nikdo ti neublíží.”

Otevřela tašku, vyndala kapesník a lehce mu otřela hlavu.

“Tak,” řekla,

“už to bolet nebude.”

Zdvihla hlavu a podívala se na stevarda. “Co se stalo.”

zeptala

se. “Je celý vyděšený.”

“Odpusťte, slečno, ale já nejsem žádná chůva. Předali nám ho na

palubu v Adelaide a někdo na něho musel dohlížet. Posledních pár

dní strávil v podpalubí a byly s ním jen potíže. Nechtěl jíst, nechtěl

mluvit…”

“Kde má rodiče?”

“Nevím slečno. Vím jen, že s ním byla spousta problémů a že má vystoupit tady. Někdo by si ho tu měl vyzvednout.”

Joanna si všimla, že má ke košili přišpendlenou librovou bankovku a útržek papíru, na kterém stálo: ADAM WESTBROOK.,.

“Jmenuješ se Adam?” zeptala se. “Adame?”

Díval se na ni s vyvalenýma očima, ale nic neříkal.

Stevard začal sundavat librovou bankovku. “Mám dojem, že tohle je pro mě, za všechny ty trable.”

“Ale patří to jemu,” řekla Joanna. “Nechte to být.”

Stevard se na ni chvíli díval, pozoroval její příjemnou tvář a hlas, který zněl, jako by byla zvyklá dávat rozkazy. Neunikl mu

nákladný střih jejích šatů ani visačka první třídy na jejím kufru,

takže usoudil, že musí patřit k někomu významnému. “Myslím, že máte pravdu,” řekl. “Ne že bych neměl rád děti, víte. To jen, že mi

dal pořádně zabrat. Celou cestu brečel a měl záchvaty jako teď.

A nechtěl mluvit, neřekl jediné slovo. No, musím se už vrátit na

loď.” Než mohla Joanna cokoli dodat, zmizel stevard v davu.

Pozorně si prohlédla chlapcovu bledou a jemnou tvář. Napadlo ji, že kdyby ho mohla zdvihnout a podívat se na něho proti světlu,

viděla by skrz něho. Snažila se přijít na to, proč byl na lodi sám

a jaká šílená bolest či neštěstí ho mohly dohnat k tomu, aby si tak

ublížil.

Vtom Joanna zaslechla muže, který se otázal: “Promiňte, slečno, ale je tohle Adam?”

Zvedla hlavu a zjistila, že hledí na přitažlivého mladého muže s energickou bradou, rovným nosem a vráskami od ostrého slunce kolem očí.

“Já jsem Hugh Westbrook,” řekl a smekl klobouk. “Přišel jsem pro Adama.” Usmál se na ni, poklekl na koleno a řekl: “Ahoj, Adame. Přišel jsem, abych tě vzal s sebou domů.”

Když na hlavě neměl klobouk, napadlo Joannu, že vidí jistou podobnost mezi mužem a chlapcem -, stejná ústa s tenkým horním a plným spodním rtem. A když se muž na chlapce vážně podíval, objevila se mu mezi obočím stejná svislá vráska, jaká se zařezávala

do čela chlapci.

“Mám dojem, že musíš být trochu vystrašený, Adame,” řekl Westbrook. “To nic. S tvým tátou jsme byli bratranci, takže jsme

jedna krev. Ty jsi taky můj bratranec.” Natáhl ruku, ale Adam ucouvl a přitiskl se k Joanně.

Westbrook držel balíček zabalený v hnědém papíru a převázaný provázkem. Začal jej otevírat a řekl: “Tohle jsem ti přinesl.

Myslel

jsem, že by ti mohly přijít vhod nějaké nové šaty, takové jaké nosíme na Merindě. Vyprávěla ti matka někdy o mé ovčí farmě, o Merindě?”

Když chlapec nic neříkal, Westbrook se napřímil a řekl Joanně: “Tohle jsem koupil v Melbourne.” Rozbalil bundu, která byla omotaná kolem klobouku a páru bot. “Dopis neříkal nic přesnějšího

o tom, co by mohl potřebovat, ale tohle bude prozatím stačit.

Později ti seženu další věci. Tady to máš,” řekl a podal bundu Adamovi. Ale chlapec ze sebe vydal zvláštní výkřik a skryl si tvář v dlaních.

“Prosím vás,” řekla Joanna. “Dovolte, abych vám pomohla.”

Vzala bundu a chlapci do ní pomohla, jenže byla příliš veliká a Adam se v ní celý ztratil.

“A co tohle?” řekl Westbrook, ale když mu nasadil klobouk, zmizely v něm Adamovi oči i uši a zarazil se mu až na nose.

“Bože můj,” Joanna na to.

Westbrook se k ní otočil. “Nenapadlo mě, že bude tak malý.

V lednu mu bude pět let. Nejsem na děti zvyklý; zdá se, že jsem to

neodhadl.” Zamyšleně se na Adama podíval a pak řekl Joanně: “Představoval jsem si chlapce, který se o sebe dovede postarat. Nemám ponětí, co takový malý chlapec potřebuje, a na ovčí farmě

pracujeme v terénu od rána do večera. Je mi jasné, že ten chlapec

bude vyžadovat značnou péči.”

Joanna se na chlapce podívala a pozorně si prohlédla ránu na jeho čele. “Musí mít nějaké trápení,” řekla. “Co se mu stalo?”

“Ani přesně nevím. Před několika lety mu zemřel otec, Adam byl ještě batole. A nedávno zemřela i jeho matka.

Jihoaustralský

úřad mi poslal dopis, ve kterém mi sdělili, že Adam náhle osiřel,

a požádali mě, abych se o něho jako jeho nejbližší příbuzný postaral.”

“Chudák chlapec,” řekla Joanna sotva srozumitelně a položila ruku chlapci na rameno. “Jak zemřela jeho matka?”

“Nevím.”

“Doufám, že při tom nebyl. Je takový malý. Ale zdá se, že na něm něco zanechalo vážné stopy. Co se ti přihodilo, Adame?” ze ptala se ho Joanna. “Prosím, řekni nám to. Pomůže ti, když to někomu povíš.”

Ale chlapcovu pozornost upoutal mohutný jeřáb, který právě zdvihal na loď nějaký náklad.

Joanna řekla Westbrookovi: “Má matka, když byla velmi mladá, prodělala otřes. Stala se svědkem něčeho strašlivého a celý život ji

to pak pronásledovalo. Nikdo ji z toho nedokázal vyléčit, nikdo jí

nedokázal pomoci pochopit vlastní trápení ani jí dát lásku a něhu,

kterou potřebovala. Vychovala ji má teta, která postrádala jakýkoli

cit, a tak mám obavy, že se její rána nikdy nezhojila. Myslím, že ta

vzpomínka z dětství ji nakonec i zabila.”

Joanna se zespodu dotkla Adamovy brady a zdvihla mu hlavu.

“Ty nesníš, Adame, bdíš. Všechno je v naprostém pořádku, vážně.

Bude o tebe postaráno. Nikdo ti neublíží. Já mám také špatné sny.

Mám je neustále. Ale vím, že jsou to jen sny a že mi nemohou ublížit.”

Westbrook sledoval, jak konejšivě ke chlapci mluví, všiml si, jak se k Adamovi sklání její štíhlé tělo jako eukalypt, který roste za

farmou, napadlo ho, a když viděl, jak se jí podařilo chlapce utišit,

řekl: “Děkuji za to, co jste pro nás udělala. Jste moc hodná, že jste

pomohla. Jistě už spěcháte. Čeká-li tu na vás někdo, budou vás hledat, slečno…”

“Druryová,” řekla. “Joanna Druryová.”

“Jste tu na prázdninách, slečno Druryová?”

“Ne, na prázdninách ne. S matkou jsme plánovaly společnou cestu do Austrálie. Chtěly jsme se podívat na některé věci týkající se

naší rodiny a také po jistých pozemcích, které zdědila. Ale zemřela

dříve, než jsme se dostaly z Indie. Takže jsem přijela sama.”

Usmála se. “Ještě nikdy jsem v Austrálii nebyla. Je ohromující!”

Westbrook se na ni dlouze zadíval, překvapilo ho nečekané zajiskření v jejích očích, které však vzápětí zmizelo. Za jejím úsměvem se skrývalo cosi, v čem rozpoznal strach. Slyšel v jejím hlase

zvláštní zabarvení, jako by říkala docela obyčejné věci a zároveň

skrývala nějaké tajemství. Uvědomil si, že před ním něco tají.

“Kde je ta půda, kterou hledáte?” zeptal se. “Znám Austrálii dost dobře.”

“Karra Karra. Zní to domorodě. Je to tady ve Viktorii?”

“Promiňte, ale vážně nevím.”

Westbrook na ni ještě jednou krátce pohlédl a pak řekl: “Znám v Austrálii spoustu lidí. Byl bych jedině rád, kdybych vám mohl

pomoci najít místo, které hledáte.”

“Ach,” odpověděla. “To by od vás bylo velmi laskavé, pane Wesbrooku. Ale vy musíte spěchat s Adamem domů.”

Díval se, jak si z tváře odhrnula zbloudilý pramínek vlasů, a byl

zasažen delikátností jejího gesta. Rozhlédl se po mužích, kteří se

shromáždili na molu, aby vrhali dotěrné pohledy po dámských cestujících. Někteří z nich drželi tabule, na kterých stálo: HLEDÁ SE

MANŽELKA, MUSÍ UMĚT VAŘIT, POTŘEBUJI ZDRAVOU

ŽENU, MANŽELSTVÍ MOŽNÉ. Několik odvážnějších volalo přímo na ženy vystupující z lodi. Westbrook si náhle představil

Joannu osamělou v Melbourne, v drsném hraničním městě, kde bylo čtyřikrát více mužů než žen a kde by byla před muži hrubšího zrna bezbranná.

“Slečno Druryová,” řekl, “mohu se vás zeptat, kde budete v Melbourne bydlet?”

“Předpokládám, že nejprve zajdu do hotelu, a pak se poohlédnu po nějakém penzionu nebo bytu.”

“Tak mě napadá, slečno Druryová, že bychom mohli jeden druhému pomoci. Vy potřebujete někoho, kdo by vám pomohl seznámit se s Austrálií, a já potřebuji pomoct s Adamem. Mohli bychom to dát dohromady? Vy mi na čas pomůžete s Adamem, než si u nás zvykne, a já vás zavedu na stopu k vaší Karra Kaře. Nebude to na

dlouho, za půl roku se žením,” řekl. “Moje farma, Merinda, není

žádný zázrak, dovedu si představit, že jste zvyklá na mnohem větší

přepych. Dům tvoří z větší části veranda a zbytek drží pohromadě

silou vůle. Ale můžete jej mít s Adamem pro sebe a já dohlédnu na

to, abyste měli všechno, co budete potřebovat. Chci, abychom si

s chlapcem od začátku dobře rozuměli, a zdá se, že s vámi je klidnější.”

Joanna se tvářila nejistě a on dodal: “Chápu vaši váhavost, ale

co můžete ztratit? Uděláme obchod, vy se budete šest měsíců starat

o Adama a já vám pomohu najít cokoli, co hledáte. Austrálie pokrývá sedm milionů čtverečních kilometrů, většinou neprozkoumaných, ale jistou část z toho znám. Nemůžete to zvládnout sama,

budete potřebovat pomoc. Jeden z mých přátel je právník, mohl bych ho požádat, aby se podíval na pozemky, které jste zdědila.

Prosím, přemýšlejte o tom, slečno Druryová. Pojeďte třeba jen na

měsíc, než se věci zaběhnou, a já vám pomohu rozjet plány, o kterých jste se zmiňovala. Slibuji vám, že vše bude jak se sluší a patří.

Přemýšlejte o tom, než přijedu s vozem.”

Dívala se za ním, když se ztrácel v davu, a pak ucítila, jak jí mezi prsty vklouzla drobná ruka. Zjistila, že si ji prohlížejí Adamovy

velké šedé oči, a začala uvažovat o nečekaném zvratu událostí.

Myslela na všechno, co obětovala, aby sem mohla přijet, na všechno, co nechala za sebou: své přátele v Indii, města, která tak dobře

znala, kulturu, v které vyrostla, a hlavně pohledného mladého důstojníka, který stál na pohřbu po jejím boku a který ji požádal o ruku. Náhle se jí zastesklo po domovu. Nyní sledovala, jak se dav na

molu rozchází k čekajícím kočárům a vozům s koňskými spřeženími, viděla hustou dopravu na ulicích směřujících do Melbourne.

Jak tak přemýšlela o tom, že se poprvé v životě ocitla sama mezi cizími lidmi a v cizí zemi, napadlo ji, jak snadné všechno mohlo být,

kdyby i přes naléhavou prosbu své matky byla zůstala v Indii.

Pak se přistihla, že znovu myslí na mladého domorodce, který se před několika minutami objevil na palubě lodi, na jeho zvláštní

pohled, který po ní vrhl, když sahal po jejím kufru.

Připomněla si

tak, že skutečně neměla jinou volbu než přijet do Austrálie.

Myslela na Hugha Westbrooka a samotnou ji překvapilo, když si uvědomila, že myslí převážně na to, jak je přitažlivý. Vypadal dobře a byl mladý -, okolo třicítky, odhadovala. Ale bylo tu ještě něco.

Joanna byla zvyklá na úzkostlivě udržované uniformy a strnule uhlazené způsoby. Dokonce i nabídka k sňatku od mladého důstojníka přišla uhlazeně a slušně, jako podle protokolu.

Joanna věděla,

že tomu mladému muži by se nikdy ani nesnilo oslovit dámu, které

by nebyl formálně představen. Ale Westbrook působil uvolněným a vyrovnaným dojmem, jako by se řídil svými vlastními pravidly,

a Joanna zjistila, že právě to se jí na něm líbí.

Řekl, že jí pomůže najít Karra Karru. Věděla, že bude potřebovat pomoc, a on navíc tvrdil, že Austrálii zná. Snad by mu měla

říct, napadlo ji, i o druhé stránce věci, o snech, které byly předzvěstí nešťastných událostí? Ne, rozhodla se, teď ne, zatím ne. Ani ona

sama nerozuměla svým snům, ani si nebyla jista, zda existují ve

skutečnosti nebo jen v její fantazii.

Když se jí vrátila vzpomínka na mladého domorodce na lodi, jak se na ni podíval a pak se náhle otočil, vytlačila ji ze své mysli i s posléze vyplněným snem o lodi, která uvázla v bezvětří. Soustředila

se na ovčí farmu Hugha Westbrooka, na to, jak asi může vypadat.

Sedí někde mezi vlnami zelených pastvin, jak to jednou viděla v Anglii, ve stínu dubů a s štěbetáním vrabců v zahradě za kuchyní? Nebo se domov Hugha Westbrooka liší od všech farem v Anglii? Joanna přečetla, co se dalo, o podivuhodném australském kontinentu, kde nebyli žádní přirození kopytníci, žádné kočkovité šelmy, kde stromy na podzim neshazovaly listí, ale kůru, kde se o domorodcích říkalo, že jsou nejstarší rasou na zemi. Náhle ji zachvátila zvědavost a touha vidět Austrálii celou.

“Takže, slečno Druryová. Co říkáte Otočila se a podívala se na Westbrooka. Neměl nasazený klobouk a Joanna viděla, jak se mu vlasy na hlavě divoce vlní.

Vyrostla mezi napomádovanými muži, mezi důstojníky, kteří chodili

s vlasy pečlivě uhlazenými. Westbrookovi se dlouhé vlasy vlnily

na všechny strany, jako by se dávno vzdal hřebenu a nechal je růst,

jak tomu příroda chce.

Cítila Adamovu malou ručku ve své a myslela na to, jak zoufale to dítě bušilo hlavou o zem, jako by chtělo vyhnat nevyslovitelné

vzpomínky. “Dobrá, pane Westbrooku. Pojedu k vám, na nějaký čas,” řekla.

Na tváři se mu objevil úsměv, který prozrazoval úlevu. “Chcete se pro něco zastavit ve městě? Možná chcete poslat dopis rodině,

sdělit jim, kde budete?”

“Ne, odpověděla. “Nemám žádnou rodinu.

Zatímco Westbrook nakládal na vůz její lodní kufr, Joanna zalovila ve své tašce, vyndala jakousi lahev a čistý obvaz a nanesla tekutinu na Adamovo zranění.

“Co to dáváte Adamovi na hlavu?” zeptal se Westbrook.

“To je eukalyptový olej,” řekla Joanna. “Je to dezinfekce a urychluje hojení.”

“Nevěděl jsem, že eukalypty rostou i mimo Austrálii.”

“Několik jich bylo dovezeno do Indie, kde jsem žila. Má matka ten olej získala v místní lékárně. Často jej používala. Jednou z jejích zvláštních schopností bylo, že uměla léčit.”

“Myslel jsem si, že hojivé účinky eukalyptového oleje znají jen

Australané, ovšem zásluhu na tom mají domorodci. Používali eukalyptový olej ve svých léčivech stovky let před tím, než sem přišli

první bílí muži.”

Jak se povoz vzdaloval od mola, davu i Estelly, Joanna přemýšlela, co všechno by mohla najít na těch sedmi milionech čtverečních kilometrů. Myslela na tajemnou černošku, která ve snech pronásledovala její matku, i na své prarodiče, kteří sem přijeli před více než čtyřiceti lety. Myslela na sny i na noční můry a na znamení,

která se v nich možná skrývala. A myslela na návrat k místu, na

kterém tohle všechno začalo, kde ležely zlomky zapomenutých vzpomínek její matky. Něco tam bezpochyby začalo a muselo to tam i skončit.

Nakonec myslela na muže po svém boku a na zraněného malého chlapce, na lidi, kteří znenadání vstoupili do jejího života.

Naplnil

ji pocit očekávání, ale i strachu.,.

Kapitola 2..

PAULINE DOWNSOVÁ SE NEMOHLA DOČKAT SVÉ SVATEBNÍ NOCI. Švadlena zapichovala několik posledních špendlíků do elegantního peignoiru a Pauline se zatím otáčela ze strany na stranu a obdivovala se v dlouhém zrcadle, které sahalo až na zem. Téměř neunesla

své vzrušení.

Až mě Hugh uvidí v tomhle!

Byl to nejnovější model starý jen několik týdnů, které trvalo, než látka a střih dorazily z Paříže do Melbourne. Tou látkou byl satén champagne broskvové barvy, zdobený krajkou z Valencie a jistým druhem drobných knoflíčků, které nemohly pocházet odjinud

než z House of Worth. Vlečka splývala po Paulinině štíhlém těle,

zdůrazňovala kontury jejích plných prsů i ladných boků a spadala

jí k nohám tak, že vysoká Pauline vypadala ještě vyšší než ve skutečnosti. Trvalo jí týdny, než se rozhodla pro ten pravý model, který si chtěla vzít na sebe v tu první noc s Hughem Westbrookem.

Peignoir představoval jen část výbavy, kterou si připravovala na

líbánky. Ložnici v Lismore i domov v Západní Austrálii měla přeplněné stohy látek, módních časopisů, střihů a šatů v různých stádiích nedokončenosti. A nebyly to obyčejné šaty; Pauline se nepo

važovala za obyčejnou ženu. Přestože žila na odvrácené straně světa, kde móda obvykle zaostávala za evropskou o několik let, musela mít jistotu, že její svatební výbava bude podle poslední módy.

Jak rozkošné, pomyslela si Pauline, když se dívala na šaty, které

měla nosit jako paní Westbrooková. Zastaralé a nezajímavé krinolíny konečně ustupovaly a začínal se objevovat zcela nový styl.

Umírala touhou, aby se mohla předvést v tomto novém, rozevlátém

stylu s odvážnými podvázanými sukněmi, jejichž lemy dosahovaly jen několik centimetrů nad zem. A co teprve látky! Modré hedvábí

a skořicový satén si přímo říkaly o našití černého nebo zlatého sametu s bílými krajkami, které zdůrazňovaly límce a manžety, a dokonale se vyjímaly v kombinaci s jejími platinovými vlasy a modrýma očima. Oblékání patřilo k jedné z Paulininých vášní. Skutečnost, že se oblékala podle poslední módy, jí pomáhala zapomenout

na to, že nežije v Londýně, ale v zapadlé kolonii pojmenované podle královny Viktorie.

Pauline náležela k nižší viktoriánské feudální šlechtě, neboť se

narodila a byla vychována na nejstarší a nejrozlehlejší ovčí farmě

v kolonii. Byla rozmazlená a zhýčkaná přehnaným luxusem; otec jí

říkal “princezno”, a vyžádal si od jejího bratra Franka slib, že po

smrti nejstaršího Downse zajistí, aby mohla dál vést pohodlný a snadný život. Nyní žila na ovčí farmě o rozloze deseti tisíc hektarů, sama s Frankem v jednopatrové venkovské rezidenci s kompletním služebnictvem. Pauline trávila své dny na honech na lišku,

na víkendových večírcích, prázdninových bálech a na zábavních slavnostech; právě tak jako by žila v bohaté venkovské rodině v Anglii. Frank a jeho sestra nastavovali laťku životnímu standardu

místní smetánky, diktovali rytmus i styl života ostatních příslušníků své společenské vrstvy. Pauline pevně věřila, že přestože, nebo

právě proto, že žijí v koloniích, je nanejvýš důležité, aby nezaostali za křováky.

Nemoderně se Pauline zachovala jen v jediném: zůstávala svobodná i ve svých čtyřiadvaceti letech.

Ne že by snad neměla příležitostí ke sňatku. Našla se spousta nadějných nápadníků, ale většinou to byli muži, kteří rychle zbohatli

chovem ovcí nebo hledáním zlata; muži nejhrubšího zrna, kteří v divočině vydělali jmění a vrátili se na viktorijské pastviny, aby si

hráli na místní lordy. Několik z nich bylo dokonce bohatších než

její bratr, ale podle Paulinina názoru neměli žádné způsoby ani vychování; hráli hazardní hry, pili z lahve, mluvili drsným jazykem,

prostě neměli žádný smysl pro společenské postavení. A co bylo nejhorší, neprojevovali sebemenší snahu o nápravu, ani neviděli

důvod. Ale Hugh Westbrook takový nebyl. I on sice pocházel z necivilizované oblasti, kde si zlatokopectvím vydělal jisté jmění,

a nyní se z něho stal farmář, který jezdil se svými lidmi po pastvinách a sám zapouštěl do země kůly k plotům. Byl jiný i ve spoustě

dalších ohledů. Hugh měl v sobě něco, co k němu Pauline přitahovalo od jejich prvního setkání před deseti lety, kdy koupil farmu

Merinda. Pauline tehdy bylo jen čtrnáct let a Hughovi dvacet.

Nezamilovala se do Hugha jen proto, že dobře vypadal. Věřila, že na něm je víc než jen svaly a přitažlivý úsměv. Předně byl čestný, což se nedalo říct o většině mužů z divočiny. A navíc cítila, že

má v sobě jakousi zvláštní sílu, utajenou sílu, ne takovou, jakou dávali na odiv ostatní muži z divočiny. Pauline se zdálo, že Hughova

síla je hluboce zakotvená, klidná a jistá, síla, která jí ani tak neukazovala muže, jímž byl nyní, ale muže, kterým se měl stát.

Když Hugh koupil Merindu, nebylo na ní nic jiného než venkovská chatrč a pár nemocných ovcí. Hugh začínal sám, vlastníma

rukama a s pevnou vůlí se pustil do budování farmy, na kterou by

jednou mohl být pyšný. Před deseti lety Frank odhadoval, že ten

mladík z Queenslandu do roka farmu prodá. Ale Hugh dokázal, že se

Frank i ostatní farmáři mýlili. Nyní již nebylo pochyb o tom, že

Hugh Westbrook neusne na vavřínech a půjde dál.

Půjdeme dál spolu, miláčku, myslela si Pauline. A právě toto na

něm Pauline vzrušovalo ze všeho nejvíce: ostatní lidé na Hughovi

viděli jen mozolnaté ruce a zaprášené boty, ale Pauline ho viděla

jako zušlechtěného gentlemana, kterým se měl jednoho dne stát, kterým ho ona měla učinit.

“To by prozatím stačilo,” řekla švadleně. “Odpočiň si a dej si šálek čaje. A řekni prosím Elsii, ať mi připraví koupel.”,.

Pauline si dlouho myslela na Hugha Westbrooka v tajnosti.

Zatímco západoaustralská smetánka očekávala, že se provdá za někoho ze stejné společenské třídy, za někoho bohatého a kultivovaného, Pauline již byla dávno rozhodnuta pro Hugha.

Využívala každé

příležitosti, aby se s ním mohla vidět: na každoročním setkání pastevců, na venkovských bálech a při společenských událostech na

farmách, na závodech i u ní doma, kam Hugh přicházel diskutovat

s Frankem o chovu ovcí. Při každém jejich setkání v ní touha ještě

více rostla. Občas se objevoval zcela neočekávaně, přijížděl na

svém koni a s úsměvem na ni mával, načež Pauline vždy poskočilo

srdce. Pak bdící ležívala a představovala si, jaké by to jen mohlo

být, kdyby byla jeho ženou, v jeho posteli…

Nedokázala přesně říct, kdy se rozhodla, že se za Hugha provdá,

ale její pomalé a lstivé svádění se pak táhlo téměř tři roky.

Vtáhla

Hugha do vzájemného flirtování, které ho zanechalo v slepé víře,

že to je on, kdo uhání Pauline. Ta dobře věděla, co z jejích vlasů činilo měsíční světlo, takže za měsíčných nocí naaranžovávala

s Hughem procházky zahradou. Dobře věděla, jak skvěle se vyjímá

mezi lučištníky, takže se vždy postarala, aby Hugh nechyběl na žádných závodech, kde soutěžila. Když objevila, že Hugh má rád vaječné zákusky dundee, sama se jim snažila přijít na chuť. A když

Hugh prohlásil, že jeho oblíbeným básníkem je Byron, Pauline zasvětila celé dny bližšímu seznamování se s jeho dílem.

Hugh nakonec začal hovořit o manželství. Měl již po třicítce a začínal říkat věci jako například: “Až budu ženatý” nebo “až budu mít vlastní děti”. V tom okamžiku Pauline poznala, že přišel ten

pravý čas. Na Hughovi mohly nechat oči i jiné ženy, a přestože věděla, že k ní něco cítí, nedostala od něho zatím žádnou zástavu, kterou by se jí nějak zavazoval. A právě tehdy se zrodilo Paulinino tajemství.

Udělala něco, co kdyby vešlo ve známost, šokovalo by celou místní společnost. Požádala Hugha o ruku. Zatímco její přátelé by

považovali všechny muže za nehodné tak “nízkého” činu a skutek sám za nehodný dámy, Pauline jej viděla jako čistě praktický tah.

Čas ubíhal a ženy z celého kraje zvaly Hugha na čaj či projížďky

na koni a při společenských příležitostech mu věnovaly nemalou pozornost. Pauline byla natolik vynalézavá, že pozvala Hugha na

piknik u řeky právě v den, který již od svítání sliboval déšť.

Jezdili

spolu na koních a pak na břehu řeky poobědvali vaječné zákusky dundee, povídali si o chovu ovcí a koloniální politice, o Darwinovi, který se právě stával slavným, a o novém románu od Julese

Vernea, když vtom jako Pauline na objednávku se protrhla mračna. Museli s Hughem běžet hledat přístřešek pod nedaleké stromy,

ale přesto byli promočení, klopýtali a drželi se jeden druhého, jak

se smáli. Pauline tehdy řekla: “Víš,vážně bychom se měli vzít, Hughu,” a on ji nato prudce a vášnivě políbil s takovou brilancí,

napadlo ji později, jaká zastínila i záři blesku, jenž v tu chvíli udeřil. Byl to jen polibek, ale stačil. Hugh řekl: “Vezmi si mě,” a Pauline zvítězila.

Jakmile však byli oficiálně zasnoubeni, Pauline zjistila, že vymámit z Hugha pevné datum je jako chtít chytat vítr do pasti. Ovčí

farma vždy stála na prvním místě: svatba se nemohla konat v zimě,

protože bylo třeba zastřihnout samicím srst na zadních nohách a udržovat je co možno nejčistší, neboť měly brzo rodit; a kvůli jehňátkům a stříhání ani na jaře; v létě byla spousta práce s chovem;

na podzim…

Ale Pauline zdůraznila, že podzim je na ovčí farmě nejméně náročným obdobím, a nakonec se tedy domluvili na březnové svatbě.

Všechno pak šlo podle plánu, dokud nepřišel dopis od jihoaustralské vlády, který Hugha informoval o Adamovi Westbrookovi,

dítěti vzdáleného příbuzného.

Pauline náhle spatřila jasnou překážku ve své vizi jejich společné budoucnosti. Nemohli by si s Hughem svobodně užívat jeden

druhého, nemohli by se svobodně, divoce, impulzivně a bez zábran

milovat. Vstupovali by do manželského života s břemenem dítěte jiné ženy. Pauline nechtěla ani pomyslet na to, co mohl Hugh přivézt: nějaké napůl divoké, hlučné stvoření. “Nemáš za něho žádnou zodpovědnost,” řekla, ale vzápětí svých slov litovala, neboť

v Hughových očích se objevil záblesk hněvu. Rychle pak Hugha ujistila, že chlapce jen uvítá, zatímco ho ze srdce nenáviděla.

Nebyla připravená na to, aby se stala matkou, nejprve si chtěla

zvyknout na manželství. Věděla, že to zahrnuje i jisté oběti, a to

znamená, že člověk někdy musí dát přednost potřebám toho druhého před svými vlastními. Pauline neměla ani ponětí, jaké to je být

matkou. Její vlastní zemřela před léty při chřipkové epidemii, která

se přehnala po Viktorii a připravila Pauline i o její dvě sestry

a mladšího bratra. Spolu s přeživším bratrem Frankem ji pak vychovával otec a několik vychovatelek. Neměla představu o vztazích mezi matkami a dětmi, a už vůbec neměla ponětí, jaké to je

mezi matkami a dcerami. Chtěla dceru a často si představovala, jak

ji bude učit jezdit na koni a lovit, prostě být “neobyčejnou.”. Učení

a modelování dcery, napadalo ji často, musí být velmi smysluplné.

Ale city, které vznikají mezi matkou a dcerou -, láska, věrnost

i zodpovědnost -, se zdály být zcela mimo její chápání.

“Vaše koupel je připravena,” řekla Paulinina služka, čímž jí přetrhla proud myšlenek.

Po únavném, a přesto vzrušujícím dni, stráveném nad látkami a zkoušením šatů, se rozhodla, že si s požitkem dopřeje dlouhou

koupel. Pauline byla smyslná žena; měla ráda polibky perel na svém hrdle, doteky péřového boa na odhalených ramenou i komfort saténového povlečení a jemné krajkové noční košile.

Jemné

látky v ní probouzely příjemné pocity, a dokonce i tvrdé drahokamy zasazené ve stříbře či zlatě přinášely jejím prstům radost. Existovalo jen velmi málo požitků, které si odepírala nebo které sama

nikdy nepoznala. Frank byl dost bohatý na to, aby své sestře mohl

poskytnout francouzské šampaňské, a jejich stůl vždy zdobila ta

nejvybranější jídla. Pauline trávila celé hodiny u piana a libovala si

v Chopinovi a Mozartovi. Na honech vždy divoce přeskakovala ty nejnebezpečnější překážky a vychutnávala pocity, které v ní vzbuzovalo ovládání koně, jízda s větrem o závod a pokoušení osudu

vůbec. Ve věku čtyřiadvaceti let se sotva našlo něco, do čeho by se

Pauline s vášní nepustila; ovšem s výjimkou požitku základního a královského: dosud totiž nepoznala intimitu s mužem.

Pauline požitkářsky vychutnávala horkou koupel a pomalu si třela tělo houbou. Vrhla krátký pohled na zamlžené zrcadlo a zahlédla v něm obraz Elsie, své služebné, která jí právě připravovala

čisté spodní prádlo. Elsie byla Angličanka, mladá a krásná, a Pauline věděla, že se přátelí s jedním z čeledínů z lismorských stájí. Pauline se dívala za odcházející služkou a přemýšlela, co asi Elsie dělá

se svým mladým přítelem, když se spolu ocitnou sami.

Náhle pocítila, jak v ní doslova vzplanula závist.

Podívala se na sebe do zrcadla, na tvář, o které věděla, že je krásná, orámovaná hustými vlnami blond vlasů a pomyslela si: Pauline Downsová, dcera jedné z nejstarších a nejbohatších rodin

ve Viktorii, závidí vlastní služce!

Ale byla to pravda.

Spí Elsie se svým milencem? napadlo Pauline. Vběhnou si do náručí při každém setkání a spěchají pak hledat nějaké nerušené

místo, kde se objímají, líbají, cítí teplo a měkkost nebo naopak tvrdost svých těl?

Pauline zavřela oči a ponořila se hlouběji do horké vody.

Začala

si rukama hladit stehna, znovu cítila to svrbění, které přecházelo

v téměř fyzickou bolest; tu touhu, potřebu milovat se s Hughem Westbrookem. Představovala si svatební noc s ním, znovu přitom prožila jejich jediný polibek za deštivého odpoledne u řeky a vzpomněla si na dotek jeho těla, který v sobě nesl příslib milování.

Už brzy, pomyslela si. Už jen šest měsíců a bude s Hughem v posteli; konečně pozná extázi, o které zatím jen snila.

Hodiny v ložnici odbily celou a Pauline si uvědomila, že už se připozdívá.

Byla pevně rozhodnuta, že její svatba bude taková, jakou celá Západní Austrálie dosud nepoznala. Proto požádala Franka, který

vlastnil Melbourne Times, aby použil svého vlivu a pokusil se přesvědčit jistou slavnou operní pěvkyni, aby zpívala na její svatbě.

Pauline by se nespokojila s Australankou. I kdyby měla sebelepší

hlas, kolonistka by neudělala ze svatby nic jiného než jen koloniální událost. Ale Královská operní společnost měla v únoru vystupovat v Melbourne a s ní Dame Lydia Meechamová, Angličanka známá od Covent Garden až po Leningrad čistotou i výjimečností své

ho hlasu. Pauline Frankovi sdělila, že je jejím snem, aby Dame Lydia zpívala na její svatbě.

Franka ten nápad nijak nenadchl, především proto, že neměl Královskou operní společnost příliš rád. “Dívají se na nás, jako bychom byli nechtěným nevlastním dítětem,” stěžoval si, kdykoli

společnost podnikla dlouhou cestu z Anglie dolů do australských

kolonií. “Přijedou sem se svými uhlazenými manýry a hned si vyskakují a vůbec se chovají, jako by nám tím prokazovali obrovskou

čest,” říkal Frank.

Ale jak by to mohlo být jinak, napadalo Pauline, když jsou kolonie tak daleko?

Připomnělo jí tomu, jak se před léty cítila v Anglii, když navštívila svůj první bál. Byla to téměř katastrofa! Cítila se beznadějně

z módy a ostatní dívky v Londýnské akademii jen žasly nad tím, jak se mohla ukázat v tak nemoderních šatech. A když pak viděli

její rozpaky i zděšení, začaly jí tvrdit, že to je v pořádku, že koneckonců přichází z velké dálky. Chovaly se k ní tak povýšeně, že

v Anglii nakonec ani nic jiného neočekávala, kdykoli se někdo dozvěděl, odkud pochází. Lidé nazývali ji i jejího bratra “kolonisty”

a budili dojem, že je nebo jejich domov vůbec neberou vážně.

Ty

dívky nechtěly být kruté, jen s upřímností vyjádřily své pohrdání

k někomu, kdo pocházel ze vzdálených kolonií, o kterých buďto vůbec nepřemýšlely, anebo je považovaly za zapadlé provincie.

Takové to bylo, když Pauline poslali do Londýna na “zkušenou.”.

Dcery dobře situovaných kolonistů vždy jezdily do školy “domů”

a”domů” to znamenalo do Anglie. Když nadešel čas, i Paulinina matka, která byla vychována na farmě v Novém Jižním Walesu, musela podniknout cestu do Británie. A Pauline plánovala, že až

dozrají její dcery, pošle je i ona do Anglie na”zkušenou”, jak se sluší a patří.

Pauline se zabalila do ručníku, který pro ni Elsie držela, a myslela na to, že Frank se musí každou chvíli vrátit. Nemohla se dočkat, až uslyší jaké nese novinky. Podařilo se mu získat Dame Lydii pro její svatbu? Pauline musela mít všechno naprosto dokonalé:

svatbu, hostinu, líbánky. Celý svůj život.

V myšlenkách se vrátila k Hughovi a jejich svatební noci, pak se

usmála, doufala, že se jí z té noci podaří pro oba učinit noc plnou

překvapení.,.

“Franku!” zvolal John Reed a připojil se ke společnosti přátel u baru v hostinci U Finnegana. “Kdy ses vrátil?”

Frank musel zaklonit hlavu, aby se setkal s jeho pohledem.

Reed

se tyčil vysoko nad ním jako většina lidí. “Ahoj, Johne.

Vrátil jsem

se právě dnes. Tak jsem si řekl, že se zastavím a dám si něco k pití,

než pojedu domů.” A než se postavím před Pauline se špatnými zprávami, dodal v duchu. “Jak je v Glenhope?”

“Už by to nemohlo být lepší. Očekávám letos hodně vlny. Víš něco nového o expedici do vnitrozemí?”

Frank koupil nešťastné noviny jen z rozmaru, jako koníčka na rozptýlení. Ale brzy se z toho vyvinulo cosi, co hraničilo s posedlostí, alespoň většina jeho přátel tomu věřila, a Frank byl čím dál

tím pevněji rozhodnut, že z Timesů udělá noviny, které by mohly

soutěžit s ostatními v koloniích. Timesy byly stále příliš malé, ale

vytrvale rostly, především díky nápaditosti a energii svého čtyřiatřicetiletého majitele. Frank neustále hledal nové způsoby, jak by

mohl zvýšit jejich náklad. Takže když New York Herald vyslal muže jménem Stanley do Afriky, aby tam hledal ztraceného doktora

Livingstona, přišel Frank s nápadem vypravit expedici do australského vnitrozemí; do rozlehlého srdce kontinentu, přezdívaného

Země Nezemě, a zjistit, co se tam nachází.

Mnoho mužů se již vydalo z Melbourne nebo Adelaide směrem k Indickému oceánu, aby se pokusili přejít kontinent od jihu k severu. Ale nikomu z nich se nepodařilo překonat ohnivý žár a rozlehlé úseky vyprahlých solných jezer. Ti, kdo se do toho pekla odvážili, se již nikdy nedostali ven živí. Frank věřil, že kdesi za tím

tetelícím se žárem leží rozlehlé vnitrozemní moře. A použil vlastních prostředků na vybavení týmu deseti mužů a šestnácti velbloudů v naději, že toto moře objeví. Expedice s sebou na saních táhla

obrovskou loď pro případ, že by narazili na moře. Na oplátku za jeho finanční podporu je pak měli pojmenovat po Frankovi.

Timesy zveřejňovaly nejčerstvější informace o expedici, která cestou posílala telegramy s posledními zprávami o svém postupu.

Ale expedice se již nějaký čas neozvala a šířily se spekulace o tom,

že možná všichni zahynuli ve Velké poušti, jako již tolik lidí před

nimi.

“Myslíš, že jsme je ztratili?” zeptal se Reed.

Frank od mládí slýchal vyprávění o domorodcích, o nichž se říkalo, že žijí v té neprobádané pustině -, fantastické příběhy o Stezkách písní a Oázách snění, kde jsou divy i zázraky na denním pořádku; legendy o duších předků, kteří zápasili s mýtickými monstry: s noční příšerou Yowie a s Duhovým hadem. Vyprávění to byla až příliš fantastická, aby jim bílý muž mohl věřit, ale Frank vždy trval na tom, že musí mít nějaký reálný základ. A když v té divočině žili domorodci, mohli tam přežít i bílí muži. “Ozvou se nám,

Johne,” řekl Frank. “Nedělej si s tím starosti.”

Reed si dal vydatný lok piva a řekl: “Tak jak se ti líbí nová barmanka?”

Frank si jí všiml, jakmile poprvé vstoupil k Finneganovi.

Hostinec ležel na samém okraji Cameronu, kde se hlavní ulice setkávala

s venkovskou silnicí, zvanou Cameronská cesta. Frank přijel až pozdě odpoledne a překvapilo ho, když viděl ve dvoře uvázanou spoustu koní a spřežení. U Finnegana býval obvykle klid; byl dražší než konkurence, takže se tam scházela noblesnější společnost

farmářů, zatímco Facey naproti vydělával na hlučnějších střihačích

vlny a nádražních dělnících. Dvůr U Finnegana se sotvakdy zaplnil, ale onoho říjnového odpoledne se tak stalo. A když Frank vešel

dovnitř, ještě více ho překvapilo, že nemohl najít jediné volné místo.

“To kvůli ní,” řekl Reed a ukázal hlavou na barmanku, která právě nalévala whisky na druhém konci baru. “Začala tu pracovat před

šesti týdny a od té doby dělá starý Joe Finnegan náramný kšefty.”

Frank si ji zkoumavě prohlédl, jen mírně přitažlivou, nijak štíhlou ženu, které táhlo na čtyřicet. Měla na sobě docela obyčejné šaty, jejichž účelem jistě nebylo, aby provokovaly mužskou fantazii.

Když roznášela nápoje a brala od zákazníků peníze, nevšiml si Frank žádné, u barmanek obvyklé, frivolnosti; na druhou stranu se

mu ale vůbec nezdálo, že by na ní bylo něco neobvyklého.

“To ona sem přitáhla ten dav?”

“Jmenuje se Ivy Dearbornová,” odpověděl Reed. “Přitahuje lidi a pak je kreslí.”

“Co tím myslíš.

“Když zrovna neobsluhuje, kreslí skicy. Vidíš ten blok a tužku na kase? Tak se dívej. Za chvíli si je vezme do ruky a nakreslí obrázek jednoho z místních štamgastů.”

“Oni jí za to platěj?”

“Ale ne, ona to nedělá pro peníze. Ani ji nemůžeš donutit, aby kreslila právě tebe. Záleží na ní, koho si vybere. A nikdy nemůžeš

vědět, koho bude kreslit, ani jak bude vypadat. Dělá karikatury,

a občas ne právě lichotivé. Říká, že kreslí lidi tak, jak je vidí. Měl

bys vidět, jak nakreslila mě -,jako líného obtloustlého medvídka

koalu!”

Frank se rozesmál. “Tak to kreslí pravdu, co, Johne?”

“Nesměj se předčasně. Teď právě dělá tebe.”

“Mě?!”

“Všiml jsem si, že po tobě hází okem od chvíle, kdy jsi sem vkročil.”

Frank si sotva všímal něčeho jiného než whisky, kterou měl před

sebou. V hlavě mu ležela expedice a její osud a pak tu byly ještě

zprávy pro Pauline. Navíc musel stále myslet na to, že v Melbourne

narazil na Hugha Westbrooka a setkal se s dívkou, která mu slíbila

pomoc s chlapcem. Ta mladá žena se Franka zeptala na sedmatřicet

let starý dokument, podle něhož připadl jejím prarodičům jakýsi

pozemek. Přestože jí nemohl říci, zda je dokument stále platný,

vzbudila ve Frankovi značný zájem. Hledal totiž zajímavý námět,

který by dodal “šťávu” jeho novinám, a myslel teď na to, zda by se

za příběhem té dívky a jejího starého dokumentu nemohl neskrývat

článek.

“Jdi a řekni Ivy, aby ti ukázala tvůj portrét. Nejsi zvědav, jak tě

vidí?” zeptal se Reed.

Frank mohl docela dobře uhodnout, jak ho vidí; nedělal si o sobě

žádné iluze. Věděl, jak vypadá: malý, se začínající pleší a s tváří,

na kterou ženy sotvakdy pohlédly dvakrát. Už jednou, když byl mladší, si nechal namalovat portrét na karnevalu a malíř ho nakreslil jako pyšného papouška s doutníkem v zobáku.

Reed pokračoval: “Je svobodná, má pokoj v penzionu u Mary Smithové, a přestože ji tu už každý zval na rande, všechny odmítá.

Ptal jsem se Finnegana, jestli spolu tajně něco nemají, ale ten přísahal, že ne. Tvrdí, že jejich vztahy jsou čistě profesionální. Nedokážu si představit, na koho vlastně čeká!”

Frank sledoval, jak se barmanka pouští do kreslení, jak se jí tužka míhá po papíře. Ve tváři měla výraz naprostého soustředění,

žádný předstíraný úsměv, kterým by si říkala o spropitné.

Zdálo se,

že je naprosto zabrána do kreslení.

Konečně kresbu dokončila a podala ji přes bar Paddymu Malloyovi muži, kterého kreslila. Všichni se seběhli, aby lépe viděli,

a najednou se ozval křik: “Podívejte, co jste mi provedla! To je

urážka!”

“Panejo,” prohodil John Reed. “Co myslíš, že s tím staroušem udělala?”

Frank s Johnem se přidali ke hloučku, který se utvořil kolem zuřícího Ira. “Tohle si nenechám líbit!” vykřikoval.

Frank mu nahlédl přes rameno a uviděl vysokého ptáka, jeřába, s buřinkou na hlavě a monoklem na oku. Ptáka, který silně připomínal Malloyho.

“Ale no tak, Paddy,” uklidňoval ho jeden z jeho přátel. “Nic špatného tím nemyslela.”

“Chci, abyste ji vyrazili!” křičel Ir. “Chci, aby ta ženská okamžitě vypadla!”

“Uklidněte se, pane Malloy,” řekl Finnegan, který se právě objevil. “Jsem si jist, že tím slečna Dearbornová nic zlého nemyslela.

Všechno jsou to jen nevinné žerty.”

“Na mou duši, Finnegane, jestli nevyrazíte tuhle -,”

“Uklidni se Malloyi,” řekl Frank. “Kdes nechal smysl pro humor? Musíš uznat, že se ti podobá.”

“Tak ty myslíš, že se mi podobá, jo? Uvidíme, co budeš říkat, až

nakreslí tebe.” Vzal z baru hromádku papírů a začal se jimi probírat. “Vím určitě, že jsem ji viděl, jak kreslí i tebe,”

mumlal. “Už nás

má všechny.”

Frank se podíval na barmanku, která se tvářila, jako by ji všechen ten rozruch ani nepobavil ani nevyvedl z míry, a přistihl se, že

přemýšlí o tom, jak dokáže mít své krásné zrzavé vlasy stále tak

upravené, že se jí ani trochu neuvolňují. Setkali se pohledem a Frank

cítil, jak mu rudnou tváře. Náhle vůbec nechtěl vidět svou karikaturu. “Nech to být, Malloyi,” řekl a otočil se.

Ale John Reed se smíchem řekl: “No tak, Franku, nebuď srab.

Schválně, co v tobě ta dáma vidí.”

Zasmušilý Skot jménem Angus McCloud se ozval ze svého osamělého místa a poznamenal: “Na tebe to děvče potřebovalo nanejvýš tak půl čtvrtky, Downsi!”

Konečně se ozval Malloy: “Tady tě máme!” ale jeho nadšení vzápětí značně opadlo.

Frank nechtěl svoji karikaturu ani vidět, ale když se podíval na

Malloyův výraz a všiml si, jak i ostatní ztichli, vzal obrázek do ruky a vyvalil na něj oči.

“Hezký, Downsi,” ozval se kdosi. “To bys mohl být ty, kdyby se plnila tajná přání.”

Frank ještě nikdy neviděl tak lichotivou podobiznu sebe sama.

Byla to jeho tvář a zároveň jako by nebyla. Ivy s dokonalou věrností zachytila jeho oči, ale vlasy a bradu se jí podařilo vykreslit s tak

jemným kouzlem, že Frank nemohl jinak, než uvěřit, že je přitažlivý!

Pohlédl na Ivy, která právě utírala pult, a pak zpět na kresbu. Náhle si uvědomil, jaké nastalo v hostinci ticho, a řekl: “Nechápu,

proč se rozčiluješ, Malloyi. Ta dáma je na první pohled velmi talentovaná.”

Malloy zahodil svoji karikaturu a vrátil se ke své sklence.

I ostatní se pomalu rozešli ke svým stolům, na místa u baru a ke

svým rozhovorům. Když se Frank chopil své sklenky whisky, John Reed do něho šťouchl loktem a řekl: “Je to jasný, vybrala si tebe.”

Ale Frank nevěděl, co si o tom má myslet. Srkal whisky a snažil

se soustředit na to, co by měl udělat dál, pokud vůbec něco.

Ze všeho nejdříve ho čekala Pauline, které, byť nerad, musel sdělit špatné

zprávy: o svém setkání s Westbrookem; o pohledné samaritánce, kterou si s sebou vezl domů; a o tom chlapci, o Adamovi, i jak si

o tom všem budou za pár dní všichni povídat. Pak přemýšlel o expedici a o tom, zda by za ní neměl poslat záchrannou výpravu.

Ale nakonec se v myšlenkách vrátil zpět k Ivy Dearbomové a k tomu, co snad mohla myslet tou lichotivou kresbou.,.

“Slečno Downsová,” zavolala Elsie, když vstupovala do koupelny. “Promiňte, je tu pan Downs.”

Pauline sáhla pro župan. “Děkuji ti, Elsie. Řekni mu, že jsem hned venku.”

Frank se rozhlédl po sestřině pokoji a nalil si drink.

Vypadalo to

tam, jako by nějaké dámě vybuchl kufr.

Všude byla spousta šatů přehozených přes židle i pohovku, krajky rozházené po tureckém koberci a všude visela spousta ženských

drobností. Frank věděl, že to všechno je její výbava na líbánky

s Westbrookem. Účet od švadleny musel být fantastický, ale Frank

se rozhodl, že udělá-li to Pauline radost, nebude se o tom zmiňovat.

Jakmile Pauline vyšla z koupelny, Frank ji ucítil, dříve než spatřil. Do místnosti spolu s jeho sestrou vstoupila i vůně a horká pára.

Když ji ale spatřil, pomyslel si přesně to, co vždy: bože můj, ta je

krásná. To proto, že Frank měl slabost pro vysoké ženy; tedy i pro

barmanku, jejíž chování mu stále leželo v hlavě.

“Franku, miláčku,” zvolala Pauline a přitančila k němu, aby ho políbila na tvář. “Doufám, že pro mě máš dobré zprávy.”

Franka velmi potěšilo, že se Pauline rozhodla provdat za Hugha Westbrooka; mimo jiné proto, že se tak měla stát jedinou ženou v celé Viktorii, která by mohla s jistotou tvrdit, že je jí manžel věrný. Hugha Westbrooka nechávaly ženy chladným; vlastně byl spíše znám tím, že měl za celý život jen jedinou vášeň -, Merindu.

“Chtělo to trochu diplomacie a musel jsem slíbit, že bude hrát nejlepší orchestr, jaký může Melbourne nabídnout, a navíc nehoráznou sumu,” řekl Frank. “Ale tvé přání bylo vyslyšeno.

Konečně

došel dopis z Londýna -, Dame Lydia souhlasila a přislíbila, že bude zpívat na tvé svatbě.”

“Ach, Franku! Děkuji!” řekla Pauline a objala ho. “Teď bude všechno dokonalé. Ale jak proboha vydržím čekat šest měsíců?”

Frank se rozesmál a zakroutil hlavou. Pauline se nemusela bát, že by se do svatby nudila. Blížil se závod o Melbournský pohár,

což znamenalo, že se bude konat guvernérský bál, spousta večírků

a několik honů. Hned potom měly přijít Vánoce a každoroční bál,

který pořádali Ormsbyovi ve Strathfieldu. To všechno si žádalo každou minutu Paulinina času. A pak tu měla být ještě silvestrovská maškaráda Colina a Christiny MacGregorových v Kilmarnocku, po níž obvykle následovaly letní pikniky a výlety k moři.

Pauline přistoupila k zrcadlu a začala si česat vlasy.

“Franku,

pozvala jsem dnes na večeři MacGregorovy. Doufám, že se k nám připojíš, místo abys spěchal do klubu.”

“Myslel jsem, že MacGregorovy nemáš ráda.”

“To nemám. Ale jejich farma sousedí s Merindou a budou to moji sousedé, tak jsem si řekla, že bych s nimi měla začít pěstovat

přátelské vztahy.”

“Když už mluvíme o Merindě, Pauline,” začal Frank. “Jak jsem dnes odjížděl z Melbourne, narazil jsem na Hugha Westbrooka.”

Pauline se otočila a pohlédla na něho. Všiml si, jak jí pouhá zmínka o Hughovi vlila krev do tváří a zažehla jiskru v očích.

“Ach, Franku! Pověz mi, že už se vrací domů!”

Frank Wesbrookovi záviděl; pochyboval, že kdy nějaká žena podobně reagovala na vyslovení jeho jména. Přistihl se, že znovu

myslí na svůj líbivý portrét, proč jej jen nakreslila, když všem

ostatním dělala pouze komické karikatury? Snažil se s ní promluvit, než odcházel od Finnegana, ale měla příliš práce s obsluhováním žíznivého davu a Frank věděl, že na něho čeká Pauline. “Ano,

Pauline,” odpověděl. “Hugh je na cestě domů.”

“Pak by měl být zítra zpátky. Plánuji piknik.”

“Pravděpodobně se sem nedostane dříve než za den, dva. Já jsem jel na koni, ale on cestuje s povozem. A s tím chlapcem.”

“Ach,” řekla Pauline. “Takže ten chlapec přijel.”

“Ano.” Frank sklopil oči a podíval se na svoji sklenku. To dítě se

zdálo být trochu zvláštní, napadlo ho, mělo v očích takový ustrašený výraz. “Je tu ještě něco.”

Znovu na něho pohlédla. “Co?”

“Na tom voze jela také žena.”

“Žena?”

“Ano. Hugh si na jedné lodi s přistěhovalci najal něco jako chůvu, která by se o toho chlapce starala.”

Pauline vyvalila na Franka oči. Jeden z důvodů, pro které Hugh trval na dlouhých zásnubách, byl ten, že Merinda se ve svém stavu

zatím nehodila pro ženu. Řekl, že chce Merindu proměnit v sídlo

hodné Pauline. Ale teď si tam bral jinou ženu!

Po chvíli žárlivosti si Pauline vzpomněla na všechny imigrantky, které kdy viděla, a kolik z nich bylo vděčných za pouhou střechu nad hlavou, bez ohledu na to, jak drsná ta střecha mohla být.

“Vím, co si myslíš, má drahá,” řekl Frank. “Ale můžeš si za to sama. Kdyby ses sama nabídla, že se o to dítě postaráš, nemusel by

Westbrook najímat chůvu.”

“Samozřejmě máš pravdu. Na druhou stranu to ale může být požehnání. Konečně máme někoho, kdo se bude starat o chlapce, až

pojedeme na líbánky. Jak že se ten chlapec jmenuje, nevíš?”

“Adam,” řekl Frank a nalil si další sklenku.

Pauline ho pozorovala a náhle si uvědomila, že se až příliš věnuje své whisky, jen aby se vyhnul jejímu pohledu.

“Franku,” řekla. “Co za tím je?”

“Co za čím?”

“Franku, vidím do tebe, jako bych četla jedny z tvých novin.

Je

tu ještě něco. Co je to?”

“Nuže,” začal a podíval se jí do očí. “Dříve nebo později o tom

stejně uslyšíš. Budu raději, když ti o tom povím jako první.

Ta chůva… je mladá.”

“Mladá? Jak mladá?”

“Ale vždyť víš, že neumím hádat věk.”

“Jak mladá, Franku?”

Pokrčil rameny. “Nebude jí ani dvacet, řekl bych.”

“Takže je to dívka?”

“Ne, dívka ne, Pauline. Mladá žena.”

“Aha.” Pauline opatrně položila hřeben na stolek pod zrcadlo.

“Jak vypadá?”

“No, ach, nevypadá docela tak, jak bys očekávala. Myslím, nevypadá jako imigrantka. Obléká se velmi vkusně.”

“Pokračuj.”

Frank se napil. “Někdo by řekl, že je krásná.”

Nad všemi šaty, krajkami a látkami se rozhostilo ticho.

“Někdo,” řekla Pauline. “A co ty? Myslíš si, že je krásná?”

“No, ano,” odpověděl Frank. “Myslím že ano.”

“Řekl bys snad, že opravdu je krásná?”

Když neodpovídal, Pauline pokračovala: “Je to jasné. Jak se jmenuje?”

“Joanna Druryová.”

Joanna Druryová, opakovala si v duchu Pauline. Mladá a krásná Joanna Druryová. Tráví celé dny ve voze s Hughem na Melbournské silnici.

Paulinu zamrazilo v zádech.

“Tak tedy!” pravil Frank a odložil svoji sklenku. “Měl bych se jít vykoupat a převléknout. Doufám, že mě omluvíš, má drahá, ale

netoužím po tom, abych se u večeře setkal s MacGregorovými.

Colin dokáže jen nudit vyprávěním o své rodině a nebohá Christine

stále jen vzdychá. Nezlobíš se?”

Pauline ale neposlouchala.

“No nic,” řekl Frank na odchodu. “Jdu na večeři ven. Slíbil jsem

Johnovi Reedovi, že za ním zajdu k Finneganovi…”

Pauline ani neslyšela, jak za sebou zavřel dveře. Nepřítomně se

dívala na svůj obraz v zrcadle a přemýšlela: Frank má pravdu.

Je to

všechno jen má chyba. Já můžu za to, že si Hugh najal chůvu.

Ale

také můžu dohlédnout na to, aby odjela. Řeknu Hughovi, že chci,

aby ten chlapec až do svatby bydlel u mě v Lismore. A že tedy žádnou chůvu nepotřebuje.,.

Kapitola 3..

“NEDALEKO PŘED NÁMI LEŽÍ MÍSTO, KDE SE ZASTAVÍME NA NOC,” řekl Hugh, zatímco vůz jel dál cestou, na niž vrhaly eukalypty stín.

“Doufám, že vám nevadí táboření ve volné přírodě. Podél téhle cesty nenajdete mnoho zájezdních hostinců, takže většina lidí prostě táboří.”

Odpoledne se chýlilo ke konci a jak tak v tichu venkova míjeli zelená pole, farmy a stáda ovcí s jehňátky, zdálo se být Melbourne

daleko za nimi. Byl říjen a rozlehlé pláně Viktorie právě probouzelo jaro. Poté, co vyjeli z města, strávil Hugh několik hodin tím, že

Adamovi vyprávěl o Merindě, která se měla stát jeho novým domovem.

“Ovce jsou budoucností těchto kolonií, slečno Druryová,” řekl.

“Svět potřebuje vlnu i skopové a my mu můžeme nabídnout více, než stačí spotřebovat. Pokud potáhneme za jeden provaz, myslím kolonie. Musíme najít nějaký způsob, jak posunout australské kolonie na první místo ve světové produkci vlny. Myslím, že vím

jak.”

Joanna si všimla, že Adam pomalu začíná usínat. Byla ráda, že už mají brzy zastavit.

“Jen malá část kontinentu je osídlená, slečno Druryová,”

pokračoval Hugh. “Jen přímořské oblasti. Zbytek, vnitrozemí, je příliš

drsný a pustý. Pracuji na plánu, jehož cílem je vyšlechtit nové ovčí

plemeno, které by bylo schopno žít v takových podmínkách.

Pokud

se mi to podaří, budeme moci využít i té pustiny a nahnat do ní milionové stádo ovcí.”

Joanna si všimla, že Hugh hovoří pomalu, s přestávkami mezi větami, pečlivě váží každé slovo. V jeho řeči nebyl žádný spěch,

s jakým Joanna slýchala mluvit lidi ve vojenských společenských

klubech v Indii. Viděla Hugha Westbrooka jako muže, který si nikdy nemusel říkat o slovo. Přestávky v jeho řeči odrážely život samotáře. “Zdá se, že jste o tom pevně přesvědčen, pane Westbrooku,” řekla.

“To tedy jsem.”

Adam se náhle posadil a ukázal na lidi na cestě přímo před nimi.

Někteří z nich na koních, jiní pěšmo, křičeli a hrozili pěstmi.

“Co to je, pane Westbrooku?” zeptala se Joanna. “Co myslíte, že

by se tam mohlo dít?”

Hugh práskl do koní a když dojeli k řečenému místu, spatřili muže na koni, který mával bičem a vyhrožoval, že z kohosi “vymlátí duši”.

Hugh slezl z vozu a zavolal: “Hej, vy tam! Nějaké problémy?”

Joanna si všimla, že muži na koních jsou bílí, zatímco pěší černí.

Domorodci. Měli na sobě bídné oblečení a na zádech si nesli přikrývky a rance. Joanna hádala, že patří k jedné rodině, neboť mezi

nimi byl postarší pár, muž a žena, a několik dětí.

Muž s bičem řekl Hughovi: “Pokusili se nás oloupit! Nejdříve nás zastavili a prosili o almnžnu, když jsme se pak nedívali, jejich

děti se nám pokusily ukrást náklad z koní!”

“To ne, pane,” řekl starý muž s bílým plnovousem a očima posazenýma tak hluboko pod hustým obočím, že ani nebyly vidět.

“To

nebýt pravda,” řekl a potřásl hlavou. “My neloupíme ani nekrademe.”

“Já jsem vás viděl,” řekl muž na koni. Pak se obrátil k Hughovi.

“Nesmíte z nich spustit oči nebo vás okradou.”

Hádka pokračovala a Joanna na sobě cítila pohledy domorodých žen. Dívaly se na ni tak upřeně, až jí to bylo náhle nepříjemné.

Jezdci nakonec pobídli koně a odjeli. Nejstarší z domorodců pak

řekl Hughovi: “Byl to lhář, pane.”

“Dost možná,” odpověděl Hugh. Joanna pohlédla na členy rodiny, kteří se tlačili těsně k sobě, na jejich obnošené šaty, na děti přitisknuté k ženským sukním. “Máte dnes něco na prodej?”

zeptal se

Hugh. “Hodily by se mi nějaké koše. Nebo kůže jako přikrývky.”

“Ani přikrývky, pane,” odpověděl starý muž. “Ani koše.” Ženy si mezi sebou začaly šeptat, starý muž se k nim otočil, pak se otočil

zpět a řekl: “Má žena. Umět číst vaši budoucnost.”

“Ano?” řekl Hugh s úsměvem. “Tak dobrá.” Sáhl do kapsy a vyndal pár mincí.

Nejstarší z žen vylezla na vůz, pozorně si Joannu prohlédla a pak zalomila rukama nad hlavou a řekla cosi v jazyce, kterému

Joanna nerozuměla.

“Co to povídá?” zeptal se Hugh starého muže.

“Říká, že na vaší společnici není něco v pořádku. Má kolem sebe stín. Stín psa. Stín, který ji pronásleduje. Říká, že za vaší společnicí vidí stín psa.”

Adam se rozhlédl kolem, ale Joanna rázem ztuhla. Stále se opakující noční můra se jí náhle vrátila -, noční můra z lodi, pes a pohřeb; a hvězdný had.

“Mohu se jí na něco zeptat?” řekla Joanna. “Chtěla bych vědět, zda umí vykládat sny.”

“Sny hrají v jejich víře důležitou roli,” odpověděl Hugh. “Co byste chtěla vědět?”

“Co to znamená, když se někomu zdá o hadovi, o obřím hadovi?”

Hugh se otočil, aby starému muži zopakoval otázku, ale ten náhle rozhodil ruce a řekl cosi, čemu Hugh nerozuměl.

“Co se děje, pane Westbrooku?” zeptala se Joanna.

“Obávám se, že jsme porušili tabu. Mají zakázáno o Hadovi mluvit.”

“Tomu nerozumím. O jakém hadovi? Počkejte, prosím, nenechte je odejít! Chci, aby mi něco vysvětlili.”

Joanna sledovala, jak starý muž rychle shromažďuje rodinu a vede ji pryč z cesty a mezi stromy. Starší žena se ještě jednou

ohlédla a byli pryč.

Hugh vylezl zpět na vůz, chopil se opratí a řekl: “Omlouvám se,

slečno Druryová, ale domorodci prostě o některých věcech nechtějí mluvit.”

“Něco věděla,” řekla Joanna. “Zajímalo by mě, co.”

Hugh po ní vrhl zmatený pohled a řekl: “Slečno Druryová, vy se chvějete. Je vám něco?”

“Ta stará žena o mně něco ví. Poznala jsem to podle toho, jak se

na mě dívala. Věděla o tom psu, který mě málem zabil a který zavinil smrt mé matky.”

“To si nemyslím,” odpověděl Hugh. “Říkala, že vám předpoví budoucnost. Ve vaší budoucnosti musí figurovat nějaký pes.”

“Ne,” řekla Joanna a vůz zatím jel dál šerem soumraku. “Vím, na co narážela.” Ty stíny, pomyslela si. Co by tak jen mohly znamenat?

Obrátila se k Hughovi a zeptala se: “Co je tak významného na hadech?”

“Nu, existuje něco, čemu se říká Duhový had, je součástí jejich

mytologie. Moc vám toho nepovím, vím jen, že Duhový had je ničitelem. Myslím, že domorodci mají pocit, že by se jej měli hodně

bát.”

Duhový had, řekla si pro sebe a myslela přitom na jeho spojitost

s barevným hadem z matčina deníku.

“Proč vlastně vznikla ta šarvátka, pane Westbrooku? Proč se na ně ti muži tolik rozčilovali?”

“Prohlašovali, že je domorodci chtěli okrást, ale dost o tom pochybuji.”

“Jeden z nich chtěl zmrskat toho starého muže. Proč?”

“Někteří běloši bohužel mají z domorodců strach. Myslí si, že mají zvláštní schopnosti, nadpřirozené schopnosti. A proto se jich

bojí.”

“A mají nadpřirozené schopnosti?”

“Někteří lidé věří, že ano. Ale já nevím. Viděl jsem domorodce dělat neobyčejné věci.” Hugh dál vedl dvojspřeží polní cestou.

“Kdo ví, jak to dělají. Bílí muži se do těchto končin dostali teprve

před necelými pětatřiceti lety. Sotva můžeme něco vědět o rase,

která tu žila tisíce a tisíce let před tím, než jsme sem přišli my. Někteří z nás se s nimi spřátelili. Na mé farmě pracuje domorodá dívka, Sarah, pere a pomáhá Ping-Liovi v kuchyni. Mám také domorodé dělníky; dělají dobrou práci. A pak je tu Ezekiel, který je starší než čas sám, a pamatuje doby, kdy oko domorodce nespatřilo bílého muže. S většinou domorodců dobře vycházím, ale musím připustit, že jim nerozumím ani zdaleka tak dobře jako bělochům.”

Co mohla ta stará žena vidět, ptala se Joanna v duchu, když se na

mě tak dívala? “Kam mají namířeno pane Westbrooku otázala se. “Myslím ten starý muž a jeho rodina?”

“Vlastně nikam. Jen se toulají, jak jim velí jejich instinkt.

Teď,

když jim půdu zabrali bílí usedlíci, nemají vlastně ani kam jít. Slyšel jsem, že tahle cesta bývala čímsi, čemu oni říkají Stezka písní.

Možná právě proto jsme na ně narazili.”

“Stezka písní?”

“Nejsem si jist, zda vám to dokážu vysvětlit,” řekl Hugh.

“Stezky písní patří k posvátnému učení domorodců, k jejich víře. Ale

mluvit o posvátných věcech je pro ně tabu, zvláště s bílým mužem,

takže se o tom ví velice málo. Nejblíže vám to mohu přiblížit tak,

že Stezky písní jsou jako neviditelné stopy. Označují stezky, po

nichž po tisíciletí chodili předkové domorodců, vlastně až do nedávna, bude to nějakých pětatřicet let, někde dokonce ještě méně.

Stezky písní jsou jako neviditelné cesty vinoucí se po celém kontinentě. Z toho je jasné, že ti předkové museli cestovat po celé Austrálii, a jak tak chodili, zpívali jména všeho, na co narazili. Věřili,

že tak svým zpěvem svět vlastně probouzejí k životu -, zpívat znamená žít. A proto také je pro domorodce posvátné vše, co se dá

v přírodě nalézt -, skály, stromy, studny. A dokonce,” řekl a naklonil se k Adamovi, “dokonce i malí kluci, kteří nechtějí mluvit.”

Adam po Hughovi nejprve vrhl podezřívavý pohled a pak se stydlivě usmál.

Joanna sledovala, jak se krajina pomalu obléká do noci.

Soumrak s sebou přinesl i zvláštní ticho. Přemýšlela o Austrálii těch

dávných časů. Přežilo snad něco z těch dob, nějaké prastaré kouzlo, právě v ní a v její rodině, jak se o tom zdála být přesvědčena její

matka?

Joannini prarodiče žili v Austrálii právě v dobách, kdy, podle slov Hugha Westbrooka, začínali domorodci přicházet o svoji půdu. Vyslovil snad nějaký starý muž, jako ten, s nímž se právě setkali, kletbu nad Johnem a Naomi Makepeaceovými a nad jejich třiapůlletou Emily?

Joanna se snažila představit si, po jakých neviditelných cestách

mohli bájní domorodci chodit, jaké písně si mohli zpívat.

Myslela

na svoji matku, která se zde narodila a jako dítě tu žila.

Přemýšlela

o domorodcích, s nimiž se právě setkali. Snad někdo jako ten starý

muž předal před sedmatřiceti lety Emily úřadům a posadil ji na loď,

která plula do Anglie. Byla to žena, která se objevovala ve snových

vzpomínkách lady Emily?

V dobách matčina dětství měli domorodci svoji důstojnost. Ale ti, které právě viděla, se zdáli být zasmušilí a zavržení, hnaní nutkáním jít dál, přesto, že jejich cesta neměla cíl, přestože neměli kam

jít, snad jen za nejasným snem svých předků. Jejich zděděné nutkání, dohadovala se Joanna, nemusí být nepodobné tušení, které sem

přivedlo i ji. Nutkání, které i její matku táhlo na místo, kde se narodila, v naději, že se jí tak podaří znovu nalézt ztracenou cestu života, neboli rodnou Stezku písní.

Zahleděla se do tmy, v níž se ztrácela úzká stužka cesty. V

Joannině fantazii se ta cesta stala její vlastní Stezkou písní. Ptala se sama sebe: bude-li ji následovat, dojde na konec a tedy na začátek? ,.

Utábořili se na místě zvaném Emu Creek, kde si i ostatní rodiny

postavily stany a rozdělaly ohně. Nad táborem se vznášel oblak dýmu a v atmosféře naplněné vůní kávy a slaniny se ozýval dětský

smích a pobíhání.

“Kdo jsou všichni ti lidé?” zeptala se Joanna, když se usadili u ohně a čekali, až se začne vařit voda na čaj.

“Mnozí z nich jsou střihači,” odpověděl Hugh a zamíchal čaj v plechovce, kterou nazýval kotlíkem. “Sezóna začne každou chvíli a party střihačů jsou na cestách. Zbytek tvoří rodiny, které mají

namířeno k farmám na západě a na severu.” Joanna se zvědavě rozhlédla. Noční vzduch jako by pulzoval životem v rytmu, který jí

pronikal a násobil tak její vzrušení. Tolik lidí na cestách!

Hughovi neušlo, jak je Joanna krásná, jak ladně se sklání nad ohněm; s překvapením si uvědomil, že ji srovnává s Pauline, se kterou se měl brzy oženit.

Podíval se po Adamovi, který v tu chvíli prováděl průzkum malého kempu. “Zdá se, že chlapci už je lépe,” řekl. “Jen doufám, že

pro něho ta cesta nebude příliš obtížná. Na Merindu nám to potrvá

čtyři nebo pět dní, přijde na to. Ustelu vám s Adamem na voze a já

se uložím k ohni.”

“Vůbec nemluví, to je poněkud zvláštní,” řekla Joanna. “Co jsme vyjeli z Melbourne, neřekl ani slovo. Jako by se uzavřel do sebe a skrýval se tam spolu s nějakým tajemstvím, které nemůže nikomu povědět. Kdybychom jen věděli, jak mu zemřela matka.

Snad by to vysvětlilo jeho hysterické záchvaty i to, proč odmítá

mluvit.”

Hugh pohlédl na Joannu a chtělo se mu říci: ty také skrýváš nějaké tajemství, o kterém nemluvíš.

“Povězte mi o místě, které hledáte,” vybídl ji. “Říkala jste, že se

jmenuje Karra Karra.”

Joanna sáhla do tašky, kterou si předtím dala k nohám, a vyndala zažloutlý kus papíru. “Je to velmi stará listina,”

řekla, když mu ji

podávala. “Inkoust je již bohužel vybledlý. Nepodařilo se nám rozluštit, kdy a kde byla podepsána.”

Westbrook přelétl papír očima a podařilo se mu přečíst několik útržkovitých spojení: “Dva dny cesty z … a dvacet kilometrů od

Bo-Creek.” Byl tam také podpis a úředně vyhlížející pečeť.

Během

své historie musela být listina vystavena vodě. Datum bylo téměř

vymazané. “Podle tohoto dokumentu se nedá určit, kde by ten pozemek mohl ležet,” řekl Hugh. “Ale, jak sama tvrdíte, je to někde

blízko místa zvaného Karra Karra. S největší pravděpodobností je

to domorodé jméno a mnohá z nich se během posledních let změnila, některá z nich dokonce tak dávno, že se původní názvy vytratily

docela.”

“Já to místo najdu,” řekla Joanna, svinula listinu a vrátila ji zpět

do tašky. “Musím.”

Hugh nalil čaj do dvou smaltovaných hrnků a řekl: “Slečno Druryová, nemohu se ubránit dojmu, že tahle Karra Karra pro vás znamená víc než pouhý pozemek, který jste zdědila.”

Joanna zavolala na Adama, že již bude muset jít brzy spát, a pak

řekla: “Přesně tak, myslím si, že by to mohlo být mnohem více než

jen pozemek, pane Westbrooku. Mohlo by to být místo, kde se narodila má matka. Celý život toužila po tom, aby to místo našla. Neměla jsem jiné příbuzné než ji a otce, takže mi velmi záleží na tom,

abych za ni udělala, co bude v mých silách.”

Westbrook ochutnal čaj. “Matka mi umřela, když jsem se narodil, při porodu. Pak jsme zůstali s tátou sami. Nikdy jsme se neusadili, nikdy jsme neměli domov. Cestovali jsme z města do města

a brali každou práci, jaká se naskytla. Umřel, když mi bylo patnáct.

Shodil ho kůň, byl na místě mrtvý. Cestovali jsme právě za prací

jako střihači. Pohřbil jsem ho pod jediným stromem v okruhu několika kilometrů. A od té doby jsem sám.”

Na chvíli se odmlčel, pak se napil a pokračoval: “Proto jsem řekl úřadům v Jižní Austrálii, že k sobě vezmu Adama. Dítě potřebuje mít nějaký domov a rodinu.”

“Má štěstí, že našel vás, pane Westbrooku,” řekla Joanna.

Hugh se na Joannu krátce zadíval, na odlesk měsíčního světla v jejích jantarových očích. “Co jste se od té staré ženy chtěla dozvědět o obřím hadovi?”

“To souvisí s mou matkou.” Joanna znovu sáhla do tašky a vyndala jakousi knihu. “Matka mívala noční můry a často se jí zdálo

o obřím hadovi. Zvláštní na tom všem je, že po její smrti jsem sny

o obřím hadovi začala mít já. Tady to všechno popisuje.”

Podala knihu Hughovi, který ji otevřel hned na první stránce a přečetl si věnování: “Emily Makepeaceové jako svatební dar od

majora Petronia Druryho, jejího milujícího manžela. 12. června 1850.”

“Je to tak trochu památník,” řekla Joanna na vysvětlenou.

“Matka si do ní začala psát deník, ale pak ji napadlo, že když si bude zaznamenávat sny a všechny vzpomínky, které se jí vracejí, i ty sebenepatrnější, mohlo by se jí nakonec podařit zmapovat bílá místa jejího života. A také -,”

Hugh zdvihl zrak od knihy. “A také co?” zeptal se.

“Nevím, co všechno o tom chcete slyšet. Obávám se, že to bude znít poněkud zvláštně.”

Hugh se usmál a řekl: “Jen pokračujte.”

Joanna ztišila hlas. “Matka věřila, že nad naší rodinou visí něco

jako… kletba. Neměla pro to žádný důkaz, byl to jen pocit.”

“Jaká kletba?”

“Já nevím. Ani ona to nevěděla. Ale myslela si, že ta kletba souvisí s australskými domorodci.”

Hugh na ni upřeně pohlédl a řekl: “Pokračujte, prosím.”

Joanna váhavě vyprávěla o vzteklém psovi, který pronikl do vojenského prostoru, kde žili; o tom, jak se mu lady Emily postavila

do cesty, aby Joannu zachránila, a jak jej v posledním okamžiku

nějaký voják zabil. Pak vyprávěla o smrtelných příznacích, které se

u lady Emily objevily o několik dní později. “Až do posledního okamžiku věřila, že příčinou toho všeho byla kletba-, říkala jí jed.”

“Jed? Proč jed?”

“To nevím. Říkala, že se jí o tom zdálo. A také věřila, že po ní tu

kletbu zdědím.”

“Věříte tomu?”

“Už nevím, čemu mám věřit, pane Westbrooku. Ale nemohu se zbavit pocitu, že… mě něco pronásleduje, ale nevím co. Snad je to

jen smůla, nebo jak by se to dalo nazvat.”

Když se na ni Hugh díval nevěřícně, řekla: “Loď, kterou jsem připlula, uvázla v bezvětří v místech, kde se to podle kapitána nikdy předtím nestalo. Nehnuli jsme se několik dní.

Začala nám docházet voda.”

“Co na tom? To se stává.”

Joanna vzdychla a pokračovala: “Ano, já vím. A vím, že to nezní věrohodně. Ale než jsem odjela z Indie, měla jsem sen -, o tom

všem se mi zdálo. Nakonec se ukázalo, že se vše seběhlo právě tak

jako v tom snu.”

“To je poněkud zvláštní, ale i to se občas stává. Nevidím důvod,

proč byste si měla myslet, že jste to zapříčinila. Slečno Druryová,

věděla už jste v té době, že poplujete do Austrálie?”

“Ano.”

“Váš sen pak byl snad jen obvyklou noční můrou, kterou mívají lidé před dlouhou cestou. Spousta lidí se moře bojí. Lodě se na něm

ztrácejí až příliš často; je to poměrně nebezpečný způsob cestování. Jen se projevily vaše obavy, nic víc.”

“Většině lidí se ale zdá o ztroskotání nebo utonutí, pane Westbrooku. A ne o tom, že loď uvázne v bezvětří.”

Hugh listoval deníkem a na několika prvních stránkách si všiml receptů na přípravu léků. “Zdá se, že vaše matka věděla hodně o lécích,” řekl.

“Často jsme se stěhovali; můj otec byl důstojníkem britské armády. Dostávali jsme se tak na místa, kde nebyl žádný doktor, matka se učila od místních lidových léčitelů, četla knihy, učila se i sama. Starala se o otce i o mne, o domácí služebnictvo a někdy

i o zraněné vojáky.”

“Kde se v ní vzal takový zájem o medicínu? Byl její otec lékař?”

“Ne, byl, myslím, pastor. Vlastně byl misionářem mezi domorodci někde tady v Austrálii.”

“Aha,” řekl Hugh. “Tak proto si vaše matka myslela, že ta kletba

nebo jed pochází od domorodců, nějakou dobu mezi nimi jako dítě

žila.”

“Měla takové tušení, že ano, ale nemohla si to vybavit-, snad jen

v těch snech.”

“Možná, že zájem o léčitelství v ní probudili domorodci. Když sem přišli bílí muži, patřili domorodci k velmi zdravé rase.

Doká

zali léčit téměř všechny nemoci. Vyprávěla jste mi, že vaše matka

používala ve svých lécích eukalyptový olej. Až donedávna se eukalypty nevyskytovaly jinde než v Austrálii.”

Právě v tu chvíli přišel k Joanně Adam a Hugh poznamenal.

“Když tak o tom mluvíme, Adam nevypadá právě nejlépe. Co je ti,

synu? Nebolí tě hlava?”

Joanna položila ruku chlapci na čelo a zjistila, že celý hoří.

“Bolí tě hlava, Adame?” otázala se, a když přikývl, řekla: “Dám ti něco, co ti pomůže.” Vyndala z tašky malou skříňku ze slonoviny,

a když ji otevřela, spatřil Hugh řadu miniaturních lahviček.

Joanna

z jedné z nich nalila několik kapek do zbytku Adamova čaje.

“Co

to je?” zeptal se Hugh.

“Výtažek z vrbové kůry. Zmírní bolest i horečku. Musel tou hlavou bušit o zem dost silně. Tak, Adame, tohle vypij a pak honem

spát.”

Když se Adam uložil v zadní části vozu a usnul, zeptala se: “Dělalo mu mluvení vždy takové potíže?”

“Věřím, že ne. Kdykoli mi Mary psala, zmiňovala se o Adamovi jako o zdravém a veselém chlapci. Ale úřady v Západní Austrálii

tvrdí, že když ho našli, byl zamlklý a nemohli z něho dostat ani slovo.”

“Musíme mu dát příležitost, aby se vypovídal ze svých zážitků.

Ale zvolna, až bude sám chtít. Možná bychom měli napsat úřadům,

aby nám o něm sdělili něco podrobnějšího. Snad kdyby nám řekli,

co se mu přihodilo, pomohli bychom mu to překonat.”

“Napíšu jim dopis, hned jak se dostaneme na Merindu.”

“Jste moc hodný, pane Westbrooku, že jste si vzal Adama k sobě. Myslím, že ještě více než většina dětí potřebuje mít pocit, že

někam patří.”

“Když zemřel jeho otec, napsal jsem Mary dopis a pozval ji i s dítětem na Merindu. Ale jejich farma byla Joeovým snem a ona

ji chtěla udržet v chodu. Posílal jsem jí peníze, ale možná jsem měl

udělat víc.”

“Teď jí ale pomáháte. Staráte se o jejího syna a jsem si jistá, že si

to nějakým způsobem uvědomuje.”

“Snad. Domorodci věří, že mrtví vždy zůstávají s námi. Vracejí se zpět do Snění, ale zůstávají při nás.”

“Snění?”

Hugh vzal klacek a rozhrábl žhavé uhlíky. “To je něco, co bílí těžko chápou, včetně mě.”

Joanna na něho vykulila oči; vybavila si jednu z matčiných snových vzpomínek, jak ji popsala ve svém deníku: “Znovu se mi zdá

o čekání v jeskyni. Jsem malá, někdo mě drží v náručí. Vidím ženu

vycházející z temně rudého otvoru. Je to ta jeskyně? Jsou tmaví,

nosí věci, zpívají. Objevuje se bílá žena a já vím, že je to má matka.

Je nahá; oproti ostatním ženám má neskutečně bledou pleť.

Volám

na ni, ale nedívá se na mě. Ve tváři má takový zvláštní výraz, náhle

se mě zmocní obrovský strach.”

Joanna se ptala sama sebe: byl to sen, nebo další zapadlá vzpomínka, nebo obojí? Proč na tom matce záleželo tolik, že si to zapsala?

Hugh mezitím pokračoval: “Nejpřesněji řečeno, Časem Snění, nebo-li Sněním jako takovým, nazývají domorodci dávnou minulost, kdy po zemi chodili první lidé a svými písněmi utvářeli svět.

Jejich duchovno je úzce svázáno se zemí: se zemí, z níž pocházíme, která nám dává život i pevnou půdu pod nohama a do níž se po

smrti navracíme. Zranit zemi je jako zranit sebe sama. Proto se také

mezi domorodci nerozšířilo zemědělství, dolování přírodních surovin ani nic, co jakýmkoli způsobem ovlivňuje přírodní prostředí.

Nebyli jen součástí přírody, byli přírodou samou.”

“Pane Westbrooku,” začala Joanna. “Mají tu moc někoho uvrhnout do kletby? Mohou tak někoho zničit?”

“Povím vám jen, že určitou moc mají, rozhodně by člověka mohli uvrhnout do kletby. Ale nejsem si jist, je-li to podstatné, pokud tomu ovšem člověk sám nevěří.”

“Člověk je tedy v bezpečí, když na kletbu jednoduše nevěří?”

V ohništi náhle zapraskalo a k obloze vystřelila jiskra.

“Vy ale vlastně nevěříte, že nad vámi visí kletba, nebo snad ano?” řekl Hugh tiše.

“Já nevím,” odpověděla Joanna. “Možná to zní přehnaně, ale musím na to přijít. Viděli jsme domorodce žebrat v Melbourne a od

té chvíle neustále potkáváme další. Žijí dosud někteří z nich tak, jako tenkrát? Jako před sedmatřiceti lety?”

“Chcete vědět, zda domorodci v Karra Kaře dosud vládnou mocí, z které máte strach.”

“Mohli by tam ještě žít?”

Hugha zaskočila naléhavost, s jakou Joanna mluvila. “Věřím, že domorodci, kteří žijí tam v té pustině, udržují staré zvyky.

Ale dělí

je od nás mnoho mil, jsou daleko, daleko ve vnitrozemí, hluboko

v nehostinné pustině. Je to území o rozloze přes milion čtverečních

kilometrů, které teprve čeká na prozkoumání. Může se tam vyskytovat spousta nám neznámých jevů.” Usmál se a dodal: “Ale já si

nemyslím, že byste byla prokletá. Vážně.”

Obrátila zrak vzhůru k obloze, k neznámým hvězdám, a myslela na Karra Karru: jak je daleko, nebo naopak blízko; jak a kdy a jestli vůbec ji najde. Pak přemýšlela o matce: o tom, jak ji celý život

sužoval strach, až ji v ještě mladém věku zastihla plíživá smrt a ona

podlehla nějakému strašlivému Neznámu. Joanně se stáhlo hrdlo.

Náhle se jí zmocnil pocit strachu a samoty.

Westbrook sledoval, jak si světlo ohně pohrává se stíny v její tváři, a uvědomil si, že je velmi mladá a krásná. Chtěl něco říci

a pak zvolna začal recitovat:

Hledíš do tance plamenů

ve třpytu jisker a záře svitu.

Když celý tábor naplní

muži, stany i spřežení;

a chlapské žerty plynou

a písně lahodí sluchu,

a harmonií se stanou

při síle srdce a dechu. “

Joanna se na něho podívala a usmála se. “To bylo hezké,”

řekla.

“Kdo to napsal?”

“Já. Tímhle si krátím čas, když dohlížím na ovce.”

Jejich pohledy se spojily nad dohořívajícím ohněm, ale Joanna očima záhy uhnula. Sáhla pro svůj šál a přehodila si jej přes ramena. “Jsou tu podzimní večery vždy tak chladné?”

“Není podzim, je jaro.”

“Aha, samozřejmě. Já zapomněla. Je trochu zvláštní brát říjen jako jarní měsíc.”

“Nedělejte si starosti, slečno Druryová,” řekl Hugh. “Najdeme odpovědi na vaše otázky. Přece jsme se na tom dohodli. Brzy už budem na Merindě a tam můžeme začít s řešením vašeho trápení.

A zatím, jelikož já nevěřím na kletby ani na Duhového hada, budete se mnou a v bezpečí.”,.

Kapitola 4..

“KAM JEN OKO DOHLÉDNE,” ŘEKL HUGH. “TO VŠECHNO JE Merinda.”

Joanna byla očarovaná; měla pocit, jako by hleděla na moře zeleně vlnící se pod bezmračnou oblohou. Svěží vítr se jí opíral do

sukně a zvedal Hughovi okraj klobouku. Nad hlavou jim orel s roztaženým ocasem brázdil vzdušné proudy a v dáli se v oparu zdvihaly hory, jejichž vrcholky svými obrysy připomínaly zpěněné vlny,

jako by se oceánský příboj proměnil v kámen.

“Merinda, to je jen pět tisíc ovcí na sedmi tisících akrech, ale časem to bude víc,” řekl Hugh.

“Proč se vaše farma jmenuje Merinda, pane Westbrooku?”

“Domorodci tohle místo nazývají Merinda. Znamená to krásná žena.”

“Pojmenovali to tu tak pro nějakou krásnou ženu, nevíte?”

Hugh pohlédl na Joannu a viděl, jak se jantarová barva jejích očí

na slunci změnila až v medově hnědou. Problesklo mu hlavou, že ta krásná žena stojí před ním. “To nikdo neví,” odpověděl, “ale vyprávějí se o tom legendy. Příběh začíná tak, že před dávnými časy,

snad za časů Snění, žila jedna překrásná žena jménem Merinda.

Byla ženou písní, což znamenalo, že střežila všechny písně a Stezky písní svého kmene. Každý člen kmene zná některé z písní, ale

jen žena nebo muž písní může znát všechny, protože tak získává vládu nad mocí celého kmene. Pověst praví, že člen nepřátelského

kmene se jednoho dne rozhodl ukrást Merindinu moc, aby tak mohl odvést její lid a sám pak užívat země, která oplývala zvěří ve

vodě i na souši. Unesl Merindu a snažil se ji přinutit, aby mu prozradila své písně. Ale Merinda odmítla a zemřela bez jediného hlesu, čímž zachránila svůj lid.”

“A to se stalo právě zde?”

“Podle pověsti zemřela někde v těchto místech.”

“A co se stalo s domorodci, kteří tu žili?” otázala se Joanna.

“Z větší části vymřeli. Když sem přišli první usedlíci, domorodci se domnívali, že jen procházejí, že hledají svůj domov. Ale když

se tu bílí muži usadili a začali domorodce vytlačovat ze země jejich

předků, vypukly rozbroje a vyteklo hodně krve. Kdykoli se z bělochovy farmy něco ztratilo, svolal sousedy, aby společně podnikli

trestnou výpravu a zmasakrovali první domorodce, na které narazili, ať už byli vinni nebó ne. Domorodci se pak pomstili tím, že vypálili farmu, vyvra.ždili farmářovu rodinu a zabili mu všechny ovce. Zabíjeli se na potkání, bílí si hájili půdu tím, že zmasakrovali

celé kmeny domorodců. A domorodci, kteří přežili, začali podléhat

nemocem, proti kterým jejich organismus neměl obranné látky, neštovicím, spalničkám, chřipce. Odhaduje se, že během prvních několika let poté, co sem dorazili první trestanci, podlehly tisíce domorodců jen nemocem.

Zanedlouho se pak,” dodal Hugh, “rozpadly kmeny i rodiny a domorodci ztratili své kulturní povědomí, tak jako pocit sounáležitosti. Začali se potloukat po osadách a čekali na almužny. Zachutnal jim alkohol. Děti se daly na žebrání a ženy na prostituci.

Následkem toho,” pokračoval, “pomalu zaniká odvěká kultura jejich předků. S rozpadem kmenů domorodci ztratili kontakt s minulostí. Bude-li to tak pokračovat dál, jejich kultura se jednoho dne

vytratí docela.”

Joanna se rozhlédla po zelených pastvinách ohraničených ploty, které se táhly až k úpatí hor. Na širé pláni rostly volně roztroušené

mohutné stromy a vysoké eukalypty a mezi nimi proudila početná stáda ovcí. “Člověk si sotva může představit krásnější místo.

Mohlo to být báječné jeviště pro tragedii,” řekla Joanna jakoby pro sebe. Pak ji napadlo, zda snad domorodce, s nimiž žila její matka, nepotkal vskutku tragický osud.

“

Kde je vaše sídlo, pane Westbrooku?” zeptala se.

“Tam na konci cesty,” ukázal Hugh. “Vidíte ty budovy mezi stromy?”

, Ano, vidím.”

,

Adam, který stál mezi nimi, z ničeho nic vykřikl: “Farma!

Farma!”

Hugh i Joanna na něj s úžasem pohlédli. “Cože, Adame,” řekla Joanna a chytila ho za ramena. “Tys promluvil. Ty umíš mluvit!”

“Farma!” prohlásil nadšeně. “Farma!”

“Celých pět dní neřekl ani slovo a teď najednou -, ” podivil se

Hugh a rozesmál se. “Mám dojem, že bychom tam měli dorazit co nejdříve, aby nepřestal mluvit.”

Hospodářství na Merindě, to byla řada rozpadajících se hospodářských budov kolem rozlehlého prostranství, k jejichž stavbě na

první pohled posloužilo vše, co bylo právě po ruce. Některé byly

postaveny ze dřeva místních keřů a starých prken, jiné z kamene

a jejich rozmístění nasvědčovalo tomu, že vznikaly postupně a bez

jakéhokoli plánu. Prostranství naplňoval čilý ruch; jezdci na koních s křikem naháněli vystrašené ovce do ohrad, zatímco ovčáčtí

psi vyli a štěkali a pobíhali.

Jakmile Hugh zastavil vůz, objevil se jezdec na koni. “Ještě že

už jsi zpátky, Hughu!” řekl. “Máme pár vážných potíží -, “

Podíval

se na Joannu a zarazil se.

“Tohle je slečna Druryová, Bille,” představil ji Hugh, když slezl

z vozu. “Bude se místo mě starat o kluka. A tohle je Adam. Co se

děje?”

Muž se na Joannu ještě chvíli díval a pak řekl: “Zjistili jsme, že

stádo beranů je zavšivené.”

,

,Ale když jsem odjížděl, bylo to stádo čisté!”

“Nedá se o tom pochybovat, Hughu. Zvířata mají na těle boláky a dostalo se to i do vlny.”

“Kdy jste na to přišli?”

“Asi před pěti dny. Šlachovitej Larry si myslí, že se sem vši dostaly s těma ovcema, co jsi minulý měsíc přivezl z Nového Jižního

Walesu. Ale já bych tomu tak moc nevěřil. Sám jsem ta zvířata prohlížel, Hughu, a můžu odpřísáhnout, že byly čistý. Nevím, jak se to

mohlo stát.”

Hugh zamával na mládence, který před stájí okovával koně.

“Jak moc se to rozšířilo?” zeptal se Billa.

“To se ještě nedá říct. Při troše štěstí to snad maj jen berani.”

“

To ale představuje dobrou čtvrtinu vlny. A co březí samice?”

“Šlachovitej Larry a jeho chlapi je právě prohlížejí.”

Hugh vyskočil na koně, kterého mu přivedl chlapec ze stáje.

“Je

nějaká naděje, že se podaří zachránit zasaženou vlnu, než sem dorazej střihači?”

“

Na to bych nespoléhal.”

Hugh se obrátil k Joanně, která spolu s Adamem stále ještě seděla na voze, a řekl: “Tohle je Bill Lovell, moje pravá ruka. Omlouvám se, slečno Druryová, ale musím jet s ním a prohlédnout ovce.

Srub je támhle. Jděte s Adamem dovnitř a zabydlete se. Pošlu někoho, aby vám tam odnesl kufr. Když budete chtít něco sníst, zajděte si do kuchyně a požádejte Ping-Liho.”

Joanna chtěla něco říci, ale Hugh obrátil koně a tryskem vyrazil

ze dvora.

“No, Adame,” řekla Joanna, když chlapci pomáhala slézt z vozu.

“Zdá se, že -, “

“Ovce!” vykřikl a ukazoval přitom na ohradu, kde několik mužů zápasilo s beranem.

“Ano, Adame, ovce,” řekla Joanna v nadšení nad tím, že začal mluvit, ale zároveň i v obavách, aby vzápětí nepřestal.

“Nemůžeš

tu ale překážet. Půjdeme se podívat na dům, ano?”

Vzala Adama za ruku a vedla ho přes dvůr směrem ke srubu, který jí Hugh ukázal. Když procházeli kolem stáje, mladý muž v kožené zástěře přestal náhle okovávat koně a vyvalil na ně oči. Ji

ný muž, který právě přecházel dvůr vrhl po Joanně letmý pohled,

odvrátil se, pak se znovu otočil a zůstal na ni civět.

Blížili se ke srubu, který, jak si Joanna všimla, byl postaven z neotesaných kmenů a kůry, a v Adamovi se náhle probudil život.

Tahal ji za ruku, ukazoval za srub a vykřikoval: “Řeka! Řeka!”

Pohlédla k severu na stromy, mezi kterými zmizel Hugh s Billem,

a zdálo se jí, jako by mezi stromy zahlédla odlesk vodní hladiny.

“Dobře, Adame,” řekla s radostí nad tím, že Adam najednou vypadá tak šťastně. “Pojďme se tam podívat.”

Vydali se po stezce, která se vinula kolem srubu, pak pokračovala dál přes louku a ztrácela se ve vzdáleném lese.

Prošli lesem až na

paseku, kde se Joanna udiveně rozhlédla.

Ocitli se s Adamem na místě, kde se od řeky odděloval malý potůček a vtékal do stojatých vod velkého rybníku. Vzduch naplňovala celá symfonie rozmanitých zvuků: bublání potůčku, šumění

chladivého větru ve větvích akácií a eukalyptů i bzukot hmyzu v průzračné atmosféře jara. Joanna měla pocit, jako by se náhle

ocitla v ráji; taková krása ji obklopovala. Od nehybné vodní hladiny se odrážely oranžovobílé květy starých majestátných gumovníků; akácie byly v rozpuku tisíců jasně žlutých květů; a bíločerný

kystráček s modrými pírky na hlavě seděl na uschlé větvi a pohazoval hlavou ze strany na stranu.

Jaké to překrásné místo, pomyslela si.

Vzpomněla si na indickou čajovou plantáž, kterou kdysi navštívila s rodiči. Obytný dům tam stál mimo pracovní centrum plantáže daleko na kopci schovaný ve vysoké trávě a mezi stromy. Jaká

škoda, že na Merindě nestojí obytný dům právě zde u řeky, ale uprostřed rušného a špinavého dvora.

Zaslechla cáknutí vody, v následujícím okamžiku se jí Adam vytrhl a rozběhl se k rybníku. Vrhl se na zem a ponořil ruce do vody.

Joanna spěchala za ním. “Dávej pozor,” napomenula ho. Ale k jejímu překvapení se Adam smál. “Ptakopysk!” prohlásil a dál máchal rukama ve vodě.

Joanna pohlédla na Adama v němém úžasu nad tím, jak ho smích změnil. Ve tvářích se mu začínala objevovat barva a stíny

v očích se mu vytrácely.

“Ptakopysk!” řekl ještě jednou, když vtom se zrcadlová hladina rybníku zčeřila a z vody se vynořilo podivně vyhlížející zvíře připomínající křížence bobra s kachnou.

Adam zavýskal a začal tleskat. To místo je snad kouzelné, pomyslela si Joanna.

“Slečno Druryová! Co to děláte?”

Joanna se otočila a spatřila Hugha, jak se jí mračí za zády.

“Chtěli jsme se podívat na vodu,” odpověděla.

“Slečno Druryová, obávám se, že tady dole u billabongu je to nebezpečné; zvláště neznáte-li místní lesy.”

“Billabong?” opakovala Joanna, rozhlížejíc se kolem.

“Billabong. Tak říkají domorodci rybníku.”

“Aha,” řekla Joanna a pak dodala: “Tohle je překrásné místo.”

“Ano, to je. Chci tu postavit dům hlavní dveře by měly být přibližně tam, kde právě stojíme, a dům -, bude pokračovat až támhle

k těm zříceninám. Ještě jsme ale nezačali.”

“Jak bude ten dům vypadat?” zeptala se, aniž by spustila oči z Adama, který si sundal boty i ponožky a cákal se u břehu rybníka.

“Myslel jsem si, že by mohl být v queenslandském stylu, ale Pauline, má nastávající, je posedlá myšlenkou na dům, který viděla

v nějakém časopise. Přečetla si článek o poválečných rekonstrukcích na americkém Jihu a zamilovala se do fotografie impozantního domu s bílým sloupovím někde v Georgii. Náhodou se mi

v Melbourne podařilo najít amerického architekta, který ten styl

zná.”

“Zní to slibně,” řekla Joanna. “Musí to pro vás být vélmi vzrušující.”

“To ano,” řekl Hugh. Upřel na Joannu oči. Měl zvláštní pocit, jako by k sobě přitahovala sluneční paprsky. Ani po pětidenní cestě

se nezdála být unavená, jen několika málo pramínkům jejích hnědých vlasů se podařilo vyklouznout ze sponek. Uvědomil si, že jí

chce něco říci, ale neměl tušení co.

Joanna si šla prohlédnout shluk pobořených kamenných zdí, které jí sahaly asi do pasu. “Co je tohle?” zeptala se.

“Staré zříceniny. Před mnoha lety tu žili lidé. Bývala tu osada.”

“Je to jedno z těch posvátných míst, o nichž jste mi vyprávěl?”

“Dost možná. Nevíme to ale jistě. Jen staří muži písní mohou na

první pohled určit, je-li skála nebo strom výtvorem předka z dob

Snění.”

“A kdyby tomu tak bylo, znamenalo by to, že tohle místo je svaté?”

“To záleží na tom, čemu říkáte svaté místo. Posvátná místa domorodců jsou více než jen svatá. Domorodci totiž věří, že vše, co

se kdy odehrálo na určitém místě, stále trvá. A narušit průběh takového dění, by znamenalo narušit i minulost.”

“A co tamten pozemek?” řekla a ukázala za řeku. “Ten také patří k Merindě?”

“Tam začíná pozemek Colina MacGregora,” odpověděl Hugh.

“To je sousední farma, říká se jí Kilmarnock.”

“Je tam také spousta nádherné zeleně -, ” Joanna se zarazila a zahleděla se před sebe. Nedaleko mezi stromy stál muž a tiše, nehnutě ji pozoroval. “Pane Westbrooku, kdo to tam stojí?”

Hugh se zahleděl mezi stromy. “To je Ezekiel, ten starý domorodec, o kterém jsem vám vyprávěl. Občas pro mě pracuje.

Je jedním

z posledních své generace. Pamatuje doby, kdy tu ještě nebyli žádní bílí. Chcete-li se dozvědět něco o legendě spojené s Merindou,

měla byste se zeptat právě jeho.”

Joanna v němém úžasu hleděla na muže, jenž stál na břehu řeky, jako by právě vyrostl z hnědočerveného jílu. Měl na sobě kalhoty

a košili, ale žádné boty. Bílé vlasy a vousy mu sahaly až téměř po

pás. Stál příliš daleko, aby mu mohla vidět do očí, ale cítila na sobě

jejich pohled.

Otočila se k Hughovi a zeptala se: “Proč se na mě tak upřeně dívá?”

“Není zvyklý vídat na Merindě ženy. A také stojíme velmi blízko u těch zřícenin. Má sklony ochraňovat všechna stará místa.”

Joannu hluboko zasáhla intenzita domorodcova pohledu, právě tak jako nepříjemné pocity, které v ní vyvolával.

Hned nato přiběhl Adam. “Podívejte!” křičel, pak otevřel dlaň, ve které se skrýval luční koník.

“To je ale kus,” pravila Joanna a otočila se k muži mezi stromy

zády, aby ze sebe setřásla ten zvláštní pocit. “Zkus říci kobylka,

Adame, kvůli mně.”

Jak se tak Hugh díval na Joannu, vzpomněl si na své mládí strávené v pustině; na osamělý život v kraji, kde člověk celé týdny nenarazil na živou duši. Když pak ve dvaceti koupil Merindu, vrhl se

do budování farmy a nezbýval mu čas na společenský život. Za celé ty roky poznal intimně pouze ženy z veřejného domu v St.

Kilda.

Pak do jeho života vstoupila Pauline, žena jako žádná z těch, které

dosud poznal, jejíž vášnivý polibek ho jednoho deštivého odpoledne probudil k životu.

Hugh hleděl na Joannu a myslel na to, jak je krásná i silná, ale

zároveň křehká a zranitelná. Myslel na posledních několik dní, které spolu strávili na cestě, na noci v táborech. Poněkud jím otřáslo,

když si uvědomil svoji lítost nad tím, že jejich cesta již skončila.

Také si uvědomil, že po prohlídce ovcí s Billem Lovellem, nepatřila jeho první myšlenka Pauline, která na něho čekala v Lismore, ale Joanně.

“Připozdívá se,” řekl. “Zavedu vás s Adamem do srubu.”

“Pusť tu kobylku, Adame,” řekla Joanna, když vyrazili směrem k novému domovu. Pak se ohlédla a znovu spatřila starého domorodce jménem Ezekiel, který dál stál u řeky a upřeně na ni hleděl.

Jak Hugh předem upozorňoval, srub byl zařízen velmi prostě.

Vybavení sestávalo z ohniště na jednom konci, postele na druhém

a stolu uprostřed. Joanně to ale nevadilo. Na dobu, kterou tu měla

strávit, to docela dobře stačilo.

Hugh ji nechal s Adamem o samotě s vysvětlením, že ještě musí prohlédnout další stáda, načež měl v plánu zajet do Lismore.

Joanna s Adamovou pomocí vybalila kufr a pak ho usadila u ohně spolu

s vycpaným zvířetem, které zdědila po své matce. Ta legrační hrač

ka vyrobená z klokaní kůže byla jednou z mála věcí, které si lady

Emily před léty přivezla z Austrálie. Šlachovitý Larry přinesl dřevo a vodu na mytí. Joanna pak vykoupala Adama a společně snědli

večeři, kterou jim přinesli z kuchyně -, výborné jehněčí kotlety se

zeleninou a chlebem a k tomu džbánek mléka i čaj pro Joannu.

Po

jídlech vařených na táborových ohních takovou večeři s radostí uvítali.

Adam nakonec usnul v posteli, kterou s ním pro dnešní noc měla sdílet i Joanna; na zítřek Hugh slíbil, že obstará jednu postel navíc. Adam ležel na boku a rukama objímal vycpané zvíře, které

Joannina matka pokřtila Rupert.

Nad srubem se již skláněla noc a na plechovou střechu bubnoval lehký deštík. Joanna se převlékla z cestovních šatů, vykoupala se,

vzala si na sebe čistou noční košili a učesala si dlouhé vlasy.

V uklidňujícím světle olejové lampy se pak již mohla věnovat věcem, které předtím rozložila na stole.

Rozvázala malý uzlíček, který jí stevard na lodi svěřil spolu s Adamem. Joanna očekávala, že uvnitř najde boty nebo jednu, dvě

hračky, ale k jejímu překvapení vypadla z uzlíčku bible vázaná v černé kůži, hřebínek ze slonoviny, složený kapesník, a co bylo

nejpodivnější, nepoužitá utěrka s potiskem, která pocházela z Devonu v Anglii. Joanna otevřela bibli a našla čtyři poznámky zapsané pod nápisem, Rodinné záznamy. První zněl: “Joe a Mary Westbrookovi oddáni 10. září 1867.” Další: “Adam Nathaniel Westbrook, narozen 30. ledna 1867.” Třetí: “Dne 12. měsíce července 1867

zemřel Joseph Westbrook na sněť.” A poslední: “V měsíci září roku

1871 zemřela Mary Westbrooková na zápal plic.”

Kdosi zabalil úzký zlatý prstýnek do kapesníku a vložil jej do bible.

Joanna pohlédla na Adama, jehož zavřené oči i ve spánku nepokojně těkaly, a napadlo ji, že to, co má před sebou, je vše, co mu zůstalo po matce: prstýnek, několik poznámek v bibli, utěrka z Devonu a slonovinový hřebínek.

Vzala do ruky deník po matce a hodnou chvíli se na něj dívala, než jej otevřela.

Joanna se ráda dotýkala té dobře známé, pevné kožené vazby; měla pocit, jako by v ní ožívaly všechny cesty a zvraty matčina života. A deník obsahoval i Joannin život, její vlastní minulost. Myslela teď na všechna ta šťastná léta, kdy jako dítě žila v čarovném

světě nevinnosti a splněných přání, kdy si matku představovala jako pohádkovou princeznu a otce jako plukovníka, který v elegantní

uniformě, naleštěných botách a s vysokou bílou přilbou na hlavě

velel celé Indii. Byl galantní i věrný, jako všichni pohádkoví hrdinové, ale co na něm bylo nejbáječnější, v Joannině fantazii navíc

vždy vášnivě miloval svoji ženu.

Petronius Drury vyrostl ve skupině lidí, kteří dbali zásad společenské konvence a chování, a to i v manželství. Jeho láska k lady

Emily se však stala legendou. Když Joanna vyrůstala, často slýchala poznámky jako například: “Emily má štěstí, Petronius je jí tak

oddaný… Na jinou ženu ani nepohlédne… Kéž by můj Andrew byl

také takový.”

Joanna chápala, že právě proto otec již po smrti lady Emily nedokázal žít.

Otevřela deník a ve světle olejové lampy se dala do čtení.

Stránky pocházející z ranných let naplňovala čistá krása i vzrušení; popisy rozličných míst, bálů, návštěv indických princů, recepty na přípravu přírodních léčiv i pasáže, v nichž se lady Emily

zaobírala filozofováním. Ve čtyřiadvaceti si zapsala následující:

“Když musíš, můžeš.” Ve třiceti pak: “Optimismus dává sílu.”

Lady Emily do deníku zapisovala asi devět let, až přišel den, kdy se

tón jejích záznamů náhle změnil.

U příležitosti Joanniných šestých narozenin si lady Emily zapsala: “Joanně je dnes šest let. Měli jsme pěkný večírek, dvanáct

dětí i s rodiči.” Tehdy začala psát o nočních můrách.

“Zlé sny se vracejí,” zapsala si na další stránce. “Naposledy se

mi takové sny zdály, když jsem ještě byla dítě. Myslela jsem si, že

jsem se jich již nadobro zbavila, ale teď jsou tu zase, honí mě divocí psi, snaží se mě pozřít obrovský duhový had.

Petronius říká, že

se v noci s křikem probouzím. Kdybych si to alespoň pamatovala!

Cítím, že obsah otcovy aktovky by mohl být klíčem k celé záhadě,

ale bojím se ji otevřít. Proč?”

Joannu vyrušilo ze čtení zasyčení v ohništi. Adam ze spaní vykřikl, ale pak se znovu utišil.

Zápis starý jen devět měsíců zněl: “Zvláštní následkem šoku, který mi přivodil střet s tím vzteklým psem, si začínám vzpomínat

na některé věci. Jméno Karra Karra mi zní v uších jako melodie.

Cítím, že je spojeno s něčím velmi důležitým. Narodila jsem se tam? Leží tam pozemek mých rodičů? Je tu ještě jedno jméno -, Reena. Tak mě napadá: nemohlo by to být jméno té mladé domorodé

ženy, která mě držela v náručí? Ale je tu ještě něco, ten zvláštní pocit spojený s Karra Karrou, který mi říká, že jsem se tam již dávno

měla vydat, ale odchýlila jsem se od své cesty.”

“Cítím, že kdesi hluboko v mé mysli je uzavřeno jakési tajemství,” zapsala si lady Emily o něco později, když onemocněla. “Nemohu se zbavit pocitu, že něco bylo ztraceno a já to musím najít.

Nemohu si ale vzpomenout! Doktor říká, že jsem naprosto v pořádku, ale není to pravda. Do žil se mi vkrádá nějaký jed, jsem proti tomu bezmocná. Bojím se i o Joannu.”

Během následujících dní, než jí nemoc zabránila ve psaní, lady Emily zaplňovala stránky deníku posedlá tušením, že “další dědictví” čeká na místě zvaném Karra Karra. Zmocňoval se jí rostoucí

strach, že ji chce něco zničit. Na poslední stránce si zapsala: “Už se

nebojím o sebe, ale jen o Joannu. Mám obavy, že cokoli si teď žádá

můj život, neskončí mou smrtí. Mám strach, že to zdědí i má dcera.”

Z ničeho nic se za oknem ozval nějaký zvuk. Joanna vylekaně pozvedla zrak a uviděla tvář s tmavou pletí a velkýma očima, které

hleděly do srubu. Joanna od ní nemohla odtrhnout oči, ale když si

uvědomila, že to je jen mladá domorodá dívka, vstala a šla ke dveřím. Jakmile ale dveře otevřela, dívka se otočila, seběhla po schodech z verandy a utíkala pryč.

“Počkej!” volala Joanna. “Prosím, neutíkej! Vrať se!”

Vyběhla ven směrem, kudy dívka zmizela, a vrazila přímo do Hugha.

“Co-” vyrazil ze sebe, když ji zachytil, aby neupadla.

“Ach, pane Westbrooku! Omlouvám se. Neviděla jsem vás.”

“Slečno Druryová,” řekl se smíchem. “Copak nevíte, že venku prší?”

Doběhli zpět pod přístřešek verandy, kde Joanna začala: “Je mi líto, že jsem do vás tak vrazila, ale viděla jsem někoho za oknem.

Nějaká dívka nakukovala dovnitř. Chtěla jsem s ní mluvit, ale utekla pryč.”

“To byla Sarah,” řekl Hugh. “Domorodá misie v Cameronu dává dívky do služby ve velkých domech v kraji, aby se tam naučily domácím pracem. Sarah je teprve čtrnáct a dovedu si představit, že

ji velmi zajímáte. Omlouvám se, jestli vás vylekala. Právě jsem se

chtěl zastavit a zeptat se, jestli vám něco nechybí.” Hugh si všiml,

že Joanna má na sobě jen noční košili, a zcela nečekaně jím projela

mohutná vlna, vlna náhlé touhy.

“Jsme s Adamem naprosto v pořádku, pane Westbrooku,” řekla Joanna, přičemž si i ona náhle uvědomila, co má na sobě.

“Nepůjdete dovnitř?”

“Nemohu, jsem na cestě do Lismore. Teprve teď jsem skončil prohlídku stáda.”

“A jak se mají ovce?”

Hugh se vyhnul jejímu pohledu, zaskočen náhlým vzrušením, které ho zastihlo vskutku nečekaně. “Obávám se, že to není dobré,”

odpověděl. “Úspěch ovčí farmy závisí na výtěžku ranné vlny a rozšíření vší by nás mohlo přivést do finančních těžkostí.

Přišlo to velmi náhle a nedovedeme určit odkud. Nejvíc nás ale zaráží, že zasažena se zdá být jen Merinda.”

Hugh ale neřekl Joanně vše. Když v polích prohlížel stádo, přistoupil k němu starý Ezekiel a stál tam, dokud se ho Hugh nezeptal,

zda má něco na srdci. Ezekiel ho pak varoval, říkal, že vidí kolem

Joanny neštěstí, ale nedokázal nebo nechtěl vysvětlit proč.

Hugh si vybavil její tělo, když do něho vrazila. “Ráno s vámi pošlu jednoho ze svých mužů do Cameronu, můžete nakoupit Adamovi nějaké šaty a všechno, co potřebujete. V několika obchodech

tam mám otevřený účet. Také vám dám doporučující dopis pro místního právníka, který je mým přítelem. Podívá se na váš dokument a uvidí, co pro vás může udělat.” Znovu na Joannu pohlédl na

dlouhé hnědé vlasy, které jí splývaly po zádech. Projel jím pocit, až

bolestný a jako by náhle ztrácel rovnováhu, chtěl odejít, ale zároveň nechtěl. “Jel bych s vámi do města sám, ale potřebují mě tady

na farmě.”

“Rozumím,” řekla. “Děkuji vám.”

“Bude vám to s Adamem prozatím stačit? Vím, že to není žádný přepych.”

“Naprosto, děkuji.”

“Zítra vám sem někdo přinese ještě jednu postel. A provedu vás po farmě. Máme tu pár malých jehňátek, Adamovi se jistě budou líbit.”

Odmlčel se a pohlédl Joanně přímo do očí, zápasil přitom s čerstvě probuzenou touhou, potlačoval ji v sobě, snažil se na ni zapomenout. Vzpomněl si na Pauline, která se brzy měla stát jeho ženou, na to, jak vášnivě mu vyznala lásku. “Dobrou noc,”

řekl, ale

musel se přemáhat, aby znovu vyrazil do tmy a do deště.

Joanna se za ním dívala a pak tiše zavřela dveře.

Vrhla krátký pohled po Adamovi a vrátila se ke stolku a k hádance, kterou se snažila vyřešit.

Před sedmatřiceti lety byla její matka odloučena od rodičů a poslána k tetě do Anglie, měla s sebou jen hračku z kusu kožešiny

a koženou aktovku. Vše se evidentně seběhlo ve spěchu, což prozrazovalo, že se za tím skrývalo nějaké nebezpečí. Rovněž to znamenalo, že koženou aktovku někdo považoval za důležitou.

Joanna

rozepla stříbrné přezky a vyndala složku papírů.

Od tety Millicent se Emily dozvěděla jen to, že ji jistý anglický

námořní kapitán vyzvedl v Singapuru od jiného námořníka. Z tak dlouhé cesty neutkvělo lady Emily v paměti naprosto nic.

Nejranější vzpomínku měla na hraní v zahradě u tety Millicent.

Ani

o kožené aktovce nic nevěděla, až do dne své svatby s Petroniem,

kdy ji od tety Millicent dostala. Emily jako by si na aktovku okamžitě vzpomněla, přikládala jí takovou důležitost, že si ji s sebou

jako nevěsta vzala i do Indie, kde ji okamžitě schovala.,.

Joanna před sebou rozložila asi sto stran popsaných rukopisem, který nikdy předtím neviděla. Text nejenže nebyl psán v angličtině,

ale ani běžnou abecedou, nýbrž řádku po řádce v kryptografických

symbolech…

Jaké dokumenty to má před sebou, ptala se sama sebe, co mají společného s Austrálií a s cestou, kterou chtěla lady Emily podniknout? Skrývalo se snad mezi těmi podivnými symboly vysvětlení

všech jejích obav a snů, minulých i budoucích?

Joanna pomalu procházela dokument stránku za stránkou, ale nacházela samé tajemné znaky. Ať už to bylo cokoli, muselo to být

napsáno nějakou šifrou. Ale čí, jakou a proč šifrou?

Byla příliš ospalá na to, aby mohla dál přemýšlet.

Ztlumila světlo lampy a opatrně, aby neprobudila Adama, si šla lehnout do postele. Položila hlavu na polštář, a připomněla se jí důvěrně známá vůně Hugha Westbrooka. Uvědomila si, že to je právě

jeho typická vůně, kterou v polštáři zachytila -, ostrý parfém pěny

na holení, o něco jemnější fragrance toaletního mýdla s přídechem

tabáku a vlny a ještě čehosi jiného. Překvapila ji vlastní reakce na

takovou intimitu, vždyť přece spí v jeho posteli a pouhé pomyšlení

nato ji vzrušovalo.

Snažila se nemyslet na Hugha Westbrooka; na jeho nečekané výbuchy smíchu, na to, jak se mu brázda mezi obočím prohlubovala, kdykoli se na něco soustředil, což ho činilo ještě přitažlivějším.

Nebo jak si co chvíli sundává klobouk a zajede si prsty do vlasů.

Nebo na dotek jeho rukou, když jí pomáhal slézt z vozu. A na jejich

srážku před chvílí, kdy mu náhodou vběhla do náručí a on ji zachytil.

Joanna byla ospalá, když uléhala, ale teď se cítila bdělá až příliš.

Vlastní tělo ji zrazovalo, myšlenky na Hugha, na to, jaké by to bylo, kdyby teď byli spolu, v jeho posteli.

Přemohla se natolik, že si vzpomněla na jeho brzkou svatbu.

Přijela jen proto, aby Adamovi pomohla zvyknout si na nové prostředí, aby našla pevný výchozí bod pro své hledání.

Věděla, že na

Hugha nesmí myslet, snažila se soustředit na cíle své cesty: chtěla

najít půdu, kterou zdědila; hledala odkaz, který, jak její matka věři

la, na ni čekal v místě zvaném Karra Karra; chtěla ukončit všechny

zlé sny.

Ale nakonec, přestože se usilovně snažila soustředit myšlenky na něco jiného, ji touha odnášela zpět k Hughovi, tělem i duší.,.

Kapitola 5..

“VILMA TODDOVÁ SE VYCHLOUBÁ TÍM, ŽE TĚ ZNEMOŽNÍ, PAULINE, řekla Louisa Hamiltonová a závistivě přitom hleděla na Paulininy

vlasy.

Pauline Downsová se podívala do zrcadla na odraz své přítelkyně a rozesmála se. “Má milá Louiso, Vilma Toddová nemá odvahu

se mi postavit.”

Seděly v Paulinině ložnici a Louisa sledovala, jak služka češe Pauline vlasy. Louisa pozvedla ruku a dotkla se svého složitého

účesu, jako by se chtěla ujistit o jeho ničím nerušené existenci.

Poslední módou bylo stáčení vlasů do komplikovaného drdolu, protaženého neuvěřitelných třicet centimetrů za zátylek, takže klobouky se musely nosit nasazené hluboko do čela, až téměř k obočí.

Málo žen ale mělo dostatečně bohaté vlasy na to, aby se z nich dal

vytvořit takový vrkoč, takže si vypomáhaly rozličnými výztuhami

a výplněmi. Louisa Hamiltonová měla štěstí; její manžel byl dosti

bohatý i štědrý, aby jí pořídil příčesek z pravých vlasů, který jak ji

ujistil seriózní dovozce “nepocházel z hlavy umírající nemocné ani

nuzné tulačky, jako je tomu ve většině případů, nýbrž z hlavy mladé novicky, která se rozhodla vstoupit do katolického kláštera.”

Louisin mamutí drdol byl své majitelce pýchou i potěšením, pýcha

však vzala rychlý konec, když se Louisa podívala na Paulininy dlouhé platinové vlasy ladně proplouvající Elsii mezi prsty, aby tak

Louise připomínaly, že každý pramínek té bledě zlatavé hřívy je

Paulinin vlastní.

Další nával žárlivosti Louisa pocítila, když Elsie pomáhala Pauline svléci peignoir a obléct se do spodniček a šněrovačky, které

nosila pod šaty. Louisa si matně vzpomínala, že před šesti dětmi

a sedmi lety manželství i ona mívala tak útlý pas. Ale ve svých nynějších pětadvaceti letech byla zakulacená manželstvím a nezbývalo jí než se uchýlit ke korzetu a příležitostně i morfinu, to pro

zmírnění bolesti, když se musela šněrovat příliš těsně, aby vůbec

nějaký pas měla.

Zatímco Elsie zapínala četné knoflíčky na Paulininých šatech z šedého hedvábí, Louisa zachytila svůj obraz v zrcadle. Měla chuť

něco hodit po tom, co viděla -, typická neužitečná žena farmáře,

pro kterou život znamená jen plození dětí a utrácení manželových

peněz. Zhrozila se svých vlastních myšlenek, náhle se styděla sama

před sebou.

“Slyšela jsem, Pauline,” řekla, odvracejíc se od vidění v zrcadle.

“Že Vilma Toddová na sobě pracovala celou zimu. Skoro si myslím, že bys měla být alespoň mírně znepokojená.”

“Jestliže mi někdy nažene strach někdo jako Vilma Toddová, můžeš mě od minuty pohřbít, Louiso. V lukostřelbě proti mě nemá

šanci. Získala jsem titul již čtyřikrát za sebou a mám v úmyslu vyhrát i po páté.”

Pauline se tajně radovala z toho, že s ní na letním turnaji v lukostřelbě bude Vilma soupeřit. Byla vynikající lučištnicí a Pauline již

věděla o její intenzivní přípravě. To bylo příslibem znamenitých

závodů. Soutěžení Pauline nepřinášelo žádné uspokojení, nebyl-li

její soupeř na úrovni; čím většího měla Pauline protivníka, tím větší byla její radost ze hry.

“Nevím, jak to děláš, Pauline,” řekla Louisa. “Mě stačí, abych poslala jeden ze svých dortů na zemědělskou výstavu a už jsem celá nervózní. A kdybych snad měla vyhrát, myslím, že bych se týden

nemohla hnout z postele.”

“Soutěžení v člověku probouzí život,” odpověděla Pauline a podívala se na sebe do zrcadla. “Vítězství je vším, neexistuje lepší stimul. Prohrát nebo ustoupit dokáže každý blbec, ale zvítězit znamená stvrdit vlastní bytí.”

Pauline občas myslela na to, že v soutěžení je něco sexuálního,

ať už byl ve hře souboj s ostatními, jako v jejím případě, nebo s přírodou, jak tomu bylo u Hugha. To, co Pauline přitahovalo k Hughovi nejvíce, byla ve skutečnosti především intenzita a bojovnost,

s jakou čelil osudu, když ho ani četné překážky neodradily od budování Merindy. Nezlomná touha po úspěchu ji na něm vzrušovala

nejvíce. Pauline vždy věděla, že může milovat jedině vítěze.

Myslela přitom na to, že zatímco se ostatní opíjeli vínem, ona se opíjela

vítězstvím.

I malými vítězstvími, řekla si v duchu a upravila si klobouk na

hlavě. Například přesvědčit Hugha. Navrhla mu, že chlapce vezme

k sobě do Lismore, ale Hugh trval na tom, že věci zůstanou při starém. Uměl být tvrdohlavý, to Pauline věděla, ale věděla také, že

nakonec stejně dosáhne svého. Tak nebo jinak, slečna Druryová se

může balit.

Louisa náhle vzdychla. Pauline se na ni podívala a řekla: “Mám takový dojem, Louiso, žes mi dnes nepřišla vyprávět o Vilmě Toddové. Mohu ti nějak pomoci?”

“Nemůžeš,” řekla Louisa a do očí se jí nahrnuly slzy. “Já…

jsem

asi těhotná.”

“Ale, Louiso! To přece vůbec není důvod k pláči.”

“Že ne? Sotva jsem dala život Persephoně, už jsem zase v tom!

Ty nevíš, jaké to je, Pauline. Nevíš nic o postelových záležitostech.”

Postelové záležitosti, opakovala si Pauline v duchu, toho se přímo nemohla dočkat. Znovu myslela na Hugha, na to, jak se po cestě do Melbourne nečekaně objevil, v noci před třemi dny.

Sotva ho

zavedla do přijímacího pokoje a zavřela dveře, vzal ji nečekaně do

náručí a políbil, impulzivně a horlivě. Pauline se z toho polibku za

točila hlava, tak náhle přišel a tak vášnivý byl. Kdyby se Hugh nebyl ovládal, nezůstali by jen u toho a Pauline by už nestála před

rozkošným tajemstvím, které pro ni představovala svatební noc.

Přestože se ale Hugh choval jako gentleman, cítila v něm Pauline

sexuální napětí, spoutanou energii, která ho nutila přecházet po pokoji sem a tam. Podařilo se mu ji vzrušit více než kdy před tím.

“Ty prostě nevíš, jaké to je,” řekla Louisa a utírala si přitom oči

do kapesníku. “Miles je tak náročný. Nebudeš tomu věřit, ale někdy předstírám, že už spím, aby mě nechal na pokoji.”

“Louiso, já nevím, ale nemůžeš s ním o tom promluvit?”

“Promluvit s ním? Pauline, Miles se v mé přítomnosti nebaví ani

o ovcích, natož pak o našich osobních záležitostech.”

“Já vím,” řekla Pauline. Přemýšlela o tom, jak se její přítelkyně,

která byla vždy plná života, mohla provdat za tak nudného a upjatého muže. Když Louisu před sedmi lety u oltáře Hamilton Miles

políbil, napadlo Pauline, že vypadá, jako by kousl do citronu.

Pauline

si naprosto nedovedla představit, jak by mohl být náročný v posteli.

“Pauline, já jsem tak nešťastná. Nevím, jestli takhle ještě můžu

dál.”

Pauline pomalu začínala litovat toho, že ji Louisa přišla navštívit. Nesnášela citové výlevy, považovala je za holý nevkus. “Drahá

Louiso,” řekla. “Musíš se naučit ovládat. Pláč ti nepomůže.”

“To se ti řekne, Pauline. Ale počkej, až budeš vdaná. Pak to bude

jiné.”

“Nemám v úmyslu změnit svůj způsob života jen proto, že budu vdaná. Chci mít věci pod kontrolou, vdaná nebo svobodná. Tak bys

měla začít myslet. Musí existovat nějaké řešení, Louiso. Když nemůžeš promluvit s Milesem, zkus začít u sebe. Spi v jiné místnosti,

předstírej migrénu. Zvládneš to, jen to musíš zkusit.”

Louisa složila kapesník a rozhlédla se po pokoji. Nakonec promluvila hlasem, který se blížil šepotu: “Zkusila jsem to, Pauline…

Udělala jsem strašlivou věc.”

Louisa se na chvíli odmlčela a Pauline nakonec řekla: “Víš, že cokoli řekneš, se nedostane za zdi této místnosti.”

Louisa přistoupila k oknu a pohlédla do zahrady, kterou každý obdivoval jako nejkrásnější v celé Viktorii, která představovala

čtyřicet hektarů sadů, trávníků, jezírko a park s vysokou zvěří, obklopující Lismorské sídlo vystavěné v tudorovském stylu. Dům byl

umístěn daleko od hospodářského centra farmy, což člověku dávalo možnost uvěřit, že se nachází v rodinném sídle v srdci anglického venkova. Z okna, u kterého Louisa stála, viděla dlážděnou terasu, kde Pauline s Frankem pořádali zahradní slavnosti. Za ní stály

rozsáhlé koňské stáje a ubikace pro služebnictvo. Louisa věděla, že

o dům a zahradu se staralo služebnictvo čítající padesát členů, zatímco mnohem více dělníků pracovalo na farmě. Lismore bylo jako malé město, což byl pro Louisu jen další důvod k závisti.

Může jí Pauline rozumět? pochybovala Louisa. Dokáže si žena, která vede tak uzavřený život, představit, co ona prožívá?

Věděla

také, že Pauline je rozmazlená.

Nejstarší z Downsů pracoval před lety v Anglii jako podkoní a často pak vyprávěl o hořkosti, která naplňovala jeho chlapecká

léta. Kopali do něho jako do psa a bezdůvodně ho bičovali, musel

se nechat urážet od boháčů, protože proti nim byl bezmocný.

Paulinin otec pak přísahal na každou ránu bičem, že i on jednou zbohatne a bude poroučet ostatním. Tak se dostal do kolonií a na zelených

pláních západní Viktorie vybudoval ovčí farmu o rozloze deseti tisíc hektarů. Pak postavil dům, který byl přesnou kopií šlechtického

sídla v alžbětinském stylu, kde kdysi sloužil jako podkoní.

Vybavil

dům nejluxusnějším nábytkem, koberci, lustry a obrazy, které si

nechal přivézt z Anglie. Frank a Pauline pak společně užívali plodů

otcovy práce.

Pauline se tak pohybovala ve světě bohatství a elegance.

Místnosti, do nichž byla Louisa uvedena, představovaly Paulininy

osobní komnaty -, ložnice, přijímací pokoj, převlékací pokoj a vlastní koupelna. Louisa si dobře vzpomínala, jak architekt, který

postavil Lismore, šokoval místní obyvatele popisem koupelny Pauline Downsové. V té době nebyly ani nejnákladnější domy vybaveny potrubím, ale Pauline trvala na tom, aby bylo zavedeno potrubí, zřízen splachovací záchod a zapuštěná vana měla být vybu

dována přímo v její ložnici. Louisa často přirovnávala Lismore k paláci Kleopatry. Pauline se jako obvykle vzbouřila proti všem

konvencím: každý tehdy věděl, že koupání ve vaně je nezdravé.

Lékaři dokonce varovali před nadměrným koupáním ve vaně, odvolávajíce se na fakt, že ani anglická královna sama se nekoupe více než dvakrát do roka. Ale Pauline se chlubila tím, že si každý den

napouští plnou vanu horké vody a že to považuje za nejzdravější

věc na světě.

Mohla mít tak zhýčkaná žena sebemenší pochopení pro muka, která Louisa prožívala? Louisa ale musela své trápení někomu svěřit a o Pauline s jistotou věděla, že umí udržet tajemství.

“Navštívila jsem doktora Fullera v Cameronu,” začala nakonec.

“Požádala jsem ho o radu. Zaslechla jsem totiž, že existují cesty, jak

tomu všemu zabránit. Winifred Cameronová mi říkala, že v Evropě

ženy našly způsob, jak se vyhnout těhotenství. Ale je to všechno

velmi tajné. Dokonce je nezákonné o tom psát. Ale myslela jsem si,

že doktor Fuller, jako lékař, by mi o tom snad mohl něco říci.”

Pauline na ni vyvalila oči. “A řekl?”

Louisa zavrtěla hlavou. “Udělal mi přednášku o božích zákonech, manželských povinnostech a pak dokonce vyhrožoval, že

o mé návštěvě poví Milesovi. Ale já se rozbrečela a prosila jsem ho

a on nakonec slíbil, že mu nic neřekne pod podmínkou, že zapomenu na ten pošetilý nápad o zabraňování těhotenství.

Musela jsem se

pak stydět, Pauline.”

“Co teď budeš dělat?”

Louisa se otočila a podívala se na ni. “Ve městě je nový doktor,

jmenuje se David Ramsey. “

“Ano, slyšela jsem o něm od Maude Reedové. Tvrdí, že je velmi schopný.”

“Je mladý, Pauline. Myslela jsem si, že mladý doktor by mohl být liberálnější. Rozhodla jsem se, že k němu zajdu. Když to bude

nutné, třeba si před ním kleknu na kolena, dám mu peníze, kolik

bude chtít. Nikdy se nevzdám. Nechci skončit jako má matka.

Zemřela při svém osmnáctém porodu, a to jí bylo teprve třicet devět.”

“Ano, já vím,” řekla Pauline a mezitím přemýšlela, zda skutečně existují způsoby, jak by žena mohla kontrolovat svoji plodnost.

Nikdy předtím na něco takového nemyslela; sama sebe si vždy představovala jako paní Hughovou Westbrookovou, obklopenou armádou krásných a dokonalých dětí. Ale plození všech těch dětí,

tedy porod sám, neoddělitelné strasti těhotenství a všechna nevyhnutelná omezení těhotné ženy, na to Pauline nikdy příliš nemyslela. Nyní ale musela a cítila se notně zmatená. Stála před ní nová výzva, ani v nejmenším totiž neměla v úmyslu se vzdát svých oblíbených aktivit, jako například jízdy na koni, honů a lukostřelby. A už

vůbec nechtěla dopadnout jako Louisa a spousta dalších žen v kraji, které se vzdaly svého mládí a předčasně zestárly, protože si nedokázaly správně načasovat těhotenství. Ať už bylo to zvláštní tajemství evropských žen jakékoli, Pauline se pevně rozhodla, že mu

přijde na kloub.

“Promiň, Pauline,” řekla Louisa. “Nepřišla jsem za tebou, abych

ti zkazila ráno. Ale byla jsem tak zoufalá, že jsem musela s někým

mluvit.”

“To je v pořádku, Louiso, já ti rozumím. Jsem ráda, že ses mi svěřila. Kdy půjdeš za doktorem Ramseyem?”

“Budu muset počkat, až se najde příležitost, abych mohla zajet do Cameronu. Počkám, dokud Miles nebude mít dost práce s balíkováním vlny.” Louisa znovu vzdychla. “Budu se muset vrátit zpět

k dětem.”

“Louiso, je tak krásně. Nechceš se mnou zajet do Kilmarnocku?

Jedu se podívat za Christinou.”

“Děkuji, ale myslím, že bych neměla. Kilmarnock je takový ponurý. A chudinka Christine. Já vím, že s tím sotva může něco dělat,

ale je tak únavná. Nechápu, proč tam vlastně chceš jet.”

“MacGregorovi budou za pár měsíců mými sousedy. Chci s nimi rozvíjet přátelské vztahy.”

“A ten její manžel! Colin MacGregor je tak chladný a stále jen nudí svým šlechtickým původem. Nikdy nepromešká příležitost ti připomenout, že jeho otec je lord.”

Cestou do haly se Louisa zeptala: “Jen tak mimochodem, co si myslíš o té vychovatelce, kterou Hugh přivezl z Melbourne?”

“Zatím vůbec nic. Ještě jsem se s ní nesetkala.”

“Dovedu si představit, jaká může být. Najali jsme dvě služky přímo na lodi s přistěhovalci a žádná z nich nerozeznala vidličku

od lžíce, o způsobech nemluvě. Ale pořád je to lepší než zaměstnávat domorodce. Ale stejně, Pauline, být tebou, hořela bych zvědavostí,” řekla Louisa. “Myslím, že by ses měla zajet podívat na Merindu a prohlédnout si ji.”

Pauline již měla o slečně Druryové jistou představu. Frank říkal, že je krásná; bezpochyby patřila k nižším vrstvám a doufala,

že najde bohatého manžela. Podle Paulinina názoru byla Austrálie

plná takových žen. “Jet na Merindu,” odpověděla Pauline, “by znamenalo přiznat jí větší význam, než ve skutečnosti má. Je to

jen najatá vychovatelka, nic víc. A navíc jen dočasně. Jakmile budeme s Hughem svoji, mám v úmyslu ji nahradit nějakou vhodnější.”

“Myslíš starší,” řekla Louisa.

Pauline se rozesmála. “Rozhodně starší!”

Zatímco čekaly na své kočáry, řekla Louisa: “Kéž bych také byla tak silná jako ty, Pauline. Nic tě nedokáže zastrašit.”

Ukázala na

zasklené vitríny, ve kterých Pauline vystavovala své medaile a trofeje.

Pauline se usmála, pevně rozhodnuta nedat na odiv své osobní starosti. Věděla, že o ní lidé smýšlí jako o ženě, která neví, co je

strach. Honila divoké psy, jezdila na divokých koních a když se

jednoho dne, během tenisové párty na trávě, objevil smrtelně nebezpečný hroznýš, zastřelila jej Pauline šípem, zatímco ostatní ženy se daly na útěk. I podle Frankova názoru měla Pauline pro

strach uděláno. “Kdyby ses náhodou někdy ocitla v jámě lvové, nesázel bych na lva!” řekl Frank.

Ve skutečnosti ale na zemi existovalo stvoření, kterého se Pauline bála. Držela však svůj strach v tajnosti.,.

“Drahá Louiso, již přijel tvůj kočár,” řekla. “Dej mi prosím vědět, jak dopadla tvá návštěva u doktora Ramseye. Dost možná i já

jednoho dne budu potřebovat nějaké informace.”

“Děkuji, žes mi dovolila, abych se ti svěřila. Mám teď mnohem lepší pocit. Dám ti vědět, co mi poví doktor Ramsey,” řekla Louisa.

Vyšly na ostré sluneční světlo. “Kdybys narazila na Vilmu Toddovou,” řekla Pauline, “vyřiď jí prosím, že se těším, až ji uvidím na

turnaji v lukostřelbě. A že bych na vítězství ráda vsadila nějaké peníze, takže se jí zeptej, zda by přistoupila na menší přátelskou sumu.”

“Sumu? Slyšel jsem něco o sumě?” řekl Frank ještě na schodech.

“Dobrý den, Louiso. Snad už nejsi na odchodu? Pozdravuj ode mne Milese.”

Pauline na svého bratra vytřeštila oči. Nebylo ještě poledne a on

tam stál v černém fraku a bílé, naškrobené košili, s cylindrem na

hlavě a v ruce vycházkovou hůl. To všechno za dne a uprostřed střihačské sezóny!

“Franku, proboha, co to do tebe vjelo?” vyhrkla. “Za celé ty roky, co řídíš farmu, se pokud vím nestalo, abys byl během sezóny

jinde než v terénu. Po zbytek roku by tě z Melbourne nedostala ani

armáda vojáků, ale když přišlo stříhání, byl jsi vždy u toho a dohlížel na dělníky jako ostříž. Už je to počtvrté, co tě vidím svátečně

oblečeného uprostřed dne, jak vyrážíš ven. Kam máš namířeno, Franku?”

“Mám ve městě nějakou práci,” odpověděl a natáhl si rukavice.

“Není to nic, co by se tě týkalo.”

“Aha,” řekla Pauline. “Takže je v tom žena.”

Frank začal protestovat, ale Pauline ho zastavila odmítavým gestem. “Nechci o tom slyšet, Franku. Dobře se bav. Ale nenaříkej

pak přede mnou, jestli bude vlna příliš krátká nebo jestli nedostaneš od překupníka solidní cenu. Mám namířeno na Kilmarnock.”

“Proboha proč?”

“Dělám to pro Hugha. Je na čase, aby si v kraji začal budovat postavení.”

Frank se za ní díval a poprvé v životě si uvědomil, že své sestře

závidí. Měla muže, kterého chtěla, zatímco Frank si ve čtyřiatřiceti

letech teprve hledal ženu, které by mohl být věrný. Ne že by se

však málo snažil.

Hned první noc U Finnegana, kdy mu nová barmanka nakreslila lichotivou karikaturu, se vrátil a nabídl, že ji zaveze domů.

K jeho

překvapení -, koneckonců, nebyl nijak chudý -, slečna Dearbornová

odmítla. Následujícího večera se jí otázal, zda by chtěla jet na projížďku kočárem. Frank byl znovu právě tak odmítnut jako šokován,

nepřijala. Třetího večera ji pozval na večeři, ale odpověděla, že nemá hlad. Frank nakonec změnil názor a rozhodl se, že ji přece jen

nechce. Kdo si myslí, že je, barmanka jedna tak vybíravá!

Minulou

noc nešel k Finneganovi vůbec a byl na sebe pyšný. Když se ale dnešního rána probudil, zjistil, že si nedokáže udržet odstup.

Rozhodl se, že nejprve poobědvá U Finnegana, a pak teprve zajede za

střihači.

Neměl v úmyslu se vzdát. Věděl, že jednou objeví tu jedinou věc, které slečna Dearbornová neodolá. A že pak bude jeho, že ji

bude mít jako jediný muž v kraji.,.

Rozlehlé sídlo Kilmarnock se podobalo hradu a skrývalo spoustu místností, jen do jedné z nich se však mladý Judd MacGregor neodvažoval vstoupit. Věřil totiž, že v ní straší.

Farma Kilmarnock, nacházející se mezi Merindou a Lismore, pokrývala svojí rozlohou dvanáct tisíc hektarů. Kamenný dům byl

replikou Kilmarnockého hradu ve Skotsku. Byl masivní, s věžemi i cimbuřím a s úzkými okny, která chránily železné mříže.

Chyběl

už jen padací most, dům byl však obehnán květinovým záhonem, který alespoň vytvářel iluzi hradního příkopu. Na první pohled působilo kilmarnocké sídlo velkolepým dojmem, mimo to však vyvolávalo jakýsi pocit napjatého očekávání. Interiér byl věrný středověkému zevnějšku, stěny obložené tmavým dřevem, těžký gotický

nábytek, dovezené originály brnění. To vše s úspěchem vytvářelo

atmosféru hodnou středověké feudální šlechty. Nikdo, kdo prošel

těžkými dveřmi do foyeru Kilmarnocku, kde už na stěnách obložených tmavým dřevem visely středověké čalouny a na nich se křížily meče, nemohl pochybovat o tom, že Colin MacGregor je pánem

svého hradu.

Komnata, do níž se šestiletý Judd MacGregor bál vstoupit, se Skrývala za masivními dveřmi, nad kterými se klenul kamenný oblouk. Věděl jistě, že v té místnosti přebývají duchové.

Kdykoli tam

Judd musel vstoupit, vyhýbal se pohledem voskově koženým tvářím, které na něho hleděly ze svých míst na stěnách. Byli to muži

a ženy přísných rysů, uvěznění ve zlacených rámech, lidé dávno mrtví, dívající se na živé žárlivýma očima. Žili tam i neviditelní

duchové, jejichž usoužené duše se vznášely nad předměty vystavenými ve skleněné vitríně: stříbrnou tabatěrkou, brýlemi a býčím rohem. A Judd znal jejich minulost.

První z nich patřil čtrnáctileté Mary MacGregorové, která byla sťata za to, že na Kilmarnockém hradě skrývala Bonnie Prince Charlieho. Jako projev vděčnosti obdržela pramínek jeho vlasů, který přechovávala ve stříbrné tabatěrce. Brýle nosíval Angus MacGregor, loďař, který přepravil Bonnie Prince Charlieho do bezpečí a byl za to později oběšen. A konečně Duncan, čtvrtý z pánů Kilmarnocku, který se na cestách střetl s rozzuřeným býkem.

Přestože byl ozbrojen toliko dýkou, býka zabil a uřízl mu jeden

roh.

Místnost skrývala ještě podivnější věci, které však nepocházely

ze Skotska, ale z Austrálie. Byly to válečné i magické zbraně a Judd věděl, že kdysi patřily domorodcům, že měly neobyčejnou moc, neboť to vše mu o nich vyprávěl černý stopař Ezekiel. Ve dřevě oštěpu a bumerangu i ve vydělané kůži bubnu přebývají duše

zabitých zvířat, vysvětlil mu Ezekiel. Nejmocnější ze všech byl

tjuringa, který, podle Ezekiela, v sobě skrýval duši nějakého člověka. Judd měl z tjuringa strach a nikdy se k němu nepřibližoval, aby

ho snad neuchvátil duch tjuringa. Juddův otec však byl na svůj majetek pyšný a do místnosti, která byla jeho pracovnou, vodil návštěvníky, aby se mohl chlubit se svojí sbírkou.

Onoho říjnového odpoledne tam Judd netrpělivě stál a snažil se věnovat pozornost otcově řeči.

Colin svému synovi vyprávěl o statečnosti jistého MacGregora v bitvě u Cullodenu: “Když byl neozbrojený Robert MacGregor obklíčen, chopil se voje od povozu a zabil osm cumberlandských mužů, než byl sám zabit. Jednoho dne se tam podíváš, synu.

Ukážu

ti místo, kde Duncan, čtvrtý z pánů z Kilmarnocku, skolil divokého

býka a uřízl mu roh. Tento roh, Judde,” řekl Colin, ukazuje roh

chlapci. Colin jej bral do ruky s pýchou, neboť po celá staletí museli mladí MacGregorové prokazovat své mužství tím, že do sebe vyprázdnili roh naplněný červeným vínem. Ve znaku měli MacGregorové býčí hlavu a heslo: “Za svým stůj.”

Judd si ale vůbec nebyl jistý, že chce jet do Skotska. Otec mu Skotsko popisoval jako zemi mlhy, jezerních příšer, bezútěšných

duší keltských válečníků a tuleňů, kteří se proměňovali v ženy, aby

očarovávali nevinné muže.

Ze všeho nejhorší ale byli duchové a démoni, kteří, jak byl Judd

přesvědčen, museli být ve Skotsku velmi početní. Jeho babička, lady Ann, mu poslala pohlednici Kilmarnockého hradu ve Skotsku,

na které stálo: “Od duchů a démonů a jiných nočních živlů Bůh nás

ochraňuj.”

Zatímco Colin vyprávěl synovi o velikých rodových bitvách a statečných válečnících, kteří sídlili na Kilmarnockém hradě po

sedm staletí, Judd těkal očima k otevřenému oknu, do něhož větvovím jilmů a olší pronikalo slunce. Chtěl být tam venku, na otevřených pláních, pod žhavým sluncem, kde klokani jako by pluli dlouhými skoky na pozadí oblohy.

Colin ani nezaregistroval synovu nepozornost. Vzpomínal na domov svých předků, na ostrov Skye v Hebridském moři, na “ostrovy mírné zimy” táhnoucí se v délce toliko osmdesáti kilometrů,

kde Bonnie Prince Charlie kdysi našel útočiště, než opustil Skotsko nadobro. Skye byl ostrovem srnčí zvěře a zlatých orlů, hlubokých lesů a průzračných potoků, kapradí a vřesu; drsný i divoký,

zemí rašelinišť a horských jezer, žulových skal, s mořskými zálivy,

hlubokými jako fjordy. A s Kilmarnockým hradem, rozlehlou pevností, stojící na vysoké skále nad mořem, která byla domovem

MacGregorů od jedenáctého století, kdy se ještě Skotsko jmenovalo Caledonie.

Colin často snil o domově, kde by se bíloocasý orel vznášel na křídlech s rozpětím dvou metrů a v chladných, temných hlubinách

jezera Loch Kilmarnock plula bájná prehistorická příšera.

Colin

toužil po tom, aby mohl znovu používat Gaelic, “jazyk srdce”

,a pozorovat zimní mlhy stahující se nad hrozivými vrcholky Black Cuillins.

Colin odešel z domova v devatenácti letech, tedy před dvaceti roky, a dosud se s otcem, sirem Rupertem, přeli o vyrovnání.

MacGregor nejstarší, chtěl zbavit farmáře, kteří měli pronajatou

půdu, jejich majetku, aby tak vytvořil prostor pro vyšší produkci

vlny a skopového masa; mladý Colin se však postavil na stranu vyhnaných farmářů. Colin prohrál a přísahal, že se již nikdy nevrátí.

Nakonec se však přece jen vrátil, před osmi lety, ze stesku po Skye.

Otec ho odmítl přijmout, ale matka, lady Ann, se ke Colinovi zachovala laskavě a obdarovala ho závdavky dědictví, které nyní

zdobily jeho pracovnu. Colin nepovažoval cestu za zbytečnou, neboť se stal vlastníkem největších cenností z celého dědictví a také si

s sebou domů přivezl ženu.

Colin se upřeně díval na svého syna a napadlo ho, že Judd je velmi podobný Christině. S každým uplynulým rokem se Judd MacGregor blížil podobě své matky. Měl její sluncem zesvětlalé vlasy,

pomněnkově modré oči i delikátně utvářenou bradu. Colin na chlapci neviděl žádný ze svých rysů; ani stopy po Colinových uhlově černých vlasech nebo tmavých očích. Juddovy chlapecké rty byly již plné jako Christininy, zatímco Colin měl tenká ústa

a ostrou, vystupující bradu.

“Jednoho dne, synu,” řekl Colin, “se staneš pánem Kilmarnocku.

Až zemře můj otec, stanu se pánem já, ale po mně jsi na řadě ty

a to všechno zdědíš.”

Judd si ale nebyl jistý, že “to všechno” chce zdědit.

Ozvalo se zaklepání na dveře a objevil se sluha. “Doktor Ramsey říká, že již můžete jít nahoru, pane MacGregor.”

Otec se synem vyšli o poschodí výš a když vstoupili do ložnice,

zamířil Colin přímo ke Christině a posadil se na kraj pohovky.

“Jak

se cítíš, drahá?”

Christina se opírala o saténové polštáře a přes nohy měla přikrývku z liščích kůží. Závěsy byly zatažené, aby dovnitř nepronikalo sluneční světlo, matná záře olejové lampy však osvětlovala její bledou pleť a světlé vlasy. “Je mi dobře, drahý,” odpověděla.

“Nejsem nemocná. Jen čekám dítě.”

Colin se podíval na Davida Ramseye, který s nazrzlými vlasy a subtilní postavou vypadal až příliš mladě, aby mohl být praktickým lékařem. “Jak to vypadá, doktore?” otázal se.

“Vaše žena trpí něčím, čemu se říká nedostatečný cervix, pane MacGregore,” řekl Ramsey a složil svůj stetoskop. “To znamená, že děloha možná nebude schopna udržet dítě. Mohl bych ji operovat, ale chirurgický zásah by mohl vyvolat potrat.

Doporučuji klid

na lůžku, omezený pohyb a naprosto žádný stres.”

Přestože diagnóza zněla varovně, Colin ji shledal uklidňující.

Vědecká fakta vyvolávala pocit jistoty, oproti metodám doktora Fullera, který Christininy předešlé problémy s těhotenstvím připisoval úplňkům a husímu peří v polštářích. Colin teď byl rád, že poslechl rady Johna Reeda a poslal pro mladého Davida Ramseye,

který teprve nedávno ukončil studium medicíny.

Colin sevřel ženinu ruku a zkoumavě jí pohlédl do tváře. I po osmi letech manželství v sobě měla kouzlo, kterým si ho získala jednoho magického večera v Glasgowě. Colin byl obavami celý bez

sebe. Nebezpečné těhotenství si nevymyslel on. Poté, co dala život

Juddovi, měla Christina dva předčasné porody, a přestože jedno dítě donosila, narodilo se mrtvé. Navzdory Colinově rozvážnosti

i obavám ho přesvědčila, aby znovu zkusili štěstí s dítětem.

Teď se

modlil, aby toho nakonec nelitoval.

Vešel sluha a na podnosu nesl vizitku. “Máte návštěvu, madam,”

řekl a podal vizitku Christině.

“Ne,” protestoval Colin, “Žádné návštěvy.”

“Ale, Coline, drahý, to je Pauline Downsová. Ráda bych ji viděla.”

“Musíš na sebe a na dítě dávat pozor,” řekl Colin Christině.

“Nevím, co bych si počal, kdybych tě měl ztratit. Bez tebe by můj život

neměl cenu, Christino.”

Vešla Pauline a viděla, jak Colin líbá svoji ženu, jak jí říká: “Až

ti bude lépe, lásko, vezmu tě s dětmi na návštěvu domů. Zase uvidíme vřes v měsíčním svitu a přespíme v hostinci, kde jsme strávili

naši první noc jako manželé.” Pauline napadlo: mezi mnou a Hughem to bude přesně takové.

“Pauline,” řekla Christina. “To je milé, že jste přišla.

Posaďte se,

prosím. Znáte doktora Ramseye? Doktor Ramsey, slečna Pauline Downsová. Coline, že prosím, ať nám přinesou čaj.”

“Slyšel jsem, že Westbrook si také pořídil syna,” řekl Colin cestou ke zvonku na služebnictvo. “Ale není nad to mít vlastního, že?”

Pauline Colin MacGregor nezajímal, ale musela připustit, že má přitažlivě tajemné rysy keltského horala. Znala v kraji několik žen,

které daly najevo tajnou touhu poznat ho “blíže”.

“Když už mluvíme o Hughovi, viděla jste již toto?” řekla Christina a podala Pauline noviny. “Musíte na něho být velmi hrdá.”

Pauline již viděla báseň, kterou Frank otiskl na titulní straně Timesů. Byla to Hughova poslední balada: “Dny pastýřů,”

kterou,

právě tak jako jiné své básně, uveřejnil pod pseudonymem, Starý

Pastýř.,.

Nad Jižní Zemí víří se prach

Za stádem s desetitisíci hlavami, Nad černou zemí po cestách Snění, Pod rudými horami.

Hugh je příliš skromný, pomyslela si Pauline, musím ho přesvědčit, aby publikoval pod svým pravým jménem.

“Jak se cítíte, Christino?” zeptala se. “Doslechla jsem se od Maude Reedové, že se vám po ránu dělává nevolno.”

“A také odpoledne a navečer,” řekla Christine s úsměvem. “Ale dnes se již cítím lépe, právě jsem to povídala doktoru Ramseyovi,

pro kterého jsme včera poslali.” Podala Pauline malou zazátkovanou lahvičku.

Pauline vytáhla korkovou zátku a přivoněla k aromatickému výtažku, který lahvička obsahovala. “Heřmánek,” řekla.

“A jablečník obecný s tavolníkem,” dodal doktor Ramsey. “Velmi účinný lék proti ranním nevolnostem.”

“Kdo jej poslal?” zeptala se Pauline.

Christina jí podala dopis, který přišel spolu s lahvičkou.

Pauline na dopis strnule pohlédla. Podle písma jej jistě psala žena, navíc byl podepsaný: “Joanna Druryová, Merinda.”

“Slečna Druryová má obdivuhodné znalosti léčivých bylin,”

řekl doktor Ramsey. “Jednou jsem se s ní setkal v Thompsonově lékárně v Cameronu. Nakupovala tak široký sortiment a v takovém

množství, že jsem se jí zeptal, k čemu to všechno hodlá použít. Odpověděla mi, že má vše ráda při ruce pro případ potřeby. Její matka

byla zřejmě něco jako lidová léčitelka. Maude Reedová byla právě

v obchodě a vyprávěla Winifred Cameronové o ranních nevolnostech paní MacGregorové. Slečnu Druryovou to muselo oslovit,

a poslala tuto medicínu.”

“Cítím se mnohem lépe,” řekla Christina. “Musím jí poděkovat.”

“Rád slečně Druryové vyřídím vaše pozdravy, paní MacGregorová,” nabídl se rychle doktor Ramsey. “Zítra pojedu okolo Merindy cestou do Horshamu.”

“Phoebe McCloudová mi řekla, že slečnu Druryovou najal Hugh Westbrook, aby se starala o toho sirotka, kterého zdědil,”

prohodila Christina. “Jaká je, doktore Ramseyi?”

“Jaká je slečna Druryová?” opakoval a Pauline si všimla, jak se

začervenal.

Zatímco poslouchala doktora Ramseye, který poněkud rozpačitě popisoval slečnu Druryovou jako “dámu vřelého vystupování,”

prohlédla si Pauline znovu dopis. Znovu četla dokonalé úvodní fráze i závěr, vše s bezchybným pravopisem i interpunkcí, napsané

delikátním rukopisem.

Znovu se objevil sluha a přinesl další navštívenku. “Slečna Flora McMichaelsová, madam,” řekl.

“To už je příliš,” protestoval Colin.

Ale Christina vyzvala sluhu, aby slečnu McMichaelsovou uvedl.

V rozpacích nad nečekanými zprávami o Joanně Druryové se Pauline obrátila na doktora Ramseye a s úsměvem pravila: “Jak se

vám líbí život v Západní Austrálii, doktore? Oproti Melbourne vám musíme připadat velmi nudní.”

“Nudní, to sotva, slečno Downsová! Od svého příjezdu před pěti týdny jsem si stěží našel chvilku pro sebe. Zvláště nyní během stříhání. Ve škole jsme se učili o nehodách, které se stávají při stříhání, ale samozřejmě jsem neměl ani ponětí, jaké je to ve skutečnosti nebezpečné zaměstnání.”

Do místnosti vstoupila objemná žena v tak široké krinolíně, že hrozila překotit několik menších stolků, které stály kolem.

“Christino, drahá!” zvolala a s nataženýma rukama plula přímo k pohovce. “Doslechla jsem se od Maude Reedové, že se necítíte nejlépe.

To přece nemůžeme dopustit, ne? Přinesla jsem vám přesně to, co

potřebujete.”

Pauline se dívala, jak Flora McMichaelsová postavila na podlahu proutěný koš a začala vybalovat sklenice, plechovky a sladkosti

zabalené do ubrousků. “Nesmíte ztrácet sílu,” řekla slečna McMichaelsová, ale Pauline si všimla, že zatímco mluvila, nespouštěla

oči z Colina.

Pauline cítila, jak v ní sílí rozpaky. Flora McMichaelsová, která

byla až příliš nápadná jak postavou, tak svojí slabostí pro Colina,

představovala ztělesnění Paulininých tajných obav -,jediné stvoření na celém světě, z něhož měla strach. Pauline se nebála Flory jako

takové, ale spíše toho, co představovala. Lidé se dívali na staré

panny jako na ženy, kterým nepřálo štěstí, a jaksi se jim nepodařilo

dostat žádného muže, což je odsuzovalo k druhořadému životu a podřadnému postavení panenských tetiček, které s usilovnou nezištností podporovali jejich příbuzní.

Pauline neměla ráda společnost takových žen, znepokojovaly ji, nedávaly jí zapomenout, jak nepředvídatelný dokáže život být a jak nespravedlivý. Takový osud si žádná žena nepřála. A Pauline

věděla, že Flora McMichaelsová kdysi bývala velmi krásná mladá žena plná života, zasnoubila se s mladým mužem z dobré rodiny, k němuž cítila jistou náklonnost. Ale noc těsně před svatbou Flora

svého snoubence ztratila při nehodě na lovu. Nyní, po třiceti letech,

o ní přátelé v soukromí hovořili jako o “Chudince Floře”.

Takový je osud a Pauline věděla, že může kdykoli potkat kteroukoli z žen, že proti osudu je bezmocná. Pauline sledovala Floru

McMichaelsovou, jak se s předstíranou stydlivostí usmívá na Colina, a přemýšlela o Joanně Druryové, o tom, zda také není jednou

z těch zoufalých žen. Slečna Druryová žila na Merindě, v Hughově

srubu. “Přestěhoval jsem se na noclehárnu,” tvrdil Hugh. To však

Pauline nyní nedávalo dostatečný pocit jistoty.

Pak si ale vzpomněla, jak vzrušeně se Hugh choval před třemi dny, po návratu z Melbourne. Hovořil o rozšíření vší mezi ovcemi,

které dávaly nejlepší vlnu, a o možných finančních těžkostech.

Pauline o tom v tu chvíli nepřemýšlela, ale teď to samé slyšela docela jinak: Hugh ji nepřímo varoval, že možná nebude schopen postavit slíbený dům.

Pauline si uvědomila, jakou udělala chybu: chovala se blahosklonně, zatímco měla být ostražitá. Joanna Druryová se z pouhé

vychovatelky náhle proměnila v sokyni.

“Skutečným důvodem mé návštěvy, drahá Christino,” přerušila náhle Pauline výřečnou Floru, “je to, že bych vás s Colinem ráda

pozvala na oslavu, kterou pořádám příští týden na počest Adama,

toho malého chlapce, kterého vzal Hugh k sobě. Napadlo mě, že bychom ho měli seznámit se Západní Austrálií, seznámit se s ním

a dát mu příležitost, aby se i on seznámil s námi.”

“Jak milé,” řekla Christina. “Jste tak laskavá, Pauline. To nebohé dítě se musí cítit velmi osaměle. Coline, musíme dohlédnout na

to, aby se Judd spřátelil s tím Hughovým chlapcem. A kde je vlastně Judd? Kde je mé dítě?” zvolala. “Pojď ke mně, zlatíčko.”

Judd opustil své místo v rohu a vrhl se matce do náručí.

Tušil, že

jí muselo být velmi nevolno, když ji všichni zahrnovali takovou

péčí.

“Ano,” řekla Pauline a přitom jí myšlenky v hlavě rychle krystalizovaly. “Bude to zahradní slavnost. Plánuji, že tam budou klauni

i kouzelník a Adam se bude moci spřátelit s ostatními dětmi.”

A dostane nějaké dárky, rozhodla se Pauline. Dostane vlastního poníka a vozík, sladkostí kolik bude chtít a připravím mu v Lismore

pokoj plný hraček. Až bude čas na odjezd, nebude se chtít vrátit na

Merindu, bude chtít zůstat v Lismore.

A služeb Joanny Druryové již nebude zapotřebí.,.

Kapitola 6..

MUSELO SE DÍT NĚCO ZVLÁŠTNÍHO, TÍM SI BYLA JOANNA JISTÁ. Vyšla ven na verandu a přede dveřmi našla svazky peří pečlivě převázané

provázkem.

Nebylo to poprvé, co se něco takového stalo. Během dvou týdnů od svého příjezdu na Merindu již narazila na spoustu podivných předmětů: lesklé říční oblázky na vnější okenní římse; divoké květiny položené na nejvyšším schodě na verandu; a před dvěma dny

věnec, upletený z vodní trávy a lidských vlasů, visící na dveřích.

A nyní peří.

Kdo tam ty věci dával a proč?

Rozhlédla se po dvoře, kde bylo rušno: vyplašené ovce se tísnily

ve vrátkách, která vedla do ohrad určených pro stříhání. Hluk a zápach byly téměř nesnesitelné.

Parta střihačů dorazila na farmu ve stejný den, kdy na Merindu přijela Joanna. Záhy pochopila, že tři listopadové týdny jsou vrcholem všeho, co se na farmě děje po celý rok, neboť právě v té době se stříhala vlna a odesílala se do Anglie. Střihačská sezóna znamenala časné ranní vstávání a dlouhé večery, těžkou práci, okrádání spánku, jedení v běhu a omezení všech činností, dokud parta

střihačů nepokračovala v cestě a vlna nebyla odeslána do přístavu.

Celou tu dobu Joanna viděla Hugha, jen když se večer zastavil ve

srubu, aby se zeptal, jak se daří Adamovi, a ujistil se, že mu nic nechybí.

Joanna stála na verandě a zkoumala peří, které našla přede dveřmi. Byla to péra papouška kakadu, příjemně růžová s náznakem

žluté, svázaná tenkým páskem kůry. Byla tři, právě tak jako oblázky a divoké květiny. Nedalo se pochybovat o tom, že je někdo sbíral a pokládal tam, kde nemohly být přehlédnuty. Ale kdo to mohl

dělat a z jakého důvodu?

Joanna pozorovala Adama, který pobíhal kolem a honil slepice, a snažila se tomu přijít na kloub. Adamovi již z čela zmizel strup

a záchvaty se již neopakovaly; od první epizody už žádné další bušení hlavou o zem. Nezasvěcenému člověku by se dokonce mohl jevit jako normální, zdravý chlapec. Ale nezasvěcení nevěděli nic

o Adamově utrápeném výrazu, který občas míval, když se usilovně

snažil něco říci; nevěděli nic o tom, že občas uprostřed řeči upadl

v mlčení a nepřítomně zíral před sebe; nezasvěcení neslyšeli, jak

Adam křičí ze spaní.

Když ho tak Joanna pozorovala při hře, vzpomněla si na hračky, které bez povšimnutí ležely ve srubu. Koupila je od mistra Shapiro,

starého kramáře, který pravidelně projížděl krajem s bohatě pomalovaným vozem taženým herkou jménem Růža a který prodával všechno od plátna až po “pravý arabský parfém.” Joanna nakoupila

především vybavení do srubu -, věšák, kameninový hrnec a záclony -, ale také koupila papírového draka a míč pro Adama.

K jejímu

překvapení je Adam přijal lhostejně, pak si ale uvědomila, že Adam není na hračky zvyklý, že vlastně nikdy žádné neměl.

Raději si hrál s přírodou; brouzdal se v rybníku a celé hodiny se vydržel

dívat, jak ptakopysk hledá na dně potravu. Často s sebou nosil Ruperta, ale míče nebo draka se ani nedotkl. Joanna vyzkoušela několik způsobů, jak by se Adamovi mohla přiblížit, jak nalézt klíč k jeho vnitřnímu trápení, ale stále se jí to nedařilo.

Když mu ukázala

bibli po jeho matce a svatební prstýnek, propukl v pláč.

S netrpělivostí očekávala, co se dozví od jihoaustralských úřadů. Doufala, že jí sdělí něco, co by vrhlo trochu světla na jeho bolestnou minulost, neboť pak by snad věděla, jak ho vyléčit.

Očekávala však i jiné dopisy.

Hned prvního rána po svém příjezdu na Merindu napsala vládám všech šesti kolonií, na něž byla Austrálie rozdělena. Žádala o informace o misionářích jménem John a Naomi Makepeaceovi a o zaslání map kolonií. Se svým dokumentem zašla v Cameronu za právníkem Hugha Westbrooka, ale ten jí jen řekl, že dokud nebudou vědět, v které z kolonií se pozemek nachází, neexistuje způsob, jak by jej mohli najít, i kdyby byl dokument stále platný.

Hledala rovněž obálku nesoucí razítko anglické Cambridge.

Jeden ze záznamů v deníku lady Emily pocházel z doby před osmi lety, kdy ji Joanna doprovázela na návštěvě v Anglii. Lady Emily si tehdy zapsala: “Přestože tetička Millicent o mých rodičích odmítá hovořit, tak hluboký cítí žal nad smrtí sestry, dozvěděla jsem

se něco málo od její sousedky, paní Dobsonové, která znala tetičku

Millicent i moji matku, když byly ještě dětmi. Zmínila jedno jméno, Patrick Lathrop, a budila zdání, že si vzpomíná, jak býval otcovým dobrým přítelem ze školních let. Snad kdyby se mi podařilo

najít pana Lathropa, mohla bych zjistit, kde přesně v Austrálii jsem

se narodila a co tam otec dělal.”

Joanna nevěděla o tom, že by se matce podařilo něco vypátrat, přesto to ale považovala za informaci, která si zaslouží bližší

zkoumání. Věděla, že její děd navštěvoval v letech 1826 až 1829

Christ’s College v Cambridgi, takže napsala univerzitě ještě dva

měsíce před tím, než odjela z Indie, a jako zpáteční adresu udala

Hlavní poštu v Melbourne, kde věděli, že nyní pobývá na Merindě.

Snažila se rozluštit hádanku s papouščími péry, když vtom zpozorovala náhlý pohyb ve stínu přístřešku pro stříhání na protějším

konci dvora.

Byla to Sarah, domorodá dívka, která pracovala na farmě. Stála nehybně a hleděla na Joannu právě tak upřeně jako před dvěma týdny u řeky Ezekiel. Pohled čtrnáctileté dívky v ní nevyvolával

o nic menší znepokojení než pohled starého muže. Joanna si nemyslela, že Sarah je jen zvědavá, jak tvrdil Hugh; měla pocit, že

Sarah se před ní má na pozoru, že si ji svým pohledem přeměřuje.

Již dříve Sarah přistihla, jak ji špehuje v těch nejneočekávanějších okamžicích. Kdykoli měla Joanna pocit, že se na ni někdo dívá, zdvihla oči a uviděla Sarah. Pokoušela se ji oslovit, spřátelit se

s ní, ale Sarah se jí vždy vyhnula. “Umí anglicky,” řekl Hugh Joanně, když se ho na ni ptala. “Nepříliš dobře, ale dost na to, aby jí bylo rozumět. Myslím, že jsi pro ni velikým tajemstvím. Za zdmi domorodé misie, kde vyrostla, sotva přišla do styku s bílými ženami.”

Joanně připadala Sarah krásná, s vysokými lícními kostmi a velkýma očima jako mandle; měla dlouhé rovné vlasy, lesklé, mahagonové barvy, právě tak tmavé jako její pleť, nenosila žádné boty

a jen prosté šaty. Proč budí dojem, jako by po něčem slídila?

ptala

se Joanna. Proč se stále jen dívá a čeká? Měla na svědomí ty podivné předměty, které Joanna nacházela na verandě?

Bill Lovell, který měl farmu na starosti, se v tu chvíli objevil na

druhém konci dvora a cosi nesl v náručí. “Dobrý den,” zavolal.

“Něco jsem klukovi přinesl.”

Během prvních dvou týdnů od svého příjezdu Joanna nevídala Billa často, ale kdykoli se setkali, choval se vždy přátelsky.

Měl bílé vlasy a větrem ošlehanou pleť jako každý muž, který strávil celý

život na slunci. I modré oči měl vyšisované, jakoby následkem nepřetržitého šilhání kamsi do dáli.

Když vkročil do stínu verandy, rozbalil hrubý pytel a na Joannu

zamrkal pár drobných hnědých očí, očí posazených v jemné huňaté

tváři, která měla nemožně veliký nos, bílým chmýřím pokrytou bradu a odstávající uši. Joanna byla očarovaná; ještě nikdy neviděla koalu tak zblízka.

“Našel jsem ho na zemi nahoře u řeky,” řekl Bill. “Může mu být takových osm měsíců, není ještě docela dospělý. Nedaleko ležela

mrtvá samice. Někdo ji zastřelil, pravděpodobně nějaký lovec, který střílel po koalách jako po cvičných terčích. Napadlo mě, že by

ho chlapec mohl chtít jako mazlíčka.”

“Adame,” zavolala Joanna. “Pojď se podívat, co ti pan Lovell přinesl.” Zamířila pohledem pod přístřešek a uviděla, že Sarah je

pryč.

“Jsou jen na obtíž,” vážně řekl Bill. “Určitě ste to už slyšela.”

“Ano, pane Lovelli, slyšela jsem!” Koalové tou dobou nedali nikomu spát. Měli období páření a celé noci se ozýval řev samců

a volání vyčkávajících samiček, které každého budilo ze spánku.

Lovci byli podporováni v tom, aby je zabíjeli. “Ale přesto jsem ho

tam nemohl nechat napospas psům dingo.”

“Tady ho máš, Adame,” řekla Joanna a zvíře mu svěřila.

“Zacházej s ním jemně, je to ještě mládě.”

Ko-la!” řekl Adam vesele.

“Ne, Adame, je to ko-a-la,” opravila ho Joanna. “Dokážeš říct koala?”

Adam svraštil obočí a vráska mezi nimi se mu prohloubila.

“Koa-la,” řekl.

“Slovo koala v jazyce domorodců znamená “nepije”, řekl Bill.

“Víš, vlastně to nejsou medvědi, přestože jsou to také praštěná

stvoření. Nedělají nic jiného, než že celý den visí na stromech

a opíjejí se eukalyptovou šťávou. Navíc jsou nepovedení. Vaky se

jim neotevírají nahoře, jako u klokanů, ale dole.”

Joanna se rozesmála. “Řekla bych, že to je pro tvora žijícího na

stromech nanejvýš nepraktické! Postavíme mu ohradu,” navrhla.

“Dám mu vodu a…” podívala se na Billa “Co takový koala jí?”

“Vodu nepijí. A jedí jen listy určitých druhů gumovníku. Ale něco už vymyslíme.”

“Ale vy jste se zranil na ruce.”

“Chtěla mě kousnout ovce,” odpověděl. “To nic není.”

“Podívám se vám na to. Adame, zajdi prosím dovnitř a přines mi lékárničku. A mohl bys také přinést umyvadlo s vodou?”

“Prosím vás, neobtěžujte se, slečno,” ohradil se Lovell, když Joanna začala rozmotávat kapesník, který měl ovázaný kolem ruky. “To bude v pořádku. Tlouštík Larson mi na to nalil petrolej.”

Joanna se zasmála. Prvního dne na Merindě našla ve srubu láhev petroleje se štítkem, na kterém bylo napsáno: “Na všechno.”

“Bude to chtít ještě něco pane Lovelli,” řekla.

“Prosím vás, říkejte mi Bille.”

“Tak dobře, Bille. Vy musíte být jedním z mála mužů široko daleko, kteří nemají žádnou přezdívku!”

“Australané si na přezdívky potrpí. Muž, který žádnou nemá, je vzácností.”

Adam se vrátil s umyvadlem plným vody a lékárničkou. Postavil se stranou a díval se, jak Joanna myje Lovellovi ruku mýdlem a natírá ránu hojivou mastí.

Bill sledoval, jak Joanna utahuje obvaz, pak se zadíval na její

skloněnou hlavu a lesklé hnědé vlasy. Musel si přiznat, že již nějakou chvíli na ženu vážně ani nepomyslel, a to od Mildrediny smrti.

Rostl v něm zájem o tuto mladou ženu, kterou si s sebou Hugh přivezl, a nebyl jediný, kdo se o ni zajímal. Bill mohl přísahat, že ještě

nikdy předtím neviděl na ovčí farmě tolik učesaných hlav a hladce

oholených tváří. A pak tu byl ten mladý doktor, David Ramsey, který se již několikrát zastavil. Vždy měl namířeno někam jinam,

ale zastavil se, aby se “přesvědčil, že je vše v pořádku.”

Billa zajímalo, jaké má se slečnou Druryovou záměry, a ke svému nemalému údivu se přistihl, že žárlí. Co může mladá dáma vidět na takovém starochovi? říkal si.

“Máte moc šikovné ruce, slečno Druryová,” řekl a ohnul zavázanou ruku.

“Kéž by mi i ostatní muži dovolili, abych se o ně postarala.

Snažila jsem se jim ošetřit několik zranění, ale vždy přede mnou utekli!”

“Muži před ženou neradi odhalují své slabosti.”

“Ale je pošetilé riskovat vykrvácení, než se sežene doktor Fuller

nebo doktor Ramsey! Prosím, udržujte tu ránu v čistotě.

Kousnutí

od zvířat mohou být nebezpečná.” Podala zbytek gázy Adamovi a ukázala mu, jak ji má sbalit. “Jak to vypadá s vlnou, Bille?” zeptala se. “Neviděla jsem pana Westbrooka, abych se ho mohla zeptat.”

“Obávám se, že to není dobré. Vši nedělají ovcím dobře, vlna se

pak snadno rozpadá. Hugh je právě dole u praní a netváří se právě

šťastně.”

Joanna pohlédla směrem ke stromům, které se táhly podél břehu řeky, a na mysl jí přišla báseň: Ať žiVot proud je čilý vír,

přec odloučeně zřím:

S druha souženim smír

i sílu ve vlastním.

Joanna ji našla napsanou neumělým rukopisem na vnitřní obálce knihy, na kterou narazila ve srubu. Pod ní stál autorův podpis:

“Hugh Westbrook, sedmnáct let.”

Hughovy knihy objevila hned prvního rána, které strávila na Merindě. Stály na dřevěné poličce -, několik ohmataných svazků:

malá sbírka poezie, historie, literatura o farmářství a beletrie. Byla

to díla Trollopeova, Thackerayova, Dickensova a dokonce i sester

Brontëových. Na každé z nich bylo znát, že ji někdo mnohokrát četl; některé byly podtrhané a s tužkou psanými poznámkami na okrajích. V knize s názvem Chov ovcí a produkce vlny našla Joanna sbírku zažloutlých výstřižků z novin a časopisů s články jako

například “Šlechtění jetele” nebo “Využití vědeckých metod v produkci vlny.” Slovník vypadal velmi používaně a právě tak i Atlas

světa a Historie Australských kolonií.

Jak se jimi Joanna probírala, dozvěděla se o něco více o muži, jemuž patřila Merinda.

“Nikdy jsem nechodil do školy,” řekl jí Hugh, když trávili noc v Emu Creek. “Nikdy jsme se na jednom místě nezdrželi tak dlouho. Museli jsme být s otcem stále na cestách, abychom našli práci.

První písmena mě naučil starý poustevník nahoře poblíž Toowoomba.”

Skromná sbírka vyprávěla Joanně o cestě toho malého chlapce za sebevzděláním. V knize Jana Eyrová například našla podtržená

slova téměř na každé stránce, bezpochyby ta, která musel hledat ve

slovníku. Na vnitřní straně obálky byla napsána dvě data:10.

červenec 1856 a 30. červen 1857, která, jak si Joanna domyslela,

označovala, kdy knihu začal číst a kdy ji dočetl. Hughovi bylo tehdy patnáct let a knihu četl téměř celý rok. Ale čtení Christmas Carol mu trvalo jen od srpna 1860 do října stejného roku; to mu již bylo devatenáct a podtrženo již bylo jen několik slov; jasný důkaz toho, že dělal pokroky. A zatímco poznámky -, na okrajích knihy

o historii, otevřené prvně roku 1858, byly plné pravopisných chyb,

poznámky v příručce o chovu ovcí byly psané úhlednějším rukopisem a téměř bezchybně. Datum v této knize bylo září 1867, tedy

před čtyřmi roky.

Když se Joanna dotýkala jeho knih, měla pocit jako by se před ní

rozvinul celý Hughův život. Viděla negramotného chlapce, který jen s maximálním úsilím rozlišoval mezi správnými písmeny a jejich zrcadlovými obrazy; později mladého muže žíznivého po vzdělání, s hlavou skloněnou nad atlasem světa -, jedno město na

mapě Queenslandu bylo zakroužkované a nedaleko byla nakreslena hvězdička. Joanna by ráda věděla, co významného se tam přihodilo, že to pro něho bylo tak důležité. A nakonec viděla dospělého

muže, sebevědomého, sebejistého, který vstřebával “vědecké”

znalosti farmářů z daleké Anglie.

A pak tam byly básně napsané na útržcích papíru, některé tužkou, jiné inkoustem, některé s přeškrtanými slovy, jiné bez zásahu,

jako by básně samy tíhly k dokonalosti. Hugh psal balady o australských psancích, o střihačích a byla mezi nimi i balada o střihačově vdově, která, jak se Joanna dozvěděla, nepojednávala o ženě

mrtvého střihače, nýbrž o střihači, který se vydal hledat práci,

avšak sešel z cesty a vrátil se po půl roce bez jediné penny.

“Je mi líto, že má pan Westbrook problémy,” řekla Joanna.

“Za celé ty roky, co Hugha znám, a už jich je pěkná řádka, jsem

ho ještě neviděl tak zklamaného.”

Poté, co Bill odešel, Joanna ukázala Adamovi, jak vyčistit nástroje v lékárničce, a uložila je na místo. “Musíš se ujistit, že všechno dáváš zpátky na své místo, abys věděl, kde to najdeš, až bude

třeba,” řekla.

Zaslechli volání ze dvora a oba naráz zvedli hlavy. “Vrať zbývající věci, kam patří,” řekla a vyšla z verandy na slunce.

“Dobrý den,” zvolala, když zahlédla právě přijíždějícího konstábla Johnsona. Byla to již jeho čtvrtá návštěva za poslední dva

týdny, takže když začal: “Věděl jsem, že pojedu kolem Merindy, slečno Druryová, tak jsem si říkal, že vám sem vezmu nějakou poštu,” nebyla Joanna nijak překvapená, neboť při předchozích návštěvách řekl doslova totéž.

“Děkuji vám, pane Johnsone,” řekla. “Je to od vás velmi milé.”

Všimla si, že uniformu má na sobě poprvé, a napadlo ji, že cestuje

za nějakými služebními povinnostmi. Když seskakoval z koně, všimla si Joanna, že má pečlivě vyleštěné boty a od služebního odznaku na klobouku se mu odrážely sluneční paprsky. Krom toho zaregistrovala vůni vody po holení a oleje na vlasy.

“Krásný jarní den, že, slečno Druryová,” řekl mladý konstábl, když jí podával poštu.

“To vskutku je, pane Johnsone,” odpověděla a rychle prohlédla obálky. Zaujaly ji dvě zpáteční adresy: jedna z Jižní Austrálie

a druhá z Cambridge University v Anglii.

V tom okamžiku vyšel ven Adam. Johnson se otočil a řekl: “Ahoj, synu,” a chlapec začal ječet.,.

Joanna se snažila nejet příliš rychle; nechtěla Adama polekat.

Poté, co se jí ho podařilo poněkud zklidnit a nehrozilo již nebezpečí, že by si mohl ublížit, vydali se na projížďku.

Uvědomovala si,

že ho musí dostat pryč ze dvora a od Johnsona.

Jeli teď překrásnou krajinou podél malého stáda ovcí s jehňátky.

Joanna se podívala na chlapce. Oči měl stále nateklé od pláče, ale

jeho pozornost upoutala okolní příroda. Když se ho však zeptala,

co ho tak vylekalo, uzavřel se do sebe jako květ.

Nakonec dorazili k říční zákrutě, kde se jim naskytl neobyčejný

pohled.

Na břehu stál monstrózní stroj připomínající lokomotivu. Stroj chrlil černý dým a roztáčel velká kola, která byla koženými řemeny

spojena s menšími koly připevněnými na čemsi, co vypadalo jako velká hranatá nádrž na vodu. Z vrchní části nádrže se valila pára,

zatímco z trubek v dolní části vytékala vařící voda. Joanna zastavila povoz a s úžasem sledovala, jak muži s klacky nahánějí mečící

ovce do řeky a pak k cisterně. Zvířata pak putovala do nádrže s horkou vodou, kde je další muži, stojící ve vyasfaltovaných sudech,

divoce drbali; když pak ovce lezly ven na druhé straně, byly sice

celé mokré, ale krásně bílé a čisté.

Joanna zahlédla Hugha stojícího na kraji řeky, měl ruce v bok a mračil se.

“Ahoj!” zavolala.

Otočil se a hlavou mu probleskla vzpomínka na Joannu, jak první noc vyběhla ze srubu, poté co ji Sarah vyděsila, a on ji krátce sevřel v náručí. I přes snahu zapomenout, uvízla mu na ten okamžik

v paměti barvitá vzpomínka: na noční košili a lesklé vlasy volně

splývající po ramenou a po prsou.

Hugh si náhle vzpomněl na něco, co Bill Lovell řekl kdysi před léty, když jednou přebral. “Vezmi si třeba ženu, která se provdala

za mě. Nikdy se jí nelíbilo, že jsem se jí dotýkal. Byla mi vděčná,

když jsem to dělal rychle a měla to rychle za sebou. To jsou ženský.

Nejsou jako chlapi. Mají k tomu odpor. Nechápu, proč Bůh stvořil

dvě tak odlišná pohlaví. Jak pak může čekat, že se bude lidská rasa

dál množit?”

V mysli mu pak zazněl další hlas, hlas Phoebé Fergusonové, která měla nevěstinec v St. Kilda: “Nebudete tomu věřit, pane Westbrooku, ale moji zákazníci jsou většinou ženatí muži.

Svobodných, jako jste vy, se tu ukazuje jen pár. Manželé sem chodí za tím,

co jim jejich vlastní manželky odepírají. Zvláště dámy z vyšších

kruhů si na ložnici příliš nepotrpí.”

Hugh si vzpomněl na Pauline a na to, jak reagovala na jeho polibek před dvěma týdny. Věděl, že u ní na odmítavost nenarazí. Pak

se ale přistihl, že myslí na Joannu.

“Slečna Druryová, jaké to příjemné překvapení,” řekl a natáhl ruce, aby jí pomohl z vozu. I přes úsměv ve tváři si všiml obav v jejích očích. “Všechno v pořádku?” zeptal se.

“Adam se před chvilkou strašně polekal.”

“Ale?” Hugh se podíval na Adama, který zíral na mumraj u řeky.

“Co se stalo?”

Joanna mu popsala náhlý záchvat hysterie. “Bylo to ještě horší než tehdy na molu. Myslím, že to začalo, když zahlédl konstábla

Johnsona.”

“Jak je to možné? Adam už Johnsona viděl předtím.”

“Ano, ale ne v uniformě. Tohle dnes přišlo.” Sáhla do kapsy u sukně a vytáhla dopis od jihoaustralských úřadů. Cestou k řece si

jej již stačila přečíst; ostatní poštu nechala ve srubu.

“Píší, že Adama našel nějaký zlatokop. Řekl úřadům, že šel na farmu v naději, že

tam něco dostane, a slyšel dětský křik. Viděl tam to dítě s mrtvou ženou a zajel do nejbližšího města, aby požádal policistu o pomoc.

Když dorazili zpět na farmu, našli tam Adama samotného s mrtvou

matkou. Na první pohled již musela být mrtvá delší dobu.”

“Bože můj,” řekl Hugh a pohlédl na Adama, který zjevně nevěděl, co si má o stroji na praní vlny myslet.

“Musel proplakat celé dny,” řekla Joanna. “Myslím, že to je i příčinou jeho problémů s mluvením.”

“A pak to, jaký má strach z Johnsona,” dodal. “Samozřejmě policista v uniformě ho vzal pryč od matky.” Hugh popošel k vozu

a řekl: “Slyšel jsem, že tě dnes ráno něco hodně vyděsilo, Adame.

Ničeho se neboj, nikdo tě nikam neodvede. Tady máš provždy svůj

domov. Jsme přece kámoši, ne?”

Adam se na něho podíval.

“No tak, pojď se podívat, jak myjeme ovce.” Hugh mu podal ruku a Adam se ji po chvíli váhání chopil.

Sešli až na břeh řeky, a zatímco Adam s úžasem sledoval vymoženosti techniky, řekla Joanna Hughovi: “Mezi poštou bylo i něco

pro vás, pane Westbrooku, balíček z knihkupectví v Cameronu.”

“Ach ano,” řekl Hugh a nespouštěl přitom oči z ovce, která právě přecházela přes řeku. “Ten můžete otevřít, slečno Druryová, je

to vlastně pro vás.”

“Pro mě?”

Hugh už nic dalšího neříkal a Joanna si vzpomněla na knihy, které našla ve srubu, na historii Australských kolonií v letech 1788

až 1860. Byla v ní i mapa kontinentu, která zobrazovala Austrálii

jako ostrov na dolním konci světa, s městy a osadami roztroušenými podél pobřeží. Ale uprostřed mapy leželo velké bílé místo zvané Země Nezemě; tiché a tajemné srdce Austrálie, kde nebyly zakresleny řeky ani hory, prostě vůbec nic. Byla to rozlehlá, neznámá

země, kterou, jak kniha tvrdila, oči bílého muže nespatřily.

Jaké

podivné světy, neznámé rasy a města se tam mohla skrývat?

zajímala se Joanna.

V tom okamžiku se přistihla, že náhle myslí i na tajemné srdce Hugha Westbrooka. Zdálo se jí, že má něco společného se Zemí Nezemí, bylo neprozkoumané, tajemné a nevyzpytatelné.

“Tohle je nový způsob praní vlny,” řekl Hugh po chvíli, jako by

náhle upadl do rozpaků. “Dříve jsme posílali rouna tak jak byla přímo do přádelen v Anglii a oni je tam pak prali. Ale zjistili jsme, že

dostaneme lépe zaplaceno, když je vypereme sami ještě před odesláním.”

“Pan Lovell říkal, že s letošním výnosem vlny nejste spokojený.”

“Obávám se, že se do mé nejlepší vlny dostaly vši. Jak sama vidíte, vlna je křehká a ve vodě se láme. Taková rouna budou po

ostříhání nepoužitelná. Stačí pět tisíc takových a roční výnos farmy

jako by nebyl.”

Během svého krátkého pobytu Joanna pochopila, že celý život pověst i peníze majitele ovčí farmy závisí na vlně. A když viděla,

jak se rouna ve vodě rozpadají, pochopila, že Hugh má ke svým obavám důvod.

Pak zahlédla něco, co upoutalo její pozornost, nažloutlou pěnu,

která se usazovala na březích. Došla až k vodě a nabrala voskovitou usazeninu do rukou. “Pane Westbrooku,” zeptala se: “Co je

tohle?”

“To se dostává z vlny po mytí špína a mastnota. “

“A lanolín?”

“Ano, lanolín.”

“Indičtí znalci medicíny si lanolínu velmi cení,” řekla, zatímco

zkoumala usazeninu na prstech. “Říkají, že se pokožkou vstřebává

rychleji než krémy nebo oleje, a proto je ideálním prostředkem pro

léky, které se nedají podávat ústně. Matka používala lanolín ve

spoustě svých léků, ale naneštěstí byl příliš drahý; museli jsme jej

dovážet z Anglie. A tady si jen tak leží na břehu řeky! Mohu si nějaký nasbírat?”

“Kolik budete chtít. Nevím, co bych s ním dělal.” Zvedl ze země

kbelík. “Tady. Mohlo by se vám to hodit.”

“Sesbíral bys jej pro mě, Adame?”

Chlapec se horlivě chopil kbelíku.

“Ukážu ti, jak na to. Jen lehce na povrchu ano, pomalu, přesně tak.”

Joanna sledovala Adama, jak pomalu naplňuje kbelík a rozesmála se: “Když jen pomyslím na to, jak opatrně matka lanolín odvažovala! Pane Westbrooku, víte, že jsme někdy platili až libru za

sklenici lanolínu, která měla čtyřikrát menší objem než tenhle kbelík? A zde je docela zadarmo.”

“Tady!” řekl Adam a podal jí plný kbelík.

“Jakmile se mi podaří odstranit nečistoty,” řekla Joanna. “A oddělit lanolín od vosku, zbyde mi v rukou hotový poklad!”

Zahleděla se dolů na voskovitou pěnu, kterou voda unášela od břehu a brala s sebou dolů po proudu. “Byla by škoda, kdyby to všechno měla

odnést voda.”

“To zařízení používám poprvé,” řekl Hugh. “Až dosud jsem do Anglie posílal surová rouna. Ani jsem nepomyslel na to, že by se

usazenina dala nějak využít.”

“Víte, že pan Thompson, drogista z Cameronu, si za unci lanolínu počítá deset šilinků?”

Ale Hugh již byl ponořen hluboko v myšlenkách a sledoval, jak se voskovitá pěna točí podél břehu řeky a dál po proudu až za zátočinu.,.

Odpoledne bylo horko a bezvětří. Adam dřímal ve srubu a Joanna seděla na verandě a probírala se poštou, kterou přinesl konstábl

Johnson, zatímco Bill Lovell stavěl klícku pro osiřelého koalu.,.

První dopis, který Joanna otevřela, přišel z vládního úřadu kolonie Queensland, neobsahoval však žádné očekávané mapy nebo informace, jen krátký dopis, v němž stálo: “Prosíme zašlete šest pencí na topografický průzkum a dvě pence za vyhledání záznamů

o Makepeaceových.”

Druhý dopis z university v Cambridgi však již vypadal slibněji.

Patrick Lathrop, stálo v dopise, navštěvoval Christ’s College v letech 1826 až 1830. Poslední zprávy o něm má universita z roku

1851, kdy odplul do Kalifornie. Jako svoji tehdejší adresu universitě udal Regent hotel v San Francisku.

Joanna se zamračila. To bylo před dvaceti lety. Měla však alespoň něco, za čím se mohla pustit. Byl-li v té době blízkým přítelem

její babičky, mohl by vědět, kam přesně do Austrálie odjel John

Makepeace sloužit jako misionář.

Poslední zásilkou byl balíček z cameronského knihkupectví, adresovaný Hughovi Westbrookovi, který směla podle jeho slov otevřít. Když roztrhla hnědý papír a provázek, našla knihu s názvem: Kódy, šifry a rébusy. Užasle listovala stránkami plnými různých šifer i abeced a uvědomila si, že ji Hugh musel objednat pro

ni, aby jí tak pomohl rozluštit pradědečkovy zápisky. Joanna záhy

pochopila, že ta kniha pro ni bude mnoho znamenat.

“Poslouchejte,” řekl náhle Bill Lovell. “Někdo zpívá.”

Joanna zdvihla hlavu a zaslechla dívčí hlas, zvláštní melodii…

Pak zahlédla Sarah, stojící ve stínu přístřešku na protější straně

dvora. Pod přístřeškem bylo prázdno a ticho, právě tak jako v ohradách a na dvoře; stříhání skončilo a parta dělníků se vydala dál.

Sarah stála nedaleko od místa, kde ji Joanna viděla ráno, nyní však zpívala jakousi melodii ve vysoké tónině a opakovala ji stále

dokola, nespustila přitom z Joanny oči. Ta však slovům písně nerozuměla.

Bille,” řekla náhle Joanna rozpačitě. “Jak se Sarah dostala sem

na Merindu?”

“Vzali jsme ji sem, protože nás o to požádal ředitel domorodé misie, reverend Simms. Tvrdil, že jí hrozí nebezpečí, že ztratí duši.”

Co tím myslíte?”

“No,” začal a vrhl přes prašný dvůr pohled na Sarah. “Zřejmě přistihli nějaké starší ženy, jak ji zasvěcují. Simms zasáhl a dostal ji

odtamtud. Jedním z poslání misie je učit mladé domorodce způsobům bílých, zabránit jim, aby se drželi svých kmenových zvyků.”

“O jaké zasvěcování mohlo jít?”

“Vážně nevím. Je to přísně utajované jako součást tabu.

Souvisí

to s tím, jak se mladí učí o zákonech kmene, o cestách předků a Stezkách písní. Jakmile je mladý domorodec představen rodinnému klanu, předpokládá se, že zůstane jeho členem až do konce života, a to se misionářům nelíbí, protože pak se jim nedaří držet domorodce pod kontrolou. Podaří-li se však zabránit tomu, aby byli

v mládí zasvěceni, klan je nepřijme, a oni pak hledají pomoc mezi

bílými, hledají sounáležitost.”

“Taková krutost,” řekla Joanna.

“Misionáři to myslí dobře, slečno Druryová. Věřím, že tak činí s nejlepšími záměry, s vírou, že tak domorodcům zajistí lepší budoucnost. Ale někteří misionáři se domorodců sami bojí, bohužel.

Věří, že domorodci v sobě mají cosi temného a ďábelského, co musí být potlačováno.”

Joanna se zadívala na Sarah, na její dlouhé a štíhlé paže, na pleť

zářící na slunci a na splývavé, hedvábné vlasy, které Joanně připomínaly vodopád.

“Jsou domorodci v misii šťastní?” zeptala se Joanna a myslela přitom na své prarodiče.

“To se nedá říct. Na spoustě domorodců vůbec nepoznáte, co si myslí. V některých směrech jsou bílí pro domorodce jistým přínosem, ale v jiných zase jen na škodu. Mladí, kteří jsou vychováváni

mimo své kmeny, ztrácejí vlastní identitu, ale pak je nepřijmou ani

bílí.”

Joanně přišel na mysl domorodý stařec Ezekiel. Ráda by věděla, co si myslí o Sarah, která byla jen napůl zasvěcená a pracovala na

ovčí farmě bílého muže.

“Co to zpívá?” zeptala se Joanna.

“Hádal bych, slečno Druryová, že nějaký příběh. Většina písní domorodců vypráví nějaký příběh. Je to pro ně něco jako knihy.

Rozumím jen pár slov.” Odmlčel se a naslouchal. “Vypráví o ovcích, které přicházejí o svá rouna.”

Joanna se zaposlouchala do písně nesoucí se odpoledním bezvětřím, a byla očarovaná.

“Bille,” řekla, nemohouc od Sarah odtrhnout oči. “Nacházím poblíž srubu předměty a nedovedu si to nijak vysvětlit.” Když mu

je popsala, Bill řekl: “To vypadá na domorodou magii. A podle zpěvu té dívky soudím, že tam ty předměty dává ona.”

“Ale co znamenají? Jaká jsou to kouzla?”

“To nevím. Řekl bych, že to bude něco, co se Sarah naučila od starších v misii. Sarah není čistokrevná, nebyla vychovaná klanem.

Řekli nám, že měla domorodou matku a bílého otce.”

“Co myslíte, že ji tam mohli učit?”

“Když jsem jako kluk žil v pustině a to už je víc let, než se vůbec

odvažuji pomyslet domorodci dosud žili stejným způsobem, jako když sem před sto lety přišli první bílí muži. Pamatuji si, jak tehdy

pořádali corroborees, tance, při kterých zpívali magické písně. Měli své Stezky písní, věřili v Čas snění a neměli ani ponětí o tom, co

to znamená krást nebo něco vlastnit. Všechno bylo společné.

Kdykoli nějakou rodinu potkalo štěstí a třeba zabila velkého klokana,

znamenalo to, že se všichni dobře najedli. A přírodě dávali prostor

k regeneraci. Nikdy nevypili studnu až do dna nebo nelovili v jedné

oblasti, až by vybili všechnu divokou zvěř. A když už zabili nějaké

zvíře, žádali je nejprve o odpuštění. A hlavně,” dodal, “pěstovali jistý druh mocné magie. Myslím, že právě té Sarah učili.”

Joanna přemýšlela o své matce, jejím dětství, které tu strávila,

a o domorodcích, s nimiž žila. A o jedu, tedy o kletbě, která mohla

mít původ právě mezi domorodci a která ji nakonec zničila.

Znovu

se jí zmocnilo staré tušení.

“Ta píseň, kterou zpívá, Bille, je to dobré nebo zlé kouzlo?”

“Jaké předměty jste to říkala, že jste našla? Jestli si dobře pamatuji, papouščí péra, zvláště růžová a žlutá, se používala jako

ochranná kouzla.”

“Ochranná kouzla! Co tím myslíš?”

Pokrčil rameny. “Hádám, že se ta dívka snaží něco před něčím chránit.”

Joanna se na Sarah znovu zadívala a vzpomněla si přitom na pasáž z matčina deníku. “Znovu jsem měla sen o minulosti,”

zapsala

si lady Emily. “Alespoň si myslím, že to byla minulost. Jsem malé

dítě a se mnou je žena s tmavou pletí, objevuje se i v ostatních

snech, myslím, že se mohla jmenovat Reena. Skrýváme se mezi nějakými skalami, máme strach. Vidím její tmavé ruce, jak něco dělají s peřím, a ona si přitom zpívá.”

Přestože byl teplý den, Joanně přeběhl mráz po zádech.

“Bille,” řekla. “Snažíte se mi naznačit, že tu potřebujeme nějakou ochranu?”

Díval se na eukalyptovou větvičku, kterou držel v ruce, a snažil

se ji koalovi vnutit k jídlu. Nic neříkal. Nechtěl ji rozrušit, a proto jí

neřekl, že se z nějakého důvodu znelíbila starému Ezekielovi, který

dal Hughovi na srozuměnou, že její přítomnost Merindě neprospívá. Hugh ho ignoroval, takže Ezekiel rozšiřoval mezi dělníky, že

přináší neštěstí. Bill přesně nevěděl, co se Ezekielovi na slečně

Druryové nelíbí, naopak ale věděl, že se mu podařilo zapůsobit na

dělníky na farmě; vyvedl je z míry natolik, že uvažovali o odchodu.

To si Hugh nemohl dovolit, patřili k jeho nejlepším dělníkům a potřeboval je.

Sarah přestala zpívat a k Joannině překvapení přešla dvůr a zastavila se pod schody na verandu. Adam se náhle objevil ve dveřích

a když ji uviděl, běžel dolů k ní. Pokusil se něco říci: “Jum.” Sarah

se na něho zvědavě podívala, pak natáhla ruku a položila mu ji na

hlavu. “Wand jitnup,” řekla.

Joanna byla rázem ve střehu. “Co to děláš?”

“Žádný strach, slečno Druryová,” uklidňoval ji Bill. “Sarah chlapci neublíží. Položit dlaň na čelo u nich znamená dát dítěti najevo své sympatie.”

Joanna se zděsila ještě více, když Sarah před Adamem poklekla a řekla: “Nemluvíš dobře. Jako Sarah. Možná jeden druhého naučit

dobrou bílou angličtinu, jo?”

Sarah pak zdvihla hlavu, podívala se na Joannu a usmála se.,.

Kapitola 7..

“FRANK DOWNS NEDÁVNO ZÍSKAL MAPU, na kterou bychom se mohli podívat, slečno Druryová,” řekl Hugh Joanně, když vjížděli s vozem na hlavní cestu. “Říkal mi, že zabírá téměř celou stěnu a že to

je nejpřehlednější mapa Austrálie, jakou kdy viděl. Karra Karra na

ní musí být.”

Joanna neočekávala, že bude pozvána na slavnost, kterou Pauline Downsová pořádala pro Adama, a překvapilo ji, když ji Hugh

požádal, aby šla s ním. “Adamovi byste tam chyběla,” řekl.

“Budete mít příležitost si popovídat s Frankem a seznámit se s dalšími

lidmi, kteří by vám mohli pomoci. Ale myslím, že můžete-li od někoho čekat pomoc ve svém hledání, je to Frank.”

Jeli v listopadovém slunci, kolem čerstvě ostříhaných, pasoucích se stád ovcí. Adam tiše seděl mezi Hughem a Joannou, měl na

sobě nové šaty a vlasy pečlivě učesané. Vysvětlovali mu, kam a proč jedou, ale Adam ničemu nerozuměl. Co byla slavnost a co znamenalo na jeho počest? I Hugh měl na sobě své nejlepší šaty:

slušivé, tmavě hnědé semišové sako přes bílou košili bez kravaty,

hnědé kalhoty a naleštěné boty višňové barvy; a na hlavě pověstný

klobouk. Joanna si oblékla žluté saténové šaty, ke kterým patřil

i žlutý klobouk.

Sarah nechali doma; vzít ji s sebou nikoho ani nenapadlo, přestože Sarah začínala být Adamovi dobrou společnicí. Na verandě jí

upravili lůžko a Joanna jí přešila dvoje ze svých šatů. Sarah se starala o srub a pro Joannu sbírala léčivé byliny a kořeny, Joanna se

však především snažila naučit Sarah, aby dohlížela na Adama.

Měla s ním trpělivost, brala ho do lesa a vyprávěla mu příběhy o zvířatech, která tam žila -, pověsti jako například: Jak koala přišel o ocas

anebo Proč má želva krunýř. Učila ho mluvit, dopřávala mu času,

aby po ní mohl opakovat slova, a přestože pomalu, Adam začínal dělat pokroky.

Joanna Sarah často přistihla, jak na ni upřeně hledí. Přestože se

vždy usmívala a projevovala zájem o Joanniny znalosti z přírodní

medicíny, zůstávala pro ni Sarah záhadou. Joanna doufala, že se od

ní dozví něco o tajemstvích domorodců; ptala se jí na zpěv, na předměty, které nacházela přede dveřmi, dokonce se jí ptala, před

čím ji chrání, ale Sarah jejím otázkám buďto nerozuměla, nebo to

alespoň předstírala. Zároveň však v Joanně často probouzela obdiv, vyvolávala totiž zdání zvláštního porozumění přírodě; například věděla, kdy bude pršet, přestože na obloze nebylo ani mráčku.

“Růža!” vykřikl náhle Adam.

Po cestě se k nim blížil pestře pomalovaný vůz mistra Shapiro, skřípal, kýval se ze strany na stranu a po stranách harašil hrnci

a pánvemi. Stará Růža se zastavila vedle Westbrookova vozu, ještě

než jí mistr Shapiro stačil přitáhnout opratě.

“Přeji dobrý den, pane,” zavolal starý vetešník a na pozdrav se

prsty lehce dotkl svého omšelého klobouku. “Jaká to šťastná náhoda, takhle na vás narazit. Právě jsem byl na cestě na Merindu. Tady,

slečno Druryová,” řekl a sáhl do kabátu, “vezu vám poštu.”

“Děkuji vám, pane Shapiro,” řekla Joanna. Jelikož v Západní Austrálii neexistovala poštovní služba, stalo se doručování pošty

pozorností, kterou si všichni navzájem prokazovali. Joanna si přečetla adresu na obálce. Dopis přišel z hlavního centra Církve anglikánských misionářů v Sydney jako odpověď na dopis, v němž se

Joanna dotazovala na své prarodiče..

Poté, co Joanna obdržela dopisy, v nichž rozličné koloniální vlády požadovaly peníze, poslala žádané poplatky a nyní netrpělivě

očekávala, kdy dojdou mapy a záznamy. Napsala také všem misionářským společnostem, které se jí podařilo najít. Zatím jí odpovědělo pět z nich: žádná neměla zprávy o Makepeaceových.

“Adame,” řekla a jako obvykle mu podala obálky. “Chceš je za mě otevřít?”

“Jedete na slavnost, že?” prohodil mistr Shapiro. “Viděl jsem na

cestě další. V Lismore se musí dít veliké věci. Určitě tam bude jídla a piva, co hrdlo ráčí.”

Stydlivě se usmál, jako by sám sebe náhle uvedl do rozpaků.

Minulost mistra Shapiro nikdo neznal; zdálo se, jako by do Západní Austrálie patřil od nepaměti. Lidé mu hádali mezi sedmdesáti

a devadesáti, mluvil s mírným přízvukem a jeho obchody nikdy moc nevynášely, takže musel občas žádat o jídlo. Byl známý svojí

dobrotou a povídalo se, že měl kdysi ženu a dítě, které zabili vojáci.

“Pane Shapiro,” zeptal se Hugh. “Co je tohle za květiny?”

Ukázal na kytici, která ležela na sedadle vedle starého muže.

“To jsou anglické petrklíče, pane Westbrooku. Čerstvé ze zahrady Widow Barns, výměnou za nějaké provazy.”

“Kolik za ně chcete?” otázal se Hugh a sáhl do kapsy.

Mistrovi Shapiro se za brýlemi rozšířily panenky. “Že jste to vy,

pane Westbrooku, jen dvě pence.”

“Tady máte tři, pane Shapiro, že jste se obtěžoval.”

Starý muž se podíval na mince v dlani a pevně ji sevřel. “Bůh vám oplať vaši štědrost, pane Westbrooku.” Shapiro práskl opratěmi a vydal se dál.

Hugh podal květiny Joanně a také se chopil opratí. “Pro vás,”

řekl.

Joanna se na něho podívala.

“Vlasy, Joanno,” řekl Adam a ukázal jí na hlavu.

“V pořádku,” řekla Joanna, poněkud zmatená Hughovým nečekaným gestem. Podala kytici chlapci, po jednom si pak od něho brala květy a zapichovala si je do klobouku.

Když byla hotova, podal jí Adam obálku, aby si mohla přečíst krátký dopis, který obsahovala. K jejímu zklamání ani Anglikánská církev v Sydney neměla žádné záznamy o tom, že by Makepeaceovi sloužili na některé z jejich australských misií.

“Dobré zprávy?” otázal se Hugh.

“Obávám se, že ne. Mí prarodiče zřejmě nesloužili v misii Anglikánské církve. Složila dopis a dala jej do kabelky, odkud pak měl

putovat do rozrůstající se složky.

Jeli dál po cestě a Joanna mezi stromy zahlédla několik usedlostí. Hugh jí pak vyprávěl o jejich minulosti. O generaci zpět, vysvětloval, byla krajina, kterou právě projížděli, Evropanům právě tak

neznámá jako povrch Měsíce. Když první průzkumníci podali zprávy o tom, co zde našli, a ty zprávy se dostaly do Anglie, kde již

byla veškerá půda vlastněna a žárlivě střežena starou aristokracií,

nastala velká migrace do australských kolonií. Přicházeli z Anglie,

Skotska, Walesu: Cameronovi, Hamiltonovi, MacGregorovi se svým rozsáhlým potomstvem a spoustou všedních snů. Přemohli pak domorodce, kteří tu žili po celá tisíciletí, vytlačili je z jejich

území nebo je vyhubili docela; vykáceli lesy a přehradili řeky; zavedli chov ovcí a pěstování pšenice. Zbohatli.

Postavili si domy,

svým ženám nakoupili drahé šaty, založili lovecké kluby a kluby

gentlemanů a zapomněli, nebo to alespoň předstírali, na to, že kdysi dolovali uhlí a zametali ulice.

Nyní žili v okázalých sídlech s okázalými jmény jako například Monivae, Barrow Downs a Glenhope, v domech postavených v georgiánském, alžbětinském či gotickém slohu; mnoho z nich bylo

postaveno tak, aby odrážely původ svého majitele, například Kilmarnocký skotský hrad, jiné jako výraz jeho vkusu, kupříkladu

“středomořská vila” na Barrow Downs nebo mírně maurská kuriozita, kterou, podle Hughových slov, obývala větev rodiny Cameronových. Joanna si všimla, že žádné dva domy v kraji se navzájem

nepodobají, svým způsobem ale všechny vypadaly, jako by patřily

někam docela jinam.

I zahrady jako by sestávaly ze stromů a květin dovezených z Anglie, Skotska nebo Irska. Joanna v nich zahlédla králíky a vysokou zvěř, o nichž se od Hugha dozvěděla, že na australském kontinentě původně nežili, nýbrž byli také dovezeni z Británie. Udivilo

ji, že lidé žijící na výstavných pozemcích se snažili vytvořit iluzi

Suffolku nebo Yorkshiru.

Jak nakonec Joanna sama viděla, Lismore nebylo výjimkou.

Hugh odbočil z hlavní cesty do aleje jilmů a Joanna před sebou spatřila anglické venkovské sídlo, které jí připomnělo výstavné domy, jaké vídala v okolí vesnice, kde žila tetička Millicent. V popředí se rozkládala obligátní anglická zahrada a zahradníci se lopotili

s hráběmi, nůžkami a hadicemi, aby se jim podařilo udržet trávník

anglicky zelený i pod žhavým australským sluncem.

Hugh s vozem zajel do řady kočárů a předal opratě právě přiběhnuvšímu chlapci. Po dlážděné cestě pokračovali za dům, až na rozlehlý zelený trávník, kde již byla slavnost v plném proudu.

Po trávníku bylo roztroušené takové množství lidí, sedících u stolů či stojících ve stínu stromů, povídajících si mezi sebou při

jídle a pití a s dětmi nejrozmanitějšího věku pobíhajícími kolem, že

si Joanna uvědomila, že se tam musely sejít všechny bohaté rodiny

z kraje. Dlouhé stoly pokryté bílými ubrusy, prohýbající se pod jídlem, obsluhovaly služky ve stejnokroji. Nad pěti velkých zahradních grilech se pekly silné plátky hovězího a jehněčího a nekonečnou zásobu sklenek naplňovaly objemné soudky vína a piva. Dospělí hráli kroket na jednom trávníku, badminton na druhém a pro

děti tu byl miniaturní kolotoč tažený oslem. Pod balkónem k tomu

všemu hrála hudba. Joanna měla dojem, jako by byla na malém trhu spíše než na zahradní slavnosti.

Když zahlédla krásně oblečenou ženu, která se jim vydala vstříc, domyslela si, že to musí být Hughova snoubenka. Vůbec nevypadala tak, jak si ji Joanna původně představovala. Na rozdíl od

jejího bratra, s nímž se Joanna krátce setkala v Melbourne, byla

Pauline Downsová vysoká, s hustými blond vlasy, a přestože bylo

horko, měla na sobě úchvatné šaty ze zeleného sametu, s nimiž dokonale ladil klobouk zdobený ptačími péry.

“Hughu, miláčku,” řekla, přistoupila k němu, vzala ho za ruku a políbila na tvář. “Netrpělivě jsme očekávali váš příjezd.

Všichni

se již těší, až se seznámí s tvým malým chlapcem.”

“Pauline,” řekl Hugh. “Chtěl bych ti představit Joannu Druryovou.”

Joanna ucítila, jak se chladný pohled setkal s jejím. “Těší mne,”

řekla Pauline, pak se sklonila a dodala: “Ty jsi určitě Adam.

Jak se

máš?” Podala mu ruku. “Budu tvá nová matka. Jak se ti líbí slavnost? To všechno je pro tebe.”

Když Adam ucouvl, Joanna pravila: “Řekni dobrý den, Adame.

A podej slečně Downsové ruku.” Pak přikývla a konejšivě dodala:

“Tak se to sluší.”

Pauline se zavěsila do Hugha a řekla: “Musíme najít Franka, od chvíle, kdy mu přišel telegram z Melbourne, je celý nervózní.

Zdá

se, že tvůj pokus s lanolinem bude velmi výnosný.”

“Za to musíme poděkovat slečně Druryové,” řekl Hugh. “Byl to její nápad.”

“Vážně?” podivila se Pauline s kamenným úsměvem. Letmým pohledem si Joannu přeměřila a zablýskala očima nad petrklíči v jejích vlasech. “Jak roztomilé,” řekla a otočila se k ní zády.

“Pojďte, musíme Adama představit jeho novým přátelům.”

Náhle se objevil zavalitý muž se zarudlou tváří a hromovým hlasem spustil: “Tady jste, Westbrooku. Nemůžu se dočkat, až si

s vámi popovídám o té nové pračce na vlnu. Slyšel jsem, že je -, “

“Teď ne, Johne,” přerušila ho Pauline. “Dnes je Hugh můj. Ráda bych ti představila Adama, je zde čestným hostem, jak jistě víš.”

Když pak Hugh řekl: “Kdykoli se na ni můžeš přijít podívat, Johne,” objevila se spousta dalších zájemců, kteří by se rádi něco

dozvěděli o Westbrookově nejnovějším vynálezu.

Joanně neušlo, že se Hugh s Adamem stali středem pozornosti, s Pauline po boku. Náhle si uvědomila, že udělala chybu, když se

rozhodla, že pojede. Očividně tam nepatřila, ani nebyla nijak vítána.,.

Procházela se mezi hosty, kteří si jí buďto vůbec nevšímali, nebo

po ní vrhali zvědavé pohledy. Pak si ale vzpomněla na mapu, o které se jí Hugh zmínil, a rozhodla se, že zajde do domu.

Vstoupila do

kuchyně, kde bylo plno služek a kočích, kteří, jak se zdálo, pořádali vlastní slavnost. Jakmile vešla dovnitř, všichni zmlkli a podezřívavě se na ni zahleděli. Postarší žena v upjatých černých šatech

a se svazkem klíčů u pasu ji oslovila: “Mohu vám nějak pomoci, slečno?”

Joanna viděla, jak na ni všichni civí; jeden muž dokonce vstal a oblékl si vestu. Joanna řekla: “Ne, děkuji,” a rychle prošla dále do

domu. Jakmile se za ní zavřely dveře kuchyně, ozval se znovu smích a čilý hovor.

Joanna se ocitla na tmavé chodbě, z níž na obě strany vedly dveře do pokojů. Šla dál, až narazila na otevřené dveře, nahlédla dovnitř a spatřila police plné knih sahající od podlahy až ke stropu,

kožený nábytek a turecký koberec. Okamžitě pochopila, že se dostala do knihovny. A pak uviděla mapu.

Vypadala přesně tak, jak ji Hugh popsal -, mapa celého australského kontinentu zobrazující přímořská města i osady a v jejím

středu velké bílé místo s průměrem více než tisíc šest set kilometrů.

Když si ji začala blíže prohlížet, zmocnilo se jí vzrušení, neboť

doufala, že najde jména míst podobná Karra Karra nebo Bo-Creek,

jak stálo na listině. Zvláštní pozornost věnovala přístavům a řekám, kde její prarodiče mohli přistát, doufala, že necestovali příliš

daleko do vnitrozemí. Nenašla však nic, co by se jen blížilo tomu,

co hledala. Zůstala hledět na bílé místo ve středu, kde nebyla žádná

jména, řeky ani jiné značky, jako by jej zahalil obrovský mrak.

Karra Karra by mohla být někde tam, pomyslela si zklamaně.

Joanna ustoupila od mapy a zrakem spočinula na stole pod ní.

Viděla list papíru popsaný známým rukopisem. Byla to báseň psaná tužkou na rubu účtenky. Joanna již věděla, že Hugh píše při nejpodivnějších příležitostech, když kontroluje ploty nebo prohlíží

ovce, a že píše na všechno, co je právě po ruce. Napadlo ji, že to

musí být jeho poslední balada; jmenovala se “Tulák”.

Zatímco ji četla, dveře do knihovny se otevřely a kdosi vstoupil

dovnitř.

“Tady jste, slečno Druryová,” řekl Hugh. “Hledal jsem vás.

Vidím, že jste již našla tu mapu. Našla jste na ní něco?”

“Obávám se že ne.”

Uviděl, co má Joanna v ruce. “Má báseň. Co si o ní myslíte?”

“Je milá,” odpověděla. “Ale místy jí nerozumím. Tak například, co to znamená tulák?”

“Tuláci jsou muži, kteří se toulají pustinou a všechny své věci

s sebou nosí v pytli nebo spíše v dece, kterou nosí na zádech.”

“A šlapat Matyldu?”

“Matylda je jen další slovo, které znamená pytel. A šlapat Matyldu znamená nosit pytel, jinými slovy a prostě, potloukat se.”

“Proč se tomu tak říká?”

“Nemám tušení. Říká se to už od časů trestanců.”

Dívali se jeden na druhého přes sluncem prozářenou knihovnu.

“Právě jsem mluvil s Frankem,” řekl posléze Hugh, “má dobré zprávy. Toho dne, kdy jste zašla dolů k řece, jsem se začal zajímat

o to, zda by se nenašel nějaký odbyt pro lanolin, který vypereme

i z ovčích roun. Probral jsem to s Frankem, zná všechny obchodníky

od Adelaide po Sydney. Spojil se se dvěma farmaceutickými firmami, které o naši nabídku projevily zájem. Říkají, že odkoupí

všechen náš lanolin.” Udělal pauzu. “Takže nakonec letos přece něco vydělám. Díky vám, slečno Druryová.”

Joannu náhle udivilo, jak přirozeně se Hugh pohybuje v tak luxusním interiéru. Útulný srub a zablácený dvůr Merindy, jako by

náhle neměly nic společného s tímto vysokým gentlemanem v elegantním semišovém saku. Uvědomila si, že má i stránku, kterou

dosud neviděla -, tvář gentlemanského pastevce. Napadlo ji, že by

měl žít právě v takovém domě a právě takový život.

“Nepřidáme se zase k ostatním?” navrhl.

Nabídl jí rámě a Joanna se do něho zavěsila.

“Jak se daří Adamovi?” zeptala se, ještě než vyšli z knihovny.

“Bála jsem se, aby ho tolik lidí pohromadě nevyděsilo.”

“No, zdá se, že vlastně ani neví, co si o tom všem má myslet.”

Na chodbě si Joanna všimla něčeho, co jí předtím ušlo; na zdi visel podivný obraz. Zastavila se a prohlédla si jej.

Nebyl to obyčejný obraz na plátně nebo na dřevě. Vypadal jako velký kus kůry, pomalovaný soustřednými kruhy, vlnitými čarami a shluky nepravidelných skvrn.

Když Hugh viděl, jak si Joanna obraz prohlíží, řekl: “To je malba na stromové kůře. Frank mi jednou vyprávěl, že ji koupil od nějakého starého domorodce, který pocházel z jednoho ze severních

kmenů.”

Čím déle Joanna obraz pozorovala, tím méně chaotický jí připadal a začínala na něm rozeznávat tvary. Podařilo se jí rozeznat lidskou tvář; ženu s velkými prsy a muže s přehnaně velkými genitáliemi; klokana s mládětem ve vaku; něco, co mohlo být stromem,

oblaka, řeku a nakonec uviděla cosi obrovského a monstrózního, jež to všechno uzavíralo v sobě, hada, zdálo se Joanně, který vypadal jako by měl vzápětí vše pozřít.

“Je to děsivé,” řekla a o krok ustoupila.

“Myslím, že to je účelem. Starý muž, který to Frankovi prodal, tvrdil, že ta malba znázorňuje něco, čemu se říká jedová píseň.

Joanna sebou trhla a vrhla po Hughovi zděšený pohled. “Jedová píseň!”

“To byl způsob, jak někoho potrestat. Domorodci měli velmi přísná pravidla chování a každý, kdo porušil některý z jejich nepsaných zákonů nebo tabu, byl odsouzen k smrti. Být zpíván představovalo jednu z možných smrtí. Vidíte ty postavy ve středu obrazu?

Reprezentují vše, co bylo stvořeno -, lidské bytosti, zvířata, stromy,

řeky, oblaka a tak dále. A tady při kraji, to je Duhový had, který je

vzápětí všechny pozře. Muž nebo žena písní by se na takový obraz

podívali a mohli by zazpívat píseň, která k němu patří. A oni věří,

že každý, koho vyzpívají, zemře.”

Joanna cítila, jak jí stydne krev v žilách. “A zemřou skutečně?”

zeptala se.

“Slyšel jsem vyprávět příběhy, ve kterých se tak stalo. Jedové písně patří mezi nejmocnější magická kouzla. Má se to tak, že když

je někdo jednou vyzpíván, nedá se to zvrátit. Neexistuje lék, který

by mu mohl pomoci, protože lékaři jsou před mocí písní bezmocní.”

Pohlédla na Hugha. “Mohl by to být jed,” začala, ale jazyk jí náhle vypověděl poslušnost. “Mohl by to být jed, kterého se bála má

matka? Slyšela snad zpívat jedovou píseň nad svými rodiči, nebo

snad dokonce nad sebou? Prožila snad jako dítě právě něco takového, aniž by se na to pak někdy mohla rozpomenout? Pane Westbrooku, mohla jedová píseň zabít moji matku?”

“O tom pochybuji, slečno Druryová. Říkala jste, že v té době byla ještě velmi malá. Sotva mohla rozumět tomu, co se kolem ní děje.”

Joanna si náhle vzpomněla na dědečkovy poznámky. “Co když můj dědeček zaznamenal právě jedovou píseň? Co když ji z Austrálie poslal i s mou matkou, aniž by si uvědomoval, co dělá? Co

když jsou ty poznámky, které jsem se snažila rozluštit, písní jedu,

jež se stala osudnou mé matce?”

“Slečno Druryová,” řekl Hugh. “Všechno jsou to jen pověry.

Bezpochyby jsme příliš civilizovaní na to, abychom věřili, že píseň

může někoho zabít.” Ale sotva to dořekl, sám si uvědomil, jak hluše jeho slova vyzněla. Léta strávená v pustině, během nichž mu jedinými společníky byli domorodci, ho naučila, že existují síly a tajemství, která odporují racionálním nebo “civilizovaným” vysvětlením.

Pak si vybavil hádku, kterou měl před dvěma dny s Ezekielem.

Starý domorodec trval na tom, že by Joanna měla opustit Merindu.

“Vidím okolo ní duchy, pane,” tvrdil Ezekiel. “Má v sobě mocnou

sílu, mocné kouzlo a porušila rovnováhu. Ve snu mi předkové říkají: pošli ji pryč.”

Když ho Hugh znovu upozornil, že mluví nesmysly, řekl Ezekiel: “Vaše stáda zavšivená, pane, žádná vlna. Bude hůř.” Teď Ezekiel jistě vykládá dělníkům na farmě, že pracují na prokleté farmě.

Zatím již odešli čtyři Hughovi nejlepší dělníci a ostatní začínali být

nervózní.

Když viděl, jak se Joanna dívá na ten obraz, a viděl strach v jejích očích, uvědomil si, že nemůže dopustit, aby se dozvěděla, co

říkal Ezekiel, a že toho starého muže nesmí pustit do její blízkosti.

“Slečno Druryová,” oslovil ji a dotkl se její paže. “Pojďme se podívat, co dělá Adam, ano?”

Vyšli na slunce, které Joannu na chvíli oslepilo; zastínila si oči

dlaní. Stále před sebou viděla ten obraz v celé jeho podivuhodné

kráse. Nemohla jeho motivy vypudit z mysli, právě tak jako ta slova: jedová píseň.

Pauline si přišla pro Hugha a Joanna se za nimi dívala, jak odcházejí po trávníku, když vtom zaslechla, jak někdo vyslovil její

jméno.

Otočila se a uviděla, jak k ní kráčí David Ramsey. Měl na sobě zelený frak a černou kravatu. Na hlavě neměl nic, takže jeho zlatorudá kštice na slunci přímo zářila.

“Slečno Druryová, jaké to milé překvapení.”

“Dobrý den, doktore Ramseyi.”

“Jak se máte? A jak se daří Adamovi? Už se vám ho podařilo trochu rozmluvit?”

“Ano, tak trochu,” řekla a očima přitom hledala Adama v davu.

Našla ho ve skupince dětí.

“Bohužel víme o lidském mozku tak málo, ale vaše laskavost a trpělivost jistě pomůže. Má štěstí, že vás má, slečno Druryová.

Pojďme si dát sklenku šampaňského.”

Jakmile vyrazili přes trávník, Ramsey začal: “Četl jsem Darwinovo pojednání o původu druhů. Jste s tímto tématem obeznámena?”

“Nečetla jsem to,” řekla Joanna, když v tom dostala náhlý pocit,

že se na ni někdo dívá. “Ale slyšela jsem o tom. Mám důvod věřit,

že můj praděd, jehož stopy mimochodem hledám, studoval v Cambridgi ve stejné době jako Darwin.”

Rozhlédla se po lidech roztroušených po trávníku, postávajících

v hloučcích nebo sedících na židlích. Nikdo z nich se na ni nedíval,

a přesto měla vtíravý pocit, jako by ji někdo pozoroval.

“Závidím panu Darwinovi,” říkal právě Ramsey. “Musí být báječné vědět, že vlastně tvoříte historii. Dnes se toho ve vědě a v medicíně tolik děje; tolik objevů, tolik velkých mužů -, Pasteur, Lister,

Koch, kteří nebudou zapomenuti. Mým snem, slečno Druryová, je přispět právě takovou měrou do medicíny.”

Vtom zahlédla Ezekiela stojícího na samém konci zahrady. Měl na sobě známou otrhanou košili a zaprášené kalhoty. Stál tak klidně, že by ho člověk mohl považovat za sochu, kdyby mu dlouhé bílé vlasy a plnovous nevlály ve větru. Díval se na ni přesně tak, jako

tehdy u řeky.

“Jste v pořádku, slečno Druryová?”

“Ano,” odpověděla s úsměvem. “Samozřejmě. Není to slunce příjemné?” Odvrátila pohled od Ezekiela a všimla si, že se Adam

stal středem pozornosti malého kroužku lidí. Hemžili se kolem něho a snažili se mu dát na hlavu maškarní klobouk.

“Byla bych raději, kdyby se kolem Adama tak netočili,”

poznamenala Joanna. “Stále ještě v něm lidé nebudí důvěru, davy už vůbec ne. Kdo je ten hezký světlovlasý chlapec, co si s ním povídá?”

“To je syn Colina MacGregora, Judd, Colin stojí za ním. Jeho otec je tak trochu skotský šlechtic.”

Joanna se zahleděla na tajemně přitažlivého muže, který dohlížel nad tím, jak se chlapci snažili spřátelit. “Ach ano, manžel

Christiny MacGregorové. Jak se jí daří?”

“Bude-li na sebe dávat pozor, podaří se jí to dítě donosit.

Jen tak

mimochodem, všimla jste si té poněkud velitelské dámy v černém,

která si, jak se zdá, získala pozornost ostatních?”

Joanna uviděla ženu podmanivé postavy v rozložité krinolíně dominující kroužku žen usazených na židlích a upíjejících čaj.

“To je Maude Reedová,” řekl Ramsey. “Dalo by se říci, že je tak

trochu místní matriarchou -, osm dcer, třiadvacet vnoučat, úctyhodný počet pravnoučat a k tomu, jak věřím, ještě tři na cestě. Paní

Reedová je ženou tamtoho muže, Johna Reeda,” řekl Ramsey a ukázal směrem, kde stál Hugh s Frankem Downsem a silnějším mužem, s nímž se setkali těsně po příjezdu.

Joanna si všimla, jak Hugh zamířil pohledem směrem k Ezekielovi a vzápětí se zamračil. Zatímco Ramsey jí dál povídal o dalších

hostech, Joanna se dívala za Hughem, který se vydal za starým domorodcem. Neslyšela, co říkali, ale zdálo se jí, že Hugh vypadá

rozzlobeně. Ezekiel zachovával apatický výraz tváře, potřásal však

hlavou a živě gestikuloval.

“Doktore Ramseyi,” řekla Joanna.

“Prosím, říkejte mi Davide,” požádal ji.

“Davide, vidíte tamtoho starého muže?”

“Ano, to je Ezekiel. Místní lidé ho využívají jako stopaře, když

jedou na lov.”

“Žije zde v Lismore?”

“Ale ne, nikdo přesně neví, kde žije. Prostě se sem tam někde objeví a lidé si ho najmou. Co dělá mezitím, nevíme. Proč?”

“Proč na nás tak upřeně hledí?”

“Myslím, že je zvědavý.”

Joanna viděla, že zatímco Ezekielova tvář zůstávala bez výrazu,

je Hugh zcela zjevně rozzlobený. Přemýšlela, o čem se tak mohli

hádat; snad ne o ní. Znovu si vzpomněla na obraz jedové písně a

přeběhl jí mráz po zádech.

“Tak mě napadá, slečno Druryová,” řekl Ramsey, “směl bych vás občas přijet navštívit? Myslím jen formálně. Kupříkladu vánoční bál v Strathfieldu se blíží. Prokázala byste mi obrovskou

čest, kdybyste mi tam dělala společnost.”

“Obávám se, že nevím, budu-li moci. Možná bude lepší, když zůstanu s Adamem.”

“Nu, tak snad nedělní piknik?”

Joanna se zadívala do jeho příjemné tváře, do zelených očí orámovaných zlatorudým obočím, na pihovaté tváře a podivila se nad

tím, jak mladě vypadá, přestože by mu hádala nejméně o pět let více než sobě.

Pak zahlédla Hugha, jak se vrací mezi hosty, zatímco Ezekiel kráčel pryč mezi stromy. A když pak viděla Pauline, jak přistupuje

k Hughovi a zavěšuje se do něho, slyšela se, jak říká: “Ano, Davide. Piknik, to je ono.”

Adam náhle vykřikl. Joanna k němu přiběhla a vzala ho do náručí. Muž převlečený za klauna prohlašoval: “Nic jsem neudělal, jen

jsem se toho chlapce snažil rozesmát.”

“Ale Adame,” řekla Joanna. “To je v pořádku. Je to jen legrace.”

“Vážně!” potvrdila Maude Reedová, která se dostavila za šustění své ohromné krinolíny. “Proč by se tak velký chlapec jako ty měl

bát klauna?”

“On to nechápe,” řekla Joanna. “Neví nic o slavnostech ani o klaunech. Ale přesto bude v pořádku, že, Adame?”

“Slečna Druryová má pravdu, Maude,” řekl další hlas, a Joanna se otočila a spatřila Pauline, která si k nim razila cestu hloučkem lidí. “No tak, Adame, pojď si dát zmrzlinu. Vsadila bych se, žes ještě

nikdy neměl zmrzlinu. Slečno Druryová, nemáte chuť na něco k jídlu?”

Přemístili se k hodovním stolům, kde sluhové dohlíželi na zákusky, pudinky, saláty, uzeniny, sýry a ovoce, zatímco kuchaři porcovali šunku, pečené hovězí a zvěřinu. Pauline nejdříve naservírovala porci zmrzliny Adamovi, který ji nejprve váhavě ochutnal

a pak horlivě snědl, a pak řekla: “Neochutnáte trochu pudinku, slečno Druryová? Slyšela jsem, že je dělán podle bezkonkurenčně

australského receptu, řekla bych, že jej vymysleli trestanci.

Hugh

mi prozradil, že pocházíte z Indie. Viktorie vám musí připadat velmi cizí. Slyšela jsem, že Indie je tak,” odmlčela se “no, holá. Jste si

jista, že vám bude Austrálie vyhovovat? Koneckonců, jistě shledáte zdejší život velmi odlišným. My ze Západní Austrálie nejsme jako ostatní lidé. Cizinci se vždy těžko přizpůsobují.

Někdy se jim to

prostě ani nepodaří.”

Pauline jim na talíře naservírovala trochu bramborového salátu,

chlazené ústřice a několik plátků pečeného hovězího.

“Není tomu tak dávno, co sem přišla jedna mladá žena z Anglie,” řekla Pauline. “Byla vám velmi podobná, také tak mladá a nezkušená. Provdala se za jednoho místního pastevce a vydržela

přesně rok. Zjistila, že to tu nenávidí, a hned příští lodí se vrátila do

Anglie.”

“Já jsem do Viktorie přijela jen na čas, slečno Downsová,”

řekla

Joanna. “Přicestovala jsem do Austrálie, abych se podívala na nějaké věci týkající se mé rodiny. Mám důvod se domnívat, že jsem

zdědila nějaké pozemky.”

“Skutečně?” řekla si Pauline pro sebe. Všimla si, že Adamova miska už je prázdná, takže odložila talíře a řekla: “Pojď, Adame,

chtěla bych ti něco ukázat. Vám také, slečno Druryová.”

Všichni tři vešli do domu. “Stále slýchám, že prostředí má značný vliv na výchovu dítěte,” pronesla Pauline, když stoupali po

hlavním schodišti. “Až příliš dobře znám srub na Merindě, velmi

nevhodný pro výchovu dítěte. A ten dvůr! Musíte uznat, že pro mladého jedince to zdaleka není nejvhodnější prostředí.”

“Adam je zvyklý žít na farmě,” namítla Joanna.

“Ano, ale s tím bude konec. Jakmile Hugh postaví náš dům, čeká Adama mnohem noblesnější způsob života. Tak jsme tu.” Otevřela dveře a ustoupila stranou.

Joanna s Adamem nahlédli do dětského pokoje s postelí s nebesy, v němž stěny zdobily květované tapety a vysokým oknem do

místnosti proudilo sluneční světlo. Pokoj byl plný hraček; byli tam

vycpaní medvídci, dřevění vojáčci, souprava vláčků, malířský stojan s barvami a houpací kůň -, vše, co si jen dítě mohlo přát.

“Sama jsem to všechno nakoupila, řekla Pauline. “Všechno, co tu vidíte, jsem vybrala zvlášť pro Adama.” Sklonila se k němu a zeptala: “Jak se ti líbí tvůj nový pokoj, Adame?”

Joanna se rozhlédla po místnosti. Nechápala, jak by si Adam po svobodě, jakou mu skýtal život u řeky, mohl zvyknout na tak stísněné prostředí.

“Chtěla bych, abychom se co možná nejdříve spřátelili, Adame,”

řekla Pauline Adamovi. Pak se obrátila k Joanně a dodala: “Ode dneška bude bydlet zde v Lismore. Po slavnosti se již nebude

vracet na Merindu.”

Ale o tom se mi pan Westbrook nezmínil.”

“Hugh to ještě neví, ale bude se mnou souhlasit. Adam i já potřebujeme nějaký čas, abychom si na sebe mohli zvyknout.”

“To chápu,” řekla Joanna. “Ale poslední dobou prožil spoustu změn. Potkala ho strašlivá ztráta a další věci, o kterých ani nevíme.”

“Ano, já vím. Hugh mi všechno vysvětlil. Mám úmyslu najmout soukromého učitele, který bude Adamovi dávat jazykové lekce.

Chceš, Adame?”

Joanna se zhrozila při pomyšlení, že měl být Adam zavřený v domácí škole. Vzápětí se jí zmocnil pocit majetnickosti vztahující se nejen na Adama, ale i na Hugha.

Vrátili se k hodovním stolům, kde si Hugh s Frankem a Johnem Reedem právě brali zákusky se šlehačkou a jahodami. “To ti povídám, Hughu,” říkal John Reed. “Je šílenství si myslet, že se ti podaří vyšlechtit ovčí plemeno, které by se uchytilo v celém Queenslandu a Novém Jižním Walesu, je tam pro ovce příliš velké horko

a sucho. Už to zkoušeli, ale nikomu se to zatím nepodařilo.”

“Já hodlám uspět,” řekl Hugh.

“Vy z Queenslandu jste ale paličáci.”

Hugh se usmál a řekl: “Být z Queenslandu znamená přežít.”

John se podíval na Franka a řekl: “Dnes jsi podezřele tichý, Downsi. Jako bys to ani nebyl ty.”

“Jen se mi honí hlavou pár věcí, Johne.” Frank chtěl na slavnost

pozvat Ivy Dearbornovou, ale Pauline řekla ne. Ivy si s ním stále

odmítala smluvit schůzku, což ho mátlo, protože u Finnegana pověsila na zeď jeho portrét. Nevyčítal jí, že chce chránit svoji pověst; měl tušení, že chce, aby s ní jednal důstojně, nikoli tak, jak se

většinou zacházelo s barmankami. Co ale mohlo být nevinnější a důstojnější než zahradní slavnost na počest malého chlapce?

Ale

Pauline zaujala odmítavý postoj a Frank ustoupil. Kdyby byl trval

na svém a přivedl Ivy na slavnost, Pauline by ji připravila o dobrou náladu, a Frank by pak ztratil své šance docela. Ale nevzdával

se. Čím více ho odmítala, tím se pro něho stávala přitažlivější. Poněkud si poopravil původní dojem, který na něho Ivy udělala, neboť ten ji vystihoval jako nevýraznou a nijak výjimečnou. Během

posledních několika týdnů, kdy byl U Finnegana častým hostem, však Frank objevil podstatu Ivyiny přitažlivosti: byla žádoucí právě díky své ctnostné nedostupnosti. Ale blížily se Vánoce a doufal, že vhodný dar přispěje k tomu, aby s ní mohl strávit nějaký

čas.

“Hughu, před několika minutami jsem tě viděl mluvit s Ezekielem, a nevypadals právě nadšeně. Co má ten starý ďábel zase za lubem?” zeptal se John Reed.

Hugh se zadíval do své sklenky a odpověděl: “Jen něco s ovcemi, Johne.”

“Myslím, že bys měl něco vědět, Hughu,” řekl Frank. “Zaslechl jsem, jak si pár mých dělníků povídá o Ezekielovi a o tom, jak všude vypráví, že Merindu postihlo neštěstí. Co si o tom myslíš?”

“Naprosto nic,” řekl Hugh a krátce pohlédl na Joannu. “Měl jsem smůlu v tom, že se vši rozšířily těsně před stříháním.

Řekl

bych, že má na mysli právě tohle.”

“Ale, slečno Druryová,” oslovil Frank Joannu. “Věřím, že si mě pamatujete. Viděli j sme se krátce v Melbourne. Co se vám podařilo

zjistit o tom dokumentu?”

“Samozřejmě, že si vás pamatuji, pane Downsi,” řekla Joanna a pak mu vyprávěla o své návštěvě u Hughova právníka v Cameronu.

“Ano, to je pravda,” řekl Frank. “Obávám se, že dokud se vám nepodaří zjistit, ve které kolonii byl dokument vystaven, je naprosto bezcenný.”

Joanna si vzpomněla na dědečkovy šifrované poznámky a možný klíč, který snad obsahovaly. Kniha, kterou jí Hugh věnoval, Kódy, šifry a rébusy, jí však nijak nepomohla. Ať už byly poznámky

psány v jakémkoli kódu, nepatřil k těm obvyklým.

“Podívám se, co by se s tím dalo dělat,” řekl Frank a vyndal z kapsy malý poznámkový blok. “Jak vám každý potvrdí, mojí láskou jsou věci tajemné. Dovolíte-li mi, abych o tom ve svých novinách uveřejnil krátkou zprávu, možná si ji někdo přečte a…”

Joanna se dívala, jak píše, a když viděla jeho písmo, zeptala se:

“Co to píšete, pane Downsi?”

“Říká se tomu stenografie. Trvám na tom, aby ji ovládali všichni

mí zaměstnanci.”

“Stenografie?”

“Ano, nebo také těsnopis, jak to někteří lidé nazývají. Je to velmi rychlý způsob psaní za použití symbolů a zkratek.

Existují rozličné druhy těsnopisu; konkrétně tento vymyslel muž jménem Pitman v roce 1837. Jak vidíte, je to velmi efektivní. Reportér tak mů

že napsat celý článek, Martin Luther psal všechna svá kázání těsnopisem.”

“Mohu?” řekla Joanna a Frank jí podal svůj notes. Nakreslila několik symbolů, které již důvěrně znala, ale jejichž význam unikal i podrobné příručce. “Pane Downsi, neznáte náhodou tuto šifru?”

Frank se na to podíval a řekl: “To není žádná šifra, slečno Druryová. Je to jen jiný druh těsnopisu. Připadá mi tak trochu známý, ale

nejsem si jist, kde jsem jej už viděl.”

“Pane Downsi,” řekla Joanna a do hlasu se jí přitom vkrádalo vzrušení. “Mám po pradědečkovi nějaké poznámky psané právě tímto těsnopisem. Věřím, že podaří-li se mi je přeložit, budu schopna zjistit, kde žili mí rodiče a kde leží půda, která jim byla

přiznána. Nevíte náhodou, jak bych mohla zjistit, který druh těsnopisu používal?”

“Mám knihu o různých druzích těsnopisu a rád vám ji půjčím domů, slečno Druryová. Krom toho vám mohu doporučit, abyste napsala Londýnské stenografické společnosti a poslala jim ukázku.”

Frank dal blok zpět do kapsy a řekl: “Ten článek vyjde v pondělním

vydání. Vaše totožnost samozřejmě zůstane v tajnosti.

Jednoduše

oznámím, že se hledají informace o… jak že se jmenovali?”

“John a Naomi Makepeaceovi. Žili tu v letech 1830 až 1834 na místě zvaném Karra Karra.”

Když si Pauline všimla, že Adam vypadá ospale, řekla mu: “Zajdeme nahoru do tvého pokoje a trochu se prospíš, ano?”

“Jaký pokoj to myslíš, Pauline?” ozval se Hugh.

Když mu vše vysvětlila, řekl Hugh: “Ten chlapec tu nezůstane.

Vrátí se zpět na Merindu.”

“Ale tady to pro něho bude mnohem lepší, miláčku.”

“Na Merindě má domov a tam také bude bydlet.”

“Myslím, že bychom měli Adama nechat, aby si sám vybral, kde chce bydlet.”

“Nebude si vybírat. Pojede zpátky na Merindu.”

Pauline se líbezně usmála. “Dobře, drahý. Koneckonců, čtyři měsíce zase není tak dlouhá doba. A pak budu jeho matkou já.”,.

Když odjížděli, nesl Hugh spícího Adama a sluha dárky, které dostal. Joanna si musela připustit, že je vyčerpaná; neopouštěla ji

vidina obrazu malovaného na kůře ani obavy o Adama a strach z Paulininy chladné vypočítavosti. Uvědomila si, že ji naplňuje

emoce, jakou dosud nikdy nepocítila, -, žárlivost.,.

Kapitola 8..

ADAM SE PODÍVAL NA OBRÁZEK LETÍCÍHO PTÁKA, který Sarah nakreslila, a snažil se popsat, co vidí. Když však našpulil rty, nevyšlo

z nich ani slovo. Řekl: “Uh, ” nazvztekal se a vzdal to.

Sarah mu věnovala dlouhý, zamyšlený pohled. “Proč nemluvíš, chlapče?” podivila se. “Jaký duch drží tvůj jazyk ve své moci?”

Adam k ní provinile zdvihl oči, Sarah mu položila ruku na rameno. “To nic,” řekla.

Právě seděli na verandě při ranní lekci angličtiny. S tou myšlenkou přišla Sarah, ale nebylo to tak jednoduché, jak si původně

představovala. Adamovy obtíže s mluvením měly jiný původ než její; neboť ona žila v křesťanské misii mezi domorodci, kteří angličtinu neovládali. Sarah věděla, že posléze bude mluvit stejně dobře jako Joanna, ale Adamův problém, jak zjistila během té krátké

doby, kdy se mu snažila pomoci, měl jiné a spletité kořeny.

Adam se znovu zadíval na obrázek a usilovně se snažil dát slovům formu. Chtěl Sarah potěšit. Byla k němu laskavá a nikdy ho

nepokárala za to, že neumí pojmenovávat věci. Snažil se; věděl,

i co má říci, ale vlastní jazyk mu vypovídal poslušnost, podobně jako když …

Nerad na to vzpomínal. Něco se tehdy stalo, pak se snažil mluvit, ale nevyšlo z něho ani slovo. Policisté v uniformách s ním začali ztrácet trpělivost, Adam se pak rozplakal a oni ho vzali pryč

a nechali samotného na lodi.,.

Zkusil to znovu. “Štovka,” řekl. “Vlaštovka?” Podíval se na Sarah. “Vlaštovka,” řekl a ukazoval přitom na obrázek.

“Ano,” pravila Sarah a objala ho. “Správně. A teď mi pověz, kam ta vlaštovka letí. “

Náhle znehybněla.

V prachu venku na dvoře ležela kolie a ocasem odháněla mouchy.

Bylo malátné prosincové ráno, horké a ospalé, a zemi vysoušel prudký letní žár. Sarah vzhlédla k obloze, vyslala vzhůru své myšlenky a snažila se vycítit, co ji právě oslovilo. Pohledem zamířila do polí táhnoucích se daleko od Merindy až k východnímu obzoru. Něco se děje, pomyslela si.

“Sarah?” ozval se Adam, až příliš hlasitě. Sarah se na něho podívala. Něco nebylo v pořádku, cítila to.

“Sarah,” řekl znovu a zatahal ji za sukni.

Sarah zavřela oči a hledala ve svém nitru.

Už dříve se jí stalo, že se jí v mysli ozývaly varovné hlasy.

Old

Deereeree, jedna ze starších žen v misii, tehdy Sarah pověděla, že

jednoho dne bude jako její matka, která mívala vidění.

Ale Sarah mívala “vidění”, která byla často depresivní a neúplná, mlhavá a nijak konkrétní. Old Deereeree tvrdila, že příčinou toho je přerušené zasvěcení. Kdyby Sarah mohla být staršími ženami

plně zasvěcena, byla by její vidění ostřejší a jasnější, právě tak jako

u její matky. A tak nyní seděla ve stínu verandy a dívala se na podivné světlo okolo dvora a budov. Nevěděla, co vidí; věděla jen, že

to je naléhavé. A že se to týká Joanny.

Sarah přemýšlela o uplynulé noci, kdy ji znenadání probudil výkřik. Nahlédla oknem do srubu a spatřila Joannu, jak sedí na posteli a chvěje se. Sarah zůstala a pozorovala Joannu, jak ve tmě přechází sem tam, jako by se snažila zaplašit zlou vzpomínku. Viděla

v její tváři strach a napadlo ji, že Joanna možná měla zlý sen. Sarah

by ráda věděla, co se jí zdálo.

“Adame,” řekla, když vstala a podávala mu ruku. “Pojďme na procházku.”

Zatímco mířili ke stromům u řeky, zamýšlela se Sarah nad původem svého strachu. Měla skutečná “vidění”, nebo to byla jen zdání

o Joanniných návštěvách zřícenin?

Bylo toho tolik, čemu Sarah chtěla porozumět. Kéž by jen mohla mluvit s Old Deereeree. Ale reverend Simms Sarah zakázal styky se staršími ženami. Old Deereeree věděla všechno. Věděla by, jak a proč se Joanna liší od ostatních bílých žen. Sarah poznala, že

Joanna je jiná, už její první noc na Merindě, kdy ji viděla s knihou,

kterou Joanna četla každý večer a někdy do ní i zapisovala.

Mohla snad Joanna být ženou písní; byla její matka ženou písní?

Sarah věděla, že kniha, kterou Joanna nazývala diářem, obsahuje

písně Joanniny matky. Joanna je četla každý den a Sarah věřila, že

to dělá proto, aby pokračovala Snění své matky. Právě tak by tomu

bylo i se Sarah, kdyby byla dokončila své zasvěcení, zpívala by

Snění své matky a přidala k němu své vlastní, právě tak jako Joanna připisovala do knihy své písně, aby je po ní jednou převzala její

dcera. Sarah a Joanna o tom samozřejmě nikdy nemluvily. Joanna vlastně ani nikdy neřekla, že ta kniha je Sněním její matky.

Ale Sarah věděla své.

Zajímala se, zda Joanna po své matce zdědila i dar vidění.

Zdálo

se, že Joanna ví, které byliny jsou léčivé a které smrtelně jedovaté.

Stačilo, aby sáhla člověku na zápěstí a poznala, zda má slabé nebo

silné srdce. Joanna vzala Sarah k řece a ukázala jí tam byliny, které

zahánějí nemoc. Není právě toto moc, říkala si Sarah, výjimečná

moc?

Sarah věděla, že její vlastní matka měla neobyčejné schopnosti ženy Písní, a nezřídka měla pocit, že by je mohla mít i sama.

Ale

zatím slyšela jen šepoty, cítila jen lehké doteky v temnotách.

Napadlo ji, že jelikož nebyla zasvěcena, nemusely se její schopnosti

nikdy plně vyvinout. Mělo se to stát, když dívka dospěla v ženu,

s jejím prvním krvácením. Ale zatím se tak nestalo.

Sarah s Adamem zpomalili krok, jakmile došli ke stromům.

“Sarah -, ” začal Adam.

Ale Sarah mu položila prst na rty. “Pššš, musíš být zticha.”

Sundala si boty, které jí dala Joanna, a bosa se proplížila lesem.

Našla Joannu nedaleko zřícenin, jak sedí na zemi pod prastarým gumovníkem a píše do knihy své matky. Sarah zůstala nehybně stát

a dívala se.

“Prostudovala jsem celou knihu o těsnopisu od pana Downse,”

zapsala si Joanna, nevědouc, že ji někdo pozoruje. “Ale nejsou v ní

žádné systémy, které by jen vzdáleně připomínaly systém používaný mým dědem. Napsala jsem Londýnské stenografické společnosti. Domnívám se, že pokud se mi podaří najít Patricka Lathropa,

je jistá naděje, že by mohl znát právě tento osobitý těsnopis.

Potřebuji najít klíč k životu svého děda, a tedy i své babičky. Minulou

noc jsem měla příšerný sen o tom děsivém obraze na kůře, který jsem viděla v Lismore. V hrůze jsem se probudila a nemohla jsem

znovu usnout. Byl to zvláštní sen, stála jsem v jeskyni, byla jsem

nahá a pan Westbrook kráčel ke mně. Vášnivě jsem po něm toužila.

Přála jsem si, aby mě vzal do náručí. Ale pak se objevil obrovský

had, ten z obrazu na kůře, byl obludný. Pochopila jsem, že se chystá zabít pana Westbrooka. Pokusila jsem se vykřiknout, abych

ho varovala. Ale neměla jsem žádný hlas. Chtěla jsem se k němu rozběhnout, ale nemohla jsem se pohnout. Pak jsem se probudila,

celá vyděšená, stravovaná strachem. Nebyl ten sen předtuchou, jako když se mi zdálo o tom, že Estella uvázne v bezvětří?

Představuje snad má přítomnost na Merindě nějakou hrozbu pro pana

Westbrooka? Kéž bych jen dokázala přijít tomu na kloub!”

Joanna dostala dopisy z dalších kolonií; obsahovaly mapy a výpisy z archivů, ale na žádné z map, přestože byly velmi podrobné,

nebylo zakresleno místo zvané Karra Karra. Všichni archiváři oznamovali, že nemají žádné záznamy o tom, že by Makepeaceovi žili právě v té a té kolonii. Nyní se Joanna snažila zaměřit na nedostižitelného Patricka Lathropa, který býval v Cambridgi spolužákem jejího dědečka.

Vrátila se ke psaní: “Pan Westbrook mi nabídl, že se spojí s panem Asquithem, který pracuje v Úřadu pro domorodé záležitosti

v Melbourne. Tvrdí, že muž žijící v tak těsném spojení se zástupci

domorodců, by o nich mohl něco vědět. Doufala jsem, že Sarah by

mi mohla poskytnout nějaké informace, ale co se týče domorodců,

je vždy velmi zamlklá. Jedno však vím jistě: Sarah je čím dále tím

více znepokojená mou přítomností tady u řeky. Myslím, že nerada

vidí, když chodím na tohle místo u zřícenin. Stává se mi, že ji přistihnu, jak mě z dálky sleduje. Minulou noc, když jsem se probudila z toho zlého snu, jsem cítila, jak se na mě dívá oknem. Chtěla

jsem s ní o tom snu mluvit a zeptat se jí, co znamená ten had a jeskyně. Ale pak bych jí musela popsat i zbytek snu o mé vášni k Hughovi Westbrookovi.”

Joanna vzhlédla skrze stromy a sotva viděla mezi změtí pokroucených kmenů probleskující šedou a rudou a růžovou, rozlehlé lány Merindy žloutnoucí pod žhnoucím sluncem.

Pohledem přelétla

nad vyvýšeninami i proláklinami toho travnatého moře, vydala se

po osamělé řece Murray, zastavila se nad každým gumovníkem roztroušeným po krajině, sledovala stáda pasoucích se ovcí nebo si

povšimla náhodného jezdce na koni. Napadlo ji, zda tam někde není i Hugh Westbrook, a ve vší barvitosti se jí vrátil ten zlý sen

a s ním vášeň i strach.

Neustále ji soužila rostoucí touha po Hughovi. Touha, jejíž palčivost ji ani na okamžik neopouštěla; touha jako hlad stravující celé její tělo -, srdce, konečky prstů, stehna -, nutkání dotýkat se ho

a vnímat jeho tělo. Vzpomněla si, že jí připadal přitažlivý už když

ho prvně viděla na molu před dvěma měsíci. Nyní nevycházela z údivu nad tím, jak od té doby v jejích očích ještě zkrásněl; několikrát se přistihla, jak si pozorně prohlíží jeho tvář, linii brady a jeho

nosu a zjišťuje, že ji přitahuje čím dál víc.

Nevystavovala ho svou přítomností na Merindě nebezpečí? Byl snad sen z minulé noci varováním před něčím, co se mělo stát?

Měla by odjet? Zaslechla, že Ezekiel šířil zvěsti o tom, že pro Merindu

znamená neštěstí a že kvůli ní odcházejí někteří domorodí zaměstnanci. Joanna jen přistoupila na to, že pomůže Adamovi, nechtěla

být na obtíž. Vzpomněla si na zasmušilý výraz, jaký v Hughově tváři viděla, když mu Bill Lovell oznámil, že odešli další dva domorodí dělníci. Hugh se o tom před ní ani slovem nezmínil, ale

když pomyslela na Adamovu slavnost v Lismore, nebo když v odlehlé části zahrady zahlédla Hugha a Ezekiela, očividně ve sporu,

napadalo ji, že možná přece jen přináší Merindě neštěstí.

Ale kam by měla jít?

Myslela na doktora Davida Ramseye, který jí řekl: “Slečno Druryová, měl jsem možnost pracovat s novými sestrami z Nightingave, které vskutku povýšily svoji práci na důstojné povolání. A praktickému lékaři jako já by bylo vyznamenáním, kdyby měl za partnerku takovou ženu. Napadlo mne, slečno Druryová, že s vaší znalostí přírodního léčitelství a mými v medicíně bychom mohli tvořit

vynikající tým.”

Znenadání se Joanně přímo nad hlavou rozchechtal ledňák a vylekal ji. Podívala se vzhůru a zahlédla pronikavé, třpytící se oko.

Znovu myslela na Hugha, jak na ni zapůsobil předešlého dne, když vjel na koni do dvora. Představovala si, jaké by to asi muselo

být, kdyby byla ženou takového muže, kdyby věděla, že když se v noci vrací domů, že se vrací k ní.

Joanna zaslechla zašustění a rozhlédla se kolem. Zadržela dech a poslouchala, pohledem prohledávala mýtinu. Ale viděla jen kmeny starých eukalyptů shazujících šedobílou kůru a domorodé zříceniny pokryté mechem. Měla naléhavý pocit, jako by se na ni někdo

díval.

Nad pasekou se rozhostilo zlověstné ticho. I zurčení vody v potoce jako by utichlo. Nahoře ve větvích poletovala rodinka lososově růžových ledňáků, ale Joanna je neslyšela. Vnímala jen bušení

svého srdce a zlaté sluneční paprsky dopadající v pestrobarevných

skvrnách na zem pokrytou spadaným listím.

“Kdo je tam?” zavolala.

Nikdo se neozýval.

“Sarah?” zavolala hlasitěji. “Adame?”

Žádná odpověď.

Udělala několik kroků vpřed. Nikoho neviděla, ale přesto cítila,

že tam někdo je.

“Kdo je to?” zeptala se. “Prosím.”

Zpoza stromů se ozvalo zašustění, po kterém následovaly podivně znějící kroky.

Joanna svraštila čelo. Nezdálo se, že by to byly lidské kroky.

Opatrně zašla dál mezi stromy a naslouchala. Zastavila se a upřeně se zadívala před sebe. Viděla však jen zvlněné pláně Merindy, oceán žluté letní trávy táhnoucí se do dáli až k úpatí hor. Podívala se napravo k hospodářské budově a pak nalevo, kde spatřila -,

Zalapala po dechu a vytřeštila oči. “Ahoj,” řekla.

Zamrkal na ni pár velkých hnědých očí lemovaných hustými řasami.

“Ahoj,” řekla znovu a neméně užasle. Nikdy předtím se nedostala ke klokanovi tak blízko.

Jen několik málo metrů od ní stála velká modrošedá samice skoro tak vysoká jako Joanna, opírala se o ocas a zadní nohy a přední

tlapy měla zkřížené na prsou. Nad okrajem jejího vaku vykukovala

hlava klokaního mláděte.

Obě stály jako přikované a civěly jedna na druhou. Joanna se bála pohnout, aby klokana nevyplašila. Byla očarovaná tím, jak blízko se k němu dostala; do nejmenších podrobností viděla jeho zbarvení, jemné chloupky, chvějící se licousy. Podívala se na mláďátko.

Bylo velké a zdálo se, že se do matčina vaku téměř nevejde.

Fascinoval ji pohled na to, jak se vak vlnil, kdykoli se pohnulo, jako by

bylo netrpělivé a připravené vyskočit.

“Ty jsi ale krásný,” řekla Joanna.

Klokan zamrkal, otočil se, líně se opřel o přední a odskákal k billabongu. Joanna ho následovala jako zhypnotizovaná.

Samice se pomalu přibližovala k potoku, neúměrně velké nohy se jí přitom rytmicky pohybovaly. Když se přiblížila k vodě, zastavila se. Joanna prošla okolo ní, držela si však značný odstup a dívala se, zatímco klokan si počínal přinejmenším neobvykle. Sklonil

se těsně k zemi, jako by se chtěl pást, a sáhl do vaku pro mláďátko.

Vak náhle povolil a klokaní mládě se vykutálelo ven.

Joanna nehnutě stála a dívala se, jak se mládě potácí na nemotorných nohách. Samice se nad mládětem skláněla a starostlivě sledovala každý jeho pohyb. Předklonilo se ve snaze ochutnat trávu,

ale vzápětí přepadlo. Znovu vstalo, ale zdálo se, že neví, jak sladit

“svůj neohrabaný ocas a nohy. Podívalo se na Joannu, ale zůstalo téměř bez hnutí.

Joanna se usmála. Utrhla hrst šťavnaté trávy a natáhla ruku.

Udělala krok směrem k mláďátku, pak ještě jeden. Už byla dost blízko na to, aby se ho mohla dotknout. Pustila trávu na zem a ukročila vzad. Mládě se na trávu chvíli dívalo a pak ji začalo jemně okusovat.

Samice nakonec několikrát tiše zamlaskala a mládě se k ní vrátilo. Olízala mu kožíšek, poškrábala je mezi ušima a pomohla mu

vylézt zpět do vaku. Pak se opřela o přední tlapy a dlouhými skoky

zmizela mezi stromy.

Joanna se za nimi dívala, aniž by věděla, že ji upřeně sleduje ještě jeden pár očí skrytý mezi stromy.

Sarah, rozechvělá a s vytřeštěnýma očima, dál držela Adama za ruku a pomalu se vzdalovala.,.

Když Joanna viděla Hugha, jak ve dvoře osedlává koně, sešla po schodech z verandy.

“Odjíždím do Melbourne, slečno Druryová,” pravil, zatímco koni připásával k sedlu brašny, “vrátím se nejpozději za dva týdny,

včas před Vánocemi. Potřebujete něco přivézt z města?”

Váhala. Přemýšlela, zda by s Hughem neměla promluvit o svém odjezdu z Merindy. Sen z minulé noci ji stále trápil, právě tak jako

strach, že mohl být zlým znamením. Neřekla však nic. “Ne, děkuji.

Nic mě nenapadá.”

“Zastavím se v městské knihovně a uvidím, co se mi podaří najít. Je tam také právnická firma, se kterou už jsem měl nějaké jednání. Zeptám se jich na vaši listinu. Nebude vám vadit, že tu budete sama, slečno Druryová?”

“Vůbec nejsem sama, pane Westbrooku. Mám tu Adama a Sarah a pana Lovella.” Rozhlédla se kolem. “Bille, neviděl jste Sarah?”

“Od dnešního rána ne, slečno.”

Joanna svraštila čelo. “Ještě nikdy se neztratila na tak dlouho.

Zajímalo by mě, kde může být.”

Adam seběhl po schodech. “Mláďátko! Viděl jsem mláďátko!”

Hugh ho chytil do náručí a zatočil s ním ve vzduchu. “Co je s mláďátkem?” zeptal se.

“Dnes ráno jsem u řeky viděla klokaní mládě,” odpověděla Joanna.

Hugh se na ni podíval. “Samotné?”

“Ale ne, s matkou.”

“Doufám, že jste se k nim nepřibližovala.”

“Vlastně ano. Dala jsem mláděti trochu trávy.”

Hugh na Joannu jen zíral. “Slečno Druryová, mohla jste být po smrti. Viděla vás matka?”

“Ach ano. Udělala zvláštní věc. Vypustila mládě z vaku a pak ho

tam vzala zpět, ačkoli se zdálo až příliš velké.”

Hugh si vyměnil pohled s Lovellem. “Viděla jste, jak se rodí mládě?”

“Ne, jak se rodí, už bylo docela velké.”

“Slečno Druryová, klokani se rodí dvakrát. První porod je stejný

jako u ostatních zvířat, ale mládě zůstává ve vaku po dobu kojení,

asi osm měsíců. Když se matka rozhodne, že je připravené, vypustí

ho z vaku a pomůže mu na svět podruhé. Byla jste svědkem právě toho druhého porodu.”

“Opravdu?” řekla Joanna.

“Já to viděl taky!” připojil se Adam.

Bill se poškrábal na hlavě. “Nevzpomínám si, že bych se setkal s někým, kdo něco takového viděl. A znám chlapy, co viděli pár divných věcí.”

Hugh se zamračil. “Nechci, abyste dělala takové věci, slečno Druryová. Když se klokan cítí v ohrožení, tak zaútočí. Zvláště matka s mládětem. Jejich zadní nohy mohou být smrtelně nebezpečné.”

Hugh se na Joannu zadíval, vyšla ven bez svého klobouku, usmál se a řekl: “Slibte mi, že budete opatrnější.”

Joanna stála a dívala se za odjíždějícím Hughem.,.

Bill Lovell si sundal klobouk, vytřel si jej kapesníkem a řekl:

“No, asi bych měl zajít do stájí, máme tam klisnu, která se bude

hřebit. Kdybyste mě potřebovala -, “

“Hřebit!” ozval se Adam. “Chci se dívat!”

“Já nevím,” namítla Joanna.

“To je v pořádku, slečno Druryová, jen ať se jde podívat. Tak pojď, Adame. Chcete se také jít podívat, slečno?”

“Ano, samozřejmě. Jen si zajdu pro klobouk.”

Ve srubu se Joanna pozastavila nad tím, jak se na ni Hugh podíval, když mu vyprávěla o klokanovi…

Do otevřených dveří náhle vstoupil stín, Joanna se otočila.

“Sarah!” zvolala. “Kdes byla?”

“Pojďte,” řekla dívka a vzala Joannu za ruku. “Pojďte se mnou.”

“Co se děje?”

Jak procházely kolem stáje, zavolala Joanna na Billa, že se vrátí

za pár minut.

Když Joanna se Sarah došly ke zříceninám u řeky, sedla si Sarah

na zem a vybídla Joannu, aby si sedla k ní.

“Viděla jsem vás,” řekla Sarah po chvíli. “Viděla jsem vás s klokanem a mládětem.”

“Ano, já vím,” odpověděla Joanna. “Adam mi to řekl. Sarah, proč jsi mě sem zavedla?”

“Něco vám musím říct,” začala Sarah. “Bílí nikdy nevidí, jak se

rodí mláďata. Klokaní duch jim to nikdy nedovolí. Jen lidem klokaního totemu. Tohle místo je posvátným místem klokaního Snění.”

Joanna se zahleděla na statné gumovníky podél Red River, na perleťovou hladinu billabongu. Cítila, jak se okolní krajina mění.

Něco se stalo, něco se dělo.

“Chodíte sem na zakázané místo už mnoho dní,” řekla Sarah.

“Ale nezemřela jste. Viděla jste porod klokana, a také jste nezemřela. Přijdete na tohle místo, a klokan se nezlobí. Máte mocné

kouzlo, velkou moc. Patříte ke klokanímu kmeni.”

Joanna na ni zírala. “Ale já nepatřím mezi domorodce, Sarah.

Jak mohu patřit ke kmeni klokanů?”

“Ve snu za mnou přišel klokaní duch a řekl mi, že máte klokaní Snění. Řekněte a já vám budu vyprávět o klokaním Snění. Musíte znát své Snění.”

Joanna se na Sarah podívala. “Ale já jsem se nenarodila v Austrálii,” namítla.

Sarah zavřela oči, vypadala, jako by se obrátila do sebe.

“Všichni lidé mají totemy. I bílí. Klokan vám dal své znamení.

Viděla jste

porod mláděte. Jste pro klokaní Snění výjimečná.”

Sarah otevřela oči a řekla: “Víte…víte, kde leží vaše Stezka písní?”

“Má Stezka písní? Nevím. Myslím, že ani žádnou nemám.”

“Každý má,” řekla Sarah. “Kde leží Stezka vaší matky?”

“Nevím,” odpověděla Joanna. “Někde tady v Austrálii. Proč to potřebuješ vědět?”

“Protože sledujete svoji Stezku písní. Ta vás sem přivedla.”

“Ani přesně nevím, co Stezka písní znamená, Sarah. Jak ji mohu následovat? Vysvětli mi to.”

“Tohle místo patří ke klokanímu Snění. A klokaní stezka prochází Merindou a začíná daleko,” řekla Sarah a ukázala k severu.

“V časech Snění po ní přicházeli klokaní Předkové z velké dálky až

sem a pokračovali dál na místo, kde stezka umírá.” Sarah ukázala

směrem na jih. “To je Stezka písní, cesta ducha i času, která spojuje

přítomnost s minulostí.”

Joanna na ni jen zírala. “Sarah, jak víš, že klokaní Stezka písní

prochází právě tudy? Já nic nevidím.”

“Podívejte,” řekla Sarah a ukázala proti proudu řeky na travnatý

kopeček v dálce. “Tam spí klokaní samice. Vidíte její obrovské zadní nohy, dlouhý ocas a malou hlavu?”

Joanna mžourala do dálky. Zprvu nic neviděla, ale pak se jí zdálo, že v kopečku vidí obrysy klokana, nebo si to alespoň představovala.

Sarah znenadání začala zaříkávat.

“Co to děláš?” zeptala se Joanna.

“Zpívám. Vyzpíváme spolu klokaní Snění.”

“Nerozumím.”

Kusem dřeva Sarah ryla do země čáry, kruhy a tečky. “Tohle je Stezka písní ženy z klokaních Předků. Vychází odsud, vidíte?

A míří sem. Rozumíte?”

Ale Joanna viděla jen čáry, kruhy a tečky.

Nad lesy se těžce vznášel horký odpolední vzduch; Sarah svým hlasem spřádala magické kouzlo. Joanna se začínala cítit odhmotněná, řeka a stromy se jí začínaly jevit jako přeludy.

Rozhostila se

okolo ní jakási snivá atmosféra. Sarah jako by jí stárla před očima.

Zpívala slova, jimž Joanna nerozuměla, jejichž rytmus ji pronikal,

cítila jej v žilách, viděla jej se zavřenýma očima; stará slova, starší

než sám čas, zaříkávající, zasvěcující, vyzpívávající minulost.

Zavřela oči. Cítila se jako v náměsíčném snu. Náhle spatřila rozeklané rudé hory a oheň tryskající ze země, viděla obrovská hustá

hejna ptáků v letu a na pozadí oblohy vysoké lidské siluety běžící

pustou krajinou, siluety se vztyčenými kopími, siluety mávající

zbraněmi v předvěkém rytmu. A pak: obří tvory s mohutnýma zadníma nohama a malými hlavami letící krajinou v elegantních vlnách, bezpočet klokanů prohánějících se po rudých pláních, zastírajících horizont v dáli. A lidské postavy, které je následují, obdivují, uctívají.

Odpolední slunce pálilo skrze koruny stromů; vzduch se chvěl bzukotem much a komárů. Joanna se snažila udržet si jasnou hlavu. Jak je možné, že vidím takové obrazy? ptala se. A pak si vzpomněla na pasáž z matčina deníku, na další z těch nepochopitelných

snových vzpomínek: “V noci se mi zdálo o klokanech prohánějících se v obrovských stádech po rudé pláni. Ta rudá hora, kterou vídám v jiných snech, tam byla také. Viděla jsem temné obrysy lidí

na pozadí rudého slunce. Viděla jsem snad někdy tak fantastický

výjev na vlastní oči?”

Když Sarah dozpívala, Joanna se zeptala: “Co mi můžeš říci o Duhovém Hadovi?”

“Duhový Had má velkou moc, patří k tajemství žen, k ženskému Snění.”

“Mají snad ženy svá vlastní Snění?”

“Ano,” odpověděla Sarah. “Ženy mají své vlastní Stezky písní, mocnější než muži, protože my v sobě máme život. Smím vám to říct, protože jste žena. Chlapce čeká mnoho zkoušek, než se z nich

stanou muži. Musí přetrpět rány a prolít vlastní krev. Ale dívky ne,

protože život už je v nich. Stanou se ženami samy od sebe.”

Sarah

se na chvíli odmlčela, podívala se na Joannu a pak pokračovala.

“Má matka byla ženou Písní. Strážila ženská tajemství, mýty, rituály a zpívala ženské slavnostní písně. Kdyby nebyli přišli bílí muži,

byla bych také ženou Písní.”

“Ty také patříš ke klokanímu Klanu?”

“Ne,” odpověděla Sarah. “Můj předek byl Lachtanem, takže já mám lachtaní Snění, které je odsud daleko. Jednoho dne se pustím

po své Stezce písní. Půjdu cestou Předků a najdu své Snění.”

“Tvrdíš, že tvůj předek byl Lachtanem,” řekla Joanna. “Myslíš tím, že pocházíš z lachtana?”

Sarah se usmála a řekla: “V časech Snění povstala první lachtaní

žena z jižních vod. Vyzpívala sama sebe do existence a pak vyzpívala i ostrovy a hory. Učila své děti lachtaní píseň. Ta píseň pak

přecházela z generace na generaci a nezměněná se tak přes propast

času dostala až ke mně.”

“Ale,” namítla Joanna. “Proč nejsi lachtan?”

“Protože jsme se přetvořili. Vystoupili jsme na souš a pomalu jsme se stali lidmi. Ale mé snění je stále lachtaní snění, přestože

jsem člověk. Znáte starého stopaře Ezekiela? Ten má emu snění.

A Old Deereeree v misii má ledňáččí snění. To jsou naši Předkové.

Ezekiel nikdy nesmí jíst ptáka emu nebo nosit jeho pera. Old Deereeree nikdy nesmí jíst ledňáka. A já nikdy nesmím zabít lachtana

ani jíst jeho maso nebo si obléct jeho kožešinu.”

Joanna se zvolna zamyslela. “Soucítím s tebou.” pravila pak.

“Ale stále nechápu, co vlastně Snění znamená.”

“Čas Snění nás spojuje s našimi ženskými předky i s našimi potomky. Má matka mi zpívala své Snění, právě tak jako její matka

zpívala jí a tak dále až k prvotní písni. I já budu svým dcerám zpívat své snění, takže přese mne budou ve spojení se všemi svými

pramatkami až k lachtanímu snění.”

“Mezi bílými lidmi je to jiné,” řekla Joanna. “Má matka mi nikdy nezpívala své snění.”

Sarah se usmála. “Ale ano. Máte snění své matky v té knize, do které si zapisujete.”

“Myslíš můj deník?”

“Ano, je to její Stezka písní. A vy k ní přidáváte své písně.

Pokračujete v jejím snění. Musíte to připravit pro vaši dceru.”

Joanna byla očarovaná. Když jí Hugh vysvětloval stezky písní, představovala si je jako hmotné, jako cesty vedoucí napříč krajinou

a označené návěstími. Ale začínala chápat, že jsou něčím mnohem

hlubším, že mohou být něčím tak prostým jako je deník nebo dopisy vyměňované mezi matkou a dcerou; ale že jsou vlastně duchovními pouty a nadčasovými mosty spirituálního cítění a moudrosti.

Lady Emily si ve svém deníku jednou zaznamenala následující pozorování: “Kdykoli píšu o své matce, mám pocit, jako by byla se

mnou, stále živá, přestože jsem ji nikdy nepoznala.” V tom okamžiku měla Joanna poprvé pocit, že začíná chápat význam spojení

“píseň stvoření”. “Kde je tvá matka teď?” zeptala se dívky.

“Utekla z misie za svým klanem. Ale Muž písní říkal, že prozradila bílým naše tajemství, a proto jí zpíval zlá kouzla.”

Joanna se na ni udiveně podívala. “Myslíš jedovou píseň?”

Ano.”

A… zemřela?”

“To nevím. Možná se vrátí. Ženy písní se vracejí.”

“Sarah,” řekla Joanna váhavě. “Má matka hovořila o jedu.

Napadá mě, že možná zemřela vinou jedové písně. Ale myslím, že ta

musela být zpívána její matce, tedy mé pramatce.”

“Duch pramatky je velmi mocný,” odpověděla Sarah.

“Když se na mě podíváš,” řekla Joanna. “Vidíš okolo mě neštěstí? Vidíš jedovou píseň?”

“Počkejte,” řekla náhle Sarah a zdvihla ruku. Rozhlédla se a pak

pomalu vstala. Když se Joanna také postavila, spatřila mezi stromy

přicházejícího Ezekiela. Nesl si bumerang, podobný těm, jaké Joanna viděla v lismorské studovně. Přistoupil k Sarah a tiše řekl:

“Tabu.”

Pak se obrátil k Joanně a řekl: “Jděte pryč. Tohle místo není pro

vás. Slyšíte věci, které jsou tabu. Přinášíte zlá kouzla.”

“Ne, Starý otče, to není tabu,” řekla Sarah a Ezekielovi se překvapením zaleskly oči.

“Mluvíš tabu, dítě,” řekl Ezekiel.

Joanna viděla, jak se Sarah chvěje a v očích se jí zračí strach

i vzdor. Také si v jeho pohledu všimla, že Ezekiel nebyl na odpor

zvyklý.

“Přijde zlo,” pravil. A přestože Ezekiel nezvýšil hlas a tvář měl

jako masku, Joanna vycítila jeho hněv i jeho zvláštní druh strachu.

Napadlo ji, že na Ezekielovi je nejděsivější právě jeho mlčenlivost.

Ještě chvíli se na Sarah s Joannou díval a pak zamířil dál do lesa.,.

Kapitola 9..

VÁNOCE -, POMYSLELA SI PAULINE. ČAS DÁRKŮ A KOLED, PŘÁTEL

A JMELí a kořeněného vína. A čas -, řekla si usmívajíc se na sebe

v zrcadle -, svádění.

Znovu se podívala na hodiny nad krbem v ložnici. Bylo osm třicet, a než Hugh před dvěma týdny odjel do Melbourne, řekl, že se

pro ni zastaví v devět hodin cestou na Vánoční bál ve Strathfieldu.

Před dvěma dny, kdy odjížděl z Melbourne, od něho dostala telegram. Nyní už by měl být na Merindě a připravovat se.

Právě tak jako se připravovala Pauline.

Nemohla se na sebe v zrcadle s úsměvem vynadívat. Na Hugha čekalo překvapení. Ještě o ničem nevěděl, ale Pauline se rozhodla,

že právě dnešní noc, tedy ne až za tři měsíce, bude jejich nocí svatební.

Měla na sobě saténový peignoir broskvové barvy, který byl součástí její výbavy. Plesové šaty dosud ležely na posteli a honzíky se

spodničkami stále ještě visely v šatníku.

Plán svést Hugha ji napadl ráno, když ji probudilo žhavé prosincové slunce. Ležela na posteli ve vlnách parfémovaných saténových přikrývek a vychutnávala dohru erotického snu, který se jí

právě o Hughovi zdál. Trýzněná touhou, nepřála si nic, než mít ho

u sebe v posteli. Mezitím přemýšlela, jak vydrží další tři měsíce,

které zbývaly do jejich svatební noci. A právě v tom okamžiku ji

napadla myšlenka. Odpověď byla prostá: čekat nebude.

Její uvažování však mělo i pragmatickou stránku, prostou vší vášně. Pauline usoudila, že Joanna Druryová je pro ni skutečnou

hrozbou. Nemohla přestat myslet na to, jak Joanna vypadala na zahradní slavnosti. Ty petrklíče ve vlasech! Jaký průhledný trik! pomyslela si Pauline. Ale také jasný důkaz toho, že slečna Druryová

chce dostat Hugha. Pauline se hned nato rozhodla, že proti ní rozjede kampaň. A po dnešní noci, poté co svede Hugha, mělo být Paulinino vítězství zpečetěno.

Den byl horký a vzduch těžký vůní gardénií a mimóz. Pauline se pokochala nahými doteky saténu, přejela si dlaní po stehně a přemýšlela o svém plánu. Služebnictvo dostalo na noc volno; s výjimkou Elsie, Paulininy osobní služky, která byla do spiknutí zasvěcena. Jakmile Hugh přijede, měla ho přivést nahoru. Bude očekávat,

že Pauline najde ve večerních šatech, připravenou na bál.

Namísto

toho ji však najde, jak byla, svůdně oblečenou a připravenou na jeho objetí. Dokonalost sama. Hugh nebude schopen odolat a pak

bude navždy její.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Pauline sebou trhla. Znovu se podívala na hodiny. Hugh přicházel nečekaně.

Byl to ale Frank, oblečený ve večerních šatech. “Jen jsem ti přišel popřát dobrou noc. Jsem na odchodu k Finneganovi.”

“Ty nejdeš na ples?”

“Mám jiný program. U Finnegana se bude konat soukromý večírek.

Samí staří mládenci,” dodal s mrknutím.

Pauline věděla, co má její bratr v úmyslu. Viděla démantový náramek, který tajně koupil a zabalil do zlatého papíru. “Zní to jako

poměrně neveselý způsob trávení Štědrého večera,” prohodila laškovným tónem.

“To nikdy nemůžeš vědět,” řekl Frank a myslel přitom na pokoj, který rezervoval v hostinci Fox and Hounds. Jeho plán spočíval v čekání na diskrétní okamžik, kdy by Ivy Dearbornové mohl dát vánoční dárek. Jakmile jej spatří, jistě nebude s to odolat pozvání

na večeři.

Podíval se na Pauline. “Myslel jsem, že čekáš Hugha každou chvíli. Proč nejsi oblečená?”

“Budeš tu zítra na oběd, že,” řekla Pauline neberouc jeho otázku na vědomí. “I Finnegan bude jistě chtít trávit Hod boží s rodinou.”

“Budu,” odpověděl Frank s pohledem upřeným na okno. Sklo, dovezené z Anglie, bylo staré a rozkládalo teplé sluneční světlo na

tenké duhové pásky. Přemýšlel, co by slečna Dearbornová mohla mít v plánu na Štědrý večer. Kam chodí barmanky v takové dny?

“Co o ní víš?” zeptal se Finnegana před několika dny. “Odkud pochází?”

“Nevím,” odpověděl Finnegan. “Prostě se jednoho dne objevila a řekla, že potřebuje práci. Franku, dnes může za barem dělat každá. Viděl jsem, že to není žádná krasavice, a vím, že mí zákazníci

se rádi dívají. Ale ukázala mi pár svých kreseb; řekl jsem si, že z toho by mohlo něco být. Teď jsem rád, že jsem ji vzal. Je veselá, dělá

dobrou práci, za poslední čtyři měsíce nebyla ani den nemocná a není to ten typ, co pošpiní jméno podniku, na rozdíl od Sal od Faceyho s jejím patnáctiminutovým hotelem.”

Ten rozhovor spolu vedli toho dne, kdy Frank přišel do baru a šokovalo ho, když viděl Ivy s očima rudýma a oteklýma, jako by

byla plakala. Navíc ho překvapilo, když zjistil, že je plný hněvu na

kohokoli, kdo jí ublížil, i na sebe, protože jí nedokázal pomoci.

Jak si Frank prohlížel lismorské zahrady zalité prosincovým měsíčním svitem, uvědomil si svůj smutek, pocit, který míval jen

zřídka.

“Franku, co je ti řekla Pauline. Zaslechl šustění saténu a ucítil

na rameni Paulininu ruku. “Něco tě trápí. Je to ta expedice, že?”

To byla jen část pravdy. Den předtím dostal Frank zprávu od záchranného týmu, který poslal za expedicí vyslanou předtím naslepo do Země Nezemě. Našli všechny členy expedice mrtvé, až na

jednoho, který zřejmě vyvázl. Evidentně je zmasakrovali domorodci a Frank se tím cítil vinen. Expedice byla jeho nápadem a pod

poroval ji svými penězi. Sám před sebou teď přísahal, že se postará

o vdovy po mrtvých mužích a jejich rodiny.

“Vyšleš další expedici, Franku,” řekla Pauline. “A příští bude úspěšná. Najde vnitřní moře a pojmenuje je po tobě.”

“Dokud tam budou domorodci, tak ne.”

“Proč je ti černoši zabili?”

“Zřejmě vkročili na posvátné místo nebo něco takového.”

“To nepotrvá věčně. Podobné incidenty se stávají vzácnějšími a vzácnějšími. Brzy bude pro bílé bezpečný celý kontinent.”

“Ano, ale za jakou cenu řekl Frank.

Pauline se na bratra podívala. “Franku, jsi nějaký divný. Co je

s tebou? Neleží ti v hlavě jen expedice, že ne?”

Proč se se slečnou Dearbornovou nemohl pohnout z místa?

A proč mu na ní záleželo? Vyměnili si přes pult pár slov, smála se

jeho žertům. A občas, když si od ní bral sklenku, se dotkli prsty.

Proč na ni musel neustále myslet? Proč nemohl jet zpátky do Melbourne, kde měl právě být, aby se postaral o noviny? Frank již měl

v životě hodně žen a nic si nenamlouval; věděl, že je přitahují jeho

peníze, a ne on. Ale zdálo se, že slečnu Dearbornovou nepřitahuje

ani jedno.

Měla snad někde manžela? Byla ženou na útěku? Bylo Dearbornová její pravé jméno? Znovu viděl její uslzenou tvář a úsměv skrývající bolest, kterou mohl jen vytušit. Pomyšlení, že ji snad

urazil některý ze stálých zákazníků, nebo někdo z jeho přátel, dovádělo Franka k zuřivosti. Co mohl kdo udělat nebo říct, že ji rozplakal?

Náhle si vzpomněl na démantový náramek ve své kapse. Když jej kupoval, myslel na to, že bude pro Ivy nádhernou pozorností.

Ale nyní se zdál být příliš, příliš okázalý a natolik jasný ve svém

záměru, že by ji mohl urazit. Co ho to proboha napadlo! V

žádném

případě jí nemůže dát takovou věc jen tak zčistajasna.

“Pauline,” řekl a otočil se. “Co ženy vlastně chtějí?”

Pauline zdvihla obočí. “Myslím, že to samé, co muži. Štěstí, úspěch.”

“Ne,” ohradil se a měl se k odchodu. Byl již skoro čas, aby vyrazil

k Finneganovi, a náhle cítil, že nemá nic, co by slečně Dearbomové

mohl nabídnout, aniž by odmítla. “Myslím, představ si, že jsi žena,

která nemá vůbec nic. Co by sis přála dostat jako dárek?”

“Kdybych neměla nic?” opakovala Pauline. “Pak bych chtěla všechno!” Když si všimla, jak se Frank mračí, dodala o něco něžněji. “Ženy ve skutečnosti nechtějí věci, Franku. Když o tebe žena

stojí, chce jen tebe.”

Ale Frank už se Ivy nabízel tři měsíce, a stále ho odmítala.

O zájmech svého bratra věděla Pauline jen málo, ale začínala chápat, že tentokrát jde o víc než jen o krátký flirt. Mrzelo ji, že ho

vidí tak zarmouceného, když sama byla tak šťastná s Hughem.

“Co

o ní víš?” zeptala se.

“Pracuje jako barmanka.”

“Pak jí dej to, co jí ostatní muži odpírají.”

“Co by to mělo být?”

“Úcta.”

Frank zůstal na Pauline civět. Myslel přitom na démantový náramek a pokoj, který rezervoval ve Fox and Hounds. A pak si vzpomněl, že Ivy vždy nosí na krku malý zlatý křížek. Náhle už věděl,

co udělá.

“Pauline, díky,” zvolal a políbil ji na tvář. “Šťastné Vánoce.

Doufejme, že nám Ježíš oběma splní přání.”

Pauline se dala do smíchu a zavřela za ním dveře. Neměla v úmyslu spoléhat se na přání a Ježíše. Dnes večer se sama chtěla

ujistit, že se jí splní sen.,.

Hugh jel krajinou ozářenou měsíčním světlem, asi míli od Merindy, když vtom spatřil po straně cesty něco, co ho přimělo přitáhnout koni uzdu a zastavit.

Vůz mistra Shapiro stál nakloněný v úvozu a kůň, který do něho byl stále zapřažený, se pokojně pásl. Hugh nahlédl dovnitř, ale starý vetešník tam nebyl. Rozhlédl se po okolních lánech, platinově se

prostírajících krajinou. Po mistrovi Shapiro nebylo ani vidu.

Hugh vyskočil do sedla a pokračoval v cestě. V duchu si poznamenal, že musí poslat zprávu konstáblovi v Cameronu.

Když vjel do dvora, nalezl jej opuštěný a bez života. Zamířil pohledem ke srubu, z jehož jediného okna vycházelo zlatavé světlo.

Po chvíli váhání se rozhodl, že nejprve zajde do noclehárny, vykoupe se a převlékne na Strathfieldský vánoční bál a teprve pak dá

slečně Druryové vědět, že se vrátil domů.

Noclehárnu měl sám pro sebe. Dělníci z farmy byli buďto na vánočním večírku u Faceyho nebo doma u svých rodin. Hugh si dal

záležet na oblékání. Jedním z důvodů jeho cesty do Melbourne byla návštěva u krejčího, kde si vyzvedl sváteční oblek, na který si

nechal vzít míru již před několika měsíci. Pauline byla u toho; sama vybrala látku i střih, spolu s rudým saténem na plášť. Když se

Hugh oblékl a podíval se na sebe do zrcadla, připadal si, jako by se

díval na neznámého člověka. Zdálo se mu kuriózní vidět se v takovém obleku s cylindrem z hedvábí a jehlicí s černou perlou, které

také vybrala Pauline.

Když posbíral balíčky, které přivezl z Melbourne, vzpomněl si na vůz mistra Shapiro zapadlý v úvozu a znovu se zamyslel nad tím, kde by starý vetešník mohl být.

Joanna právě ve srubu připravovala vánoční dort, zatímco Sarah s Adamem seděli u stolu a malovali obrázky. Když se vetešník Saphiro před několika dny zastavil na Merindě, stěžoval si na bolest

hlavy a Joanna mu dala trochu čaje z vrbové kůry. On zase na oplátku věnoval Adamovi a Sarah vodové barvy. Okno bylo otevřené do teplé letní noci a vzduch naplňovalo aroma kořeněného vína. Joanna vtírala do těsta datle s ořechy a poslouchala, jak Sarah

s Adamem opakuje slovíčka. Pak se zadívala ke dveřím v očekávání Hughovy návštěvy. Před malou chvílí ho slyšela vjet do dvora

předpokládala, že se ukáže každým okamžikem.

“Jakou jsi namaloval krásnou farmu,” pochválila Sarah Adama.

“Teď ještě domaluj lidi.”

Ale Adam řekl: “Ne. Žádný lidi.”

Joanna se znovu podívala na dveře. Byla netrpělivá, aby mohla mluvit s Hughem, ale právě tak plná obav. Od setkání s Ezekielem

u řeky před dvěma týdny a po zlém snu o obrazu jedové písně visícím v Lismore se Joanna potýkala s myšlenkou opustit Merindu.

Pocit strachu v ní narůstal; cítila, že se záhy stane nějaké neštěstí.

Konečně se ozvalo zaklepání na dveře. Joanna si utřela ruce a dopřála si chvíli času, aby se pokusila skrýt svoji nervozitu, než

pohlédne Hughovi do tváře.

Zastavil se na prahu s balíčky v rukou a řekl: “šťastné a veselé

Vánoce.”

Joanna se na něho užasle podívala. Ještě nikdy Hugha neviděla svátečně oblečeného. S cylindrem na hlavě a v dlouhém plášti se

zdál vyšší a širší v ramenou. Černý frak a proužkované kalhoty mu

dodávaly na světácké eleganci a intelektuálním výrazu. Joannu až

zabolelo, jak neodolatelně na ni Hugh zapůsobil. Jak by jen mohla

odjet?

“Dobrý večer, pane Westbrooku. Vítejte doma.”

Hugh nemohl od Joanny odtrhnout oči. Měla na sobě zástěru a pod ní světle růžové šaty. Rukávy měla vyhrnuté a ruce zamoučené, ale tváře, neušlo mu, jí přímo hořely. Hughovi připadala krásná

jako nikdy dříve.

Adam náhle řekl: “Ne, ne,” a rychle něco sundal ze stolu.

Joanna

se usmála. “Mohli bychom jít na chvilku ven, pane Westbrooku?”

Když pak za nimi zavřela dveře, řekla tiše: “Adam pro vás vyrobil dárek, ale zatím vám ho nechce ukázat. Musím vás varovat, protože možná nepoznáte, o co jde. Je to stojánek na dýmku.”

“Ale já nekouřím.”

“Viděl to v časopise a rozhodl se, že ho musíte mít. Pracoval na

něm celý den. Jaká byla cesta?”

“Zastavil jsem se na Pozemkovém úřadě v Melbourne a poskytl jim detailní informace o vaší listině. Myslím, že pokud ten pozemek leží ve Viktorii, mohlo by se jim i podle sporých údajů z listiny podařit určit jeho přesnou polohu. Během několika týdnů by se

nám měli ozvat. Hledání v knihovně bohužel nepřineslo žádný výsledek, ale aspoň jsem je požádal o předání jakékoli případné informace o místě jménem Karra Karra.”

“Děkuji vám,” řekla Joanna. “Vážím si všeho, co jste udělal.”

Joanna toho měla na srdci více, chtěla Hughovi povědět o svých tušeních a obavách i o tom, že pomýšlí na odjezd. Ale nevěděla, jak

začít.

“Jak se má Adam?” otázal se Hugh.

“Mluví o něco víc. Sarah to s ním umí. Ale stále ho nemůže přimět, aby se rozpovídal o své matce nebo o tom, co se stalo.”

“Zítra ho vezmu do Lismore na oběd.”

“Myslela jsem si to.”

“A co vy, slečno Druryová? Co budete dělat vy?”

“Má přijít doktor Ramsey, aby se mnou poobědval. Předpokládala jsem, že nebudete nic namítat.”

“Samozřejmě, že ne,” řekl Hugh se smysly zaujatými nočními motýly narážejícími na stínítko lampy, bzučením komárů a Joanniným parfémem.

“V Melbourne jsem Adamovi koupil dárek. Tady je.” Joanna od něho vzala balíček, a když jej otevřela, spatřila nádherný dalekohled z leštěné mosazi, jaký používali námořníci.

“A tohle je pro Sarah,” řekl Hugh. Byl to šátek vyšívaný květinovým vzorem. “Nechám je tady na verandě. Můžete je dát Adamovi a Sarah ráno.” Pak sáhl do kapsy. “A to je pro vás.”

Joanna nadzdvihla víčko malé krabičky a našla v ní pár rozkošných modrých náušnic zasazených v sametu.

“Kámen se jmenuje lazurit,” vysvětlil Hugh. “Barvu jsem musel odhadnout. Chtěl jsem, aby ladila s tou modrou broží, kterou často

nosíte.”

Byly překrásné a dokonale ladily s modrou broží.

“Děkuji,” řekla Joanna. “Jsou rozkošné.” Byla si vědoma Hughovy blízkostí a měla chuť ho obejmout a políbit a říci mu, že to je

nejkrásnější dárek, jaký kdy dostala, a že ho miluje.

“Vezměte si je zítra na sebe,” řekl Hugh.

Joanna se podívala na krabičku, kterou držela v rukách zaprášených od mouky, a pomyslela si: tyhle náušnice si nebudu brát kvůli

doktoru Ramseyovi ani žádnému jinému muži kromě tebe.

“Také pro vás mám dárek,” řekla a zašla do srubu. Vrátila se s balíčkem zabaleným ve hnědém papíru a převázaným provázkem.

Když jej Hugh otevřel, zůstal užasle hledět na jeho obsah.

“To je na vaše básně,” vysvětlila Joanna.

Hugh přejel dlaní po bohatě zdobené a mistrovsky vyvedené kožené vazbě se zlatým nápisem “Deník”. Rozevřel nepopsanou knihu s krémově bílými stránkami, které čekaly na naplnění.

“Je nádherná,” řekl Hugh a vybavila se mu balada, kterou začal cestou do

Melbourne:

Dlouhá je cesta, vyprahlé hráze

a rudá zem se lepí na paty.

Pod hrozivou oblohou z mosaze

se vznáší opar žhavý…

Napsal ji na rub účtenky a teď ji mohl přepsat do knihy.

“Takže,” začal. “Veselé Vánoce, Joanno.” Chtěl ještě dodat: David Ramsey tě miluje a chce si tě vzít.

Nevýslovně ho však překvapila vlna touhy, která se v něm vzedmula.

Po celé dva týdny, kdy byl pryč, se nemohl zbavit myšlenky na Joannu. Zjevovala se mu při samotářských meditacích na cestě jako proměnlivá postava, napůl dívka, napůl žena. Nedokázal ji ve

své mysli ustálit, její obraz se měnil každým okamžikem, jako by

byl nepostižitelný a nepolapitelný. Ale Joanna teď stála přímo před

ním a vyplňovala obrysy, které nosil v srdci. Z nenadání mu v mysli vyvstal verš: “Přeplula širé rozbouřené moře. Vkročila na zaslíbenou zemi…”

“Vydám se na cestu,” řekl a myslel přitom na to, že Pauline se už

diví, kde je. “Mimochodem, pozítří se tu staví pan McNeal; architekt, který bude stavět nový dům. Stavět se začne na Nový rok a do

svatby by měl být dům připravený k nastěhování.”

Ano, vzpomněla si Joanna. Svatba, nový dům. Pauline…

“Pane Westbrooku, ještě než odjedete, musím s vámi o něčem mluvit.”

Hugha překvapila náhlá vážnost v jejím hlase. “O co jde?”

Joanna cítila, jak se jí rozbušilo srdce. “Pane Westbrooku, uvažuji o tom, že odjedu z Merindy. Myslím, že bych měla.”

Hugh na ni zůstal civět. “O čem to mluvíte? Co tím myslíte?

Chcete odjet?”

“Před chvílí jsem vás slyšela vjet do dvora, a tak předpokládám,

že jste zatím nemluvil s Billem Lovellem. Pane Westbrooku, zatím co jste byl pryč, odešel zbytek dělníků. To kvůli mně, nebo ne?”

Hugh se na ni zděšeně podíval. “Jak můžete něco takového říct?”

“Sarah mi vyprávěla, jak Ezekiel šíří mezi dělníky, že přináším

Merindě neštěstí, že se nějaké neštěstí stane, pokud tu zůstanu.

A ten den, kdy jste odjel, jsem na Ezekiela narazila dole u řeky,”

řekla Joanna a stručně celý incident popsala.

“Jasně jsem Ezekielovi řekl, aby vás neobtěžoval.”

“To není jeho vina, pane Westbrooku. Nemohu se na něho zlobit pro jeho víru. Tihle lidé sem přišli jako první. Jen se snaží hájit něco, coje pro něho důležité. Všechno to souvisí s tím, co mě do Austrálie přivedlo. Abych se pokusila odhalit kořeny zdejšího života,

které tak ovlivnily moji rodinu a mají vliv i na mě. Částečně to souvisí i s tím, co vidí Ezekiel. Nemohu to ignorovat.

Musím tomu porozumět a vyrovnat se s tím. Nechci odejít, ale mám pocit, že pokud zůstanu, povede to jen k dalším problémům.”

“Snad nevěříte těm nesmyslům, které rozšiřuje, nebo snad ano?

Nevěříte přece na černou magii a podobné věci!”

“Nezáleží na tom, čemu věřím, záleží na tom, čemu věří on.

A s ním věří i muži, kteří pro vás pracují. Když odjedu já, oni se

vrátí.”

“Ne,” prohlásil Hugh. “Vy zůstanete. Nedopustím, aby mi ten starý ďas nařizoval, jak mám vést svoji farmu.”

“Ale vaši dělníci -,”

“Najmu jich víc.” Náhle ji vzal okolo ramen. “Slečno Druryová, Joanno, nedovolím, aby vám Ezekiel naháněl strach. Neublíží vám. Ve skutečnosti je neškodný -, “

“Nejde jen o Ezekiela,” namítla Joanna. “Ten den, kdy jsem připlula do přístavu, přišel na palubu mladý domorodec, aby mi odnesl zavazadla. Kdybyste jen viděl, jak se na mě podíval.

Myslím,

že se mě bál. A měla jsem sen, zlý sen, o vás…vlastně o nás.

Bylo to

tak skutečné a od té doby mi to nedává spát -, pocit strachu, že se

stane něco hrůzného. Hughu,” řekla Joanna. “Mám strach. Bojím se o Merindu, o vás, o Adama i o sebe. Je tu ještě jeden svět, který

nevidíme, ale který začínám tušit. Má matka ten pocit znala.

Žila tisíce kilometrů odsud, ale věřila, že temné síly mají své kořeny zde,

v Austrálii. Domorodci věří v nadpřirozené síly, v jedové písně

a v magii. Jak můžeme tvrdit, že se mýlí? Jak to můžeme vědět?”

“Joanno, nedovolím, abys odešla, ne takhle. A kam bys vlastně šla?” Hugh jí sevřel ramena a podíval se jí zblízka do tváře.

“Musíte zůstat, Joanno. Slibte, že zůstanete.”

Náhle zaslechli kroky. Někdo spěchal přes dvůr. Matthew, jeden z podkoních, vyběhl do schodů a řekl: “Pane Westbrook! Rychle poďte! Panu Lovellovi je zle!”

Hugh s ním šel přes dvůr, Joanna zatím zašla do srubu pro lékárničku a pak je následovala. Našli Billa ležícího v posteli v příbytku

správce farmy.

“Jak dlouho už leží?” zeptal se Hugh.

“Já nevim, pane Wesbrook. Neukázal se pár dnů. Nebylo nám to divný. Mysleli sme, že možná jel někam na Vánoce,” odpovídal Matthew, oči měl tmavé a rozšířené.

“Bille?” řekl Hugh. “Slyšíš mě?”

“Hughu…” vzdychl. “Hughu, to je jen senná rýma.”

“Mohu?” dovolila se Joanna. Posadila se na okraj postele a pozorně studovala Lovellovu tvář. Položila mu ruku na čelo a nahmatala puls na krku.

Bill zamrkal a otevřel oči. “Dobrý večer, slečno Druryová,”

řekl

s námahou.

“Máte bolesti?” zeptala se Joanna.

“Jo, v břiše.”

“Kdy to začalo?”

“Asi před týdnem…bolení hlavy, v krku…”

“Proč jste se s tím nikomu nesvěřil?”

Bill se usmál. “Myslel jsem, že to přejde.”

“V klidu ležte, my se o vás postaráme.”

Vyšli ven. “Je to stepní horečka,” prohlásil Hugh. “Už dlouho jsem žádný případ neviděl, ale poznávám její příznaky.”

“Nejsem si tím jistá,” řekla Joanna. “Jako by se mi vybavovalo něco… já nevím. Horečku obvykle doprovází zrychlený srdeční tep. Ale pan Lovell má puls neobyčejně pomalý. Kdybych si jen dokázala vzpomenout…” Pak dodala: “Vím jistě, že o tom bude něco v deníku mé matky.”

Zašla do srubu a za chvíli byla zpět. “Stalo se to, když jsem byla

hodně malá,” řekla a obracela přitom stránky deníku. “Na základně, kde můj otec sloužil, vypukla jakási epidemie. Matka si o tom

vedla záznam a poznamenala si něco o tom nepřirozeném srdečním rytmu. Tady to je.” Joanna chvíli četla a pak podala deník Hughovi.

“Pan Lovell má klasické příznaky,” pravila Joanna, zatímco Hugh četl, jak lady Emily epidemii vylíčila. “Se symptomy, jako

jsou tyto, se nelze setkat u žádné jiné nemoci.”

“Tyfus,” prohlásil Hugh a zavřel knihu. Pak se otóčil k chlapci

ze stáje a řekl: “Osedlej si koně a sežeň doktora Ramseye.

Vyřiď

mu, že je to naléhavé. Když nebude doma, zkus to ve Strathfieldu.

Bude tam na bále. A pospěš si!”

“Pokud je to opravdu tyfus,” řekl Hugh k Joanně, “pak stojíme před vážnou situací. Budeme muset rychle jednat:”

“Pan Lovell má vysokou horečku,” řekla Joanna. “Ale myslím, že mu ještě stoupne. Musím se ji pokusit srazit.”

Zatímco se vracela do srubu pro umyvadlo s vodou a ručníky, sundal si Hugh klobouk i plášť a přehodil je přes pelest Billovy postele. Usadil se po boku svého přítele. “Co má tohle všechno znamenat, kamaráde?” začal s přídechem nostalgie klukovských let.

“Cítíš se o Vánocích sám a chceš si získat trochu pozornosti?”

Bill se usmál, ale zjevně měl bolesti.

Joanna se vrátila a položila Billovi na hlavu ručník namočený ve

studené vodě. Přes postel se s Hughem dívali jeden na druhého.

Viděl jí v očích strach a ve tváři výraz, který jako by říkal: Já věděla,

že se něco stane…

Konečně přijel doktor Ramsey, oblečený v společenských šatech.

“Buďte zdráva, Joanno. Zdar, Bille,” řekl, odkládaje si cylindr. “Slyšel jsem, že ti není dobře. Podíváme se na to.

Můžeš to

chvíli podržet v ústech?” Ramsey zasunul Billovi do úst teploměr,

pak mu vyhrnul košili a vyšetřil břicho. Na bledé kůži měl ostrůvky

růžových skvrnek. Když Ramsey lehce zatlačil, Bill vykřikl.

Nakonec vyndal Billovi teploměr z úst a ve světle olejové lampy se na

něj podíval.

“Je to tyfus,” pravil, když s Hughem a Joannou vyšli ven.

“Jacko

Jackson našel starého vetešníka mistra Shapiro na své farmě, mrtvého. Vypadalo to, jako by se někam plahočil pro pomoc.”

“Myslíte si, že hrozí vážné nebezpečí epidemie?” otázal se Hugh.

“Není to vyloučeno. Doporučuji, abychom jednali, jako by tomu tak bylo.”

“Řekněte nám, co bychom měli dělat.”

“Nejprve bude třeba dát Billa do karantény. Nevpouštějte do jeho blízkosti nikoho vyjma ošetřovatelů. Neví se, co tyfus vyvolává, ani jak se přenáší. Ale já věřím v novou bakteriální teorii. Experimenty s jistými nemocemi prokázaly, že izolace postižených může zamezit šíření nemoci. Nevíme přesně proč, ale zdá se to být

tak.”

“A co Bill? Bude v pořádku?”

“Na tyfus není žádný lék. Jediné, co můžeme udělat, je nechat ho v klidu a poskytnout mu dostatek jídla a tekutin. Především mu

ale musíme srazit horečku. Nevyskytnou-li se žádné komplikace, měl by se z toho dostat za dva tři týdny. Ale musím vás varovat -,

tyfus přináší komplikace velmi často. Jednou z možných je pneumonie, jinou perforace střev, která vede k zánětu pobřišnice. Nic

z toho není léčitelné.

Je ve vašem zájmu, abyste dohlédla na ostatní muže. Soustřeďte se na bolení hlavy a zad, nechutenství. Brzy potom následují boles

ti břicha. Joanno, nechám vám tu teploměr. Je to jeden z těch nových, stačí mu tři minuty. A co se týče ošetřování nemocných -,”

“Nedělejte si starosti, Davide. Vím, co je třeba,” řekla Joanna,

“všechno je to tady v deníku mé matky.”

“Tak se dáme do práce,” řekl Hugh. “Mám pocit, že zítra budeme mít více případů tyfu, než budeme moci zvládnout.”

Doktor Ramsey právě vyjížděl ze dvora, když ze stínu vystoupil Ezekiel, který všechno slyšel.,.

Kapitola 10..

JOANNA U BILLA LOVELLA PROSEDĚLA CELOU NOC. Poté, CO ho HUgh s chlapcem ze stájí svlékli a zabalili do mokrých prostěradel, zůstala s ním. Vyměňovala mu mokré obklady na hlavě, po doušcích mu

dávala pít vodu a každou půlhodinu mu měřila teplotu. Po půlnoci

se vrátil jeden z dělníků z vánočního večírku u Faceyho a měl poznámky k tomu, že se dívka stará o svlečeného muže. Když však

viděl, jak je na tom Bill špatně, neříkal už nic.

Hugh se mezitím převlékl ze svátečních šatů do pracovního a objel celý kraj; nejprve se zastavil u Faceyho, aby posbíral muže,

kteří byli ještě natolik střízliví, že mohli jet. Rozjeli se pak vyzbrojeni informacemi, které jim poskytli Joanna a doktor Ramsey: seznamem symptomů, preventivních opatření a návodem, jak zacházet s postiženými. Zamířili do všech světových stran a zastavovali

se na každém obydleném místě, aby lidi zalarmovali a varovali před

možností epidemie tyfu. Hugh jel nejprve do Strathfieldu, kde byl

právě Vánoční bál v plném proudu, krátce promluvil k několika shromážděným hostům a doporučil jim, aby se vydali domů. Pak zajel do Lismore, kde promluvil s vyděšenou Pauline. Že na sobě

neměla plesové šaty, si uvědomil, teprve když po krátké návštěvě

z Lismore odjížděl.

Svítání na Boží hod odhalilo dvanáct nových případů tyfu, z nichž dva byli muži na Merindě.

Joanna dohlédla na to, aby se noclehárna, ze které byli dělníci

vystěhováni, proměnila v nemocnici. Matrace z postelí byly rozděleny mezi muže, kteří podle vlastního výběru spali buďto venku,

nebo ve střižně. Joanna je varovala, aby nepili vodu přímo ze studní ani z řeky, pouze převařenou, a při prvním výskytu jakéhokoli

příznaku jí podali zprávu. Na postele dali místo matrací pytle vycpané eukalyptovým listím, které se dalo snadno vyjmout a spálit,

aby je mohli nahradit čerstvým. Ke dveřím postavili kbelíky s hašeným vápnem, kterým se v pravidelných intervalech omývaly stěny a podlahy.

Billa Lovella přemístili do noclehárny, kde na něho a nové případy mohla Joanna dohlížet. Oddělili ho záclonou a vždy u něho

někdo seděl.

Sarah, která si myslela, že všechna ta preventivní opatření jsou

málo -, nákaza se koneckonců šířila z Merindy -, sbírala ochranné

oblázky a pera a tiše je pokládala okolo srubu.

Hugh se vrátil v poledne o Boží hod, hladový a vyčerpaný, nešel

však spát, dokud se neujistil, že se všem dostalo varování.

“Maude Reedová má příznaky,” řekl při jídle. “Dole u Mount Rose jsem narazil na celou nemocnou rodinu. Nechal jsem tam Šlachovitého Larryho, aby jim pomohl, jak jen to půjde. Jestli se to

rozroste v epidemii,” pokračoval, “budeme muset najít způsob, jak

všechny ty lidi zásobit vodou a potravinami.”

“Pokud si budete mýt ruce, kdykoli opustíte zamořený dům, měli byste být vy i vaši muži v pořádku,” řekla Joanna. “Nesmíte tam

ale jíst ani nic pít. Podle matčina deníku indičtí lékaři věří, že tyfus

se nepřenáší vzduchem ani dýchacími cestami. Budete-li dodržovat preventivní opatření, měli byste být v pořádku.”

Než Hugh znovu odjel, podíval se na Joannu a řekl: “A vy, jste v pořádku?”

“Ano.”

“Není to vaše vina, Joanno,” řekl tiše. “Takové věci se stávají.

Právě tak, jako se o nich lidem zdává. Ale vy za nic z toho nemůžete. Slibte mi, že na sebe i na Adama dáte pozor.”

Hugh se rozjel na východ, kde se malé farmy táhly do vzdálenosti mnoha kilometrů. Joanna zatím dala jednomu z dělníků za

úkol, aby zorganizoval ostatní muže a sesbírali vejce, převařili vodu a nalili ji do lahví pro případ, že by byla potřeba. Pak se sama

soustředila na ošetřování tří pacientů a rozepsala služby dvěma

chlapcům ze stájí.

Frank Downs přijel na Merindu, aby Hughovi pomohl při objíždění kraje. Vozili s sebou vejce, svařené mléko, Joannin čaj z vrbové kůry a pokyny k péči o nemocné. Rodiny v kraji osidlovaly rozlohu více než pěti tisíc čtverečních kilometrů, na kterou připadali

dva lékaři.

Ale Frank se nejprve zastavil ve skromném dřevěném domku, který stál v ulici lemované stromy na okraji Cameronu.

Během vánočního večírku u Finnegana Frank sledoval, jak se ostatní muži snaží dát Ivy Dearbornové nákladné dárky, ale Ivy je

zdvořile odmítla. Když však on řekl: “Nešla byste se mnou dnes večer na Půlnoční mši?” Ivy odpověděla: “Ano.”

Poté, co vyslechli bohoslužbu a zazpívali několik vánočních koled, vydali se Frankovým kočárem na projížďku za město.

Frank

chtěl víc, ale věděl, že nesmí naléhat. Povídali si s Ivy o kriketu,

o výsledcích závodů Melbournského poháru, o počasí a nakonec o prusko-francouzské válce v Evropě. Když se s ní pak vrátil na

ubytovnu a požádal ji, zda by mu nedělala společnost na pikniku,

Ivy pozvání přijala.

Piknik se měl podle plánu konat o příštím víkendu. Ale teď se vše změnilo.

Frank proklouzl kolem majitelky, která poznamenala: “Žádné pánské návštěvy, tohle je slušný podnik.” Pak už bral schody po

dvou, klepal na Ivyniny dveře, a ještě než stačila úplně otevřít,

spustil. “Vypukla epidemie tyfu. Chci, abyste zůstala tady.

Nechoďte k Finneganovi. Neopouštějte tenhle dům, dokud nebezpečí

nepomine.”

Vzal ji za ruku a stiskl ji. “Vrátím se, abych se podíval, jestli jste

v pořádku.”

O tři dny později již přicházely zprávy o případech tyfu odevšad

z okruhu sta kilometrů od Cameronu. Nikdo nevěděl, co epidemii vyvolalo.

Západní Austrálii se šířila panika. Žádná rodina nezůstala nepoznamenaná. V Monivae podlehlo téměř celé služebnictvo a bylo na

paní domu a jejích dvou dcerách, aby se postaraly o nemocné.

V Glenhope Maude Reedová hořela horečkou, zatímco John Reed jí předcházel nadměrným pitím whisky. Ve Strathfieldu zapálili svíce a Ormsbyovi poklekli v rodinné kapli a dnem i nocí se modlili růženec. V Kilmarnocku Colin MacGregor zamkl dveře, zavřel

všechna okna a odmítal návštěvy ve víře, kterou s ním většina lidí

sdílela, že tyfus se šíří vzduchem.

Jelikož doktor Ramsey s doktorem Fullerem nebyli schopni vyhovět všem horečným výzvám k návštěvám, obraceli se lidé na Joannu. “Vyléčila mi dítě z horečky,” říkala Winifred Cameronová

svým přátelům. “A podívejte se, jak pomohla Christině MacGregorové od bolestí hlavy,” připojovala se Louisa Hamiltonová a tiše

dodávala: “Možná jsem se mohla zbavit oteklých kotníků, kdybych nebyla poslouchala Pauline.”

Lidé přijížděli na Merindu za Joannou, která jim podle matčina deníku radila, jak mají pacientům srážet horečky studenými zábaly, že je třeba podávat dostatek tekutin a pouze tekutou stravu, že

musejí dávat pozor, zda se pacientům nenafukuje břicho, a převařovat mléko i vodu určené k pití. Také je ujišťovala, že vzduchem

se tyfus nepřenáší, že čerstvý vzduch nemocným naopak prospívá.

Drožka doktora Ramseye neustále křižovala venkovské cesty.

Vyjížděl, kam ho zavolali, určoval jako diagnózu tyfus, pacientům

se slabým srdcem píchal injekce, dával pokyny zdravým a odjížděl

s pocitem bezmocnosti. Viděl, že proti takové nemoci nemůže vzdělaný lékař bojovat o nic účinněji než obyčejný člověk.

Přese

všechnu převařenou vodu i starostlivou péči o nemocné se epidemie šířila dál a jeho se začínaly zmocňovat pochyby.

Když devět dní po Vánocích přijel na Merindu, nalezl Joannu v noclehárně, kde dohlížela na ošetřování deseti těžce nemocných

mužů.

David se zastavil ve dveřích a pozoroval ji. Joanna něžně podpírala jednoho z nemocných a dávala mu pít. Přestože vypadala unaveně, vlasy se jí uvolňovaly z drdolu a přes šaty měla oblečený

plášť z pytloviny, myslel Ramsey na to, jak je stále krásná.

“Larry!”

zvolala, když se pacient začal křečovitě svíjet. “Prosím tě, pojď mi

pomoct s Johnem.”

O chvíli později, když se nemocný znovu uklidnil, Joanna zdvihla oči a usmála se na Ramseye.

“Ahoj, Davide,” řekla na uvítanou a odhrnula si z tváře pramínek vlasů. “Jak se vede?”

“Dobře. A tobě, Joanno? Jak se má Adam?”

“Chválabohu je zdravý.”

“Joanno,” řekl Ramsey. “Potřebuji s tebou mluvit.”

“Dobře. Musím zajít do kuchyně a zkontrolovat, jak jsme na tom s vodou. Půjdeš se mnou?”

“Joanno, nejsem si jistý, zda postupujeme správně,” začal Ramsey, když přecházeli přes dvůr spalovaný slunečním žárem.

“Při

tom, jak léčíme pacienty dnes, mají horečku tři týdny i déle.

A to je

uvádí do takového stavu vyčerpání, že i když tyfus pomine, jsou

tak slabí, že podlehnou zápalu plic. Pak nevyhnutelně umírají.

Samozřejmě pokud ještě předtím nezemřou na zánět pobřišnice následkem prasknutí vředů. To délka nemoci lidi zabíjí, ne sám tyfus.

Kéž bychom jej mohli léčit rychleji, kéž by jen bylo možné tyfus

vyléčit téměř tak rychle, jako se objeví.”

“Neznám žádný takový lék, Davide.”

“Pracuji na něm, Joanno,” odpověděl. “Nedávno jsem četl, že lékaři v Evropě zkoušejí nové metody léčení tyfu dezinfekcí zažívacího traktu častými výplachy jódem a kyselinou karbolovou.”

“Ale to jsou jedy.”

“Pouze v nadměrných dávkách. Časté výplachy vyčistí střeva od mikroorganismů způsobujících tyfus a pacient se uzdraví. Má to

logiku, ne?”

“Měli s tím evropští lékaři úspěch?”

David svraštil čelo. “Je to zatím čistě v experimentálním stadiu.

Přineslo to jisté výsledky, ale byli i mrtví.”

“Davide, myslím, že se budu radějřídit zkušenostmi své matky.

Tedy bdít nad pacienty a pečovat o ně.”

Ale David myslel na Edwarda Jennera, který vyvinul vakcínu proti neštovicím, a Théophila Laënneca, jenž vynalezl stetoskop,

a Rudolfa Virchowa, který jako první prokázal, že nemoc způsobují mikroskopické organismy -, tedy na muže, kteří svým dílem přispěli do medicíny. A David Ramsey by udělal všechno, aby se zařadil mezi ně.

Epidemie se šířila dál. Jediný kněz a tři anglikánští duchovní v kraji byli zcela zaměstnáni pohřby a truchlícími příbuznými, zatímco v prázdných kostelích bylo nezvyklé ticho. Izolace, jak bylo

všem řečeno, znamenala spásu.

Ale ani dobrovolná vězení, jaká si Ormsyovi udělali ze Strathfieldu a MacGregorovi z Kilmarnocku, nezůstala před nákazou

uchráněna. Zavřená okna ani zamčené dveře obávaný tyfus nezastavily. Skrýval se ve vodě, kterou pili, i v potravě, kterou jedli,

a nikdo nedokázal vysvětlit, jak něco tak malého, že to ani vidět není, může zasadit smrtelnou ránu. Doktor Ramsey se snažil varovat

lidi před mikroorganismy, ale jak se mohli bát něčeho, co neviděli?

Když si Christina MacGregorová začala stěžovat na bolení hlavy a v krku, rozjel se Colin do Cameronu a vzbudil Davida Ramseye, který si právě ukrádal hodinu spánku.

“Nepřetržitě jí dávejte studené zábaly, aby jí klesla horečka,”

pravil Ramsey, když ji vyšetřil. “Podávejte jí tolik tekutin, kolik

jen snese. Otevřete okna a nechte dovnitř proudit čerstvý vzduch.

V místnosti je přílišné horko a je příliš uzavřená. Kdyby se její stav

zhoršil a nemohli jste mě sehnat, Joanna Druryová ví, co je třeba.”

Christina byla v osmém měsíci těhotenství. “A co dítě, doktore?” zeptal se MacGregor.

Ale Ramsey nemohl předem nic říci.

Hugh s Frankem dál objížděli krajem. Pomáhali farmářům pohřbívat jejich ženy i děti. Stěhovali izolovaná stáda nemocných ovcí do improvizované nemocnice na Merindě. Joanna dohlížela na

neustálé podávání obkladů, rozdělování jídla a výměnu eukalyptových matrací. Procházela mezi postelemi, měřila horečky teploměrem, který jí dal David Ramsey, a mezi pacienty jej vždy pečlivě

dezinfikovala alkoholem. Horečky rovnoměrně stoupaly, srdeční tepy se zpomalovaly, na nafouklých břichách se objevovaly růžové skvrny, muži se svíjeli na postelích v záchvatech blouznění a horečky.

A epidemie se šířila dál.,.

Ezekiel stál právě tak tiše a nehybně jako eukalypty okolo a pozoroval Sarah, která u řeky právě vykonávala své každodenní rituály. Ode dne, kdy se na Merindu dostala nákaza, Sarah každé ráno chodila k billabongu a zpívala nad předměty, které si s sebou

přinášela ze srubu: nad hřebenem, nad kapesníkem nebo nad biblí.

Starý muž věděl, že všechny ty věci patří lidem, s nimiž dívka žije,

a že je zaříkává svými kouzly, aby uchránila jejich tři bílé majitele

před nákazou. Ezekiel ji sledoval každý den a každým dnem rostlo

jeho zmatení. Sarah pro něho byla plná rozporů: Hovořila jazykem

bílých a nosila jejich šaty, ale praktikovala domorodou magii.

A Ezekiel se ptal: Proč dívka, která ztratila své příbuzné, jejíž

kmen byl rozmetán a Stezky písní zneuctěny, chrání lidi, kteří to

vše zavinili?

Když Sarah dozpívala, pohodlně se usadila a odhrnula si z tváře

dlouhé vlasy. Skrz stromy se dívala na farmu a noclehárnu, kde na

oknech i dveřích visela prostěradla napuštěná dezinfekcí.

Věřila,

že vše působí strašlivý jed, jed proti kterému je třeba bojovat mocnějšími prostředky než jen dezinfekcí, třeba i kouzly. Obávala se

však, že její vlastní kouzla nejsou dost mocná. Potřebovala pomoc.

Půjdu do misie, napadlo ji. Promluvím s Old Deereeree a požádám ji, aby mě naučila píseň, která dokáže přemoci jedovou píseň

na Joanně.

Sarah náhle ztuhla. Stařec se vrátil, díval se na ni; cítila ho za zády. Již uplynuly čtyři týdny ode dne, kdy se mu právě na tomto

místě postavila; od té doby se tím střetem Sarah trápila. Byla vy

chována k úctě ke starším, k tomu, aby je oslovovala “Stará matko”

a “Starý otče” a podřizovala se jejich moudrosti i jejich rozhodnutím. Ale Ezekiel Joanně nerozuměl. Sarah mu chtěla zachovat

úctu, jakou zasluhoval, ale cítila k němu zášť.

“Porušujete tabu, Starý otče,” řekla, aniž by se otočila.

“Přihlížíte rituálům žen. Vstupujete na místo ženského Snění.”

“Neporušuji žádná tabu,” odpověděl Ezekiel, když vystoupil zpoza stromů. V hlase mu zazněl hněv; nebyl zvyklý na to, aby se

mu mladé ženy stavěly na odpor. To za starých časů -, Sarah vstala a otočila se k němu čelem. “Tohle je ženské Snění, “

ohradila se. “Klokaní předkové tu mluvili k Joanně.”

V očích se mu zaleskly pochybnosti.

“Přinesla na Merindu nemoc,” řekl.

“Ne, Starý otče. Domorodá kouzla přinesla nemoc. Joanna na sobě má jedovou píseň.”

Ezekiel na Sarah vyvalil oči; ve tváři mu četla rozporuplné emoce. “Joanna je Ženou písní,” řekla Sarah.

“Ale je bílá!”

“Ale stejně je to Žena písní.”

Ezekiel odvrátil pohled, pronikavýma očima se zpod hustého obočí zahleděl do okolního lesa. Poradil se i s větrem a oblohou

i vlastní moudrostí a nakonec potřásl hlavou. “Nerozumím tomu.

Myslím, že se Snění blíží ke konci.”

“Ne, Starý otče,” Sarah opáčila vlídně. “Snění tu bude navěky.

Joanna má moc. Ale má na sobě i domorodou jedovou píseň.”

“Vidíš tu jedovou píseň?” otázal se.

Sarah musela zakroutit hlavou. “Ne, povídala mi o tom. O

jedové písni na její matce a pramatce.”

“Povídala.” Znovu zavrtěl hlavou a nakonec řekl: “Čekat a vidět.” Pak se otočil a odešel.,.

Když Joanna vyšla ze srubu, zastavila se a rozhlédla po dvoře a po sluncem zalitých pláních. Hugha již neviděla celé dny.

Nemohla spát a měla zlé sny o lidech stižených nemocemi, o Hughovi,

nemocném, osamělém a daleko od domova. Napadlo ji, že se mohl doplahočit do jedné z mnoha pastýřských chatrčí, které byly roztroušené po kraji, a ležet tam v bolestech a v horečném deliriu.

Věděla, že každý den jezdil do Lismore. “Pauline zorganizovala všechny ženy,” řekl Joanně. “Rozdávají prostěradla a přikrývky,

sbírají vejce, převařují a lahvují vodu. Muži pak v Lismore vyzvedávají dodávky a rozvážejí je po okolních farmách.”

Joanna se vydala přes dvůr za svými “sestrami”. Horečky stále stoupaly a pulsy se zpomalovaly. Jeden z mužů byl na cestě k uzdravení a ostatní již překonali delirické stadium. Nad těmi

Joanna bděle dohlížela, aby u nich předešla zápalu plic.

Noclehárnou se nesl těžký pach infekce a dezinfekce, byl horký den, všude

sedaly mouchy. Eukalyptové matrace rychle tvrdly a musely být neustále vyměňovány. Joanny se chvílemi zmocňovalo zoufalství, měla chuť všechno vzdát. Připomínalo jí to poslední dny života lady Emily, kdy zesláblá umírala a Joanna ji ošetřovala. Znovu na ni

doléhaly stejné pocity marnosti, beznaděje a hněvu.

Vešla dovnitř, aby se podívala na Billa Lovella. Od Štědrého večera již uplynuly tři týdny a podle doktora Ramseye i deníku její

matky měla být nemoc na ústupu a Bill by se měl začít uzdravovat.

Když však Joanna obešla závěs, který Billa odděloval od ostatních

nemocných, utrpěla šok.

“Matthewe,” zavolala tiše na chlapce ze stájí, který právě vytíral

podlahu hašeným vápnem. “Běž a najdi doktora Ramseye. Pospěš si. Vyřiď mu, aby sem okamžitě přišel.”

Vrátila se k Billově posteli. Tvář měl popelavou a podle chvění

zavřených očních víček usoudila, že prudce pohybuje očima.

Vzala do ruky matčin deník a rozevřela jej na stránkách, které znala zpaměti. Četla je však znovu, jako by četla bibli, nacházela

ve známých slovech útěchu a zároveň četla přesnou kroniku událostí, které právě prožívala: “Prožíváme třetí týden epidemie,” napsala lady Emily. “Jaswaran o pacienty neúnavně pečuje. V noci

zemřel major Caldwell. Petronius je teď u jeho vdovy. Mám strach,

že nás nenáviděný tyfus bude provázet věčně. Bojím se kvůli Joanně. Dělám dobře, když ji držím tady u sebe? Nebylo by pro ni lepší,

kdybych ji poslala pryč?”

Joanna zavřela oči a myslela na Adama, každého večera ho ukládala do postele a vždy jí připadal tak zranitelný; myslela i na

Sarah, která přestože byla odolná, nemusela mít přirozené protilátky proti nemocem bílých. Každou noc se Joanna modlila za spásu

a kladla si stejnou otázku jako lady Emily. Když znovu otevřela oči

a četla dál, nalezla v deníku stejný závěr, k jakému sama došla:

“Ale kam bych mohla Joannu poslat, kdo by se o ni staral tak jako

Zavřela knihu a držela ji mezi dlaněmi. Náhle pocítila blízkost

své matky; jako by tam lady Emily byla s ní a vedla ji. Pak si vzpomněla na to, co řekla Sarah: “Ten deník je Stezkou písní vaší matky.”

V tu chvíli dovnitř vešel David Ramsey. Rudozlatavé vlasy měl slepené potem a na tvářích mu vyrážel začínající plnovous.

Trvalo

jen krátce, než Billa Lovella prohlédl a řekl: “Joanno, lituji. Je to

zánět pobřišnice.”

“Co pro něho můžeme udělat?”

David chtěl vykřiknout, že jen kdyby měl odvahu vyzkoušet experimentální léčebnou kůru, Bill by mohl být zachráněn.

“Nikdo

už pro něho nemůže nic udělat,” řekl unaveným hlasem. “Nechte ho v polosedě a ústy mu nepodávejte nic než malé doušky vody.

Konec přijde brzy.”

“Davide, zůstaneš ještě chvíli?” otázala se Joanna.

David viděl bolest v jejích očích; nejraději by ji vzal do náručí

a odjel s ní ze Západní Austrálie, daleko od nemoci, smrti a beznaděje. “Je mi líto, ale potřebují mě jiní,” řekl.

“Ano, samozřejmě.”

Za střižnou Joanna našla plačícího Matthewa, který zaslechl jejich rozhovor. “Jdi se podívat po Hughovi,” řekla vlídně a položila

mu ruku na rameno. “Měl by teď být s Billem.”

Hugh vjel do dvora jen o malou chvíli později, vypadal vyčerpaně a zničeně. V šedých očích se mu usadily stopy hrůzy z toho, co

viděl. Nalezl celé rodiny stižené tyfem, matky, otce i děti vyhublé

horečkou a dehydrované, o které se neměl kdo postarat nebo je pohřbít.

Kdykoli se Hugh vracel z objížďky po kraji, byl plný strachu, že

najde Joannu nebo Adama nakažené tyfem. Chtěl zůstat u nich a chránit je, ale jeho pomoci bylo zapotřebí jinde. Ale i kdyby zůstal s nimi, co by mohl dělat? Čas od času ho paralyzovaly pocity

hněvu a zoufalství při vzpomínkách na to, jak jako patnáctiletý

chlapec pohřbíval svého otce pod jediným stromem v okolí mnoha kilometrů. Nebyli tam tehdy žádní duchovní ani truchlící, dokonce

ani rakev, jen stará modrá přikrývka, pod kterou starší z Westbrooků spával po mnoho hvězdných nocí.

Hugh přispěchal do noclehárny a vstoupil za závěs, za kterým ležel jeho starý přítel. Joanna vstala. “Řekl vám Matthew, co?

-,”

“Ano,” odpověděl Hugh. Posadil se a zahleděl se na Billa a spatřil mrtvolnou bledost, která se mu usadila na opálené tváři. “Ahoj,

Bille,” řekl.

Na Hugha se podíval pár nevidoucích očí. “Zdar, Hughu,” řekl Bill. “Už jsme se dostali do Coorainu?”

“Skoro, Bille.”

“To je dobře,” odpověděl. “Moje honácké dny jsou sečteny, Hughu. Chci se usadit. Možná s menším hospodářstvím, pár ovcí…”

Chvíli zmateně hovořil o minulosti, o dávno mrtvých mužích, o dávno opuštěných městech v pustině. Když se blížila půlnoc, mysl se mu vyjasnila a promluvil téměř normálním hlasem. “Piš dál své balady, Hughu,” řekl. “Nedopusť, aby Australani zapomněli, kým kdysi bývali.”

Během noci zemřel. “Byl pro mě jako otec,” řekl Hugh a Joanna utišovala jeho pláč.,.

Pauline vyndala Elsii teploměr z podpaží a pohlédla na něj.

Nebyl to jeden z těch nových teploměrů, jaké používal doktor Ramsey, ale starý typ, který měřil tělesnou teplotu v podpaží a trvalo

dvacet minut, než ji registroval. Teploměr to byl nicméně přesný

a Pauline viděla, že toho dusného lednového dne stoupla teplota její služky o další stupeň.

Z kbelíku naplněného studenou vodou vytáhla ručník, vyždímala jej a otřela Elsii obličej.

“Slečno Downsová,” zašeptala dívka. “Neměla byste to dělat.”

“Ty ses starala o mě,” řekla Pauline vlídně. “Teď se já budu starat o tebe.”

“Jak se daří mému Tomovi?” zeptala se Elsie majíc na mysli mladého muže, kterého milovala a kvůli němuž Pauline onehdy záviděla vlastní služce. Tom zemřel předešlého dne.

“Dobře,” odpověděla Pauline.

“Proč se za mnou nepřijde podívat?”

“Pomáhá panu Downsovi v rozvážení potravin po kraji. Jen tiše lež, Elsie. Všechno bude zase dobré.”

Pauline vrátila ručník do kbelíku a vytáhla další. Vyždímala jej

a přitiskla jej Elsii na rozpálená ramena. Nepřítomně se dívala na

dívčinu mrtvolně bledou tvář a zamýšlela se nad tím: Jak snadno

a rychle můžeme být připraveni o život. Znovu na ni dolehl pocit

strašlivé nepředvídatelnosti osudu a vzpomněla si přitom na slečnu

Floru McMichaelsovou, která před třiceti lety ovdověla, dříve než

se stačila vdát.

Zanechala Elsii v péči jiné služky a vrátila se na trávník, kde ženy připravovaly košíky s potravinami a skládaly prostěradla pro

postižené rodiny.

“Kde je Winifred?” zeptala se, rozhlížejíc se kolem.

“Šla domů. Malý Timmy je nemocný,” odpověděla Louisa s posunkem, při kterém si dala ruku za záda. Byla v pátém měsíci těhotenství.

Pauline sledovala práce probíhající na trávníku. Den ode dne jich bylo na práci méně a méně. Každá byla buďto nemocná nebo pečovala o své nejbližší bližní. Myslela na Hugha; ptala se, kde by

jen mohl být, zda je dosud zdravý. Elsiinu Tomovi bylo teprve šestadvacet a zdravý býval jako koně, o které se staral; zemřel za deset

dní.

Podívala se na lahve vyrovnané na stole do řady a lesknoucí se na slunci -, lahve od mléka, lahve od piva, lahve, které kdysi obsahovaly léky. Lahve přivezené do Lismore z celého kraje, aby mohly být umyty a vyvařeny, teď čekaly na naplnění sterilizovanou pitnou vodou. Pauline si vyhrnula rukávy a přes svoji únavu a bolest

hlavy se dala do jejich plnění.

Louisa zdvihla zrak a spatřila ženu postávající na okraji zahrady.

“Půjdu se podívat, kdo to je,” řekla Louisa.

“Mohu pro vás něco udělat?” oslovila ženu.

“Vy jste slečna Downsová?”

“Já jsem paní Hamiltonová. Slečna Downsová je támhle. A kdo jste vy?”

“Jmenuji se Ivy Dearbornová. Ráda bych vám pomohla.”

Louisa se na ni podívala, na staromódní šaty a zářivé rudé vlasy

stočené pod skromným kloboukem. Louisa věděla, co je zač.

Zaslechla, jak se její manžel zmiňoval o nové barmance od Finnegana. “Je mi líto, ale pomoc už nepotřebujeme.”

Ivy se podívala na stoly zavalené potravinami, lahvemi a prostěradly a viděla, že tam sotva je dost lidí, aby to vše mohli zvládnout.

Zadívala se na Pauline, tak vysokou a krásnou, že se ani zdaleka

nepodobala Frankovi. Představovala si muže, na kterého myslela celé měsíce, od té noci, kdy nakreslila jeho karikaturu.

Vzpomínala

si, jak se vždy rozhlížela v naději, že ho uvidí přicházet do baru;jak

vždy chtěla přijmout jeho pozvání, ale měla strach z toho, co se jí

dříve přihodilo. A pak přišlo pozvání do kostela a Ivy své okřídlené

sny nechala vzlétnout za slunečním svitem skutečnosti.

“Aha,” řekla a odešla.

Když se Louisa vrátila ke stolu, Pauline se jí zeptala: “Kdo to

byl?”

“Nikdo,” odpověděla Louisa. “Jen ta barmanka. Chtěla pomoct.”

“A tys ji poslala pryč?”

“Takové jako ona tu nepotřebujeme.”

“Louiso, tohle je můj dům a já rozhoduji o tom, kdo sem má přístup a kdo ne.” Pauline si stáhla rukávy, rozhodnuta, že se vypraví

za Ivy.

Ale než tak mohla učinit, objevil se muž, v němž poznala poslíčka z Kilmarnocku. “Slečno Downsová, pan MacGregor si přeje,

abyste bez prodlení přijela.”

Pauline si zavolala kočár a jela na Kilmarnock, kde Colina našla

po boku Christiny, blouznící a rudé horečkou. Malý Judd stál v rohu s obličejem bledým jako stěna.

“Nemohu nikde sehnat Ramseye,” řekl Colin. “A žena, která se starala o Christinu, dnes ráno onemocněla. Dohlédnete na ni za mě? Chci zajet na Merindu a přivézt slečnu Druryovou.”

Pauline šokoval výraz jeho tváře. Colin MacGregor měl vždy statnou postavu a bezvadné vzezření. Ale tento muž byl příliš vyhublý a bledý, aby mohl být pyšným pánem Kilmarnocku. “Bude lepší. když tu zůstanete, Coline,” řekla Pauline. “A pro slečnu Druryovou pojedu já.”,.

Hugh vjel do tichého opuštěného dvora Merindy, seskočil z koně a vešel do noclehárny, kde našel Joannu, která právě přetahovala prostěradlo přes tvář jednoho dělníka. Podívala se na Hugha,

pod očima měla tmavé kruhy a šaty jako by na ní visely.

“Hughu,”

řekla, načež se zhroutila.

Hugh ji přenesl přes dvůr do srubu, položil ji na postel a zadíval

se na ni.

“Joanno,” řekl tiše a dotkl se její tváře. Víčka se jí zachvěla. Dýchala hluboce. Spala.

Hugh na ni dál hleděl. Byla krásná, ale i tak křehká; zdálo se mu,

že se jí pleť v obličeji až příliš napíná přes lícní kosti.

V otevřených dveřích stála Pauline. Chvíli se na ně dívala, na Hugha s výrazem účasti sklánějícího se nad Joannou. “Je nemocná?” zeptala se Pauline.

Hugh zdvihl oči. “Pauline,” řekl překvapeně. “Není nemocná, ale vyčerpaná. Potřebuje se vyspat.”

“Shání ji Colin MacGregor. Christina je vážně nemocná.”

“Vyřiď mu, že Joanna přijede co nevidět, až se trochu prospí.”

Pauline viděla, jak se Hugh nad Joannou sklání, jak se jí upřeně

dívá do očí. Otočila se a odešla.,.

Na Kilmarnocku v Christinině ložnici pak Colinovi řekla: “Slečna Druryová přijede později.”

“Proč nemůže přijet hned?”

Pauline váhala. V duchu stále viděla Hugha sklánějícího se nad Joannou, hladícího ji po tváři. “Má práci s ošetřováním dělníků

z farmy,” řekla Pauline a samotnou ji překvapilo, jak snadno ji ta

lež napadla.

O tři hodiny později Christina zemřela a na věčnost s ní odešlo

i její nenarozené dítě. Colin svíral tělo své ženy v náručí a tiše plakal. Šestiletý Judd, který dosud tiše stál v koutě, záhy pochopil, že

se stalo právě to, čeho se vždy děsil -,jeho matka se připojila k duchům otcovy knihovny.,.

Joannu probudilo zaklepání na dveře. Zabralo jí několik vteřin,

než se probrala z hlubokého spánku, a když se zkusila posadit, zjistila, že je velmi slabá. Rozhlédla se po srubu a uvědomila si, že je

pozdě odpoledne. Snažila se rozpomenout, jak se tam dostala.

Náhle se jí vyjasnilo: omdlela v noclehárně.

Když znovu zaslechla klepání na dveře, zeptala se: “Kdo je?”

“Slečno Druryová, máte tu vzkaz od doktora Ramseye,” řekl muž za dveřmi. Joanna v něm po hlase poznala jednoho z dělníků.

“Minutku, prosím,” odpověděla. Nepamatovala si, že by se někdy byla cítila tak vysláblá.

Když otevřela dveře, dělník jí podal dopis se slovy, že jej právě

doručil posel z Cameronu.

V dopise od domácí Davida Ramseye stálo, že doktor onemocněl a shání se po Joanně.

“Tome, zapřáhneš mi prosím koně do vozu?” řekla Joanna dělníkovi. “Musím jet do města.”

“S valníkem odjel pan Westbrook, slečno.”

“Tak řekni někomu ze stájí, aby mi osedlal koně. Nevíš, kde jsou

Sarah s Adamem?”

“Chlapec pomáhá Ping-Liovi v kuchyni a ta dívka říkala, že musí někam jít.”

Joanna si umyla ruce a obličej, učesala se a pomalu se jí začínala vracet síla, přestože byla stále vyčerpaná. Zatímco přemýšlela,

kam asi Sarah mohla jít, napsala vzkaz, kde bude k dosažení, a nechala jej na stole.

Jela padajícím soumrakem, jak nejrychleji mohla. Když dorazila do Ramseyova bytu, našla ho v posteli. Místnost byla plná pachu

infekce a smrti. Stačil jí jediný pohled na Ramseyovu tvář a podle

modrých rtů a zvláštní ochablosti poznala, že podlehl jiné chorobě,

než byl tyfus: Vzal si jed -, svůj experimentální “lék”. Na nočním

stolku stály lahvičky kyseliny karbolové a jódu.

Posadila se k němu a přiložila mu na čelo vlhký obklad.

Domácí stála ve dveřích a lomila rukama. “Nevím, co mám dělat,” bědovala. “On je tu doktor a vůbec.”

Ramsey otevřel oči, podíval se na Joannu a usmál se.

“Pozoroval jsem na sobě příznaky…poslední den, kdy jsme se viděli, Joanno,” řekl, mluvení mu činilo obtíže. “Už když…

jsem u Billa Lovella diagnostikoval zánět pobřišnice. Věděl jsem, že mám tyfus.”

“Pššš,” napomenula ho Joanna. “Nemluv. Budu tě ošetřovat.”

Zmítal hlavou ze strany na stranu. “Joanno, ne,” řekl. “Vím, co

jsem udělal. Věděl jsem…celou dobu jsem věděl, že nemůžu provádět experimenty na druhých. Musel jsem ten lék nejdříve vyzkoušet na sobě.” Zdvihl ruku a ukázal na lahvičky s jedy.

“Chtěl

jsem přispět svým dílem do medicíny. Chtěl jsem být jako Jenner

a Pasteur. Ale…tohle není ono, Joanno. Jediné, co jsem dokázal, je

zabít se. Je mi líto, že jsem zklamal…”

Zemřel s otevřenýma očima. Joanna mu je něžně zatlačila.

Pomalu jela polní cestou zpět k Merindě a před očima měla stále

obraz Davidovy tváře. Měla pocit, jako by z ní vyprchal všechen

život; uvnitř se cítila právě tak mrtvá jako muži, které jí před očima

vzal tyfus. Rychle se blížila noc, ale Joanna to nebrala na vědomí.

Cítila na svých bedrech tíhu všech těch životů. Má něco společného se vším, co se kolem ní děje? Měl snad starý domorodec Ezekiel pravdu? Vyhnula by se kraji pohroma, kdyby tam nebyla přišla?

Začínala se jí točit hlava; vzpomněla si, že od předešlého dne nejedla. Zahleděla se před sebe na cestu ztrácející se pod příkrovem tmy a snažila se vzít rozum do hrsti. Jak daleko je ještě na Merindu? Věděla, že se cesta stáčí k jihu a pak teprve znovu k severu

a Merindě. Prodlužovala se tak o míle, o nichž si Joanna nebyla jistá, že se na ně cítí. Rozhlédla se po polích nalevo, nad nimiž se

ztrácela poslední záře červánků, a snažila se odhadnout, kolik světla ještě zbývá.

Cítila se čím dál tím malátnější; opouštěla ji síla i vůle.

Náhle

dostala strach, že pokud zůstane na cestě, už se na Merindu nedostane. Rozhodla se, že nejlepším řešením bude vydat se napříč přes

pole a přímo k Merindě.

Pobídla koně a tryskem se rozjela po lánech suché trávy. Měla příjemný pocit z toho, že jede tak rychle, že je v pohybu, že se něco

děje. Vzpomněla si na Davida a rozplakala se.

Konečně před sebou mezi stromy zahlédla světla Merindy.

Přiměla koně, aby jel ještě rychleji.

Když se rozhodla, že pojede k Merindě zkratkou, nepočítala s tím, že narazí na řeku. Když kůň na poslední chvíli uviděl vodu,

splašil se a Joannu to zastihlo nepřipravenou. Kůň se vymkl kontrole a vymrštil ji ze sedla. Joanna s výkřikem dopadla na zem.,.

Adam měl strach. Pomáhal Ping-Liovi v kuchyni, jak mu Sarah řekla, zatímco sama šla tajně navštívit Domorodou misii.

Nařídila

Adamovi, aby nechodil do srubu, protože Joanna spí a on ji nesmí

rušit. Ale když Ping-Li usnul na svém kavalci v kuchyni a Adam se

vydal do srubu, Joanna tam nebyla, nikdo tam nebyl. Šel k noclehárně, ale jeden z dělníků mu řekl, aby dovnitř nechodil, protože je

tam nemoc. Teď byla noc a Adam sám.

Nebyl sám rád. Připomínalo mu to doby, kdy také býval sám.

Doby, na které už teprve nevzpomínal rád a raději nevzpomínal vůbec. Odmítal se těmi vzpomínkami zabývat, kdykoli mu jen vyvstaly na mysli nebo se ho Joanna snažila přimět, aby se o tom rozpovídal. Nechtěl na to myslet, ani o tom mluvit. Ale teď měl strach.

A strach měl i tenkrát, když se vrátil zvenku a našel doma mamin

ku celou bledou. Snažil se ji probudit, ale nešlo to, a tak to zkoušel

znovu a znovu, znovu a znovu na ni volal, až se jeho panický strach

proměnil v hrůzu, když si uvědomil, že usnula a už se nikdy neprobudí.

Adam se rozhlédl po tichém dvoře a napadlo ho, že Sarah s Joannou by mohly být dole u řeky. Když však došel k lesu, nikoho tam nenašel. Strach v něm rostl; v noci tam ještě nikdy nebyl.

Pak na druhé straně řeky zahlédl koně osedlaného, ale bez jezdce. S cákáním se přebrodil přes zúžené koryto řeky a spatřil postavu ženy ležící na zemi. V okamžení se ocitl ve srubu na farmě

a všechny hrůzy se odehrávaly znovu. Běžel k Joanně a křičel: “Mami! Mami, probuď se! Nespi! Mami!” Zatahal ji za ruku, ale nereagovala.

Snažil se přemýšlet. Měl by dojít pro pomoc. Měl by utíkat a někoho přivést. Ale měl strach. Vrhl se na kolena a začal bušit hlavou

o zem. “Ne, ne, ne!” křičel strachy a bezmocí. “Mami! Probuď se!”

Zabořil tvář do dlaní a rozplakal se.

Posléze se utišil a znovu se podíval na Joannu. Měla zavřené oči

a vlasy jí splývaly po trávě.

Adam pochopil, že to není maminka.

“Joanno? Joanno, probuď se. Prosím, probuď se,” řekl zmateně a zatahal ji za rameno. “Joanno, vstávej.”

Vstal a zůstal na ni hledět v zajetí hrůzy a nerozhodnosti.

Otočil

hlavu a za sebou uviděl světla Merindy. Znovu se podíval na Joannu. Nechtěl ji nechat samotnou, bál se ji nechat samotnou.

Ale kdyby nešel pro pomoc, mohla by spát navěky tak jako maminka.

Otočil se a utíkal.

“Pomoc, pomoc, pomoc,” křičel, když vbíhal do dvora. “Pomoc!

Joanna je zraněná! Joanna je zraněná!”

Vyběhl po schodech na verandu, ale ve srubu nikdo nebyl.

Rozběhl se do kuchyně. Na plotně bublal hrnec, ale čínského kuchaře

nikde neviděl. “Pomoc, pomoc Adam křičel. Vběhl do noclehárny a zastavil se ve dveřích zakrytých přikrývkou, jak ho v nose i v očích štípal pach karbolu.

Otočil se, vyběhl ven ze dvora a zamířil dolů k cestě.,.

Hugh byl rád, že se již blíží k domovu. Nevzpomínal si, že by se

někdy předtím cítil tak unavený. Vedle něho tiše seděla Sarah, kterou sebral cestou. Řekla mu, že šla navštívit domorodou misii, jak

doufala, že bude moci mluvit s Old Deereeree, ale dozvěděla se, že

zemřela na tyfus.

“To je mi líto, Sarah,” řekl Hugh, podvědomě přitom cítil hloubku jejího zármutku. “Je mi líto, že Deereeree umřela.”

“Byla stará,” řekla Sarah, ale neřekla nic víc, protože hovořit

o starých bylo tabu. Sarah věděla, že smrt Deereeree ji bude provázet po zbytek života, právě tak jako to, že spolu s ní zemřela i její

tajemství i kouzla a písně i moudrost předků.

“Zdar,” zvolal Hugh. “Kdo je to tam? Cože? To je Adam!”

Zastavil vůz a seskočil na zem. “Co se děje, Adame?”

“Joanna! Joanna je zraněná!” vykřikl Adam. “Tam u řeky!

Spadla z koně! Neprobouzí se!”

Hugh hnal koně, jak rychle to jen bylo možné; sjel z cesty a vyrazil nejkratší cestou přímo po poli. Jakmile dojeli ke stromům, seskočil a zbývající vzdálenost běžel. “Joanno!”

volal. “Joanno!”

Pak zahlédl pasoucího se koně a když doběhl k Joanně, již seděla a osahávala si hlavu.

“Můj bože, Joanno,” řekl a padl na kolena.

“Kůň mě shodil “

“Bože, Joanno,” řekl znovu a pak ji vzal do náručí, přitiskl k sobě a políbil ji.

Joanna ho objala a políbila právě s takovou naléhavostí jako on

ji.

Dlaněmi jí zdvihl tvář a viděl, že pláče.

“David je mrtvý, Hughu,” pravila. “Je to všechno jako zlý sen.”

Hugh jí pomohl na nohy a oba dlouho stáli v těsném objetí.

Pak přišel Adam a řekl: “Joanno, není ti nic? Měl jsem o tebe takový strach. Neprobouzela ses. Jako maminka. Ale teď už je to

v pořádku, viď? Přivedl jsem ti pomoc, nebo ne?”

“Ano, Adame,” přisvědčila Joanna. Jak se mohla opřít o Hugha, cítila se náhle plná života; už nebyla slabá ani unavená, cítila jeho

sílu a přála si, aby při něm mohla stát navždy. “Zařídil jsi to skvěle,

Adame.”,.

Kapitola 11..

SARAH POSBÍRALA SVÉ OBLÁZKY A PEřÍČKA A NÁRAMKY Z LIDSKÝCH

vlasů a znovu je vzala s sebou k řece. Její kouzlo účinkovalo, tyfus

byl vymýcen. A přestože v kraji zemřelo mnoho lidí, Joanna s Hughem a Adam byli uchráněni.

Všichni tvrdili, že to byl mistr Shapiro, kdo nákazu přinesl do

západní Viktorie. Ale Sarah věřila, že v tom byla i jedová píseň.

Věřila tomu, protože ji zahnala svými kouzly. A rituální předměty

teď musely být pohřbeny, protože byly mocné; měly vlastní život

a bylo třeba chovat se k nim s náležitou úctou. Když Sarah kopala

v měkkém jílu na břehu billabongu, zpívala přitom poslední z písní. Ale tentokrát to byla milostná píseň.

Sarah viděla lásku, která se vyvíjela mezi Hughem a Joannou, i lásku, s jakou oba milovali malého chlapce, že se začínaly hojit

staré rány na jeho duši. Ale Hugh se měl ženit a Joanna říkala, že

musí odjet. Ale Joanna by udělala chybu, kdyby odjela, myslela si

Sarah. Patřila na Merindu. Přivedla ji tam její Stezka písní.

Píseň, kterou Sarah zpívala, vládla mocným kouzlem. Naučila se ji od své matky, ještě před tím, než ta odešla do pouště a nikdy se

již nevrátila. Sarah ji zpívala, aby spolu spojila Hugha s Joannou.

Když všechny předměty pohřbila a ujistila se, že je nikdo nenajde, posadila se na zem a všimla si, že mezi stromy znovu stojí starý muž. V ruce držel bumerang podobný těm, které chodili do misie kupovat bohatí lidé, aby si je doma věšeli na stěny. Sarah měla

chvíli pocit, jako by viděla ducha. Ezekiel byl oblečený v šatech,

které dostal od misie, ale okolo hlavy měl čelenku z vlasů a na jeho

holých pažích Sarah viděla staré kmenové jizvy, které utržil před

mnoha lety.

Teď, když byl rituál u konce a mohl se přiblížit, aniž by porušil

tabu, prošel Ezekiel mezi stromy směrem k ní. Sarah na projev úcty

vstala. Dívali se na sebe v roztříštěném slunečním světle pronikajícím na paseku.,.

“Je tu mocné kouzlo, Starý otče. Kouzlo ženy písní a kouzlo jedové písně bojují proti sobě. Potřebuji vaši pomoc,” řekla Sarah.

Ezekiel se podíval na bumerang, který držel v ruce; byl to “smrtonosný” typ, ne jeden z těch “vracejících se”. Bylo tomu již dávno, co si jej sám vyřezal a vyryl na něj magické symboly svého

mládí. Jak tak o tom všem Ezekiel hloubal, zamýšlel se nad tím, co

mohlo znamenat, že v posledních týdnech přemýšlel více než za celý svůj dřívější život. Jak předtím Sarah sám řekl, díval se a vyčkával, ale stále nevycházel z úžasu. Nic již nebylo jednoduché. Za

starých časů existovaly zásady, kterými se vše řídilo: například zákon, který určoval, kdy smí tchyně hovořit se svým zetěm; zákon,

podle něhož matka syna podstupujícího zasvěcení musela mluvit zvláštním jazykem; zákon, který určoval, kdo bude kde sedět u táborového ohně a kdo bude nosit vodu. V těch dobách před příchodem bílých mužů ty zákony všichni znali a řídili se jimi; svět měl

řád a chaos neměl šanci. Teď se však zákony hroutily, lidé zapomínali na starý pořádek a staří jako Ezekiel již nenacházeli slov.

Prožíval vnitřní boj o vyrovnání se s bílou ženou na Merindě.

Sledoval ji a měl z ní strach, byl zmatený i okouzlený. Teď přemýšlel o tom, co o ní říkala Sarah. Viděl, jak Joanna užívá kouzel k zachraňování mužů před nemocí; a před nákazou chránila i sebe

a Hugha, kterého Ezekiel respektoval i obdivoval a považoval ho

za přítele.

“Proč zpíváš milostnou píseň?” otázal se.

“Aby Joanna zůstala. Dnes ráno odešla. Hugh ji musí přivést zpět.”

Když se Sarah znovu dala do zpěvu, Ezekiel si odfrkl a zadíval se na oblohu. Milostné písně patřily k ženským kouzlům; o tom on

nic nevěděl. Možná to fungovalo, možná ne. Ještě chvíli přemýšlel,

pak se otočil a odkráčel lesem k hlavní cestě. Milostné písně mohou mít velkou moc, připustil, ale staří věděli, že kouzlům je někdy

třeba pomáhat lidskými silami.,.

Hugh s Pauline procházeli mezi náhrobními kameny a pokládali květiny ke známým jménům: Bill Lovell, David Ramsey a bezpočet dalších jako Cameron, McClintock nebo Dunn. Pauline se zastavila před náhrobkem, na němž stálo jen “Dítě”

Hamiltonových

22. leden 1872. Louisa nepodlehla tyfu, ale všeobecný stres způsobil, že předčasně porodila. Když na ten malý hrobeček Pauline pokládala květiny, zabývala se otázkou, zda Louisa stačila od doktora

Ramseye vyzvědět tajemství prevence proti těhotenství, než zemřel.

Pauline si neoblékla vysloveně černé smuteční šaty, jaké měla na sobě většina žen na hřbitově, ale šedé s černým lemováním ze

soustrasti s ostatními. Ona a Frank epidemii unikli, ačkoli Pauline

věděla, že jejího bratra tyfus svým způsobem zasáhl: slečna Dearbornová zmizela. Frank strávil jejím hledáním několik dní, až nakonec i on uvěřil, že musela zemřít na tyfus. Vrátil se do Melbourne ke svým novinám, aby utopil své bolestné vzpomínky v práci

a v propasti času.

Pauline zavěšená do Hugha se procházela mezi hroby, vnímala očistné únorové slunce a přemýšlela: musíme se teď dívat do budoucnosti. Tragédii musíme nechat za zády a žít dál. Ale téma svatby, do které už zbýval jediný měsíc, zatím nikdo neotevřel.

Pauline se ovála vějířem a začala: “Ach jo, toje ale dnes horko.

Doufám, že o svatbě nebude také takové!”

“Pauline,” řekl Hugh.

.

Cítila, že to přijde; přibližovalo se to celé dny; Pauline to chtěla

zažehnat; nedopustit, aby to vůbec spatřilo světlo světa.

“Pojďme

pryč z toho příšerného místa, drahý,” řekla. “Udělejme si projížďku do hor. Vypadají tak chladné a tak zelené.”

“Pauline,” řekl Hugh. “Musíme si promluvit.”

Takže to přišlo; to, před čím Pauline utíkala od chvíle, kdy Hugha našla s Joannou ve srubu na Merindě.

“Netvař se tak vážně drahý,” řekla s úsměvem. “Věřím, že tě tento příšerný hřbitov připravil o dobrou náladu. Co kdybychom zašli do Fox and Hounds a dali si studené -, “

“Pauline,” řekl Hugh. “Víš, že jsem k tobě vždy byl otevřený.

A musím být otevřený i teď. Týká se to Joanny Druryové.”

“Ne, prosím,” řekla Pauline.

“Nebylo by ode mě čestné, kdybychom vstoupili do manželství, protože jsem ti zatajil pravdu. Bylo by to přímo urážlivé a vrhlo by

to špatné světlo na mé vysoké mínění o tobě.”

Pauline ztuhla. “Chceš mi snad říci, že ji miluješ.”

“Ano.”

Spočinula na něm chladně modrýma očima. “Mám to brát tak, že si ji chceš nechat, aby se starala o Adama?”

“Ne. To by nebylo ke cti nikomu z nás. Joanna odjíždí. Má svůj vlastní život, právě tak jako ty a já.”

“Tak proč mi říkáš, co k ní cítíš?” vykřikla Pauline.

“Pravda je ta, že ty to stejně víš. Nemohl bych se stát tvým manželem s vědomím, že tu pravdu nikdo z nás nevyslovil.”

Pauline zaťala zuby, pohlédla na něho a otázala se: “A já?

Miluješ mě?”

Hugh se na ni podíval -, byla tak krásná a elegantní. Ale musel

myslet na Joannu, na polibky a na vášeň, kterou se oba nechali unést. Vzal Paulininu ruku mezi dlaně a pravil: “Ctím a obdivuji tě,

Pauline. Mám o tobě to nejlepší mínění.”

“Ale nemiluješ mě.”

“Mám tě velmi rád, Pauline.”

“Hughu!” prohlásila. “Chci, abys mě miloval!”

A otočila se k němu zády. Proč mezi nimi nemohlo zůstat to malé temné tajemství? Co by na tom bylo zlého? Ona by mohla dál

předstírat a časem by snad i uvěřila, že Hugh miluje jen ji.

Snad by

se do ní časem i zamiloval.

Cítila, jak v ní narůstá hněv. Vybavilo se jí, jak Hugh objímal

Joannu, jak něžně se jí dotýkal, jak visel očima na její tváři. Pauline

se chtělo zakřičet na Joannu: Zmiz! Nezasloužíš si ho!

Nezasloužila sis ho! Nemilovala jsi ho od svých čtrnácti let.

Nedalas mu ruce

okolo krku a nepolíbila ho, když ti bylo šestnáct a on vyhrál první

cenu na pastevecké přehlídce. Neproplakala jsi celé dny, když ti

bylo sedmnáct a Hugha přivezli z honu zraněného, ve tváři bledého

jako smrt a v zakrvácené košili. Nikdy jsi nestála u mantinelů na

koňských dostizích a nemodlila se za Hughovo vítězství. Ale já ano! Hugh patří mně!

“Ne, Pauline. To není ten pravý důvod.”

“Ale je to to, co chceš, že?”

“Ne. A o to, co já chci, tu teď nejde.”

“Bože, Hughu, toužím po tom, abych měla za manžela mučedníka!

Za takových okolností se za tebe provdat nechci -,jen proto, že jsi čestný muž!”

“Pauline,” ohradil se Hugh. “Budu ti dobrým manželem. Zajistím ti dobrý život. Vždy ti budu věrný. To ti slibuji.”

Pauline zavřela oči a uvažovala: Ale nemiluješ mě!

“A kdy přijde na řadu nenávist a vzdor?” otázala se. “Jakmile nás kněz prohlásí za manžele, bude stačit, abych se na tebe podívala, a budu se muset ptát, kdy a za jakých okolností mě budeš nenávidět za to, že nejsem Joanna.”

“Nikdy tě nebudu nenávidět, Pauline.”

“Tak se se mnou začneš nudit, a to by bylo ještě horší!”

Pauline myslela na svoji lásku k Hughovi, na plány, které spojovala s budoucností jeho i svou; na piknik v dešti; na to, jak ho požádala o ruku. Vzpomněla si na kampaň, kterou zorganizovala proti

Joanně Druryové, aby jí vnutila pocit nezvaného hosta a vystrnadila ji. Pauline se ohlédla zpět, a viděla, jak chladně a logicky i s jakou zatvrzelostí se vrhala vpřed. Nyní se podívala na Hugha a uvě

domila si, že sice získala jeho loajálnost, úctu i náklonnost, dokonce mohla mít i jeho jméno. Ale nezískala si jeho samého jako muže. Bylo to hluché vítězství.

“Hughu,” řekla. “Chci, abys mě chtěl. Aby sis mě vzal, protože chceš, bezpodmínečně a z vlastní vůle a z lásky. Ne z šlechetně

sentimentálních důvodů, ale protože po mně toužíš, tak jako já toužím po tobě.”

“Tím ti teď nemohu posloužit, Pauline.”

“V tom případě si myslím, že bychom měli naši svatbu odvolat,”

řekla Pauline.

Hugh nic neříkal a Pauline cítila, jak se jí cosi zabodává hluboko

do srdce.

Proč je láska tak krutá? ptala se v duchu. Byl tu také Colin MacGregor, zamčený na svém hradě a truchlící pro svoji mrtvou ženu.

A Frank, jak zběsile ten hledal ženu jménem Ivy. A teď…

“Není v tom jen Joanna,” řekla Pauline v instinktivní sebeobraně. “Jsou tu i jiné problémy. Dům není postavený a já nesnesu pomyšlení na život ve srubu. Ty nechceš bydlet v Lismore, chceš být

přímo na Merindě, mít všechno pod dohledem. Teď si také uvědomuji, že ať jsem se snažila sebevíce, že v sobě nenacházím náklonnost k Adamovi. Ani on mě nemá moc rád. Navíc se teď nechci zatěžovat dítětem, a cizím už vůbec ne.”

“Kam se ztratila tvá šlechetnost?” řekl Hugh.

Pauline vysunula bradu. “Hughu, dopřej mi tu čest, abych celou věc skončila ve vší důstojnosti a v dobrém vkusu. Alespoň to bychom si zasloužili.”

“Jsi si tím vším naprosto jistá?”

Ne, Pauline v hloubi srdce plakala: vůbec si tím vším nejsem jistá! Chci, abys mě vzal do náručí a řekl, že mě miluješ, že si mě

vezmeš, ať říkám, co říkám. Ano,” odpověděla a otočila se k němu

zády. “Bude to tak nejlepší.”

Když se ji snažil zadržet, řekla: “Hughu, prosím, jestli okamžitě

neodejdeš, nebude ten náš konec tak důstojný, bude to spíš scéna,

které budeme později oba litovat.”

“Dovol, abych tě odvezl domů.”

“Projdu se, není to daleko a musím hodně přemýšlet. Je třeba zrušit plány, podat vysvětlení…”

Svlékla si svůj snubní prsten, aby ho Hughovi podala, ale ten řekl: “Nech si jej, Pauline. Jsme stále přátelé.”

Pauline se v očích zaleskly slzy jako démanty a odkráčela pryč.

S hrůzou si uvědomila plný rozsah své prohry, viděla před sebou

vše, co nikdy nemělo být její: láska Hughova těla, jejich první dítě

v jeho náručí. Pauline viděla dvě budoucnosti: tu, která by bývala

mohla být její, ale která teď měla patřit Joanně Druryové; a tu, před

níž nyní sama stála -, budoucnost dlouhých pustých let plných samoty a výčitek, neboť se měla stát zahořklou ženou, která bude

každého muže, kterého potká, posuzovat a odsuzovat podle Hughových měřítek. Čekala ji budoucnost, jakou viděla ve svých zadržovaných slzách, budoucnost ženy, jakou byla “Nebohá slečna

Flora”, litovaná přáteli, protože “zůstala na ocet”.

Paulinina budoucnost však měla být jiná, protože tu byla ještě třetí alternativa, která se jí právě začínala rýsovat v mysli a její

smutek se proměnil v pevné rozhodnutí: obrátila oči k východu a ke Kilmarnocku. Myslela přitom na krásného Colina MacGregora, zamčeného na svém hradě a truchlícího nad ztrátou své manželky Christiny.,.

“Drahý pane Westbrooku,” psala Joanna. “Ve chvíli, kdy obdržíte tento dopis, již budu na cestě do Melbourne.”

Přestala psát a pohlédla na dostavník připravující se k odjezdu.

Seděla před Fox and Hounds spolu s ostatními cestujícími, kteří čekali, až budou moci nastoupit. Zavazadla byla mezitím přivazována na střechu, Joannin lodní kufr jako první.

Znovu se vrátila k dopisu: “Jelikož oba víme, že bych po vaší svatbě nemohla zůstat na Merindě, rozhodla jsem se bez meškání odjet, a ušetřit vás tak obtížného loučení. Vás čeká nový život a já

se musím vydat za posláním, které mě do Austrálie přivedlo.

Snad

nenesu vinu za to, co se stalo na Merindě, vinu za smrt tolika dobrých lidí, ale vím, že jsem se ocitla v zajetí něčeho, co přesahuje

moji kontrolu. Dala jsem slib své matce a jsem zodpovědná i svým

budoucím dětem za to, že zjistím, co pronásleduje naši rodinu, a pokusím se to nějak zastavit.”

Znovu přestala psát. Vzpomněla si na Hugha, na to, jak ji objevil

u řeky a vzal ji do náručí; na teplo a žár, který jí přitom projel tělem; na polibek, polibky. Na to, jak silná se v tom okamžiku cítila.

Ale pak si řekla: Nepřišla jsem sem, abych se zamilovávala a zapouštěla kořeny, ale abych se ucházela o své dědictví, našla Karra

Karru a zastavila démony, kteří pronásledují ženy z rodu Druryů.

Snažila se soustředit na to, co bude dělat dál. Za pět měsíců hledání se nepřiblížila ani Karra Karře, ani tajemství dědových listin.

Odpověděl jí pan Asquith, gentleman, který měl na starosti Úřad

pro domorodé záležitosti a od něhož si Joanna slibovala, že by mohl vědět něco o domorodcích a poskytnout jí nějaké informace. Ale

ukázalo se, že pan Asquith je bankéř, jemuž byl úřad svěřen z čistě

politických důvodů a který nikdy ani nenavštívil domorodou misii

nebo rezervaci. Podobně ani Katastrální úřad v Melbourne nebyl schopen poskytnout jakoukoli pomoc. Sdělili jí, že na listině není

dostatek údajů k tomu, aby bylo možno pozemek lokalizovat. Od Patricka Lathropa, který se s Joanniným dědem mohl znát, žádnou

odpověď nedostala.

Musela začít znovu, hledat nová vodítka a znamení, která by ji zavedla na správnou stopu.

Psala dál: “Opouštím Merindu s velkým zármutkem, pane Westbrooku, ale Adam již moji pomoc nepotřebuje, a tedy neexistuje

ani důvod, abych zůstávala dál. Adam je na cestě k uzdravení.

Již

té noci, co jste mě našli u řeky a kdy jste mu vysvětlil, že za smrt

své matky není zodpovědný a že ji v žádném případě nemohl zachránit, jsem viděla, jak se začíná uzdravovat. Sarah mu pomůže

překonat i zbytek. A také vy se slečnou Downsovou.

Nikdy nezapomenu na dny strávené na Merindě; jistě nikdy nezapomenu na vás. Přeji vám, aby vás v budoucnu potkávalo jen zdraví a štěstí.”

“Tak, slečno,” řekl kočí dostavníku. “Jsme připraveni k odjezdu.”

Joanna zalepila dopis a vhodila jej do schránky na zastávce dostavníku. Pak si přisedla k ostatním pasažérům a zatímco lidé mávali na rozloučenou, kočí se chopili opratí a dostavník vyrazil

vpřed.

Cestující se navzájem představovali, komentovali horké léto a Zažehnávali konec tyfu, ale Joanna se dívala z okna a dávala tiché

sbohem známé krajině, neboť věděla, že ji možná již nikdy neuvidí.

Vtom ji napadlo, že snad po létech se jednoho dne vrátí, aby viděla,

jak Adam vyrostl a jak se Sarah změnila. A Hugh.

Dostavník však náhle zastavil. Z venku zaslechli hlasy a jeden z cestujících poznamenal: “Nějaký opozdilec.” Jakási starší žena

zareagovala: “Ach bože, nemáme místo.”

Znenadání se otevřely dveře a vylekaná Joanna v nich spatřila rozběsněného Hugha. “Potkal jsem cestou Ezekiela. Řekl mi, že jste odjela, Joanno. Že jste odjela bez rozloučení.”

“Hej, kámo,” zavolal jeden z kočích. “My musíme jet dál.”

“Myslela jsem, že to tak bude nejlepší,” řekla Joanna, “že byste

to jedině uvítal.”

“Dobrý bože, kdyby nebylo Ezekiela, tak jsem se s vámi minul!

Joanno, polezte ven. Nemůžete odjet.” Hugh zavolal na kočího: “Sundejte prosím slečně Druryové kufr. Stal se omyl.”

“Ale pane Westbrooku -, ” začala Joanna.

“Nenechám vás odejít,” řekl Hugh. “Ne takhle. Chci, abyste si mě vzala. Miluji vás.”

Joanna na sobě cítila pohledy ostatních cestujících.

“Nerozumím,” řekla. “Slečna Downsová -, “

Hugh jí podal ruku. “Joanno, vraťte se se mnou na Merindu, prosím.”

“Ale dohodli jsme se… myslím, problém -,”

“Joanno, proboha. Ať je to cokoli, napravíme to. Miluji vás, Joanno. Miluji vás a nemohu bez vás žít. Potřebuji vás. Adam vás

potřebuje.”

“Zdržujete, slečno,” řekl jeden z kočích. “Buď s náma jedete, nebo ne, ale musíte si vybrat. Mám svůj jízdní řád.

Joanna se podívala na Hughovu napřaženou ruku a jeho jemnou tvář. Vložila svoji dlaň do jeho a vystoupila.

Začala něco říkat, ale Hugh ji sevřel do náručí a ona ho objala okolo krku a jeho polibek opětovala.,.

KNIHA DRUHÁ..

1873.

Kapitola 12..

MEZI STROMY PROCHÁZEL NEZNÁMÝ MUŽ. POSTUPOVAL PODÉL ŘEKY

a Sarah ho následovala, aniž by se nechala spatřit. Když se zastavil,

zastavila se i ona; když se rozešel, rozešla se za ním jako jeho stín.

Nikdy předtím toho muže neviděla.

Vydala se dolů k billabongu, aby nasbírala pampeliškové kořeny pro Joannu, a těsně u vody ho zahlédla -, podivně oblečeného muže. Kalhoty měl z kozí kůže a bílou košili s nabranými rukávy ze

lněné tkaniny. Neměl na sobě ani kabát nebo kravatu ani klobouk.

A Sarah viděla jeho světle hnědé vlasy, téměř tak dlouhé jako její

a v týle stažené do copu. Neznámý muž nesl velkou knihu a každou

chvíli se zastavil, aby si do ní něco zapsal. Viděla, že má dlouhé

štíhlé ruce. Řekla si, že to musí být gentleman.

Zastavil se, aby si prohlédl strom, zamžoural vzhůru k obloze prosvítající mezi spletí větvoví a něco si zapsal do knihy.

Sarah

zpozorovala, jak se mu na pravém zápěstí něco kovově leskne.

Choval se nepřirozeně, nepatřil tam. To místo bylo významné pro ženy, pro Joannu a pro Sarah. Pěstovaly tam své byliny, povídaly si spolu, učily se jedna od druhé a vyměňovaly si ženská tajemství. Joanna vyprávěla Sarah o velkém světě, kde po širých

oceánech plují lodě, bojovníci obratně a předepsanými kroky tančí

s elegantně oblečenými mladými dámami, a Sarah Joanně vyprávěla o víře předků i o tom, jak stvořili svět.

Sarah to místo považovala za místo svého zasvěcení. Reverend Simms sice přerušil její zasvěcení v misii, takže nemohla být zasvěcena do všech tajemství, ale teď se učila jiným tajemstvím: tajemstvím života, tajemstvím neméně posvátným.

“Když tohle semínko zasadíš do země,” řekla jí Joanna. “A dopřeješ mu vodu

a slunce a věnuješ lásku, tak vyroste, jako rostou lidé.” Lidé z kmene, z něhož Sarah pocházela, nikdy nedávali semena do země, nikdy nepěstovali rostliny. Bylo to jako kouzlo -, dobré kouzlo.

A teď jednoho březnového dne, kdy léto ustupovalo podzimu, vkročil na jejich místo podivný muž. Sarah měla zvláštní nepříjemný pocit, pro jaký neznala slovo. Snad proto, že to byl muž.

Mohl tam přinést zlé kouzlo, mohl narušit stezku písní. Už byl nebezpečně blízko posvátným zříceninám. Sarah si uvědomila, že ho bude muset zastavit.

Dívala se za ním, zatímco obcházel billabong. Silueta jeho vysokého štíhlého těla se letmo zaleskla na opalizující hladině. Teď

mířil přímo ke zříceninám. Sarah se tiše plížila za ním. Když se zastavil, zastavila se i ona, ale ani na okamžik z něho nespouštěla oči.

Zůstal stát u posvátných kamenů, klekl si na koleno a vztáhl k nim ruku. Sarah vykřikla.,.

Joanna se upřeně dívala na kresbu Duhového hada a cítila, jak ji

přitom mrazí v zádech. Vypadal přesně tak, jak jej její matka popsala ve svém deníku, obří had, který ji pronásledoval v jejích

snech. Pohled na to groteskní a zároveň hrůzostrašné stvoření i jakási spřízněnost s ním Joannu naplňovaly neklidem. Hadovo jediné oko jako by se na ni upřeně dívalo, vysmívalo se jí, vyzývalo.

“Vím, že se o domorodce zajímáte, paní Westbrooková,” řekl pan Talbot, majitel Knižního domu. “Takže kdykoli narazím na něco, co by vás mohlo zajímat, dávám vám to stranou. Rozumíte, tahle kniha je poměrně vzácná a řekl bych, že je i naprosto fascinující.”

Joanna si přečetla titul: Můj život mezi domorodci, sir Finlay Cobb. Kniha byla napsána v roce 1827, právě čtyřicet let po tom,

co na australskou půdu vkročili první bílí muži, a tři roky před tím,

než přišli Joannini prarodiče. “Ano, pane Talbote,” řekla Joanna,

upřeně hledíc na znepokojivý obraz Duhového hada. “Vypadá vskutku velmi zajímavě.”

Nemohla od hypnotického hadího oka odtrhnout oči. Náhle si vzpomněla, že z jakéhosi neznámého důvodu to jediné hadí oko hrálo významnou roli ve snech její matky -, nejen v nočních můrách, ale i kupodivu i v jejích snových vzpomínkách. “Vidím svoji

matku vycházet z jakési jeskyně,” zapsala si lady Emily. “A vzápětí se z jeskyně vyřítil obrovský had, jehož jediné oko mi nahání

hrůzu. Zvláštní je, že žena, která mě drží, nemá strach. A tmaví lidé

okolo mě se tváří docela spokojeně.”

“Paní Westbrooková,” řekl pan Talbot, “Přejete si tu knihu koupit?”

“Ano,” řekla Joanna, podala mu ji a sáhla do kabelky. Přitom si

položila druhou ruku na břicho, kde sídlil nový život. Joanna čekala dítě. Nad jejím bezmezným štěstím však visel stín strachu z rodové kletby.

Rok a půl uběhl od doby, kdy Estella uvázla v bezvětří a posléze

vplula do přístavu Melbourne. Joanna s Hughem byli svoji už rok

a Merinda vzkvétala. Joanna se však ani v nejmenším nevzdala svého záměru odhalit tajemství minulosti své rodiny a najít pozemek svých prarodičů. Zatím se ale mnoho nedozvěděla: Lidé odpovídali na její dotazy, které Frank Downs otiskoval v Timesech,

ale vždy se našel nějaký problém -, nesouhlasila data, popisy Makepeacových byly nepřesné a vyskytly se i podezřelé nabídky informací na prodej. Londýnská stenografická společnost se neozývala a Joanna pochybovala o tom, že by jí mohli pomoci.

Ani návštěva u kartografů Farrell and Sons v Melbourne nevrhla nové

světlo na orientační body uvedené na listině. A vládní úředníci,

kterým Joanna psala, odpovídali stejným způsobem: Potřebovali více informací.

Ale Joanna věděla, že je třeba vytrvat, obzvláště proto, že čekala

dítě.

Její vytrvalost snad nakonec přece měla být odměněna. Jela domů za Hughem, jak nejrychleji mohla; nově zakoupenou knihu měla v nákupním košíku spolu s dopisy, mezi nimiž konečně byl i dopis do Patricka Lathropa ze San Francisca. Joanna by byla ráda,

kdyby kůň mohl jet ještě rychleji, kdyby se k Hughovi mohla dostat ještě dříve. Cítila se s Hughem tak těsně spjatá, že jen těžko nesla jejich odloučení. Nemohla se dočkat, až mu bude moci ukázat

dopis od Lathropa v naději, že její hledání se možná chýlí ke konci.

“Věřím, že jste znal mého dědečka,” psala Lathropovi v dopisech,

které mu posílala po několik měsíců. Neztrácela naději, že je snad

dosud naživu, že nakonec dostane jeden z jejích dopisů. Až teď, po

tak dlouhé době, od něho přišla odpověď.

Zajela s vozem do dvora a netrpělivě se rozhlédla kolem. Adam byl tam, kde ho ráno zanechala -, pomáhal Matthewovi ve stáji.

Adamovi už bylo šest let a nadšeně se účastnil veškerého dění, které se na Merindě odehrávalo. Po Hughovi nebo Sarah nebylo ani

stopy, a Joanna tedy zamířila do srubu.

Několik neočekávaných zvratů ve vývoji událostí za poslední rok pozdrželo stavbu nového domu u řeky, takže stále ještě žili

v dřevěném srubu uprostřed hospodářství Merindy. Pro větší pohodlí však byly přistavěny místnosti, ohozeny vnitřní zdi a přibylo

i nábytku. Joanna se těšila, až bude moci rodinu přestěhovat ze špíny, zápachu a much na dvoře ovčí farmy do čistého a čerstvého

vzduchu dole u řeky. A stěhování se již blížilo. Hugh prohlédl všech svých deset tisíc ovcí a prohlásil, že s listopadem by měli mít

tolik vlny i lanolínu, jako ještě nikdy. Hned nato měli začít se stavbou nového domu.

Položila košík na zem a vyndala z něho knihu, kterou předtím koupila. Kniha nesla podtitul: Věrný a pravdivý popis života bílého muže mezi australskými divochy. Zachvěla se při pomyšlení na

to, co všechno může kniha obsahovat. Snad tam bude i zmínka o rudé hoře ze snů její matky nebo dokonce výklad jedových písní

spolu s jejich účelem. Joanna totiž došla k přesvědčení, že jeden

z jejích prarodičů, nebo oba, porušili nějaké tabu a byli za to potrestáni.

Lathropův dopis si zastrčila do kapsy a vydala se ven najít Adama a pak Hugha.,.

Muž zdvihl zrak a spatřil dívku, dívku stojící ve stínu, v polosvětle, nehybnou dívku s hnědou pletí, dívku stojící tiše jako stromy okolo ní.

“Ahoj,” řekl s úsměvem. Ale Sarah se na něho dál jen dívala.

Vstal a oprášil si kolena. “Tohle je krásné místo,” řekl. “Ty tu žiješ?”

Sarah se jen dál dívala.

“Ty jsi zřídila tuhle zahradu?” otázal se.

Mezi původní vegetací rostoucí okolo billabongu mezi blatouchy, zvonečky, planými olivovými keři a jehličnany Joanna se Sarah pěstovaly exotické rostliny jako kopr, papriku a rozmarýnu,

o níž Joanna prozradila Sarah, že má léčivé účinky. Níže na řece,

kde skromný vodopád sevřený mezi sluncem rozpálenými valouny vytvářel potřebnou vlhkost, Joanna pěstovala i vzácný zázvor, který rostl jen kousek cesty od zřícenin a k Sarah teď dolehla omamná

vůně jeho pozdních květů.

Všimla si, že muž má na ruce nádherný náramek z masivního stříbra vykládaný tyrkysy. Sarah nikdy předtím neviděla muže, který by nosil šperky.

Shýbl se k zemi, aby si prohlédl jakousi rostlinu. “Vodilka,”

zamumlal. “Indiáni v Americe ji používají proti zažívacím potížím.”

Rozhlédl se po celé zahradě. “Tohle vypadá jako zahrada léčivých

bylin. Zabýváš se léčitelstvím?”

Sarah očima ukázala kamsi za něho. Otočil se a mezi stromy spatřil hospodářství Merindy. “Tam žije majitel téhle zahrady?”

Usmál se. “Alespoň teď vím, že rozumíš tomu, co říkám. Jmenuji se Philip McNeal,” řekl a napřáhl k Sarah ruku. Ta však dál nehnutě stála.

Všiml si jejích hluboko posazených očí, dlouhých hedvábných vlasů rezavě hnědé barvy, bosých nohou i šatů, které zjevně patří

valy někomu jinému a Sarah je měla přešité, aby jí padly.

Nezdálo

se, že by se ho ta dívka bála nebo se před ním styděla, ale její postoj

dával najevo jistou nedůvěru. Zřejmě divoška, kterou se někdo snažil zcivilizovat, pomyslel si.

Když udělal krok k mechem porostlé zdi, Sarah ztuhla.

“Nechceš, abych tam chodil, viď?” řekl. “Tohle je posvátné místo, ne? Něco málo o tom vím. Jsem velkým ctitelem posvátných

míst.”

Viděl, že ačkoli se stále tvářila opatrně, objevila se jí v očích jiskra zájmu. “Připomínáš mi jednu mladou ženu, kterou jsem kdysi

znal,” řekl. “Byla to americká Indiánka, Navažka. Byl jsem zraněný a ona se o mě starala. Jmenovala se Pyl ve větru.

Snažím se přečíst značky tady na těch kamenech. Nevíš, co znamenají? Pyl ve

větru žila poblíž kaňonu, kde jsou podobné zříceniny. Říkalo se

o nich, že je obývali Anasazi, což v jazyce Navahů znamená, staří

cizí. A ti zanechali značky podobné těmto.”

Pohnul rukou a všiml si, že Sarah očima sleduje jeho zápěstí.

“Aha, tobě se líbí můj náramek,” řekl. Sundal si jej a ukázal Sarah. “Je od Indiánů. Neboj se,” povzbudil ji. “Podívej se zblízka.”

Sarah náhle ukročila vzad a řekla: “Tjuringa.”

“Takže mluvit umíš,” řekl s úsměvem. “Nevím, co znamená…

tjuringa. Tenhle nosím, aby mi připomínal někoho blízkého.

Vypráví příběh, víš? Tady nahoře je duha a had dole. Ten had byl Pyliným totemem.”

Sarah ho pozorovala s široce otevřenýma očima.

“Vyprávěj mi o tomhle místě,” řekl. “Moc rád bych o něm něco věděl.”

Zadívala se přes řeku na zlatavé pláně zářící v letním slunci.

“Ptám se tě na věci, na které bych neměl, co,” poznamenal McNeal, zatímco si nasazoval náramek zpět na zápěstí. “Pyl se někdy

chovala podobně. Její lidé mnoho let bojovali s bílými vojáky, až

byli donuceni podniknout dlouhou cestu pouští a žít na půdě, která

nepatřila jejich předkům. Pyl mi zpočátku nedůvěřovala, ale později ano. Má vláda byla toho názoru, že by její lid měl žít v řádných domech. Já jsem architekt a měl jsem jim ukázat, jak se budují domy bílých mužů.”

Sarah z muže nespouštěla oči. Všimla si, že je krásný, i přes lehce zalomený nos, který podle jejího mínění musel mít někdy zlomený. S jemně nosovým přízvukem ve hlase hovořil o věcech, o nichž Sarah bílého muže nikdy mluvit neslyšela: o totemech a kmenech, o posvátných místech a duhových hadech.

“Sarah,” řekla tiše.

Muž zdvihl obočí. “Tak se jmenuješ? Sarah? To je hezké jméno.

Jestli tu bydlíš, vím jistě, že budeme přáteli. Najali si mě, abych tu

postavil dům.”

Přes tvář jí přelétl stín nejistoty, ale než McNeal stačil něco říci,

zaslechli kroky. Otočil se a viděl, jak se k nim blíží mladá žena vedoucí za ruku malého chlapce.

“Dobrý den,” řekla. “Vy musíte být pan McNeal. Těší mě. Já jsem Joanna Westbrooková.” Potřásli si rukami, přičemž si McNeal všiml, že Westbrookova žena je mladší, než očekával, dokonce o několik let mladší než on a navíc velmi půvabná.

Měla oči jantarové barvy a bohaté hnědé vlasy měla stočené, takže odhalovaly

štíhlou šíji a pronikavě modré náušnice. Oblečená byla v bledě zelených šatech s broží u krku.

“Vidím, že se Sarah jste se již seznámil,” řekla Joanna.

“Ano,” přisvědčil McNeal. “Zdá se, že mě tu nechce.”

“Tohle místo je pro její lid posvátné, pane McNeale. Sarah žije

s námi na farmě.”

“Sarah je moje kamarádka,” řekl Adam.

McNeal se na chlapce pobaveně usmál. “Ty máš ale štěstí.”

“Tohle je Adam,” řekla Joanna, zatímco Adam civěl na McNeala.

“Proč máte dlouhé vlasy?” zeptal se.

McNeal se rozesmál a řekl: “Naučil jsem se tak nosit vlasy, když

jsem žil mezi domorodci v Americe. Naučil jsem se od nich spoustu věcí.” Letmo se podíval na Sarah. “Proč jsou ty zříceniny pro Sarah posvátné, paní Westbrooková?” otázal se.

“Domorodci věří, že v Čase Snění sem přišla žena z Klokaních předků á vyzpívala to místo do existence. Její duch tu stále žije,

a nikdo jiný než člen klokaního klanu sem nesmí vkročit.”

“Jsou to velmi duchovně založení lidé,” pravil McNeal dívaje se

na Sarah.

Rozhlédl se kolem po mohutných gumovnících odrážejících se na třpytivé hladině jezera. “Váš manžel mi řekl, že chcete, abych

vám tu postavil dům. Co by se stalo, kdybych to udělal?”

“Co tím myslíte?”

“Způsobilo by to nějaké problémy? Myslím, jestli se domorodci nebudou bouřit, když narušíme jejich posvátné místo?”

Joanna si znovu vybavila, co jí řekl kartograf Farrell: “Jméno Karra Karra mohlo být změněno již před léty. Dnes se to místo může jmenovat Johnson’s Creek nebo New Dover. Můžete jej minout,

aniž byste tušila, že to je místo, které hledáte.”

“Slyšela jsem, že se bouřili, před léty,” odpověděla. “Ale nemohli konkurovat evropským zbraním a koním.”

“Tam, odkud přicházím, se teď také vedou války,” řekl McNeal.

“Kmeny jako Siouxové, Navahové a Apačové bojují s bílými vojáky o právo na svoji půdu. Jsou to strašlivé, krvavé bitvy s těžkými

ztrátami na obou stranách.”

“Ano,” řekla Joanna. “Slyšeli jsme o tom.”

McNeal se podíval na Sarah a pak se zeptal Joanny: “Co by se podle víry domorodců stalo, kdybychom tu postavili dům?”

“Toto místo zjevně leží na stezce písní a domorodci věří, že změnit stezku písní znamená změnit Stvoření, neboť znesvětit posvátné místo je tabu. Znamená to narušit stvoření světa jako takové.”

“Narušit stvoření světa,” opakoval McNeal a myslel přitom na den, kdy dal sbohem Pyl a jejímu lidu s vědomím, že již nikdy neuvidí ji ani její svět.

“Bývají na téhle řece záplavy, paní Westbrooková?” zeptal se rozhlížeje se kolem, jako by očima hledal pro stavbu domu jiné místo.

“To nevím, budu se muset zeptat manžela. Přišla jsem do Austrálie teprve před rokem a půl.”

“Mohu se zeptat, co vás sem přivedlo?” otázal se zvědav, co spojuje tu sebejistou mladou ženu s chlapcem a polodivokou domorodou dívkou.

“Před dvěma roky mi zemřela matka,” odpověděla Joanna.

“V Indii. Zemřela stižena duchovní kletbou.” Joanna se odmlčela

a přemýšlela o jedové písni. “Věřila, že po ní tu chorobu jaksi zdědím. Přišla jsem sem, abych odhalila její tajemství a očistila se od

něho, abych se uzdravila.”

“A proto jste vybudovala tu léčivou zahradu?”

“Tyto byliny léčí tělo, pane McNeale. Obávám se, že s lékem, který hledám, to bude poněkud komplikovanější. Zčásti i proto, že

má něco společného s jistým místem.”

“S místem?”

“Jmenuje se Karra Karra, nebo si to alespoň myslím. Má matka věřila, že na tom místě se skrývá klíč k celému tajemství. Ale zatím

jsem jej nenašla.”

“Je to posvátné místo?”

“Tím si nejsem jistá. Možná.”

“Proč je tak obtížné jej najít?”

Joanna si vzpomněla na člověka, s nímž se setkala před rokem v Melbourne. Byl to anglický vědec, který strávil pět let studiem

domorodců. “Je-li Karra Karra, posvátným místem,” řekl Joanně, “pak se vám ji nikdy nemusí podařit najít. Zjistil jsem, že hovořit

o posvátných místech před bělochy je tabu. Můžete se dokonce setkat s domorodcem, který zná přibližnou polohu Karra Karry, ale

nic vám nepoví.”

“Paní Westbrooková, je možné, že Karra Karra není skutečné místo. Spíše jistý stav ducha nebo nějaká filozofie.”

“Co je to?” zeptal se Adam a ukázal na stříbrný náramek s tyrkysy.

Skrz stromy Joanna zahlédla Ezekiela stojícího na druhé straně řeky. Už si zvykla na to, že se poblíž toho místa znenadání objevuje, chvíli se upřeně díval a pak právě tak náhle zmizel.

Nepromluvil

s ní ode dne, kdy k řece přišel s bumerangem v ruce. Od Sarah ale

věděla, že starý Ezekiel již tak neprotestuje proti tomu, že Joanna

žije na Merindě. Někdy měla dokonce zvláštní pocit, že ji stráží,

kdykoli se na ni díval.

“Pane McNeale, je tu jistý muž, kterého byste se měl zeptat na domorodou kulturu,” řekla Joanna a architekt se zadíval na starého

domorodce stojícího jako socha na břehu řeky. “Snad by mi to všechno mohla vysvětlit Sarah,” řekl pak. “Lidé, s nimiž jsem žil,

indiánské kmeny v Americe, také soustředili svůj život okolo písní.

Zpívali celé hodiny, i dny. Písně pro ně byly vším -, historií, uměním, náboženstvím. Píseň o Kojotovi v podstatě sestává z více než

tři set písní.”

“Co je to kojot,” zeptal se Adam.

“To je divoký americký pes. Menší než vaši dingové.”

Joanna se zachvěla. Minulý týden jednoho rána, když přicházela k řece pracovat na zahradě, zahlédla mezi stromy psa dingo.

Zastavil se, zadíval se na ni a pak zmizel. Co však Joannou tak otřáslo

a co si i teď velmi živě pamatovala, byl strach, jaký cítila při pohledu na toho psa. S hrůzou si uvědomila, že po své matce zdědila

chronický strach ze psů.

“Co původně přivedlo do Austrálie vás, pane McNeale?” zeptala se Joanna.

“Dalo by se říci, že také něco hledám. Když jsem chodil na vysokou školu na východě Spojených států, myslel jsem si, že se tam

naučím naprosto všechno, ale když jsem ji vychodil, uvědomil jsem si, že nic moc užitečného neumím. Otec mi zemřel ve válce,

na místě jménem Manassas, a má matka se s tím nikdy nedokázala vyrovnat. Chtěl jsem vědět, jak dochází k takovým věcem, jako je

válka. Chtěl jsem vědět, jak to na světě chodí. Cestoval jsem po

Americe a hledal odpovědi. Nějakou dobu jsem tam žil mezi domorodci, pak jsem odjel a přišel sem.”

Letmo pohlédl na Sarah, která si právě s Adamem prohlížela náramek, a pak řekl: “Obávám se, že tu máme problém, paní Westbrooková. Strávil j sem celé ráno průzkumem vašeho pozemku tady

u řeky a to místo, kde jsou zříceniny, se zdá být pro váš dům nejvhodnější. Lidé, kteří tu onehdy žili, to zjevně věděli také. Všude

jinde je půda příliš písčitá a bažinatá a je tu i nebezpečí záplav.

Zřejmě budete s manželem nuceni učinit rozhodnutí buďto stavět přímo zde, nebo nahoře, kde máte hospodářství.”,.

Hugh měl pro Joannu novinu a spěchal domů. Jakmile však sesedl s koně, zaslechl, jak na něho někdo volá jménem. Přimhouřil oči před ostrým březnovým sluncem a uviděl přijíždět známou postavu na koni. Byl to Jacko, muž, který vlastnil tři tisíce hektarů pozemků na východ od Merindy.

“Můžeš na slovíčko, Hughu. otázal se.

Hugh byl uřícený a unavený a nemohl se dočkat, až uvidí Joannu. “Co se děje, Jacko?”

Podsaditý Jacko seskočil s koně, v horku pozdního léta se silně

potil. “Týká se to té služky, Hughu. Přišel jsem se zeptat, jestli dáš

tu práci mé Peony,” řekl.

“Služky?”

“Dnes ráno jsem byl ve městě a od Poll Gramercyové jsem slyšel, že tvá žena najímá služku na pomoc v domě; teď když bude mít

dítě.”

Hugh na něho zíral.

“Peony je hodná holka, Hughu,” řekl Jacko. “Možná jí to moc nemyslí, ale je poctivá a tichá. Už je jí osmnáct a podle mě se s ní

sotva bude chtít někdo oženit. Se starou máme strach o její budoucnost. Co říkáš, Hughu?”

Hugh sotva slyšel, co Jacko říká. V duchu se horečně vracel k událostem nedávno uplynulých dní, vybavoval si Joanniny ranní

nevolnosti, zvláštní výraz na její tváři a výjimečně dobrou náladu,

jakou měla, když odjížděla do Cameronu.

V myšlenkách se vrátil zpět k Jackovi. “Říkáš, žes to slyšel od

Poll Gramercyové?” Vdovy po Gramercym, která byla místní porodní bábou.

“Doufám, Hughu, že ti nevadí, že jsem k vám tak vtrhnul. Vím, že hned, jak se to rozkřikne, bude se o tu práci ucházet celá armáda

děvčat. A má Peony, no, ona je -,”

Jacko se odmlčel, neboť Hugh zíral směrem ke srubu. Takže Joanna navštívila porodní bábu.

“Budeš o tom přemýšlet, Hughu?”

Hugh se podíval na Jacka. Všichni v kraji věděli o Peony Jacksonové a o tom, jak Jackova manželka orala pole dva měsíce před

tím, než měla rodit. Byla sama, bez možnosti poslat pro pomoc, a trvalo jí téměř den a noc, než porodila. Přitom to bylo její první

dítě a Sal měla jen sedmnáct let. Všichni prohlašovali, že to dítě nemůže přežít, ale stalo se. A Peony vyrostla v pohlednou dívku, byla

tichá a poslušná, až na to, že byla i poněkud prostoduchá.

“Promluvím o tom se ženou, Jacko,” řekl Hugh. “Ale myslím, že Peony tu práci dostane. Ale, teď, jestli dovolíš -, ” řekl Hugh a

chtěl odejít, Jacko se však nehýbal z místa, odháněje si z tváře

mouchu. “Hughu, zajímalo by mě,” řekl po chvíli, “slyšel jsi o tom,

s čím se teď potýkám?”

“Byl jsem v terénu spravovat ohrady. Jaké máš problémy?”

“Mezi ovcema se mi rozšířila prašivina. Letos nebudu mít žádnou vlnu.”

Hugha to šokovalo. Věděl, že Jacko bojuje o přežití své farmy; taková ztráta by ho mohla zruinovat. Jacko měl šest dětí a sedmé

bylo na cestě. “To je mi líto,” řekl Hugh. “Nevěděl j sem -, “

“Přísahal bych, že v tom má prsty ten syčák MacGregor,”

prohlásil Jacko, přičemž vytáhl kapesník a otřel si upocený obličej.

“Jde po mé farmě už dlouho. Vsadil bych se, že do mých stád nějak

přimíchal prašivé ovce. Pamatuješ si na Roba Jonese, který míval

pozemky na druhou stranu ode mě? Byl to MacGregor, kdo se přičinil, aby zbankrotoval. Nemůžu to dokázat, ale Rob pak prodal

MacGregorovi, a ten hajzl teď chce dostat i mě.”

“Jak jsi ale přišel na to, že v tom má prsty MacGregor?”

“Protože za mnou poslal svého člověka, aby mi nabídl úvěr. Je jasný, co má za lubem, Hughu. Když přijmu jeho peníze a něco se

stane s mým stádem a příští rok nebudu mít žádnou vlnu, vezme si

moji farmu.”

Hugh se zadíval do Jackovy široké, upřímné tváře a měl chuť klít. Myslel na to, jak se od smrti své ženy i dítěte Colin MacGregor změnil. Zdálo se, že ho zcela ovládla nenávist a pomstychtivost. Právě tak i chamtivost, skupoval všechnu půdu v kraji, a nebylo-li jiné cesty, používal k tomu nečestných triků. Opustil veškeré svědomí i etické zásady, a ostatní farmáři začínali projevovat nevoli. Hugh měl podezření, že MacGregor pošilhává i po Merindě.

“Nerad vidím, když někoho vyhánějí z jeho půdy, Jacko,” řekl Hugh. “Vyřiď MacGregorovu člověku, že jeho nabídku nepřijímáš.

A ty peníze ti půjčím já.”

Jacko na něho vyvalil oči. “Ty bys to udělal, Hughu? Můžeš?”

Hugh si vzpomněl na dům, s jehož stavbou měli záhy začít, a na nákladného chovného berana, kterého chtěl koupit, na studně, které chtěl vyvrtat. A teď…dítě na cestě. Ale již prohlédl své ovce

a zdálo se, že tento rok bude mít dobrý výnos vlny. “Nedělej si starosti, Jacko,” odpověděl. “Nějak to zařídím. A příští střihačskou

sezónu povezeš do Melbourne vlnu se všemi ostatními.”

Zatímco Jacko odjížděl, Hugh vyšel po schodech na verandu a pak do chládku ve srubu. Joanna tam nebyla, ale na stole ležel její klobouk a nákupní košík spolu s novinami a časopisy, které mu

vždy vozila.

Když Hugh znovu vyšel ven, zahlédl vjíždět do dvora mladého muže jménem Tim Forbes, který se nechával najmout jako cameronský poslíček i pošťák. Měl za sebou ostrou jízdu; Hugh si na jeho koni všiml poštovního pytle. “Zvláštní balík přímo pro vás, pane Westbrooku!” řekl. “Tady to máte. A tady to vod vás potřebuju

podepsat.”

Obratem za podpis Hugh dostal hranatý balíček zabalený v hnědém papíru a převázaný motouzem. Podíval se na něj a viděl, že je

adresovaný Joanně. Odesilatelem byl právník z Bombaje, který jí

čtvrtletně posílal rentu. Hugh spěchal dolů k řece, kde poblíž domorodých zřícenin našel Joannu s Adamem a Sarah spolu s architektem z Melbourne.

“Tati!” vykřikl Adam a rozběhl se Hughovi naproti. “Co je tohle?” dodal vzápětí.

“Něco pro maminku. Dobrý den, pane McNeale,” řekl, když si podávali ruce. “Vidím, že jste nás našel bez problémů.”

“Právě jsme s vaší ženou mluvili o parcele pro váš nový dům.”

“Než nám povíte více, pane McNeale,” pravil Hugh, přičemž vzal Joannu okolo pasu. “Rád bych vám řekl, že když jsme se před

rokem setkali, naznačil jsem vám, že chci něco amerického ve stylu jižanských plantáží, jak jste to pojmenoval, se sloupy a štíty.

Změnili jsme názor. Chceme se ženou, aby náš dům byl australský,

zapadající do zdejší krajiny a vyhovující klimatu. Nechceme, aby

náš dům dával ostatním najevo, odkud pocházíme, nebo kde bychom raději žili, ale kde žijeme.”

Když Hugh viděl, jak se McNeal mračí, otázal se: “Co je na tom špatného?”

“Hughu,” řekla Joanna. “Je tu jedna potíž.”

Když mu vysvětlila problém s posvátným místem, Hugh řekl: “Ale tohle je jediné místo, kde můžeme stavět. Je tu pevné skalní

podloží, dobrý odtok vody a nehrozí žádné nebezpečí ani v případě

záplav.”

“Ale je to Místo Snění,” namítla Joanna. “Posvátné místo.”

“Ale Joanno, domorodci už tu nežijí. Dokonce sem ani nechodí.

Zapomněli na tohle místo. Zapomínají všechna Místa Snění. A někde náš dům postavit musíme. Joanno, nemůžeme už dál žít ve srubu.”

Když viděl úzkostlivý výraz na Joannině tváři, obrátil se Hugh na Philipa McNeala. “Co si o tom myslíte vy?”

“Já nevím, pane Westbrooku. Snad by se nám podařilo najít jiné místo. Budu muset udělat průzkum podloží, zjistit, kde máte písek

a kde jíl, změřit hladinu podzemní vody a podobně. Pokud netrváte

na americkém stylu, je docela dobře možné, že budu moci přijít s projektem, který ten problém vyřeší.” Usmál se. “Je to výzva, ale

to mám rád. Nebude-li vám to vadit, rozhlédnu se kolem o něco důkladněji.”

“Samozřejmě.”

McNeal odkráčel mezi stromy zpět k řece. Po chvíli váhání ho Sarah s Adamem následovali.

“Hughu,” řekla Joanna. “Odkud mi přišel ten balíček?”

Hugh se k Joanně obrátil s dychtivým výrazem ve tváři. “Co říká Poll Gramercyová?”

“Jak víš, že jsem šla za paní Gramercyovou! Ach, Hughu, chtěla jsem, aby to bylo překvapení.”

“Věř mi, Joanno, jsem překvapený. Co říkala?”

“Paní Gramercyová to potvrdila. Budeme mít dítě.”

Hugh ji sevřel v náručí a políbil. “Chceš, aby to byla holčička

nebo kluk?” zeptal se.

“Doufám za tebe, že to je syn,” odpověděla Joanna. “Ale sama toužím po dceři. Vždycky jsem chtěla holčičku.”

“Také bych si přál holčičku. Nikdy jsem neměl sestru, nikdy jsem nepoznal svoji matku. Vždy jsem myslel na to, jak báječné by

bylo mít malou dcerku.”

Znovu ji políbil a přitiskl k sobě ženu -, klenot, jenž před rokem

a půl tak neočekávaně vstoupil do jeho života a obrátil jej naruby.

Myslel přitom na baladu, kterou právě psal, inspirován předloňskými Vánocemi: “Křižovala širé rozbouřené moře, do zaslíbené

země…” Byla to nejdelší balada, jakou kdy napsal, už ji měl téměř

hotovou a teď ho napadl i název: “Snění pro Joannu.”

Tohle ti právě přivezl Tim Forbes,” řekl, když Joanně podával balíček. “Přišlo to zvláštní poštou.”

“Je to od pana Drexlera,” řekla Joanna překvapeně a začala rozdělávat motouz s pečetním voskem.

“A teď k mým novinkám,” řekl Hugh. “Joanno, vzpomínáš, jak jsem ti vyprávěl o muži jménem Finch, se kterým jsem se seznámil

v Melbourne, když jsem vezl do přístavu loňskou vlnu?”

Joanna zalovila v paměti, až si vzpomněla: V listopadu se Hugh zmínil o setkání s jakýmsi panem Finchem, který vlastnil zvláštní

plemeno berana, pocházející z Francie, jak jí Hugh vysvětlil.

Mělo

právě takové vlastnosti, jaké Hugh hledal, aby je mohl křížit se

svými ovcemi v naději, že získá plemeno dostatečně odolné pro vyprahlé pláně Queenslandu. Ale beran tehdy nebyl na prodej.

“Dnes jsem od Finche dostal telegram. Rozhodl se, že se vrátí zpět do Anglie, a nabízí mi toho berana,” vyprávěl Hugh. “Je to

skvělé zvíře, Joanno, velké a odolné, s robustní postavou a dlouhou

vlnou. Finch tvrdí, že nese rouno vážící jedenáct kilo vlny před vypráním. Joanno, jen si to představ. Když se mi podaří zkombinovat

nejlepší vlastnosti toho berana s nejlepšími ze svých ovcí, může se

docela dobře stát, že dostaneme plemeno, které se bude chovat od

Queenslandu až po Nový Wales! Tak dlouho jsem snil o vyšlechtění nového plemene a teď, když jsem skoro u cíle, tu šanci nesmím

pustit.”

“Samozřejmě že ne!” přitakala Joanna, sdílejíc Hughovo vzrušení. “Kdy toho berana můžeme mít?”

“Okamžitě odjíždím do Melbourne. Finch mi dal příležitost ke koupi jako prvnímu, ale budou tam i jiní.” Hugh se náhle odmlčel

a podíval se na Joannu. “Takže my budeme mít dítě,” řekl a rozesmál se. “To je hezký, když se chlap dozví, že je jeho žena těhotná,

od jinýho chlapa.”

Ať už ten balíček zavazoval kdokoli,” poznamenala Joanna.

“Rozhodně nepočítal s tím, že jej někdo bude otevírat.”

“Co čekáš, že ti Drexler posílá?”

“Nemám představu. Zvláštní pošta ho musela stát spoustu peněz.

Podívej se na ty známky.” Kromě šeku, který čtvrtletně přicházel z Drexlerovy bombajské kanceláře, Joanna od svého právníka žádnou poštu nedostávala. Očekávala však, že se s ní spojí za

rok, kdy měla dosáhnout jedenadvaceti let a získat tak nárok na celé dědictví.

“Hughu,” řekla, když si vzpomněla na Lathropův dopis ve své kapse. “Tohle dnes přišlo od Patricka Lathropa -, matka se o tom

muži zmiňovala ve svém deníku.”

Joanna vytrvale zápasila se vzdorovitým motouzem. Hugh mezitím otevřel dopis a četl: “Drahá slečno Druryová, píši vám na základě vašich četných pokusů o navázání spojení se mnou.

Omluvte

prosím zpoždění mé odpovědi zaviněné mou nepřítomností.

Jelikož jsem často na cestách, má stálá adresa v Kalifornii je zde v Regent Hotelu. Bude-li to nutné, můžete se se mnou kdykoli spojit

prostřednictvím paní Robbinsové, majitelky.

Ano, v letech 1826 až 1829 jsem byl spolužákem vašeho dědečka v Christ’s College v Cambridgi. Oba jsme se tam připravovali na vysvěcení na kněze Anglikánské církve. Vzpomínám si na Johna i na jeho nevěstu. Byl jsem jim na svatbě za svědka!

Naomi byla tak sladká a tak zamilovaná. John byl naopak velmi svědomitý

a zapálený do své práce. Ale do Austrálie nešel jako misionář a jeho poznámky s největší pravděpodobností neobsahují žádná kázání.”

“Žádná kázání,” řekl Hugh. “To by mě tedy zajímalo, co v nich je.”

Četl dál: “John studium v Cambridgi nedokončil,” psal Lathrop, “neboť zjistil, že život duchovního neodpovídá jeho vkusu. Měl jsem jisté podezření, že váš dědeček je svým způsobem agnostik,

přestože to sám nikdy nepřipouštěl. Spíše než o kázání podle bible

projevoval zájem o její testování. A jak si vzpomínám, držel ve

zvláštní oblibě především biblický Ráj.

Měl vlastní teorii o tom, že Bůh byv zhrzen Adamem i Evou, rozhodl se pro druhý pokus stvoření Ráje v jiné části světa.

John

věřil, že tento druhý Ráj najde v Austrálii. Kdykoli četl popisy primitivních národů objevujících se v sydneyské osadě, lidí neumějících číst ani psát, lidí žijících v Adamově rouše, lidí neobdělávajících půdu, snil o tom, že právě tam se nalézá druhý Ráj, z něhož

člověk dosud nebyl vykázán. John svoji teorii postavil na faktu, že

australští domorodci drží hada v posvátné hrůze, a proto nepodlehli pokušení okusit plody zakázaného Stromu vědění.

Nevím však,

zda se Johnovi kdy podařilo svoji teorii prokázat.

Píšete o poznámkách svého dědečka, slečno Druryová. Dost m ožná obsahují jeho postřehy o lidech, které studoval.”

Hugh obrátil list a četl druhou stránku: “Říkáte, že vypadají, jako by byly psané tajným kódem,” psal Lathrop. “Několik z nás používalo ke psaní poznámek při přednáškách některý z mnoha druhů těsnopisu. Já jsem měl svůj vlastní, sám jsem si jej vytvořil,

ale příliš se neosvědčil. Vybavuji si však, že těsnopis, jaký používal

váš dědeček, byl velmi efektivní. Pokud mi pošlete jeho vzorek,

snad se mi jej pro vás podaří přeložit.

Slečno Druryová, lituji, ale nemohu vám poskytnout podrobnější informace, o něž ve svém dopise žádáte konkrétně -, do jaké čás

ti Austrálie vaši prarodiče odcestovali. Vybavuji si však na něco,

co by vám mohlo pomoci. Roku 1830, tedy před třiačtyřiceti lety,

jsem je v den jejich odjezdu doprovázel do přístavu. Vzpomínám si, že jejich loď měla poněkud exotické jméno. To jméno samo si

nemohu vybavit, ale pamatuji si, že to bylo jakési mýtické zvíře.

Běda, nevzpomínám si ani na jméno přístavu, do kterého pluli.

Ale

podaří-li se vám určit jméno jejich lodi, snad budete moci zjistit,

kde se vylodili.”

“Mýtické zvíře!” řekl Hugh.

“Třeba jednorožec,” hádala Joanna. “Nebo mořský had. Hughu, někde musí být záznamy o lodích připlouvajících do Melbourne a Sydney. Pojedu s tebou do Melbourne,” řekla. “Prohledáme všechny záznamy.”

“Požádám Franka Downse, aby nám pomohl. Má přátele po celém městě.”

“Hughu, já to prostě nemůžu otevřít.”

“Dovol mi to zkusit.” Hugh přetrhl motouz, rozbalil papír a podal balíček Joanně. Uvnitř našla dopis s menší krabičkou zabalenou do slámy.

Joanna si přečetla dopis a řekla: “Ach, Hughu! Mám dostat dědictví hned teď! Pan Drexler píše, že jelikož jsem vdaná, nemusím čekat do příštích narozenin. Tolik peněz, co s tím budeme

dělat?”

“Jsou to tvé peníze, Joanno. Tví rodiče je odkázali tobě. Co s nimi chceš dělat ty?”

Joanna se zamyslela a pak prohlásila: “Chtěla bych je využít při

hledání Karra Karry. Má matka by s nimi naložila stejně. A zbytek

bych chtěla dát stranou pro naši dceru, pro její budoucnost.”

“Co je v té krabičce?”

“Nevím, pan Drexler říká, že je v ní něco, co mu mí rodiče dali

do úschovy. Píše, že neví, jakou to má cenu, ale má tušení, že značnou.”

Zdvihla víčko malé krabičky a chvíli zírala na její obsah. Pak jej

vyjmula a ukázala Hughovi.

Když viděl drahokam velký téměř jako jeho dlaň, řekl: “To je opál, ohnivý opál. Poznáš to podle rudých záblesků, které jako by

sledovaly sluneční paprsky, kdykoli s ním otočíš. Ohnivé opály jsou velmi vzácné a mají značnou cenu.”

Joanna byla kamenem očarovaná. Měl nepravidelný tvar a zářil oslnivými barvami, které na slunci tančily jako ohnivé plameny,

jak Hugh řekl, skutečně jako by se stáčely za slunečními paprsky.

“Je nádherný!” řekla Joanna. “Odkud myslíš, že ho rodiče měli?

Mohl pocházet z Austrálie?”

“Slyšel jsem o opálech z Nového Jižního Walesu, ale ne o takových jako tenhle. Mohl by pocházet z Mexika, tam jsou velké opálové doly.”

“Plameny v jeho středu vypadají jako živé. A ty barvy, Hughu!

Čím je to způsobeno?””

Nevím.””

Zdá se být teplý. Sáhni si.” Položila mu opál na dlaň.

Hugh zakroutil hlavou. “Nic necítím. Vypadá jen jako kámen.”

Vrátil jej Joanně. “Nevěděla jsi, že jej rodiče vlastní?”

Nevzpomínám si, že by se o něm někdy zmínili,” odpověděla”

Joanna dál upřeně hleděla do mihotavě rudého srdce opálu.

Nemohla od něj odtrhnout oči.

Philip McNeal se znovu objevil, s jistým odstupem ho sledovala Sarah držící Adama za ruku. “Myslím, že jsem našel řešení našeho

problému, pane Westbrooku,” prohlásil. “Podloží tam vypadá dobře. Uděláme to tak, že zapustíme hluboké piloty, asi dva metry pod

úrovní říční hladiny, a zalijeme je betonem. Pak budeme moci zdvihnout základy domu a zpevnit je betonovým krunýřem. Kdyby měly i přesto při povodních nastat problémy, předejdeme jim hrází.

Jen se obávám, že to bude nákladné a stavba se tím protáhne.

Ale

pokud máte stále zájem, myslím, že jsem našel to pravé místo.

Kdybyste teď šel se mnou a podíval se na to.” Obrátil se k Joanně

a s úsměvem dodal: “Vím, že tam můžeme stavět, protože jsem to celé prošel a Sarah neřekla ani slovo.”

Když Joanna se Sarah v tichosti kráčely zpět k hospodářství, Sarah se otáčela a přes rameno se dívala za Philipem McNealem.,.

Kapitola 13..

“TVÁ ODVĚKÁ NEPŘÍTELKA VILMA TODDOVÁ BYLA NA PROJÍŽĎCE

s Colinem MacGregorem,” poznamenala Louisa Hamiltonová, když se dívala na Pauline, jak míří na vzdálený terč a vypouští šíp.

Přímo do černého.

“Vskutku?” řekla Pauline, zatímco brala z toulce další šíp, přiložila jej k tětivě a vystřelila.

Znovu do černého.

“Skvěle, Pauline!” řekla Louisa. “To dělá šest zásahů z patnácti

metrů, což je rekord Západoaustralského lučištnického klubu!”

Pauline střílela na soukromé střelnici v Lismore a Louisa se dívala seděla na židli pod slunečníkem a srkala limonádu.

“Musí to

být báječné,” řekla. “Umět tak přesně střílet. Závidím ti.”

Pauline své přítelkyni věnovala letmý pohled. Věděla, že ji Louisa vždy záviděla; ale poslední dobou kalil její závist nádech

zlomyslnosti. Zdálo se, že tím byl ovlivněný celý kraj.

Pauline věděla, co si o ní přátelé myslí: byla odmítnuta, a to aby její místo

zaujala služka! Nic nepomohlo, že jak ona, tak Hugh všem řekli, že

to byla Pauline, a ne Hugh, kdo svatbu odvolal. Nic nepomohlo ani

to, že Joanna Druryová nebyla ani tak služka jako spíše dcera rytíře.

“Kde jsem to přestala řekla Louisa. “Ach ano, Vilma Toddová a Colin MacGregor. Viděli je spolu při čtyřech různých příležitostech. Mezi lidmi se povídá, že se možná budou brát.”

“Opravdu?” řekla Pauline, zatímco čekala, až sluha odstraní šípy z terče. O Vilmě Toddové a Colinovi MacGregorovi již slyšela

a nijak ji to netrápilo. Netrápilo ji ani to, že si na pohledného a nyní, po tradičním roce truchlení pro Christinu, nezadaného Colina

myslelo několik mladých i mladších dam v kraji. Pauline se neznepokojovala ani tím, že i přes její pečlivě vypracovaný plán získat

Colina MacGregora ji z jeho vlastních důvodů odmítl. Nakonec však měl být její. Pauline byla pevně rozhodnuta.

Když byl terč prázdný, Pauline vzala další šíp, napjala svůj dlouhý luk, zamířila a vystřelila. Tentokrát šíp těsně minul střed.

Pauline vycítila úsměv na tváři své přítelkyně sedící pod slunečníkem. Od Hughovy svatby s Joannou Druryovou dávala Louisa

najevo jistou povýšenost, Pauline se to rozhodla ignorovat. Ať si

ona i všichni ostatní myslí, co chtějí, říkala si, když vytahovala další šíp a vystřelovala jej do terče; z pětadvaceti metrů a znovu do

černého. Dlouho se zlomyslnostmi těšit nebudou. Nevěděli totiž,

ani Paulininy mladé krásné sokyně v závodu o MacGregora nevěděly, že Pauline má v ruce tajný trumf, záruku vítězství.

Věděla o Colinovi dvě věci, které nevěděl nikdo jiný. První: že

již nikdy nebude nikoho milovat. Byla s ním v jedné místnosti tu

noc, kdy Christina zemřela, a viděla, jaký dopad na něho měla její

smrt. Ostatní dívky v kraji si mohly namlouvat, že se do nich Colin

zamiluje, ale Pauline věděla, že Colin si již nikdy nepovolí, aby miloval jinou ženu. A Pauline měla ještě jednu výhodu: Ani ona již

nikdy neměla nikoho milovat. Takže by jí jedině vyhovovalo, kdyby se do ní Colin nezamiloval. Chtěla jen jeho jméno, bohatství,

postavení manželky, aprávě tak jako Colin, děti.

“Pauline, sama víš, že Colin MacGregor se bude znovu ženit,”

řekla Louisa. “Oznámil panu Hamiltonovi, že svého syna nebude posílat do školy, ale nechá ho na Kilmarnocku. A chlapec bude potřebovat matku.”

Louisa napjatě sledovala svoji přítelkyni a hledala prasklinku v její masce. Pauline držela tělo vzpřímeně a pod kontrolou; kdykoli Pauline soutěžila na veřejných turnajích v lukostřelbě, všichni

oceňovali její “obdivuhodnou formu”. Ve chvíli bratrské lichometnosti Frank v jednom vydání Timesů uvedl: “Slečna Downsová, vítězka šestého ročníku turnaje v lukostřelbě, okouzlila diváky, kteří

ji srovnávali s novodobou Artemis.” Louisa došla k závěru, že pokud Pauline nenechávalo klidnou to, že nemůže mít muže, kterého,

jak všichni věděli, chce, dařilo se jí to mistrně skrývat.

“Přestože ho viděli s Vilmou Toddovou,” pokračovala Louisa, “vsadila bych si na Verity Campbellovou. Verity je teprve devatenáct a muž, který má v úmyslu založit rodinu, bude chtít mladou

ženu.”

Pauline, které se blížily šestadvacáté narozeniny, vystřelila další

šíp.

Znovu do černého.

“Tuhle jsem se bavila s paní Gramercyovou,” řekla Louisa.

“Povídala, že Maude Reedová má ženské problémy…”

Zatímco mluvila dál, Pauline si vzpomněla, že už tomu bylo více než rok, co Louisa ztratila dítě při tyfové epidemii a že zatím

znovu neotěhotněla. Pauline zajímalo, zda Louisa zjistila něco o tajemství antikoncepce.

“Poll Gramercyová mi prozradila něco jiného,” řekla Louisa a pozorně přitom Pauline pozorovala. “Joanna Westbrooková je těhotná.”

“Ano,” odpověděla Pauline. “Já vím.”

Pauline se potřebovala soustředit na další výstřel. Zpráva o Joannině těhotenství ji uvedla do stavu chladné zuřivosti a ptala se

sama sebe, jaké šílenství ji přivedlo k tomu prostoduchému nápadu, že nechala Hugha jít. Jistě to byla ta atmosféra nemoci a smrti

mezi množstvím čerstvě vykopaných hrobů, která v ní probudila tak zvláštní a vzácnou velkodušnost, odpověděla si.

Nepřipustila si

však, aby v budoucnu žila lítostí. Lítost pro Pauline znamenala

ztrátu času, lítostí nikdy nikdo ničeho nedosáhl. Hugh byl ženatý

a tím to haslo.

Ale je i šťastný, napadlo Pauline, s anglickou nevěstou?

“Jestli tomu dobře rozumím,” řekla Louisa. “Navštěvuje tě Angus McCloud.”

Pauline vzdychla, povolila luk a posunkem dala sluhovi najevo, aby jí přinesl sklenici limonády.

Přemýšlela o mužích, kteří ji začali zahrnovat pozorností, jakmile se po kraji rozšířila zpráva o jejím rozchodu s Hughem. Přicházeli afektovaní a plní slibů, ve všech velikostech a tvarech

i v různém věku, všichni byli bohatí a všichni nudní. Pauline by někdy byla raději, kdyby se vůbec nemusela vdávat; milovala svoji

nezávislost. Ale nenáviděla skutečnost, že společnost označuje neprovdanou ženu jako neúspěšnou, jako někoho, kdo neobstál v konkurenčním boji. Pauline byla i osamělá. Co si teď měla počít

s životem?

Myslela na Colina MacGregora. Každý věděl o tom, že touží mít více dětí, více dědiců. Náhlá ztráta Christiny a jejího dítěte

způsobila, že Juddovi věnoval fanatickou péči. Uvědomil si však,

že jeho city mají na chlapce neblahý vliv a děsil se pomyšlení, že

by mohl ztratit svého jediného dědice. Šlechtický rod MacGregorů

musel mít svého nástupce, což vyústilo v konkurenční boj.

A Colin byl žádoucí cenou pro vítěze. Přestože zjevně nepovažoval Pauline za jednu z kandidátek, spřádala dál své plány. Takovou kořist si nechtěla nechat ujít. A v tom bylo právě Colinovo druhé tajemství, o kterém nikdo nic nevěděl.

Samo pomyšlení na ně ji vzrušovalo. Colin byl mužem u moci a věděl, jak toho využít. Podle toho, co o něm lidé tvrdili, že v poslední době zachází příliš daleko, že je bezcitný a že bezohledně

skupuje půdu, Pauline usoudila, že v tom bude budoucnost.

Jedině

silní jedinci mohli být vítězi. Muži slabé vůle a mdlého srdce se nestávali bohatými, nestavěli vlastní hrady. Colinova síla vůle a moc

Pauline vzrušovaly přímo fyzicky. Jaké by asi bylo milování s Colinem MacGregorem? Být s ním v posteli, cítit objetí jeho paží, dotek jeho těla.

Pauline se náhle odvrátila od terče. Uvědomila si, že je čas, aby

šla za svou věcí. “Omluv mě, Louiso, mám naspěch.”

“Och?” uniklo Louise, když Pauline pohlédla do tváře. “Můžu tě svézt svým kočárem?”

“Drahá Louiso, obávám se že každá jedeme opačným směrem.

Raději tu zůstaň a dopij si limonádu.Vím, jak jsi citlivá na horko.”

O několik minut později již Pauline seděla na šedém grošáku jménem Samson a vyjížděla z Lismore. Povolila koni uzdu a tryskem vyrazila po travnatém koberci širých plání, letěla na něm přes

živé ploty a dřevěné ohrady, míjela ostrůvky doubrav a Samsonova

kopyta se přitom s dusotem zařezávala do trsů trávy a rudého zimolezu. Vyplašení papoušci kakadu vzlétali z korun gumovníků a zmateně poletovali po obloze, na jejíž modři se tak vyjímaly stovky korálově růžových těl. Pauline při jízdě myslela na Colina MacGregora a zároveň cítila, jak se jí mezi nohama vlní svalnaté tělo

koně, kterého pevně držela na uzdě a ovládala.,.

“Zastřel ji!” vykřikl Colin. “Střílej, povídám!”

Judd zmáčkl spoušť, kulka prořízla vzduch, odrazila se od skály

a poslala velkou klokaní samici na úprk.

Colin tiše zaklel. Zvíře znovu uniklo.

“Nevím, co to s tebou je, Judde,” řekl a kroutil hlavou, zatímco

kráčel po suché trávě ke svému synovi. “Jdeme po ní už celé týdny.

Nemohl sis přát lepší pozici, a nechals ji utéct.”

Judd nic neříkal, stál tam s puškou v ruce a díval se na místo, kde

předtím stál klokan. Teď viděl jen křoví a divokou trávu.

“No, aspoň máme tyhle. Za dopoledne to není nejhorší.” Colin ukázal na velkou hromadu klokaních těl navršených pod gumovníkem. Judd rezignovaně zíral na klokany různého stáří a barvy, většinu však tvořila mláďata s jemnou šedou kožešinou a velkýma, jelením podobnýma očima, kvůli nimž Judd nenáviděl lov klokanů.

“Hotovo,” oznámil Colin mužům stojícím u hromady. “Zapalte to.” Pro dnešek toho bylo dost.”

To bylo pro Judda to nejhorší -, nezabíjeli zvířata pro maso nebo

kožešinu, ale jen ze sportu. Judd vzpomínal na staré časy, kdy ještě

žila jeho matka. Na Kilmarnock přijížděli hosté a pořádaly se velké

hony, při nichž padlo třeba čtyři sta klokanů, kteří pak skončili na

zapálené hromadě. Stávalo se, že když se zapaloval oheň, byla některá ze zvířat ještě živá, a cestou zpět na farmu pak člověk slyšel

jejich nářek.

“Nebuď zklamaný, Judde,” řekl Colin. “Nemůžeš vyhrát pokaždé.

Alespoň zatím ne. Časem ti to půjde lépe. Vsadím se, že tu samici příště dostaneš. Vypadala jako by měla ve vaku mládě.

To by

byla trofej!”

Judd však zklamaný byl, ale z důvodu, o němž jeho otec neměl ani zdání, takže ani nedokázal zadržet slzy. Nakonec pustil pušku

na zem, rozvzlykal se a skryl obličej do dlaní.

Colin byl rázem na kolenou a už bral svého devítiletého chlapce

do náručí. “To nic, synu, vím, jak ti je. I já jsem poznal zklamání,

když jsem byl v tvém věku a otec mě vzal na lov, a já nebyl tak dobrý střelec jako ostatní muži. Ale zatím jsi jen chlapec. Jednoho

dne z tebe bude hotový ostrostřelec, uvidíš. No tak, přestaň plakat.”

Malý Judd zadržel pláč a pak si dlaní utřel nos.

“Tak je to lepší,” řekl Colin. Ale když si Judd otřel dlaň o kalhoty, Colin MacGregor se zamračil. “Kde máš kapesník? Tady.

Utři si

s ním nos, ne rukou.”

Když si Judd bral od otce kapesník a přitom utrousil: “Uf, zasraně,” Colinovi se protočily panenky. “Kdo tě taková slova učí?”

“To říkají pastevci.”

“Ale ty nejsi pastevec a taková slova nesmíš používat.

Rozumíš?”

Judd němě přikývl, načež ho Colin vzal okolo ramen a dodal: “Podívej. Jednoho dne budeš pánem z Kilmarnocku. Bude z tebe lord a gentleman. Taková slova gentlemani nepoužívají.”

Colin se pozorně zahleděl do Juddovy tváře tak podobné Christinině a znovu ho napadlo: Ten chlapec potřebuje matku.

Byla to krutá pravda, které bylo třeba pohlédnout do očí, jakkoli

Colin nenáviděl to pomyšlení samo. Od Christininy smrti uplynulo

čtrnáct měsíců; byl čas myslet na další manželství. Colin nemohl

riskovat, že ztratí Judda, a s ním i jediného dědice.

Nedokázal se

smířit s tím, že by všechna jeho práce mohla přijít vniveč.,.

Když Colin MacGregor přicestoval do Austrálie, zjistil, že tam neexistuje vládnoucí třída a nejsou žádní poddaní, jen guláš společenských vrstev bez jasně rozlišitelného dna a smetánky.

Věděl

však, že se posléze objeví i aristokracie. Hrad, který postavil, měl

být předvojem civilizace v polodivoké zemi, aby lidem prosté krve

připomínal, že mezi nimi žije skutečný lord. Usiloval o to, aby Kilmarnock získal jméno, které bude znamenat vliv a moc; jméno,

které, jak Colin upřímně věřil, bude v prostých lidech vzbuzovat

hrdost, budou-li moci žít v jeho blízkosti.

Colin vzal Judda za ruku a odvedl do stanu s občerstvením.

Tyčil se vysoko nad svými sluhy a poddanými jako skutečný aristokrat, elegantně oblečený ve svetru s plastickým vzorem, tvídovém

žaketu a kožených kalhotách stažených v naleštěných černých botách. Na Colinovi MacGregorovi nebyla ani stopa bláta nebo prachu, která by mohla poskvrnit jeho dokonalost. Správu farmy přenechával svému předákovi, zatímco se sám oddával činnostem více hodným gentlemana.

Od jednoho sluhy přijal sklenku whisky a obrátil se na svého správce, Lockyho McBeana, který sotva přijel a už rozmáchlým gestem smekal klobouk. Colin toho člověka neměl rád, ale potřeboval ho, neboť udělal vše, co mu bylo nařízeno, aniž by projevoval přílišnou zvědavost.

“Obávám se, že nesu zlé zprávy, pane MacGregore,” řekl. “Týká se to Jacko Jacksona.”

“Nu, co je s ním?”

Lockyho pohled se přenesl na nápojový vozík, krátce na něm spočinul, načež se vrátil zpět ke svému zaměstnavateli.

“Jackovy

ovce bez problémů dostaly prašivinu a letos žádnou vlnu neponesou.” Locky se znovu zadíval na vozík a olízl si rty.

“A?” otázal se Colin. Dobře věděl, že pastevci jako Westbrook a Frank Downs pili se svými dělníky a v mezích normy jim dávali

volnost i v jiných směrech. On však se svými špehy nepil. “Tak pokračuj,” řekl. “Co je s Jackem?”

“Odmítl úvěr, co jste mu nabídl.”

“Ale jak mohl? V celé kolonii není banky, která by mu půjčila,”

řekl Colin.

“No, pane, zdá se, že Hugh Westbrook to udělal. Jacko ty peníze

dostal od Westbrooka.”

Colin se temně zamračil: Když se Hugh Westbrook před dvanácti lety objevil v kraji, Colin MacGregor ani ostatní pastevci nevěřili, že vydrží. Ale Westbrook se všem postaral o překvapení; nejen tím, že vydržel, ale i tím, že vybudoval úspěšnou farmu na místě, které do té doby přinášelo jen neštěstí. Merinda se nyní rozrůstala v prosperující i záviděníhodnou farmu a navíc na řece zabírala jeden z nejlepších pozemků s hojností studní a znamenitou trávou.

Není to fér, pomyslel si Colin, Westbrook si prosperuje, zatímco

Christina leží ve studeném hrobě.

“Dobrá,” řekl Colin a špeha propustil. Zahleděl se do své whisky, načež zdvihl zrak a zahlédl jezdce na koni. Ženu.

Neseděla

v sedle jako žena, ale obkročmo, což znamenalo, že to mohl být jen

jediný člověk: Pauline Downsová.

Colin měl podezření, že se Pauline považuje za vážnou kandidátku na budoucí paní MacGregorovou. Vybavila se mu poslední

příležitost, kdy navštívil Lismore, aby s ní prodiskutoval jisté dva

tisíce hektarů lesa na jižním úpatí hor. Byl to pozemek, který patřil

rodině Downsů po třiatřicet let, od roku 1840, kdy jej na počátku

budování svého impéria koupil nejstarší z Downsů. Většina lidí jej

považovala za neužitečný, jelikož nebyl vhodný pro pastviny, trpěl

nedostatkem vodních zdrojů a neudržela by se na něm pšenice ani

jiné plodiny. Jedna věc jej však pro Colina činila nedocenitelným:

Táhl se podél severní hranice Merindy.

Colin si nyní vzpomněl, jak vřele ho Pauline přivítala, šarmantně i lstivě, a jak se její chování změnilo, jakmile jí prozradil důvod

své návštěvy. Pauline mu chladně a suverénně oznámila, že s jistotou neví, zda její bratr pozemek prodá, ani zda by si to přála.

Colin se kdysi krátce zaobíral myšlenkou na manželství s Pauline, ale poté, co zvážil její povahu, její jiskru nezávislosti a vášnivě

soutěživého ducha, usoudil, že by to byla chyba. Colin nechtěl ani

tak manželku a partnerku, jako spíše matku pro své děti. Proto chtěl mít jistotu, že budoucí paní MacGregorová bude poslušná, povolná a hlavně plodná. Za nejpodstatnější považoval, aby si na

něho mimo ložnici a výchovu dětí nedělala žádné nároky a měli spolu jen málo společného. Pauline Downsová do takové představy nezapadala.

“Dobrý den, pane MacGregore,” zavolala, jak přijížděla.

“Doufám, že vás neruším?” Pauline se dívala na Colinovu vysokou postavu stojící zpříma v záplavě slunečního svitu, černé vlasy rozevláté mírným větrem, a s překvapením ucítila pronikavou vlnu sexuálního vzrušení.

“Naprosto nerušíte, slečno Downsová. Právě zbavuji kraj škodné. Chtěla byste se ke mně připojit? Přivezl jsem několik pušek navíc.”

“Pušky nejsou nutné,” řekla Pauline a ukázala na svůj luk připevněný k sedlu.

“Ale, slečno Downsová, luky a šípy nejsou zbraněmi pro skutečné lovce.”

“Šípem zasáhnu vše, co vy zasáhnete kulkou.”

Colin se usmál. “Dobrá tedy, co takhle tamten strom? Neřekla byste, že je to k němu dobrých padesát metrů? Dokážete jej zasáhnout tím svým šípem?”

Sledoval, jak Pauline sesedá z koně, vybírá šíp a míří. Jak stála

v dopoledním slunci, v dlouhých šatech s útlým pasem a širokými

sukněmi, plná prsa vyvažovaná honzíkem, s péry zdobeným kloboukem na vlnách platinových vlasů, v levé ruce pevně svírala luk,

zatímco pravou natahovala tětivu a mířila, připomněla Colinovi báseň, kterou četl dávno předtím: “Chladná Diana, Svůdkyně Měsíce, Pokořitelka srdcí, Věčná panna…”

Věděl, že Paulinin zjev je zavádějící. Vysoká štíhlá postava a jemná pleť, spolu s aurou nepopiratelné ženskosti nevyhnutelně

vzbuzovaly přesvědčení, že Pauline je právě tak delikátní, jak se na

ženu té doby slušelo. Colin však věděl, že Pauline je a vždy byla

silnou osobností, silnou tělem i duší. Ne každý věděl, že používá

stejný luk jako muži a na tětivě drží dvacet kilogramů.

Colin se díval, jak Pauline pouští tětivu a s jistotou posílá šíp

přímo do terče, a povšiml si, že ve způsobu, jakým Pauline ovládá

luk a šípy, je cosi erotického. Zapůsobila na něho jako žena stvořená pro ložnici.

Pauline vybrala z toulce další šíp a znovu se připravila k výstřelu, ale Colin namítl: “Slečno Downsová, mám pocit, že se střelba

na nepohyblivý terč příčí duchu soutěže.”

S napjatým lukem, s tětivou až za uchem se Pauline bleskově otočila a namířila šíp přímo na Colina. Ten sebou trhl, ale vzápětí

se dal do smíchu. “Slečno Downsová, dokážete s tím primitivním zařízením i lovit? Nebo míříte jen na stromy a stohy sena?”

Pauline povolila tětivu a sklonila luk. “Není nic, co bych s tímhle nedokázala zastřelit, pane MacGregore,” odpověděla.

“Ale můžete s tím soutěžit s puškou?”

“Přejete si to vyzkoušet?”

Colin se široce usmál. “Je tu šedomodrá klokaní samice, kterou viděli u řeky s mládětem. Slíbil jsem ji Juddovi. Je mu teprve devět

let a první trofej ho teprve čeká. Chtěla byste se k nám připojit? Nebo si svým lukem a šípem nejste tak docela jistá?”

“Naopak, pane MacGregore, jsem si svým lukem a šípy velmi jistá. Bude mi potěšením předvést vám, co dokáže dobře mířený šíp.,.”

***

Společnost se odebrala k řece, s Pauline a Colinem v čele a Juddem na poníku v jejich středu. Následovali je sluhové nesoucí přikrývky, koše s jídlem a zbraně. Jako poslední jel na koni bez sedla

starý domorodý stopař, Ezekiel.

“Mimochodem, pane MacGregore,” řekla Pauline. “Máte stále zájem o ty dva tisíce hektarů?”

“Rozhodl se je snad váš bratr prodat?”

Frank zatím o ničem nevěděl, ale Pauline věděla, že nebude protestovat. Zmíněný pozemek byl pro něho bezcenný, a pokud měl

jeho prodej potěšit Pauline, souhlasil by. “Jsem si jistá, že se mi ho

podaří přesvědčit,” odpověděla.

“Kdy bych se s ním mohl sejít, abychom se domluvili na podmínkách?”

“Frank má příliš mnoho práce s novinami, aby se něčím takovým mohl zabývat. Můžete jednat přese mne.”

“Jaké jsou tedy podmínky?”

“Zatím přesně nevím, ale vím jistě, že vy a já se dohodneme.”

Colin se na ni podíval, ale nic neřekl.

“Kolik že už je Juddovi let?” otázala se Pauline. “Devět jste říkal, že? To ho již brzy pošlete do školy.”

“Rozhodl jsem se, že ho do školy nepošlu. Chci si ho nechat u sebe.”

“Nebohé dítě, v takovém věku musí těžce nést, že nemá matku.

V kraji se povídá o vás, pane MacGregore, a Vilmě Toddové.”

“Zdá se, že lidé v okolí neznají lepší způsob, jak naložit se svým

časem. Abych uvedl věci na pravou míru, slečno Downsová, mohu vám říci, že neuvažuji o tom, že bych slečnu Toddovou požádal o ruku. Právě tak ani Verity Campbellovou ne, přestože jsem si jist,

že jste o ní slyšela ve spojení s mým jménem.”

“Nemáte tedy v plánu se znovu oženit?”

“To v každém případě mám. Ale hodlám se zadat mimo tento kraj.”

Během hovoru o možných kandidátkách Colin zvažoval dcery významných mužů z Melbourne a Pauline přitom cítila, jak její sebejistota trpí. Ale pak si vzpomněla na to, co ví o Colinovi a co žádná z mladých nadějných dam v kraji ani netuší, že tu noc, kdy

Christina zemřela, Colin přísahal pomstu muži, kterému přičítal za

vinu smrt své ženy a nenarozeného dítěte: Hughovi Westbrookovi.

Joanna tehdy nepřišla na jeho zavolání a Colin to dával za vinu

Westbrookovi. Pauline od té doby Colina pozorovala a byla svědkem jeho rostoucí posedlosti Hughovým zruinováním. Věděla, že

právě to dovedlo MacGregora k rozhodnutí skoupit takové množství půdy, aby se nakonec zmocnil i Merindy a zničil tak muže, který měl podle jeho přesvědčení zaplatit za Christininu smrt. S tím,

že by se mu to mohlo podařit, si Pauline nedělala starosti.

Hugh byl

protivník dost schopný na to, aby se stal i důstojným soupeřem.

Pauline napadlo, že by mohlo být zajímavé vidět, jak ti dva zkříží

kordy.

Znovu si vzpomněla na dva tisíce hektarů přiléhající k severní hranici Merindy. Ona jediná věděla, proč po tom pozemku Colin tolik touží. Pomsta, pomyslela si, je silnou motivací. A bude-li si

počínat obratně, mohla by jí i sama využít.

Když přijížděli k řece, pár kulíků hnízdící nedaleko v zemi rozrušeně vzlétl do vzduchu, kroužil, vrhal se na vetřelce a vydával

přitom charakteristické skřeky. Ezekiel se přesunul do čela; vedl

svého koně podél břehu řeky a pozorně studoval půdu. Těsně za ním šel Colin s Pauline a Juddem. U řeky byl klid, vzduch voněl

zeminou a tlením. Mezi masivními kmeny červených bahenních dubů a přízračných gumovníků se křížily temné stíny. Koně opatrně nakračovali a vyhýbali se padlým kmenům prožraným od termitů a děrám od hadů. Sameček ptáka emu se krčil na čerstvé snůšce

vajec s krkem nataženým před sebou na zemi a sotva se pohnul, když ho těsně míjela koňská kopyta.

“Byla tu, pane MacGregore,” řekl tiše Ezekiel a ukázal na čerstvou klokaní stopu. “Není to dlouho. Dnes ráno, možná. Má s sebou mládě.”

Colin přikývl a otočil se v sedle, aby viděl na Pauline. Luk měla

položený příčně přes sedlo, toulec s šípy jí visel na zádech.

Domluvili se, že budou střílet oba zároveň, Colin puškou, Pauline lukem.

Ale mládě, prohlásil Colin, mělo zůstat Juddovi.

V mělkém úseku přebrodili řeku a krátce sledovali její koryto, než je starý stopař zavedl k menšímu potoku. Ezekiel zdvihl ruku,

načež celá skupina zastavila. Pak sesedl z koně a klekl si na všechny čtyři, aby prozkoumal půdu. Ostatní zatím v tichu čekali.

Ezekiel to místo dobře znal. Jako chlapec žil v malé osadě na řece i se svojí rozsáhlou rodinou, která čítala téměř třicet členů. Od

těch dob Ezekiel viděl své bližní jen umírat na nemoci bílých nebo

hynout v boji s bílými muži. Byl posledním ze své rodiny.

“Tak, chlape?” ozval se nakonec Colin. “Co říkáš?”

Ezekiel vstal a zamračil se. “Myslím, že skokan jít tam mezi stromy. Ale starý Ezekiel tam nejít, pane MacGregore.”

“Proč ne?”

Místo tabu, patří Snění emu. Neštěstí, jestli jít.”

“Tak zůstaň tady.”

“Judde, následuj mě.”

Stále v sedle si razili cestu mezi stromy až na malou mýtinu, kde

sesedli a u koní zanechali jednoho ze sluhů. Pěšky pak pokračovali

v tichém průzkumu.

Pauline kráčela s připraveným lukem a lovecký šíp s ostrým hrotem měla volně opřený o tětivu.

Colin zaslechl nějaký zvuk, prudce se zastavil a rozhlédl.

Judd,

který nedával pozor, vrazil do svého otce a vysloužil si tak jeho káravý pohled. Všichni tři zadržovali dech a poslouchali.

“Tam!” zašeptala Pauline a ukázala. Napjala luk a zamířila.

Klokaní samice, jejíž kožešina v podzimním slunci barvou připomínala modrošedý dým, se přestala pást a dívala se přímo na

lovce. Nedaleko přežvykovalo mládě šťavnatou trávu.

Colin zdvihl pušku, ale Pauline již vypouštěla svůj šíp.

Samice prudce zadupala mohutnou zadní nohou a mládě, které zaslechlo varovný signál, zdvihlo hlavu právě včas, aby vidělo, jak jeho matka vyskakuje do vzduchu a dostává zásah šípem

přímo do slabin. Samice dopadla na zem a začala okolo sebe divoce kopat. Nato znovu vyskočila, po stehnu se jí řinul pramínek

krve.

Než Pauline stačila zamířit další šíp, zasáhla Colinova puška a samice udělala přemet vzad. Mládě se panickými skoky vrhlo ke

své matce, ale vzápětí se otočilo na ocasu a vyrazilo opačným směrem.

“Judde, střílej!” vykřikl Colin. “Máš jistý zásah. Teď!”

Judd ztuhl a třásl se tak, že nemohl udržet pušku v klidu.

“Pal!”

Judd se snažil držet vylekané mládě na mušce. Bylo mu zle.

Rozplakal se.

“Kluku jeden!” vykřikl jeho otec. “Pal!”

Judd zmáčkl spoušť a klesl k zemi pod tíhou odezvy.

“Máš ho!” křičel Colin, když běžel k mrtvým klokanům. “Judde, to je ta samice, co jsme po ní šli loni na jaře. Říkal jsem ti, že má

ve vaku mládě.” Colin botou přišlápl klokaní samici a vytáhl Paulinin šíp. Hodil jí jej k nohám a triumfálně prohlásil: “Řekl bych, že

jste prohrála, slečno Downsová!”

Pauline však v tu chvíli pomáhala Juddovi na nohy. “No tak,”

řekla vlídně. “Nic se ti nestalo.”

Chlapec ale dál bezmocně plakal. “Chudák mláďátko!” naříkal.

“Judde, pojď sem,” Colin řekl pobouřeně.

Chlapec se nehýbal, jen ramena se mu třásla v rytmu vzlyků.

Sluhové proběhli mezi stromy na místo, odkud slyšeli výstřely.

“Skvělý zásah, pane,” poznamenal jeden z nich, načež poklekl na

zem a vytáhl nůž a jal se klokanům řezat ocasy.

“Judde,” řekl Colin významným tónem. “Pojď sem a chop se své trofeje.”

Chlapec se však držel zpátky, vzlykal a zadržoval slzy. “No tak,

Judde,” řekla Pauline a lehce ho postrčila. “Udělej co otec říká.”

Judd nakonec udělal několik váhavých kroků vpřed, modré oči měl plné hrůzy. Když uviděl zakrvácené ocasy oddělené od mrtvých těl, otočil se a vrhl.

“Pojď ke mně, synu,” řekl Colin, když natahoval ruku po ocasu klokaního mláděte. “Toto je tvá první trofej, měl bys být pyšný.”

Vzal Judda za ruku, ale Pauline, která věděla, co hodlá udělat,

řekla: “Coline, počkejte.”

Už bylo pozdě. Colin otřel krvavý ocas Juddovi o tvář a o vlasy.

Chlapec vykřikl.

“Co je to s tebou?” křikl na něho Colin, zatímco se snažil udržet

synovo svíjející se tělo.

“Má strach, řekla Pauline. “Nechte ho být.”

“Strach! Sakra, slečno Downsová, já jsem byl pokřtěn krví v sedmi letech, a neměl jsem strach!”

“Nerozumí tomu! Nechápe, co děláte!”

Zatímco si sluhové vyměňovali znepokojené pohledy kdykoli se jejich pán zlobil, všichni si to odskákali, Ezekiel se díval.

Již dříve

viděl takový rituál, při kterém se uřízl ocas lovcově první trofeji

a rozmazala se po něm její krev. Je to stará tradice, vysvětlil Ezekielovi jeden z pastevců, která přetrvala ze starého kontinentu, přestože se původně týkala zvířete zvaného liška. Ezekiel to považoval za jeden z mála rituálů bílých mužů, které dávaly smysl, ačkoli vždy zapomínali prosit zvíře o odpuštění, předtím než je zabili.

Žádný domorodec by tak podstatnou formalitu nikdy nezanedbal; přivolal by tím na sebe zlá kouzla.

Judd vřískal a kopal kolem sebe, až se vyprostil a otci utekl, načež ho Pauline zachytila ve svém náručí. “To nic, poprvé se to dělá

každému. Příště už se to nestane.”

“Přestaňte ho chlácholit,” přerušil ji Colin. “Jak můžete čekat,

že z něho uděláte muže, když nezačnete hned? Judde, přestaň brečet!”

“Křik nic nespraví, naopak, bude to jen horší. Copak nevidíte, že je nepříčetný?” Pohladila Judda po vlasech a řekla: “To nic, teď

se vrátíme domů.”

Předala Judda do péče jednoho ze sluhů, který mu umyl obličej.

Colin přistoupil k Pauline a řekl: “Odpusťte, že jsem křičel, slečno Downsová. Měl jsem obavy o Judda. Musí se o sebe naučit starat. Kdybych ho měl ztratit -,”

“Bude v pořádku, pane MacGregore.”

Pauline se otočila tváří proti větru a dlaní si zastínila oči.

“Nepatří to tady už k Merindě? Pane MacGregore, slyšel jste o tom, že

Hughova žena čeká první dítě?”

Rysy Colinovy tváře ztvrdly.

“Ani by mě nepřekvapilo,” řekla Pauline se smíchem. “Kdybyste za pár let měl v sousedství celou nadílku Westbrooků!

Zaslechla

jsem, že Hugh je schopný. Dokonce začal dole u řeky stavět nový

dům. A prý se zajímá o výjimečného berana, který, jak tvrdí, přispěje ke vzniku nového, odolného plemene ovcí. Kdo by si to byl

pomyslel, když se Hugh objevil v kraji, že, pane MacGregore”

Pauline si všimla, jak Colin upírá zrak na úpatí hor, na dva tisíce

hektarů táhnoucí se podél severní hranice Merindy. Chystala se k odchodu, když vtom ji Colin uchopil za paži a pravil: “Slečno

Downsová, říkala jste, že váš bratr je ochoten mi prodat ten pozemek.”

“Vlastně ani ne tak prodat.”

“Co tím myslíte?”

Pauline pohlédla na Judda, který se tvářil, jako by už na všechen

strach zapomněl. “Už je mu lépe,” řekla. “Potřebuje ženskou ruku.”

“Máte pravdu, když říkáte, že Judd potřebuje matku, slečno Downsová,” pravil po chvíli a pečlivě volil slova. “Hodně jsem o tom přemýšlel. Pro chlapce by zřejmě nebylo vhodné, kdybych domů přivedl někoho cizího. Potřebuje někoho, koho již zná.”

“Zná slečnu Toddovou a slečnu Campbellovou.”

“Ano.”

Pauline k němu obrátila pohled. Dívala se, jak mu vítr čechrá černé vlasy, zatímco hledal ta pravá slova. “Napadlo mě, slečno

Downsová, že by Judd byl možná raději, kdybych se oženil s někým, jako jste vy.”

“Jako já?”

Colin ještě krátce pohlédl směrem k prosperující Merindě, kde si představil Hugha Westbrooka užívajícího si s manželkou šťastného života. “Budete té lásky a zvážíte to?” otázal se.

Pauline se usmála a řekla: “Možná.”,.

Kapitola 14..

“DRAHÁ SESTRO,” STÁLO V DOPISE. “PO PĚTI MĚSÍCÍCH NA MOŘI JSME

konečně dopluli do Sydney. Slovy nepopsatelné byly hrůzy naší plavby. Pratt a já se dvěma dalšími dámami jsme se tlačili v kajutě

velké dvakrát tři metry; spali jsme na příliš úzkých palandách a tři

z nás museli kajutu opustit, aby se jeden mohl převléknout. Na lodi

byly toliko dva splachovací záchody pro více než dvě stě cestujících, navíc ohavně zapáchaly. Mnoho z přistěhovalců na palubě

nemělo ani šaty na převlečení; všude se hemžily vši a loď byla plná

krys. Během plavby se narodilo osm dětí; pět zemřelo.”

Joanna sledovala kapky deště stékající po okně hotelového pokoje. Viděla bledé prstence světla okolo plynových lamp na ulici,

slyšela skřípění a rachocení spěšně projíždějících kočárů a klapot

koňských kopyt na dlažbě. Venku bylo chladno, ale v jejím pokoji

v hotelu King George hřál oheň hořící ve dvou velkých krbech, jeden v ložnici, druhý v obývacím pokoji, kde seděla a dívala se, jak

venku doznívá deštivý den. Od rána pracovala na třídění krabic s papíry, které jí Frank Downs poslal z Timesů. Byla to kuriózní

směsice dokumentů, závětí, oznámení, soukromých dopisů, účtů, dokladů o vylodění, starých zažloutlých novin a dokonce jeden lodní deník s datováním počínaje rokem 1790. To vše shromáždili

zaměstnanci Timesů, pro jedinečnou pamětní knihu o Austrálii, kterou Frank plánoval vydat během čtyř let. Frank jí ty materiály

svěřil poté, co mu Joanna pověděla o dopise od Patricka Lathropa

a o jeho poznámce o lodi nesoucí jméno mýtického zvířete.

“Zbožňuji záhady,” prohlásil Frank, když přinesl krabice do hotelu.

“A historie vaší rodiny, drahá Joanno, bezesporu záhadnou je.

Najdete-li tu něco, co vás nakonec zavede ke Karra Karře, přinese to

Timesům tučný zisk.”

Joanna měla sice pocit, že je v sázce víc než jen “tučný zisk”, ale

měla ráda Frankovo zanícení a víru v jeho mladou zemi.

“Spousta

lidí si to neuvědomuje, ale Austrálie, Joanno, existuje jen díky tomu, že se Amerika odtrhla od Anglie. Až do roku 1776

posílala

Anglie do amerických kolonií nežádoucí zločince. Jakmile se však

zavřely dveře do Ameriky, Anglie musela pro své psance hledat jiné místo. Vybrala si Austrálii, a tak jsme tady.” Jak se Frank již dříve zmínil, měla jeho kniha začínat objevením Austrálie kapitánem

Cookem. Když však Joanna poznamenala, že by ji zajímalo, zda si

australští domorodci uvědomovali, že jejich země byla “objevená”,

Hugh dodal: “Uloupená by bylo výstižnější.”

Joanna si vzpomněla na Sarah a přemýšlela, co v tu chvíli asi dělá. Měla tušení, že je u řeky a dohlíží na Philipa McNeala s jeho

pracovní četou. Joanně neušel její rostoucí zájem o toho Američana.

Hodiny na krbové římse odbily šest. Hugh odjel ráno, aby se postaral o převoz svého nového berana, kterému říkal Zeus, na Merindu. Potom slíbil, že se zastaví v domě slečny Tallhillové, u které

nechal Joanninu listinu a vzorek těsnopisu Johna Makepeaceho.

Také zašel za znalcem drahých kamenů, aby zjistil, zda je možno

určit hodnotu ohnivého opálu, který Joanna zdědila. Joanna očekávala, že se Hugh vrátí každým okamžikem, neboť se měli sejít

s Frankem Downsem ke společné večeři v hotelu.

Prohlédla si dopis, který právě dočetla. Bylo na něm datum 1820 a podpis slečny Margo Pelletierové. Byla zvědavá, jak k to

mu dopisu Frank přišel i co slečnu Pelletierovou přimělo odjet z Anglie a kde její konec.

Vzala do ruky list papíru nadepsaný: “Ministru vnitřních záležitostí, Georgi Fletcheru Moorovi, Západní Austrálie,1834, Zpráva

o situaci domorodců v kolonii,” četla Joanna. “Domorodci se jako

rasa vymykají srovnání: nejeví žádné znaky civilizovanosti, neznají domy ani domov, nemodlí se k žádnému bohu, nebojí se žádného

ďábla, realizují se v masakrech, nemají naprosto žádnou morálku

ani svědomí a neváží si půdy, které si bílí vážit budou.”

Několik hodin práce Joanně zatím nepřineslo ani zmínku o lodi se jménem mýtického zvířete ani nic, co by vedlo k rozluštění spletité minulosti její rodiny. Ani kniha, kterou koupila v Knižním domě: Můj život mezi domorodci, neobsahovala žádnou užitečnou

informaci.

Joanna otevřela poslední krabici a vytáhla rukou psané oznámení, v němž stálo: “Kdo mi minulou neděli ukrad koně, toho najdu

a bude litovat.” U horního okraje listu zel otvor, zprávu někdo musel připíchnout na strom.

Pak vytáhla chatrné číslo sydneyského listu Gazette z roku 1835.

“Veřejné oznámení,” stálo v novinách. “Plachetnice Nimrod s kapitánem Whitem, plující z Londýna, Plymouthu, Kapského Města, v sobotu dorazila do přístavu Sydney s nákladem mědi, nástrojů, oblečení, vozů, pošty, zemědělských produktů a s cestujícími. Majitelé Buchanan and Company s úctou dávají na vědomí široké veřejnosti, že Nimrod plující do Anglie přijme na palubu dvacet platících cestujících a plachty zvedne následujícího týdne.”

Existovala dosud někde zpráva z roku 1830 oznamující příjezd lodi Minotaur, Kyklop nebo Pegas s cestujícími na palubě, mezi nimiž by se našel muž jménem John Makepeace s mladou manželkou Naomi?

“O lodi vplouvající do přístavu Melbourne v roce 1830 žádné zprávy nenajdete,” varoval ji Frank. “V té době ještě Melbourne

ani neexistovalo. Byli tu jen domorodci.” Zbývaly tedy Sydney a Brisbane na východě, Adelaide na jihu a Perth na západě.

Joanna byla pevně rozhodnuta nevzdat se. Vkládala naději do dopisů, které chtěla napsat majitelům lodí, jejichž adresy jí měl

Frank obstarat. Kdyby se jí tak podařilo zjistit jméno lodi, na které

připlul pár Makepeaceových, mohla by určit místo, kde se prarodiče usadili a kde se narodila její matka. Pak by mohla pokračovat

v řešení hádanek minulosti a snů, které ji stále pronásledovaly.,.

Tichý hlas slečny Adely Tallhillové splýval s šepotem deště za oknem, když pravila: “Studium této listiny se mi postaralo o několik hodin zábavy, pane Westbrooku. Připadala jsem si, jako bych

luštila křížovku. S radostí vám mohu oznámit, že jsem jistou část

úspěšně dešifrovala.”

Hugh se slečnou Tallhillovou seděli v jejím přijímacím pokoji.

V místnosti přeplněné kuriozitami plápolal živý oheň, na stole mezi nimi stál podnos s sherry a sušenkami a vzduchem se nesla těžká vůně levandule.

Hugh přinesl Joanninu listinu a vzorek rukopisu Johna Makepeaceho ukázat slečně Tallhillové, invalidní dámě na vozíčku, která

žila se svými rodiči a přivydělávala si na živobytí kaligrafií. V okolí Melbourne byla známá i jako vynikající grafoložka.

Hugh se diskrétně podíval po hodinách nad krbem. Už měl být zpět v hotelu a hořel netrpělivostí, aby Joanně mohl vyprávět, jak

pochodil. Poté, co zařídil převoz svého nového berana na Merindu,

se zastavil v kanceláři významné rejdařské společnosti Buchanan

and Company, kde se dozvěděl, že vlastní lodě jménem Pegasus a Minotaur. Úředník se nabídl, že napíše na ředitelství společnosti

do Londýna a požádá o informace o minulosti těchto lodí.

Také zašel k obchodníkovi s drahými kameny, aby nechal odhadnout cenu ohnivého opálu, případně se dozvěděl i něco o jeho

původu. Obchodník nebyl schopen určit původ ani odhadnout cenu opálu. Nabídl se však, že jej od Hugha odkoupí, a to za značnou sumu.,.

“Co se vám podařilo rozluštit, slečno Tallhillová?” zeptal se.

Podívala se na svého hosta a odhadla, že mu je něco málo přes třicet let; měl šedé oči, mezi obočím přitažlivou vrásku a příjemně

nasládle voněl, což, se jí po chvíli podařilo určit jako lanolín. Jeho

postava prozrazovala sílu, jak tomu u mužů pocházejících z pustiny nezřídka bývalo. Ale podle toho, co viděla, se Hugh lišil od mužů svého druhu; měl vytříbené způsoby a glanc, jaký u farmářů nevídala často.

Položila listinu před něho a ukázala na ni delikátně útlou rukou.

“Nejprve jsem se soustředila na tuto pasáž,” řekla. “Dva dny jízdy

na koni z místa, jehož jméno je nečitelné, a dvacet kilometrů od

místa, které vypadá jako Bo-Creek. Dovolte, abych vám předvedla, jak jsem tomu nakonec přišla na kloub.” Vytáhla list papíru, který názorně ukazoval, jak hádanku rozluštila.

“Vidíte tu kličku tady

na listině a tuhle řádku. Řídila jsem se čitelnými řádkami, obtáhla

jsem každé slovo. Pak jsem je přepsala různými způsoby, jak vidíte

na tomto papíru, a doplňovala chybějící písmena, až jsem dostala

přijatelná slova. Tady, pane Westbrooku, tohle je “t”. Tohle vypadá

jako “l” ale nedává to smysl. Ale když připustíme, že by to mohlo

být protažené “e”, dostaneme reálné slovo.”

Hugh srovnal pokusné vzorky s vybledlým písmem na listině.

“To první slovo,” řekla slečna Tallhillová. “Je Durrebar.”

“Ano,” přisvědčil Hugh a pokýval přitom hlavou. “Vidím to.”

“Další příklad se ukázal být poněkud obtížnější, ale nakonec se

mi jej přece jen podařilo vyřešit. Bowman’s Creek. K řešení jsem

se dostala následujícím způsobem.” Vytáhla další list papíru popsaný rozličnými slovy s různým pravopisem.”

“Nemám pochyb o tom, že toto je doklad k půdě nacházející se dva dny jízdy z Durrebaru, což je zřejmě domorodý název, a dvacet

kilometrů od místa jménem Bowman’s Creek.”

“Ano,” řekl Hugh nadšeně. “Samozřejmě. Podařilo se vám rozluštit, ve které kolonii byla ta listina vyhotovena?”

“Obávám se, že ne. Listina musela být vystavena vodě. Úřední pečeť a datum jsou téměř úplně smyté. Prostudovala jsem je nanejvýš pečlivě, ale nepodařilo se mi je přečíst. A jak sám vidíte, podpis je nečitelný.”

“Bowman’s Creek a Durrebar,” opakoval Hugh netrpělivě, jen aby už byl v hotelu s Joannou. “Jak bych vám jen poděkoval, slečno Tallhillová?”

Usmála se. “V podstatě by na to mohl přijít kdokoli. Jak sám vidíte, pane Westbrooku, chce to jen čas a trpělivost,”

položila ruku

na kolo svého invalidního vozíku “času já mám nazbyt.”

Podařilo se vám udělat něco s těsnopisem Johna Makepeace?”

“Zabývala jsem se tím, pane Westbrooku, a nemýlíte se v tom, že je to těsnopis. Zatím se mi však nepodařilo rozluštit jeho kód.

Kdybyste byl ochoten mi ten list papíru půjčit na delší dobu, věnovala bych mu více času. Mohu vám pak své výsledky poslat poštou.”

Když se Hugh snažil slečně Tallhillové za práci zaplatit, odmítla

se slovy: “Bylo mi potěšením. A zatím jsme neskončili, pane Westbrooku. Neprodleně teď začnu s rozborem toho těsnopisu.”

Poté, co odešel, přesunula se slečna Tallhillová k oknu, rozhrnula závěsy, zadívala se na deštivou ulici a sledovala, jak Hugh Westbrook nastupuje do kočáru. Nevycházela z úžasu nad tím, jak jí

Hugh Westbrook připomíná jejího milovaného Stephena, který před dvaceti lety odešel za zlatem do pustiny a nikdy se nevrátil.

Adele se nikdy nevzdala naděje, že se k ní jednoho dne vrátí.

Přejela na vozíku od okna zpět ke krbu. “Hysterická paralýza,”

tvrdili doktoři. “Fyzicky jsou vaše nohy naprosto v pořádku, slečno

Tallhillová. Můžete chodit, když budete chtít.”,.

Záhadná, pomyslel si Frank Downs, když se z okna rozhlédl po Melbourne. Taková byla jeho zem -, plná záhad. Stál vysoko nad městem a díval se na střechy domů, na mosty, tovární komíny a v duchu viděl pusté pláně v dáli. Tolik příběhů, dobrodružství

a vzrušení, pomyslel si. Právě proto se věnoval novinářské činnosti, aby žil přímo v tajemstvím pulzujícím srdci toho záhadného

kontinentu. Frank věděl, co lidé chtějí; věděl, že vášnivě touží po

dobrodružství. Od táborových ohňů v pustině po melbournské salóny Australany nic neuspokojovalo více, než příběhy plné dobrodružství. A Timesy jim takové příběhy nabízely. Teď, když bylo

v koloniích zavedeno povinné vzdělání, Frank viděl, jak v příštích

dvou desetiletích vyroste celá nová generace čtenářů, kteří budou

mladí i vzdělaní a žízniví po “něčem záživnějším.”. A melbournské -,

Timesy s energií a fantazií Franka Downse měly jejich žízeň ukojit.

Frank noviny koupil před sedmi lety za dva tisíce liber.

Použil

několika triků k jejich oživení a podařilo se mu je proměnit v populární noviny.

Times Tower, nejvyšší budova v Melbourne, byla jasným důkazem Frankovy úspěšnosti. Tyčila se monumentálních pět podlaží nad špinavými ulicemi a v každém jejím okně zářilo světlo plynové lampy; za mlhavé dubnové noci svítila nad městem jako maják.

Frank měl svoji kancelář v nejvyšším podlaží. Když se tam usadil,

kolegové se mu vysmívali, neboť každý věděl, že nejvyšší podlaží

budov jsou nejméně žádaná. Kdo by se chtěl plahočit po tolika schodech? Muži s významným postavením, jako Frankovi přátelé bankéři, měli vždy kanceláře v přízemí. Ale Frank, který se vždy

zajímal o vynálezy, udělal z otevření nové budovy velkou podívanou a přátele do své kanceláře vyvezl parním výtahem.

Díval se teď z okna a v duchu pod sebou viděl soukolí svých novin. Dole téměř sto ručních sazečů pilně skládalo ranní zprávy do

dlouhých kovových sloupců, kanceláře redaktorů hořely aktivitou,

jak poslové přinášeli zprávy z parlamentu, z přístavu a z policejních stanic. Obrovské hodiny umístěné vysoko na zdi sledovaly to

hemžení zaměstnanců jako veliké oko připomínající svým tikotem minuty spolu s nápisem: Times nikdy nespí.

Frank se podíval na hodiny, přičemž zjistil, že je čas vyrazit do

hotelu King George, kde se měl sejít a povečeřet s Westbrookem.,.

Joanna Westbrooková, napadlo ho, je také záhadou! Frank měl chvílemi pocit, že právě tak jako ona touží zjistit, jaké podivné drama se před devětatřiceti lety odehrálo na místě jménem Karra Karra. Jaká náhlá pohroma postihla mladého bílého muže s jeho manželkou a dcerou? Jaká kletba či jedová píseň či co pronásledovalo

Emily Makepeaceovou po zbytek jejího života? A co znamenaly sny o Duhovém hadovi?

Čas od času vyšel na světlo světa příběh o “bílém divochovi”

nebo “bílé divošce”, které někdo objevil mezi domorodci.

Krátká

historie Austrálie se takovými historkami jen hemžila. Dokonce právě v té době kolovala pověst o “bílém divochovi”, který žil u divokého kmene v západním Queenslandu. Franka napadlo, že by to

mohl být ztracený účastník jeho nešťastné expedice z roku 1871.

Policejní výprava jej objevila mezi domorodci nedaleko Cooper’s Creek. Muž prohlašoval, že právě on je ztraceným členem expedice. Mimoto tvrdil, že členové expedice nebyli povražděni domorodci, ale pobili se sami mezi sebou, když se neshodli na

návratu. Policie toho muže právě převážela do Melbourne, kde ho

měl Frank osobně vyslechnout.

Právě když byl na odchodu z kanceláře, vešel jeho sekretář s obálkou v ruce a řekl: “Pane Downsi, toto vám právě přišlo.”

Byl to dopis od jeho právníka, obsahující smlouvu o převodu dvou tisíc hektarů na Colina MacGregora.

Frank byl rád, že se jeho sestra konečně provdá. Přestože on sám

by pro ni vybral někoho jiného než MacGregora, skutečnost, že je

šťastná, činila šťastným i jeho. Když ho tedy požádala o dva tisíce

hektarů lesa jako svatební dar pro Colina, Frank nedokázal odmítnout. Neuměl si představit, co na tom pozemku MacGregor vidí,

byl naprosto nepoužitelný. Ale Pauline byla ráda a jedině na tom

záleželo. Od chvíle, kdy zrušila své zasnoubení s Westbrookem, se

Frank obával, že se Pauline vrhá do náruče staropanenství.

Nakonec se tedy vše v dobré obrátilo pro všechny zúčastněné strany.

Kéž by se teď i jemu podařilo vyřešit vlastní situaci, pomyslel si.

Během roku po tyfové epidemii, který Frank strávil v Melbourne, se seznámil s několika nezadanými mladými dámami.

Ale zjišťoval, že není schopen překročit hranice uctivého přátelství, a zřídka se s některou z nich setkal i po druhé nebo třetí schůzce. Zdálo

se, že ztratil veškerý zájem.

Příležitostně si Frank vzpomněl na Ivy Dearbornovou; její tajemné zmizení mu nedopřávalo klidu. Poté, co kvůli ní prohledal

celou Západní Austrálii, otiskl v Timesech oznámení. Ale neozýval se nikdo, kdo by o ní mohl podat jakékoli informace.,.

Kapitola 15..

“JE JEDNO KRÁSNÉ MÍSTO,” VYPRÁVĚLA SARAH, “O KTERÉM NIKDO

neví. Údolí plné zelené trávy, stromů a potoků. V tom údolí žijí

Měsíce,” vyprávěla, zatímco u plotny připravovala čaj pro Adama

a Philipa McNeala. “Měsícům se v tom údolí moc líbí,”

pokračovala tichým hlasem. “Ale někdy, když přijde noc, stávají se neklidnými a vycházejí na průzkum oblohy. Vždy jen po jednom. Ale

Měsíce nevědí, že na druhé straně hor žije obr. A co se nestane:

Každou noc obr lapí jeden potulný Měsíc a uřízne z něho krajíc, až

z Měsíce zůstane jen tenký plátek. Obr pak rozkrájí i ten poslední

krajíc a rozdrobí jej po obloze, takže se z nich stanou hvězdy.

A pak…”

McNeal s Adamem čekali, ale když se Sarah odmlčela, Philip se zeptal: “Jak ten příběh končí?”

Sarah se na chvíli zamyslela a pak odpověděla: “Už se nepamatuji.”

“Je to krásný příběh,” řekl McNeal. “Znáš spoustu krásných příběhů. Možná bys je měla sepsat.”

Sarah zakroutila hlavou. “Psaní je tabu,” řekla.

Philip ji sledoval při práci. Ve svých patnácti letech byla vysoká

a štíhlá, s dlouhými údy a tmavou pletí. Představoval si, jaká by

mohla být, až dospěje v ženu. Vzápětí se mu vybavila Pyl ve větru

a dny a noci s ní strávené. Začínala i ona, jako Sarah, zapomínat

pověsti svého národa?

Sarah věděla, že se na ni dívá, soustředila se na čaj v konvici.

V dáli zahřmělo. Podívala se z okna a zamračila se. Noc přinese zlá

kouzla, řekla si.

Jako by jí četl myšlenky, Philip řekl: “Už jsme pár bouřek přečkali. Nic to nebude.”

Ale Sarah potřásla hlavou.

“Myslíš, že dnes v noci to bude horší než jindy?”

Sarah věděla své, ale nevěděla proč. Některé věci prostě věděla.

Právě tak se jí vybavovaly i domorodé příběhy a pověsti, ačkoli si

nevzpomínala, že by jí je v misii někdo ze starších vyprávěl, i přesto je znala. Podobně tomu bylo i s vyprávěním o Měsících. Nevzpomínala si, že by jí ten příběh stará Deereeree někdy vyprávěla.

Ale odkud, ptala se Sarah, by jej mohla znát? Občas mívala i vidění, záblesky obrazů lidí, událostí a míst, které nedávaly smysl. Takové útržkovité vzpomínky Sarah někdy děsily. Zdálo se jí, že nad

ní přejímají vládu, že nad nimi ztrácí kontrolu. Jindy z nich naopak

měla příjemný pocit, neboť kdesi hluboko ve své mysli tušila, že

jsou částí jejího dědictví.

Přála si proto, aby mohla navštívit misii a mluvit se staršími domorodci. Několikrát se již vrátila, aniž by o tom Joanně cokoli řekla. Vydala se přitom krajinou, aby se vyhnula hlavní cestě, a obcházela město, aby ji nikdo nespatřil. Vplížila se pak do misie, vyhledala starší domorodce a hovořili spolu, dokud to nebylo příliš nebezpečné -, kdyby ji tam objevil reverend Simms, hněval by se na

starší.

Navštěvování misie bylo čím dál tím obtížnější a pro Sarah bylo

těžší udržovat spojení s lidmi své krve. Stará Deereeree zemřela

a ostatní měli strach, že by je někdo mohl přistihnout, jak učí po

starém způsobu. Takže když se teď Sarah dostala do misie, setkávala se s mlčením a pohledy plnými obav.

Měla strach. Nechtěla ztratit kontakt s lidmi své krve.

Začínala

již zapomínat mnohé z příběhů, přestávala si být jistá v zákonech

tabu. Potřebovala vedení starších. Někdy seděla a naslouchala starému Ezekielovi, ale ten patřil k jinému Snění a navíc byl muž; nemohl ji učit ženským tajemstvím. Sarah stále více litovala, že nebyla zasvěcena svým klanem.

Slyšela Philipa McNeala, jak chodí po srubu. Tiše si povídal s Adamem, přiložil polena do krbu, zkontroloval okenice před sílícím větrem. Sarah měla ráda jeho společnost; kdykoli byl nablízku,

cítila se klidnější a jistější. Napadlo ji, zda by mu neměla povědět

o svém strachu, o jedové písni pronásledující Joannu, o zlých kouzlech, která možná přinesla na Merindu tyfus a teď možná přinášela i bouřku; bouřku, jak Sarah cítila, nepodobnou jiným.

McNeal k ní přistoupil, stál po jejím boku u plotny a pozoroval

ji při práci. “Američané nepijí čaj,” řekl tiše. “Většinou pijí kávu.

Znáš kávu?”

Sarah po lžičkách nasypala čaj do konvice a pak odpověděla: “Ne, neznám kávu.”

Vnímala ho všemi smysly, každý detail jeho osobnosti -, hebký, tichý smích, uvolněný postoj. “Pyl ve větru byla jako ty,”

řekl McNeal. “Některé věci prostě znala. Neuměla to vysvětlit.

Říkala, že

k ní mluví hlasy jejích předků. Ale také říkala, že se to spíše podobá vzpomínkám. Někdy také mívala předtuchy. Dokázala předpovědět, kdy se co mělo stát. Je tomu tak i s tebou, Sarah?”

Pohlédla na něho. Ano, řekla v duchu, přesně tak.

Z dáli se ozývalo hřmění. McNeal se podíval na okno a řekl: “Asi máš pravdu, Sarah. Čeká nás těžká noc.” Podíval se na ni.

“Zajdu dolů na stavbu a pošlu partu domů. Nic dobrého by je tam

nečekalo.”

Sarah na něho upírala nehybný pár očí.

Co všechno by tak ještě mohla vědět? napadlo McNeala, když sahal pro kabát.,.

Joanna zajížděla s vozem do dvora a přitom se zadívala ke vzdáleným horám, které v tu pozdně odpolední hodinu měly podivný

modrozelený nádech a okolo jejich vrcholků se stahovala mračna.

Po obloze se rozlévalo zvláštní světlo a tlak vzduchu jako by prudce klesal. Blížila se bouře.

Vracela se z Cameronu, kam se jela přesvědčit, zda nepřišel dopis z rejdařské společnosti, která vlastnila Pegase a Minotaura. Také doufala v dopis od Patricka Lathropa ze San Francisca. Byl tam

však jen jediný dopis od tetičky Millicent. Cesta jí trvala déle, než

původně předpokládala; bylo již pozdě a obloha vypadala hrozivě.

Joanna prohledala opuštěný dvůr. Muži tou dobou obvykle bývali v hostinci u Faceyho nebo si povídali a pili na svých ubikacích. Následující den byla neděle a Hugh, jako jediný v kraji, dával svým

zaměstnancům v sobotu odpoledne volno. Joanna však z ubikací neslyšela žádné hlasy, žádné zvuky, ani brumle nebo bendžo. A ve

stájích nenašla žádné koně.

“Matthewe, co se děje?” zeptala se podkoního, který od ní přebíral vůz.

“Všichni jeli k ohradě. Pan Westbrook říkal, že možná příde bouřka. Ovce to děsí a někdy taky plaší.”

Joanna se rozhlédla po pláních táhnoucích se pod šedou oblohou. Byl červen, období zimních prací. Během uplynulého týdne

Hugh a jeho muži stříhali vlnu na ocasech a zadních bězích ovcí,

které měly brzy rodit. Dělalo se to jednak pro čistotu, ale také jako

ochrana před bodavým hmyzem a infekcí. A nebyla to snadná práce; muži museli zápasit s vylekanými ovcemi a zároveň se snažit,

aby nezranili zvířata ani sebe. Po takové nádeničině se pak celý týden těšili na sobotní rum. Blížila se však bouře, a muži proto sedli

na koně, aby dohlédli na vyděšená stáda.

Když Joanna vstoupila do kuchyně, našla v krbu hořící oheň, který naplňoval místnost příjemným teplem a světlem. Peony, Jackova dcera, seděla u stolu a čistila skleněné cylindry olejových

lamp, zatímco Adam jedl chléb s máslem a vejci. “Mami!” zvolal a rozběhl se k ní.

Joanna vzala Adama do náručí a objala ho. Pak si odložila klobouk na věšák. “Kde je pan Westbrook,” otázala se.

“Dole u řeky s panem McNealem,” řekla dívka. “Pan Westbrook se vrátil domů a povídal, že se blíží velká bouřka.”

“Hned se vrátím,” řekla Joanna, pevně si okolo ramen uvázala šál a vyrazila ze dveří.

“Můžu jít s tebou?” volal za ní Adam.

“Ty zůstaneš tady a budeš Sarah s Peony dělat společnost.”

Joanna se vydala po cestě k řece, na obzoru již viděla blesky.

Zdvihla oči k šedé zimní obloze a libovala si, že je červen.

Britské

ženy v Indii tou dobou již měly za sebou cestu do horských letovisk, svůj každoroční únik před letním horkem. Ale zde na západních pláních Viktorie byla zima v nejlepším.

Došla na mýtinu a začala hledat Hugha s Philipem McNealem.

Zahlédla je v šeru mezi stromy, právě když prohlíželi betonové piloty, na kterých měl stát nový dům. Hugh s Joannou a Philipem

McNealem se shodli na místě, které bylo daleko od posvátných zřícenin, kde nemohli být rušeni duchové ani nehrozilo nebezpečí záplav.

Joanna zůstala na okamžik stát a dívala se, jak její manžel hovoří s McNealem.

Vlasy mu vlály ve větru, rukávy u košile měl vykasané a odhalená předloktí měl potřísněná bahnem, právě tak jako boty a kalhoty.

Jak je jiný, pomyslela si Joanna, než ostatní pastevci, kteří napohled museli neustále dokazovat světu, jak se jim daří. Ať právě objížděli své pastviny nebo vystavovali své ovce na pasteveckých

přehlídkách, John Reed i Colin MacGregor, právě tak jako ostatní

vypadali jako angličtí venkovští gentlemani, kteří se přiblížili zemi

asi tak jako kriketu.

Stává se, že takové pocity zmizí? ptala se Joanna, dívajíc se na

Hugha. To vzrušení z náhlého setkání a vlna tepla, kterou cítila,

když na něho pohlédla, když se v noci vracel z pastvin, když se nečekaně objevil ve dveřích, když k ní vítr zanesl jeho hlas: Je možné, aby něco takového povadlo? ptala se v duchu.

Uvadají snad

magnety? Ne, modlila se, aby se tak nikdy nestalo. Přála si, aby to

vždy bylo takové jako v tomto okamžiku.

Joanna na Hugha zavolala, ale její volání zaniklo ve hřmění přicházejícím od vzdálených hor.

“Hughu!” zvolala ještě jednou.

Otočil se a přivítal ji širokým úsměvem; Philip MacNeal zdvihl ruku na pozdrav.

“Opatrně,” varoval ji Hugh, když Joanna překračovala čerstvý betonový práh. Rozevřel náručí a Joanna se k němu přitiskla.

Prosím, říkala si v duchu, když ji líbal. Ať je to takové navždy.

“Jsem rád, že jsi doma,” řekl Hugh. “Už jsem si začínal dělat starosti. Ještě pár minut a byl bych ti poslal někoho naproti.

S Philipem jsme se tu jen chtěli ujistit, že je vše v pořádku.

Ta obloha se

mi nelíbí. Pojď.” Hugh vzal Joannu za ruku a vedl ji po betonové

podlaze, na které leželo volně poházené nářadí a odřezky dřeva.

Stáli v budoucím přijímacím pokoji. Nad pláněmi se prostíral temný stín. “Co říkala Poll Gramercyová?” zeptal se Hugh.

“Povídala, že jsme ve zdraví v pátém měsíci.”

“Přišla nějaká pošta?”

Joanna si vzpomněla na dopis od tetičky Millicent, odpověď na Joannino přání vědět více o dětství své matky. Byla velmi přímá

a stručná: “Tvá matka je mrtvá,” napsala Millicent. “Nech ji v klidu odpočívat.”

Začal se zdvihat vítr, který zčeřil hladinu billabongu. Hugh se

podíval na oblohu a tiše poznamenal: “Bouřka tu je každou chvíli.

Pro chlapy v ohradě to bude dlouhá noc.”

“Hej!” ozval se hlas nesený větrem. “Hej, Hughu!”

Všichni tři se naráz otočili a viděli, jak se k nim tryskem blíží

Eddie, přezdívaný Polokrevný, a mává kloboukem. “Hughu, musíš rychle se mnou!”

Hugh mu šel vstříc. “Co se děje, Eddie?”

“Kruci, Hughu, je to děsný! Do stromu u Tří mílí uhodil blesk.

Ovce se splašily!”

“Tak tam pošli chlapy.”

“Hughu,” řekl Polokrevný Eddie s bledou tváří. “Stádo prolomilo severní ohradu a my je nemůžeme pochytat! Utíkaj jako pomatený a blížej se k řece!”

“Joanno, vrať se do srubu,” řekl Hugh cestou ke svému koni.

“Pane McNeale, doprovodíte prosím moji ženu na farmu?”

Hugh se rozjel do bouřlivé noci.

Jeli s Eddiem po pláních bičovaných blesky. Koně museli přeskakovat dávno vyschlé potoky, jejichž koryty se teď valila voda;

míjeli stromy ohýbající se pod náporem větru až skoro k zemi; a než dorazili k severní ohradě, padaly husté šikmé proudy deště.

Když se Hugh podíval dolů, tuhla v něm krev nad tím, co spatřil.

Tisíce ovcí zachvácených panikou se řítily krajinou, nad níž zuřila

bouře, a muži na koních ve snaze uklidnit je zmateně pojížděli sem

a tam. Ovčáčtí psi štěkali jako šílení, zatímco z oblohy se dál snášely blesky roztínající zemi i oblohu vedví svým planoucím ostřím.

“Jak se sakra dostaly přes ohradu?” křičel Hugh, když se blížil

ke Šlachovitému Larrymu.

“Stádo to neudělalo, Hughu!” křičel zpět Larry, ale ve větru ho

bylo sotva slyšet. “Podívej, ohrada padla na tuhle stranu!”

Hugh projel okolo prolomené ohrady a na vlastní oči viděl, že Larry má pravdu. Kůly i dráty ležely proti postupujícímu stádu.

Ohrada byla prolomená, než se k ní ovce dostaly. Bouře za to nemohla.

“Tyhle dva tisíce hektarů ale patří Frankovi Downsovi,” řekl Hugh. “Ten měl své ohrady vždycky v dobrém stavu!”

Vtom přijel muž jménem Tom Watkins, s širokým kloboukem, z kterého mu stékala voda na nepromokavý plášť. “Bože, Hughu!

Stádo je v řece!”

Pak začalo skutečné peklo.,.

Joanna a Philip McNeal ve srubu spěšně zakryli okna okenicemi, zatímco Peony, zkamenělá hrůzou, naslouchala hromobití nad její hlavou a Sarah se tiše snažila rozptýlit Adama. Celý srub jako

by se otřásl, když mohutný poryv větru vtrhl komínem až do kuchyně a rozmetal po ní saze a jiskry. Předložka před krbem vzplanula, ale Joanna oheň včas udusala. “Peony,” zvolala.

“Přines ze

spíže rezervní kotlíky. Budeme potřebovat spoustu vody na čaj.”

“Podaří se vašemu muži zachránit ovce?” zeptal se Philip.

Nevím,” odpověděla Joanna a přitom si vzpomněla na vyprávění o mužích, kteří se utopili, když se snažili vytáhnout ovce z řeky.

Rozhlédla se po tvářích svých společníků, tvářích bledých strachy. Sarah držela Adama a Philip stál nedaleko nich.

Nikomu

z nich se nic nestane, říkala si Joanna, neměla jsem žádné zlé sny

ani předtuchy. Následující úder hromu jí však připomněl Hugha, který byl venku mezi rozbouřenými živly a snažil se zachraňovat

ovce.

Sarah k ní přistoupila, ohlédla se po ostatních, aby se ujistila, že

ji nikdo z nich neslyší, a řekla: “Dnešní noc jsou ve vzduchu zlá

kouzla.”

Joanna se zachvěla dobře známým pocitem děsu. Potkalo ji to již dříve ve zlých snech a při tyfové epidemii. Tehdy doufala, že její strach je snad jen výplodem její vlastní fantazie, že ona sama je

jeho příčinou, ale oči Sarah jí prozradily, že se jedová píseň vrátila,

že znovu udeřila kletba.

“Dnes v noci se stane neštěstí,” řekla Sarah tiše. “Muži budou zraněni. Někdo zemře. Duhový had se zlobí.”

Joanna na ni užasle pohlédla. “Sarah, proč Duhový had?”

“Protože Had za Času Snění stvořil řeky a teď jim vládne.”

Joanna si vzpomněla na matčiny sny, i na její vlastní, o obřím hadovi a jeho jediném hrůzostrašném oku. Doslechla se snad lady

Emily o kletbě Duhového hada? Zakládal se její strach na něčem,

co se skutečně událo a v čem figuroval had?

“Ano,” řekla Joanna, když si se Sarah vyměňovaly pohledy.

Rozumím. Je-li tomu tak, měli bychom být připraveni.” Sáhla do skříně pro svoji lékárničku. “Pane McNeale, zašel byste prosím do

noclehárny a přinesl nějaké rezervní přikrývky? A přineste prosím

i ty velké jídelní misky.”

Ozvalo se náhlé zaklepání na dveře, které se vzápětí rozlétly, aby dovnitř vpustily vítr s deštěm a dělníka jménem Banjo. Na levé

ruce si přidržoval kus látky nasáklý krví.

Joanna s Philipem mu pomohli dovnitř a Sarah zatím odvedla Adama do vedlejší místnosti.

“Paní, zatraceně!” pravil Banjo, když vděčně přijímal sklenku whisky. “Je to tam špatný, tam dole u řeky! Fůra chlapů je zraněná

a nemá se tam o ně kdo postarat.”

Joanna mu vyčistila a ovázala ránu a potom rychle posbírala lékárničku, obvazy a whisky a šla ke dveřím, kde na věšáku visel

plášť do deště. Oblékla si jej a řekla: “Pane McNeale, zůstanete

prosím s Adamem a Sarah?”

“V tomhle vás nemůžeme nechat jít ven, paní Westbrooková,”

protestoval McNeal. “Myslím to dítě a vůbec.”

“Všechno bude v pořádku, pane McNeale. Beru si s sebou Matthewa.”

Viděl, jak Joanna otevírá dveře, a chtěl ji zavolat zpět, ale Joanna mezitím seběhla po schodech a zmizela do noci.

Ve stáji právě Matthew, s očima vykulenýma strachy, zapřahal koně do vozu. Zatímco se snažil vyplašené zvíře uklidnit, Joanna

dala do vozu lékárničku a lucernu s krabičkou zápalek a přikryla to

kusem plachty. Nakonec si vyskočila na sedadlo a Matthew k ní.

Joanna věděla, kde leží studna u Tří mílí. Hugh ji provedl po celých sedmi tisících hektarech, které patřily k Merindě, ukázal jí

cesty, brány a studny i okolní farmy, kde tábořili honáci.

Pevně svírala opratě a dál ujížděla s Matthewem bouří; pršelo tak hustě, že byla záhy promočená; kůň se vzpouzel, kdykoli v blízkosti uhodil blesk; dvakrát měla strach, že se vůz převrátí.

Minuli stádo ovcí, více než tisíc kusů beranů a ovcí bez jehňátek, které muži na koních a rychlí ovčáčtí psi sháněli do neklidného

stáda. Když okolo nich v rychlosti projížděla, uhodil blesk, který

celý výjev osvětlil, a Joanna jednoho z mužů poznala. Vrhl po ní

zděšený pohled a něco křičel.

Nakonec Joanna s Matthewem dorazili na místo, kde přírodní val odděloval jihozápadní ohradu od té, kde se pásly březí ovce.

Pobídla koně vzhůru po rozbahněném svahu. Vzápětí se přehoupli přes vrchol a Joanně se naskytl hrůzostrašný pohled.

Prostírala se před ní temná pláň bičovaná deštěm. Přímo nad ní se zlověstně tyčily mohutné hory a časté údery blesků vytvářely

iluzi, že se jejich skalnaté vrcholky pohybují a valí přímo na ni jako

obrovská kamenná vlna. Po její levé ruce tekla kdysi mírná řeka,

která teď vyvěrala jakoby přímo z hor a brala s sebou vše, co jí stálo v cestě. Gumovníky na březích řeky se zmítaly ve větru a stovky

ovcí se zmateně vrhaly do jejích rozbouřených vod.

Joanna na to hleděla a nebyla schopná se pohnout.

Po celé krajině divoce pobíhaly ovce a jezdci na koních se je snažili zvládnout. Tisícové stádo se dmulo jako mořská hladina,

náhle se otočilo jako jediné tělo, jako hejno ryb. Muži na koních

pískali a pokřikovali, až se stádo začalo sjednocovat; nato udeřil

blesk a stádo se znovu rozuteklo.

Muži sevřeli ovce do kleští a podařilo se jim zvládnout podstatnou část prchajícího stáda, které pak odklonili od řeky. Spousta ovcí se však dostala až k řece, kde se svezly po kluzkých rozbahněných březích a mizely v dravém proudu. Muži horečně káceli stromy ve snaze postavit hráz, aby proud neodnesl ovce pryč.

“Hyjé!” křikla Joanna, práskla opratěmi a kůň se dal do běhu.

Vůz se rozjel po stráni a nadskakoval tak, že se div nepřevrhl. Když

se vůz konečně zastavil a Joanna s Matthewem z něj slezli, zapadli

okamžitě po kotníky do bláta. Déšť se valil v tak nemilosrdných

proudech, že sotva viděli. Viděli však dost: mečící ovce uvázlé

v bahně, jejich boj s bahnem, jejich předčasně narozená jehňátka

v bahně. Muži s provazy se pokoušeli některé z nich zachránit, ale

koně se stavěli na zadní a ržáli; jeden z ovčáckých psů nehybně ležel s hlavou v hluboké louži; muži v řece stáli po pás v prudkém

proudu, horečně pracovali se sekerami a provazy, snažili se lasem

zachytit proudem unášené ovce.

Kde byl Hugh? Joanna v tom dešti nemohla nikoho najít. Zatímco Matthew běžel k řece, aby pomohl s provazy, vyhrnula si promočené sukně a plahočila se po rozbahněné zemi. Zahlédla Larryho, pak poznala dalšího muže, Toma Watkinse. Žádný z nich už neměl na hlavě klobouk, jen dlouhý plášť do deště; stáli na padlém

eukalyptu a snažili se tonoucí ovce zachytit lasy.

Hromobití se proměnilo v téměř nepřetržité hřmění, na obloze se válely těžké mraky, déšť ještě zesílil.,.

Joanna konečně zahlédla Hugha. Stál na břehu řeky a vytahoval z vody ovci. Ovce zápasila s provazy, hlava jí zmizela pod vodou,

pak se znovu vynořila, načež se muži vrhli do vody a snažili se ji

zachránit holýma rukama.

Jeden z mužů uklouzl, lano povolilo a bezmocnou ovci strhl proud. Narazila na skálu a převalila se jako poleno, divoce přitom

kopala nohama vyčnívajícíma jí dosud z vody. Pak nadobro zmizela.

Joanna šplhala ze strmého břehu. “Hughu!” křičela.

Hugh se otočil a napjal zrak skrze déšť. “Joanno! Co tu děláš!”

“Chci vám pomoct!”

“Vrať se do srubu!”

“Hej, Hughu!” volal Larry z improvizovaného eukalyptového mostu. “Chytil jsem další!”

Tři muži skočili do vody a zabrali za Larryho lana. Pak k sobě přitáhli nehybnou ovci a začali ji vytahovat na břeh. Joanna to šokovaně sledovala. Ovce byla mrtvá. Polonarozené jehně, kterému

vykukovala jen hlava, bylo také mrtvé.

Znenadání zazněl výkřik, Hugh i Joanna se otočili a spatřili Larryho, který právě mizel pod vodou.

“Ach bože,” zabědoval Tommy Watkins a skočil za ním.

“Freddo!” zakřičel Hugh a pokynul dalšímu muži. “Uvaž mi to lano. Rychle!”

Joanna s hrůzou sledovala, jak si Hugh uvazuje lano okolo pasu,

vrhá se do vody a mizí pod hladinou.

“Hughu!” zaječela. “Ne!”

Rozběhla se ke dvěma mužům, kteří drželi druhý konec lana; opírali se do lana celou vahou, jak se přetahovali s říčním proudem.

Paty se jim bořily do bahna, ale přesto ztráceli půdu pod nohama

a klouzali ze břehu do řeky. Joanna se postavila za Fredda, chopila

se lana a tahala s nimi, ale Freddo ji odehnal.

Přes hustý déšť letmo zahlédli Hugha snažícího se plavat proti mocnému proudu. Několikrát zmizel pod zpěněnou hladinou, znovu se ukázal, plaval na pomoc Larrymu a Tommymu.

Joanna se dala do pláče a znovu vzala za lano. Freddo ztratil rovnováhu, narazil do ní a oba skončili v bahně. Muž, který zůstal

u lana, je pustil, ale dva další se rozběhli po břehu a chytili volný

konec lana.

Joanna znovu pevně sevřela lano, cítila, jak se jí nesnesitelně zařezává do dlaní, ale myslela na Hugha na druhém konci, v dravém

proudu řeky. Najednou tu řeku začala nenávidět -, stejnou řeku,

která se jen o pět kilometrů dál stáčela k potoku a billabongu, jež

kdysi považovala za nádherné a mírumilovné. Spolu s řekou pak nenáviděla i Merindu a Viktorii a celý australský kontinent.

Přísahala, že kdyby měl Hugh dnes v noci zahynout, již nikdy by té zemi

neodpustila její vinu.

Když v tom muži blíže k vodě náhle začali couvat; Freddo odstrčil Joannu z cesty a vytáhli z vody Hugha, který někoho držel -,

muže právě tak nehybného, jako byla předtím ovce. Byl to Larry.

Pustila lano a rozběhla se k nim. “Jsem v pořádku,” vypravil ze

sebe Hugh. “Postarejte se o Larryho. Ten kluk tam pořád ještě je.”

Hugh se znovu potopil. Joanna se za ním dívala, jak plave ve víru olámaných větví a těl mrtvých ovcí. Nechala muže držet lano

a obrátila svoji pozornost ke Šlachovitému Larrymu, který, jak viděla, sotva dýchal. Na čele měl ošklivý šrám, a jak s hrůzou zjistila,

měl i komplikovaně zlomenou nohu, pod látkou kalhot mu vystupovala holá kost a rána nezřízeně krvácela. Joanna mu stáhla opasek a ovázala mu jím nohu, aby zmírnila krvácení.

Pak zavolala

Eddieho, aby jí ho pomohl odnést do vozu.

“Potřebuji prkno!” křičela do větru, když Larryho uložila na lůžko ve voze. “Musím mu srovnat nohu.”

Eddie vzal kámen a zuřivě jím tloukl do postranice vozu, až se jedno prkno uvolnilo. Vylezl na vůz ke Šlachovitému Larrymu a díval se mu do zděšených očí, zatímco se mu Joanna snažila vyčistit ránu a zastavit krvácení.

Za zády přitom cítila řeku, mohutnou a děsivou, jak vře ve svém

korytu a unáší stromy, mrtvá těla zvířat a dva muže -, patnáctiletého

Tommyho Watkinse a Hugha.

“Pomoc,” vykřikla, neboť vítr hrozil, že převrátí vůz.

Eddie zasunul prkno Larrymu pod nohu.

“Vem ho za kotník,” řekla Joanna. “A pomalu, rovnoměrně táhni.

Neškubej s ním! Pomalu!”

Eddie nehybnýma očima sledoval kost vystupující z potrhaného masa a celou vahou natahoval nohu Larrymu, který mezitím dávno pozbyl vědomí.

“Zvolna!” řekla Joanna, když opatrně srovnávala konce zlomené kosti k sobě.

Zaznělo nervy drásající křupnutí a kost vklouzla pod kůži.

Joanna Larrymu rychle připevnila nohu k prknu.

“Eddie,” zakřičela. “Jdi pomoct ostatním.”

Chtěla se ohlédnout, aby viděla, co se děje na řece, ale nenašla

k tomu odvahu. Dál ošetřovala Larryho a vroucně se modlila. Na krku mu nahmatala pulz, pak otevřel oči.

Joanna se vrátila ke zranění na noze, znovu je vyčistila a zašila

hedvábnou nití. Ošetřila ránu manganistanem draselným a zavázala obvazem, který však rychle prosákl. Složila jednu přikrývku

a podložila mu ji pod hlavu jako polštář.

Pohlédla k řece, ale Hugha neviděla. Muži dosud stáli na břehu a drželi provazy, které se ztrácely pod hladinou. Po Hugovi stále

ani stopy.

Joanna znovu pohlédla na Larryho. Díval se na ni doširoka otevřenýma, skelnýma očima.

Nahmatala mu pulz. Byl mrtvý.,.

Nad místem katastrofy se rozednilo.

Tvář krajiny se změnila v okruhu mnoha kilometrů. Gumovníky, které v kraji rostly již před příchodem bílých mužů, ležely na zemi s vyvrácenými kořeny mířícími k nebi. Přístřešky, ohrady a vodní nádrže byly rozmetané po okolí jako dětské hračky.

A v rozlehlých vodních plochách, pod kterými ležely zatopené pastviny, se výsměšně odráželo modré nebe a hřejivé slunce.

Kam oko dohlédlo, ležela mrtvá těla ovcí.

Joanna stála vedle vozu, na sobě měla vypůjčený plášť a hluboko uvnitř se chvěla. Nespala celou noc, nikdo nespal.

Byl s ní Philip McNeal, brouzdal se blátem a pomáhal s odklízením mrtvých těl do čerstvě vykopaného příkopu.

Všude ležely uhynulé ovce, mnohé z nich i se svými jehňátky připoutanými k nim pupečními šňůrami. Na obloze kroužili mrchožraví ptáci a vrhali temný stín na zemi, do níž muži v tichu pohřbívali.

Objevil se jezdec na koni a všichni se náhle probrali k životu.

Přijížděl proti proudu řeky, a jak se přibližoval, viděli, že má přes

sedlo přehozené tělo. Joanna mu spolu s ostatními spěchala naproti. Když pak tělo položili na zem a Joanna v něm hledala stopy života, jeden z mužů ji přívětivě oslovil: “Nemá to smysl, madame.

Je mrtvej.”

Dívali se na to, co zůstalo z mladé tváře Tommyho Watkinse; řeka ho vrhla na skálu.

“Nevíte něco o Hughovi?” otázala se Joanna, přestože sama znala odpověď, ještě než jezdec zavrtěl hlavou. Hughovi se uvolnilo lano, které ho drželo, a proud ho strhl s sebou. Osm jezdců na

koních prohledávalo celé koryto řeky.

Philip přistoupil k Joanně a položil jí ruku na rameno. “Měla byste se vrátit do srubu,” řekl. “Potřebujete se najíst.

Lehnout si do

postele.”

Joanna zakroutila hlavou. Hugh tam někde musí být.

Z ničeho nic zaslechli: “Hej! Hola, tam!”

Joanna se otočila a uviděla postavu klátící se podél břehu.

“Hughu!” zvolala a rozběhla se k němu.

Vypadal příšerně. Šaty měl roztrhané a obalené bahnem, tvář přepadlou a strhanou, jako by zestárl o deset let.

“Joanno,” řekl, vzal ji do náručí a políbil. “Jsi v pořádku?”

“Co se ti stalo, můj drahý?” zeptala se. Tiskla se k němu a po tvářích jí stékaly slzy. “Bože můj, mysleli jsme, že jsi mrtvý.”

“Poslední, na co si vzpomínám, je, jak jsem vylezl z řeky.

Zkusil

jsem jít po nějaké cestě, ale musel jsem zajít příliš daleko.

Jak je

Larrymu “

“Je mrtvý, Hughu. Taky našli Tommyho Watkinse.”

Hugh chvíli mlčel a pak řekl: “Larry.”

Ostatní se seběhli kolem. Nevěřícně se na Hugha dívali, někteří

k němu natahovali ruce, aby se přesvědčili, že je nešálí zrak.

“Díky

bohu, že jsi v pořádku, Hughu,” řekl jeden ze starších dělníků a hlas mu přitom zněl, jako by neměl daleko k pláči.

“Jsem v pořádku, Joe,” řekl Hugh. “Dohlédněte na to, aby bylo o všechny dobře postaráno. Poslal někdo pro Ping-Liho a jeho pojízdnou kuchyni?”

“Hughu,” řekla Joanna. “Pojďme do srubu. I o tebe se musí někdo postarat.”

“Počkat,” řekl Hugh, když se rozhlížel po dějišti katastrofy.

Joanna ho stiskla v objetí a položila mu hlavu na rameno.

Cítila,

jak zhluboka nabral dech a rozechvěle vydechl.

“Podle všeho jsme přišli o většinu jehňat,” řekl.

“To nic, Hughu, máme toho berana a jeho ovce. Ty bouři přežili.”

“Ano,” řekl nepřítomným hlasem. “Ale letos nebudeme mít žádnou vlnu ani lanolín. A já jsem Jackovi půjčil peníze.

Joanno, je

mi líto, ale náš dům bude muset počkat.”

“Já vím,” řekla a už přemýšlela, kdy by mohlo z Indie přijít její

dědictví. “Důležité je, že se ti nic nestalo. S tebou jsem doma kdekoli. Nepotřebujeme veliký dům, zatím. Máme jeden druhého a jedině na tom záleží. A máme Adama a Sarah. A čekáme dítě.”

Hugh Joannu přitiskl těsně k sobě a políbil ji téměř zoufale, jako

by žíznil po životě, jehož příslib v sobě neslo její tělo i uprostřed

vší zkázy.,.

Kapitola 16..

“DRAHÁ JOANNO,” PSAL FRANK. “PRÁVĚ JSEM OBDRŽEL ZPRÁVU OD

svého přítele ze sydneyského Bulletinu. Prošel všechny archivy,

a já jsem teď nucen ti s politováním oznámit, že nenašel jedinou

zmínku o tom, že by některá z lodí nesla ve zmíněných letech jméno mýtického zvířete. Našel jsem zmínku o lodi jménem Jednorožec, ale bližší zkoumání bohužel odhalilo, že šlo o vězeňskou loď

z let 1780 až 1810, která nepřepravovala žádné platící cestující.

Nicméně setrvávám v naději, že hledání bude zdárně pokračovat.

K jinému tématu byl bych rád, kdyby se ti podařilo přemluvit svého tvrdohlavého manžela, aby ode mne přijal půjčku. Nemohu si pomoci, ale cítím jistou zodpovědnost za vaši tragickou ztrátu.

Věnoval jsem ty dva tisíce hektarů manželovi mé sestry, a ačkoli

nevěřím, že by Colin mohl být zodpovědný za to, co se stalo, nemohu takovou možnost vyloučit docela. Joanno, prosím, pokus se

Hugha přesvědčit, aby ode mne půjčku přijal.”

Frank se pohodlně usadil v křesle, nemohl se však zbavit nepříjemného pocitu, který z celé té záležitosti měl. Byla to přílišná shoda okolností -, sotva Colin získal ten pozemek, postihla Merindu

katastrofa. V kraji se proslýchalo, že MacGregor dává Westbrookovi vinu za smrt své ženy a že touží po pomstě.

Frankovi to připadalo příliš přitažené za vlasy, aby to mohla být pravda. Bohužel neexistoval způsob, jak by si to u Colina mohl ověřit. On a Pauline

odjeli na líbánky hned po svatební hostině a tou dobou byli na palubě lodi, která mířila do Skotska a dále k sídlu Colinových předků

na ostrově Skye.

Frank přemýšlel o svatbě a o tom, jak šťastná se Pauline zdála,

přestože slavnost nebyla ani zdaleka tak okázalá, jak ji plánovala

s Westbrookem. Colin se ženil podruhé, a oslavy proto byly skromné, v přítomnosti jen několika nejbližších přátel. Franka překvapila

ironie toho, že se Pauline stala Juddovou nevlastní matkou, a zároveň jako důvod svého rozchodu s Hughem uvedla, že nechce zdědit dítě cizí ženy.

Frank se tím však odmítal hlouběji zabývat; vzdal se veškeré snahy ženám porozumět. Kdykoli si myslel, že nějaké rozumí, převrátila celý jeho svět naruby. Jako to udělala Ivy Dearbomová; nejprve odmítala jeho pozvání a pak je přijala jen proto, aby vzápětí

zmizela. Frank byl rád, že se mu na ni podařilo zapomenout.

Nerad

se nechával něčím rozptylovat a nerad se na ženy citově vázal.

“A kdy se budete ženit vy, Franku?” zeptala se Maude Reedová během Paulininy svatební hostiny. Frank dobře věděl, že se o jeho

plány do budoucnosti nezajímá jen Maude Reedová. Teď, když Lismore přišlo o svou paní, myslely si na ně pro své dcery všechny

matky v kraji. Ještě než kněz prohlásil Pauline a Colina za manžele, stal se Frank středem dámské pozornosti od Verity Campbellové až po mnohem zralejší Constanci McCloudovou.

“Franku, přece nemůžete zůstat svobodným mládencem navždy,”

popichovala

Louisa Hamiltonová. “Samota muži nesvědčí.” To je Louise podobné, říkal si Frank, považuje se za příliš velkou dámu, aby použila slovo ,celibát.

Frank ale v žádném případě nežil podle řehole. Žádný majetný muž žijící v Melbourne si nemusel odříkat sexuální požitky, jakých

se mu zachtělo a kdy se mu zachtělo. Frank měl po celém městě přítelkyně, které byly více než svolné dámy, které s potěšením přijímaly jeho dary, aniž by si na něho činily nároky, a rozhodně při

tom nemyslely na manželství. Právě tak to Frankovi vyhovovalo.

Bylo mu teprve šestatřicet a podle jeho názoru měl ještě spoustu

času užívat radostí života spíše než vstoupit do pevného svazku

s jedinou ženou a starat se, aby měl následníka.

“Franku?” ozval se hlas z otevřených dveří.

Zdvihl hlavu a spatřil Erica Grahama, reportéra Timesů, který slídil po zprávách v přístavu. Byl to mladý vysoký muž s buřinkou,

a jak bylo Frankovi známo, muž, který se horlivě snažil prosadit jako novinář. Eric byl jedním z Frankových nejlepších reportérů;

právě on přišel s článkem o polapení pověstného psance Dana Sullivana, zatímco konkurence z Age a Arguse ještě spala.

“Pojď dál,

Ericu,” řekl Frank. “Doufám, že máš nějaký trhák do zítřejšího vydání.” Frank měl ve zvyku číst každý článek, ještě než šel do sazby.

“Obávám se, že se tam dole nic moc neděje, Franku,” řekl Graham, odložil si klobouk a odhalil tak své pečlivě ulízané vlasy.

“Máme tu,” řekl, zatímco listoval ve svých poznámkách, “jednu americkou plachetnici, docela zajímavé -,”

“Plachetnice už jsou starý.”

“Také si myslím. Tady je něco novějšího: u pobřeží byla spatřena kosatka.”

“Jak daleko od pobřeží?”

“To se nedalo zjistit.”

“Viděl ji někdo z pláže?”

“Ne.”

Frank zakroutil hlavou.

“Pak ještě,” vypálil Graham ze svých poznámek, “parník Orion má zítra připlout, pátá loď plující do Melbourne Suezským průplavem.”

“Novinkou byla první,” namítl Frank, právě když do kanceláře vešel poslíček a podával mu stoh obtahů. A zatímco Eric pokračoval ve svém přehledu zpráv, přehraboval se Frank v papírech.

“Tak je tu něco zábavnějšího: Skupinka stálých zákazníků jakéhosi hostince šla s nadšením vyprovázet svoji barmanku, která pluje do Anglie, zřejmě se na ni složili…”

Ale Frank neposlouchal. Úvodní článek v obtazích byl o tom, že policie přepravuje z Copper’s Creek jediného přeživšího nešťastné

expedice z roku 1871. Podle zpráv spáchal sebevraždu, ještě než se

jim ho podařilo dopravit do Melbourne. “Zatraceně,” zamumlal Frank. Měl v plánu udělat z toho příběhu zvláštní vydání. Ale takhle z toho byla jen další aktualita.

Eric dokončil hlášení a zklamaně zjišťoval, že do zítřejšího vydání nic přednostního nedostane. Kéž by se ta americká plachetnice vyvedla jako před měsícem, kdy přivezla tým badatelů mířících

k jižnímu pólu. Jemu samotnému se zamlouval článek o vyprovázení oblíbené barmanky. Nedal se sice zahrnout do zpráv, ale nabízel zajímavou perspektivu: Ta žena byla svým způsobem umělkyně. Stála na palubě lodi, kreslila karikatury a rozdávala je jako památku na rozloučenou. Ericovi se podařilo jednu dostat -, požádal

ji, aby udělala premiéra Viktorie. Výsledná karikatura pozoruhodně zachycovala jeho podobu, právě tak jako komiku.

“Franku?” ozval se Graham.

Frank právě přemýšlel o člověku, jenž přežil expedici z roku 1871, a článku, který vůbec nemusel být ztracen. Mohl by ho napsat jako “podle vyprávění“jednomu z policistů, než muž spáchal

sebevraždu. Frankovi se dokonce zdálo, že by to mohl být ještě lepší článek než podle skutečnosti, jelikož by vešla do hry i jistá

dávka tvořivosti.

“Franku? Můžeš něco z toho použít?” otázal se Eric.

“Ericu, potřebuji pro zítřejší vydání něco o politice. Lidé si začínají myslet, že v parlamentu všichni vymřeli.”

“Je mi líto, ale politiku nemám v repertoáru.”

“Dobrá, tak tam dej tu kosatku. Ale napiš, že se nebezpečně přiblížila k rybářské lodi nebo něco. A změň to na plejtváka.”

“Ale plejtváci v jižních vodách nejsou.”

“To je mi jedno, hlavně, že jsou větší, jsou obrovský.”

Poté co Graham opustil kancelář, Frank prošel zbylé obtahy a zběžně je zredigoval. Pak se začal probírat menší hromádkou osobní pošty -, dopisy od čtenářů, oběžníky, pozváními na nejrůznější akce. Narazil na zprávu z oddělení průzkumu: “Prozkoumali

jsme nejnovější oficiální mapy Queenslandu, Nového Jižního Walesu, Viktorie a Jižní i Západní Austrálie. Litujeme, ale nenašli

jsme žádné místo jménem Bowman’s Creek ani Durrebar.”

Frank svraštil čelo. Hugh tvrdil, že slečna Tallhillová si je svou

analýzou písma na Joannině listině naprosto jistá. Ale zřejmě se

zmýlila a Franka čekala nepříjemná povinnost oznámit to Joanně.

Podíval se na hodinky a viděl, že je již téměř čas k obědu.

Měl

náladu na pivo s masovým pirožkem a na společnost přátel od novin. Právě když sahal pro kabát, znovu se ve dveřích objevil Eric

Graham.

“Franku jen mě napadlo,” začal horlivě. “Vím, že v Timesech neotiskujeme ilustrace, ale říkal jsi, že chceš něco politického. Co

si myslíš o tomhle?” řekl a podal Frankovi karikaturu, kterou získal

v přístavu.

Frank se na ni podíval. “Bože můj,” řekl. “To je premiér sám!

Báječné. I kdybys toho muže neznal, stačil by ti jediný pohled na

ten portrét, a věděl bys o něm všechno. Odkud to máš?”

“Už jsem ti to říkal. Dole v přístavu se konala něco jako slavnost, příznivci piva vyprovázeli svoji oblíbenou barmanku.

Potuloval jsem se kolem a doufal, že by z toho mohlo být něco emotivního. Barmanka, která dělá karikatury kunčoftů.”

Frank zíral přímo před sebe. “Cože? Kde?”

“Dole v přístavu. Vracela se do Anglie. “

“Dobrý bože, chlape, proč jsi mi o tom neřekl!” Frank popadl kabát a vyběhl ze dveří. “Na jaké lodi?”

“Myslím, že to byla Princess Julianna. Ale obávám se, že už vyplula. “

Frank vyskočil z drožky, ještě než zastavila, a podal kočímu bankovku. Ten protestoval, že za tak velkou bankovku nemá nazpět, ale Frank mezitím zmizel v davu.

Prohledal přístavní molo po molu, četl jména kotvících lodí, až

se nakonec zeptal jednoho z celních úředníků: “Kde je Princess Julianna.”

“Princess Julianna? Právě odplouvá, pane,” odpověděl muž a ukázal na moře, kde Frank zahlédl bílou plachtu ztrácející se za

horizontem.

“Najmu si člun a popluju za ní.” Frank vykročil směrem k malému molu, kde vybledlý nápis nabízel čluny k pronajmutí, ale celník

ho chytil za ruku a řekl: “Žádné čluny už tu nejsou. Někdo tvrdil,

že na moři viděli velrybu, a každý se tam jel podívat.”

Frank tiše zaklel a zaměřil se na chaos v docích. Právě připluly

dvě velké lodě, obvyklá kapela vyhrávala anglickou hymnu obvyklému davu cestujících a obvyklí kapsáři hledali svoji příležitost.

A na liduprázdném konci mola, daleko od davu, seděla na velkém kufru vkusně oblečená rusovláska, dívala se na moře.

Frank k ní přistoupil, a jak na ni padl jeho stín, rusovláska zdvihla hlavu.

“Ahoj, Ivy,” řekl.

Usmála se a potřásla hlavou. “To se mi snad jen zdá,” řekla.

“Po

tom, co jsem všechno pečlivě naplánovala a nechala své přátele uspořádat slavnost na rozloučenou, jsem nedokázala překročit lodní můstek.”

“Proč?”

“Jeden reportér z tvých novin mě požádal o kresbu. Věděla jsem, že se dostane k tobě.”

“Bože můj,” řekl Frank a přisedl si k ní. “Myslel jsem, že jsi zemřela na tyfus. Proč jsi odešla? Kde jsi byla?”

“Během té epidemie tvá sestra zorganizovala ženy v kraji a společně připravovaly základní potřeby pro postižené rodiny.

Šla jsem do

Lismore a nabídla se, že pomůžu. Ale ony mě nechtěly. I přes to, jak

potřebovaly dobrovolníky, o mně si myslely, že nejsem dost dobrá.

V tu chvíli jsem si uvědomila svoji skutečnou situaci. Mše ani nedělní

pikniky by nikdy nemohly zakrýt tu skutečnost, že jsem barmanka.”

“Otiskoval jsem v Timesech oznámení, hledal tě.”

“Jávím. Viděla jsem je.”

“Tak proč ses neozvala? Proč ses mi schovávala?”

“Protože se nevyznám ve svých pocitech. A musím se mít na pozoru.”

“Před čím?”

Otočila se a pohlédla na něho. Seděl v těsné blízkosti, viděla každý detail jeho tváře: sametově hnědé oči, stín vousů na bradě,

a napadlo ji, že jsou spolu prvně na denním světle. Byl znovu s ní,

nejen v její mysli, ale skutečný, seděli na slunci těsně u sebe, téměř

se dotýkali. Ivy se znovu tázala, co k Frankovi cítí a zjistila že už

vůbec není zmatená. “Franku, řekla, “když se neprovdaná žena snaží, aby si zachovala počestnost, musí se vyvarovat intimních

vztahů s muži. Svobodný muž jako ty v tom má volnost. Ale žena ne. Zeptej se kohokoli, já jsem počestná.”

“Nikdy mě ani nenapadlo, že bys mohla nebýt,” řekl Frank.

Nevěřil svým očím; byla s ním v lidské podobě a seděla tak blízko, že

viděl drobné černé tečky v jejích zelených očích, odlesky slunce

z jejích náušnic, propletené pramínky rusých vlasů rozevláté oceánským větrem. Když se usmála, objevily se jí v koutcích očí

drobné vrásky a Frank si vzpomněl, jak mu Finnegan jednou říkal,

že Ivy je skoro čtyřicet.

“Pověz mi,” řekl tiše. “Proč jsi neodplula s Juliannou? Kam jsi

chtěla jít?”

“Nevím. Prostě…pryč.”

“Pryč ode mě?”

“Možná.”

“Ale zůstala jsi.”

“Ano.”

“Pojď se mnou, Ivy. Dej mi šanci.”

“Nic o mně nevíš Franku. Má matka -, “

“A můj otec byl desátým synem dělníka z Manchesteru, který neměl ani penny. Na původu nezáleží. Vím jen, že když na tebe myslím, když se na tebe podívám, je mi dobře. Ivi prosím dovol mi, abych vstoupil do tvého života.” Podal jí ruku a řekl: “Dlužíš

mi piknik, přinejmenším.”,.

Kapitola 17..

SARAH VĚDĚLA, KTERÝ POKOJ V UBYTOVNĚ PATŘÍ Philipovi MCNealovi, v skrytu čekala u zadních dveří a poslouchala, jak služky z kuchyně připravují snídani. Pohlédla vzhůru k oknu a cítila, jak v ní

roste vzrušení. Modlila se jen, aby již nebylo pozdě.

Služky konečně odešly a Sarah vklouzla dovnitř. Plížila se chodbou, dávala pozor, aby ji nikdo nespatřil, a když došla ke schodišti, bosa po něm vyběhla nahoru.

Dostala se tak až k Philipově pokoji a zjistila, že dveře jsou otevřené. Nahlédla dovnitř a viděla prázdnou skříň, stůl pokrytý

rysy a rýsovacími potřebami a neustlanou postel.

Philip stál u prádelníku, vyprazdňoval zásuvky a skládal šaty do

brašny. Zdvihl hlavu a vzápětí i obočí. “Sarah! Jaké to příjemné

překvapení,” řekl a vyšel jí vstříc. Podíval se ven na chodbu.

“Přišla jsi sama?” otázal se.

Sarah neodpovídala, a tak se ptal dál: “Jak ses sem dostala?

Šla

jsi pěšky? Až z Merindy?”

“Ano.”

“Proč?”

Sarah chvíli mlčela a pak odpověděla: “Přišla jsem ti říct sbohem.”

“Ušla jsi tolik mil, bez bot, jen abys mi řekla sbohem?”

Sklopila oči k zemi, ke svým bosým nohám.

“Víš, Sarah,” řekl Philip cestou zpět k prádelníku. “Myslím, že

za tu dobu, co se známe -,jak dlouho vlastně? Šest měsíců? Za celou

tu dobu jsem tě neslyšel moc mluvit. Asi ti řekli, že odjíždím. Jelikož pan Westbrook teď nemá dost peněz, aby mohl pokračovat ve

stavbě domu a jelikož jsem dostal dopis od svého bratra z Ameriky,

ve kterém mi píše, že má matka stůně, rozhodl jsem se, že je na čase

vrátit se domů.” Pohlédl na Sarah a dodal: “Budeš mi chybět.”

Jak se díval na vysokou dívku s tmavou pletí stojící ve dveřích,

všiml si, že má vlasy svázané stužkou, což viděl prvně.

Vzpomněl

si na to, že každé ráno byla u řeky, když tam on dorazil se svojí pracovní četou. Vždy postávala mezi gumovníky, a téměř neviditelná

ho sledovala při práci až do západu slunce, kdy odcházel.

“Mrzí mě to,” řekla Sarah.

Philip se na ni tázavě podíval.

“To že tvá matka stůně.”

“Je od tebe milé, že to říkáš,” odpověděl zatímco balil do kabely košili, pak se zeptal: “A co tvoji rodiče, Sarah? Nikdy jsi o nich

nemluvila.”

Philip viděl, jak Sarah váhavě stojí ve dveřích, jako by měla strach překročit práh.

“Znala jsi své rodiče?” otázal se.

“Můj otec byl běloch,” odpověděla tiše. “Měl farmu. Říká se, že

potřeboval ženu. Říká se, že moji matku unesl z tábora. Držel ji na

své farmě, ale pak ji nechal jít.”

Její tichý hlas se s lehkostí vznášel v ranním vzduchu, zatímco

Philip nehybně stál s napůl složenou košilí v rukou.

“Matka se vrátila ke svému kmeni,” pokračovala Sarah. “Ale klan prohlásil, že je tabu. Vyštvali ji z kmene a tak se dostala do

Domorodé misie. Tam jsem se narodila.

“Co se stalo s tvou matkou?”

“Odešla a nikdy se nevrátila.”

Ještě několik okamžiků na Sarah hleděl, pak položil košili na postel a řekl: “Pojď, zavezu tě domů.”

Sešli dolů do stájí, kde již měl Philip připraveného osedlaného

koně. Nasedl na něho a natáhl ruku k Sarah. Ta váhala.

“Tys ještě nikdy neseděla na koni?” zeptal se jí.

Sarah zakroutila hlavou.

“To nic,” řekl s úsměvem. “Dohlédnu na to, aby se ti nic nestalo.

Dej nohu do třmenu na moji. Toje ono.” Vytáhl ji k sobě. “Teď teď

se mě chyť okolo pasu,” řekl.

Sarah se ho držela a spolu tak jeli v ranním slunci po zelených

pláních a mezi stády bílých ovcí. Zavřela oči a opřela si tvář o jeho

záda. Cítila, jak jí vítr provívá vlasy, jak jí pod rukama bije Philipovo srdce. Zanedlouho jeli tryskem; Sarah zvrátila hlavu, cítila sílu

koně mezi svými stehny. Pevně Philipa sevřela; nejraději by s ním

jela až daleko za Merindu, k horizontu i za obzor a už nikdy se neohlédla.

Posléze však přece jen dojeli na Merindu. Zajeli do dvora a Philip seskočil jako první, pak pomohl sesednout i Sarah.

“Rád bych ti něco dal,” řekl a stáhl si ze zápěstí svůj stříbrný náramek s tyrkysy. “Aby ti mě připomínal,” řekl a podal jí jej.

Sarah se na náramek podívala. “Kdy se vrátíš, Philipe McNeale?”

Překvapeně se na ni podíval; ještě nikdy ji neslyšel vyslovit jeho

jméno. “Za šest měsíců, možná,” odpověděl. “Nejvýš za rok. Ale vrátím se. Do té doby se ti bude dvořit hejno mladých mužů a nebudeš mít čas na veterána, jako jsem já.”

Přivinul si Sarah do náručí a objal ji. “Bůh tě provázej, Sarah,”

řekl a políbil ji na čelo.

Dívala se za ním, když vyjížděl ze dvora, a vzpomínala na den, kdy Philipa viděla poprvé. Ohlédla se za uplynulými šesti měsíci

a vzpomínala na jeho vyprávění o lidech žijících za oceánem, kteří

také žili v kmenech a pocházeli z totemu předků. Myslela na to,

s jakým úsilím se pustil do budování domu; jak studoval plány; debatoval s Hughem Westbrookem; prozkoumával každý kousek půdy; staral se o to, aby dělníci dělali dobrou práci, a přitom je nekri

tizoval, ale vedl; a jak se pohledem často vracel k Sarah a usmíval

se na ni.

Patnáctiletá Sarah Kingová sledovala, jak se Philip McNeal ztrácí v dáli, a věděla naprosto jasně, co udělá.,.

Joanna měla zvláštní, jí dosud neznámý pocit. Měla jej celý den

a zabraňoval jí v soustředění se na práci u řeky, kde se starala

o vzácný zázvor; odřezávala mladé kořínky a sázela je do vlhké hlíny. Zázvor bylo třeba zasadit na jaře, aby se mohl na podzim

sklízet. Řízky musely být obzvláště mladé, lišící se od ostatních

světle zelenou barvou, a musely mít očka podobně jako brambory;

důležité však bylo, aby měly očka nejméně tři.

Joanna se snažila soustředit, ale bylo to těžké. Mysl i smysly měla zastřené; byla nesvá, ale zároveň šťastná.

Toho horkého zářijového dne, kdy jaro právě začínalo, byla Joanna v osmém měsíci těhotenství. Cítila se malátně a několik posledních dnů ji pronásledoval stín neklidu.

Nakonec odložila rýč a posadila se na zem.

Věděla, že jednou z příčin jejího rozrušení je to, že zítřek měl

udělat tečku za dvěma roky od jejího příjezdu do Austrálie.

Když

stála na palubě Estelly, věřila, že se jí podaří zjistit něco o svém dědictví a o Karra Karře během několika dní. Ale teď, po čtyřiadvaceti měsících hledání ale i šťastného života cítila, že není Karra Karře

o nic blíže, než když opouštěla Indii. Bowman’s Creek a Durrebar

se začínaly zdát nepostižitelnými a jediné vysvětlení, jaké pro to

Hu h s Frankem měli, bylo, že od příchodu Joanniných prarodičů do Austrálie se jména těch míst musela změnit. Patrick Lathrop napsal že se mu zatím nepodařilo dešifrovat těsnopis Johna Makeeaceho. A londýnská rejdařská společnost Buchanan and Company jí dala na vědomí, že jejich lodě Pegas a Minotaur byly postaveny v roce 1836, šest let poté, co její prarodiče připluli do Austrálie.

Ale Joanna tušila, že to vše není jedinou příčinou jejího neklidu.

Bylo tu ještě něco, něco hlubšího, napadlo ji, něco, co se týkalo jejího dítěte a jedové písně.

Cítila, jak se dítě pohnulo. Od chvíle, kdy zjistila, že je těhotná,

visel nad jejím štěstím stín strachu. A jak se blížil den porodu, rostly v ní i obavy. Mohla nad ní mít jedová píseň moc i po tolika letech? Myslela na dědečkovy šifrované dokumenty a na mrazení,

jaké při jejich čtení cítila. Byla snad právě v nich jedová píseň, kterou mělo zdědit její dítě?

Joanna se zády opřela o rozměrný valoun; teplo vyhřátého kamene jí poskytovalo jistou dávku klidu. Sáhla do svého pracovního

koše a vyndala matčin deník; už pouhý jeho dotek pro ni byl útěchou. Obracela stránky a četla zápis datovaný 30. ledna 1871, tři

měsíce před tím, než lady Emily zemřela: “Modlím se, za to, aby

jedová píseň nepřešla na Joannu.”

Vítr z pastvin znenadání přivál vzdálené mečení ovcí.

Vzpomněla si na Hugha, který v tu chvíli pracoval ve zvláštní ohradě postavené pro ovce s jehňátky. Přestože bouře připravila

Merindu o značnou část stáda, zbylo téměř tři sta ovcí, jimž Hughův nový beran Zeus poskytoval své služby. Ovce měly brzy rodit

a Hugh na ně bděle dohlížel. Při narození jehňátkům hrozila mnohá

nebezpečí od orlů a sokolů, kteří se střemhlav vrhali z oblohy a unášeli jehňátka v okamžiku porodu, až po mrchožravé vrány, které mohly novorozeňatům vyklovat oči. Joanna věděla, jak na nich Hughovi záleželo. Nová jehňátka pro něho byla prvním krokem k naplnění jeho snů a obnovení Merindy.

Ale co když, obávala se Joanna, se Diovo potomstvo vyvede jako podřadné? Během posledních několika měsíců přicházeli na Merindu pastevci a spekulovali nad Hughovými šancemi na úspěch. “Myslím, že děláš chybu, Hughu,” řekl Ian Hamilton, když

stál u ohrady s párátkem v zubech. “Z potomstva tohohle chlapíka

nikdy nebudeš mít vlnu prvotřídní kvality. A prvotřídní kvalita je

to nejdůležitější.” John Reed zakroutil hlavou a pravil: “Pár chlapů

na Novým Zélandě zkoušelo to samý. Výsledky byly katastrofální.

Všechny ovce měly slabý ramena a nízkou pánev. Kdybych byl tebou, tak to vzdám. Jen ztrácíš peníze.”

Frank Downs jako jediný Hugha povzbuzoval. Vlastnil dvacet tisíc hektarů půdy v Novém Jižním Walesu, na kterých zatím neby

lo možno chovat ovce. Slíbil Hughovi, že koupí první Diovy berany, pokud se vyvedou, jak očekává. Každým dnem měl výsledek

Hughova experimentu vyjít najevo.

Joanna se modlila za jeho úspěch. Myslela na Frankovu nabídku půjčky a na Hughovo rozhodné odmítnutí půjčovat si od kohokoli peníze. Joanna navrhla, aby prodali ohnivý opál, ale Hugh o tom

nechtěl ani slyšet. Její dědictví se naneštěstí zdrželo v právním

chaosu. Jak jí pan Drexler oznámil v posledním dopise, nečekaně

se objevil jakýsi příbuzný jejího otce a dělal si nárok na část peněz.

Ačkoli Drexler Joannu ujistil, že nakonec spor vyhraje, znamenalo

to, že se peníze opozdí. A bouře způsobila značné škody; Hugh byl

těžce zadlužený.

Joanna by ráda věděla, zda je Colin MacGregor skutečně zodpovědný za jejich tragickou ztrátu, jak se šeptalo mezi lidmi. Neuměla si představit, proč by MacGregor něco takového dělal. Poll Gramercyová jí však naznačila, že jde o pomstu.

Pomstu za co? ptala

se Joanna. Kromě toho měla podezření, že ji někteří domorodci stále považují za nositelku zla. Alespoň, že Ezekiel již nešířil jedovaté pomluvy a neobracel lidi proti ní.

Joanna toužila po novém domě, ale právě tak chápala hrdost Hughova rozhodnutí žít dál ve srubu, dokud si sám nebude moci dovolit postavit nový dům. A Joanna věděla, že jednoho dne budou

mít svůj velký, krásný dům u řeky.

Vůně zázvoru jí stoupala do hlavy a Joanna znovu myslela na matoucí bezútěšnost, jež ji pronásledovala. Hughovi o svém neklidu nic neřekla; byl tak šťastný z blížícího se potomka, že mu Joanna nechtěla kazit radost. I jeho poezie zaznamenala jisté změny.

Frank Downs si vzal na svědomí publikování Hughovy nejnovější balady pod autorovým pravým jménem. A když lidé v kraji zjistili,

že “Starým Pastýřem”, jehož poezie v Timesech občas vycházela, je jejich Hugh Westbrook, stal se středem pozornosti.

Joanna chápala, proč všichni milují právě Hughovu poezii; a zvláště pak jeho nejnovější, a jak všichni přátelé prohlašovali,

i nejlepší baladu “V nespoutaném kraji zapomnění tvých, kde duchové temných předků tkví….”

To je celá Austrálie, říkali lidé: střihači z Hughových básní, jeho

honáci a psanci a Duhový had: “Žluté tělo krví žíhané, po boku své

modré vyvolené”. Lidé pochopili, že jednoho dne zůstane ze staré

Austrálie jen to, co lze najít v Hughových verších.

Horké sluneční paprsky Joannu uspávaly. Pokračovala ve čtení matčina decentně ozdobného rukopisu: “Dítě se narodilo za úsvitu.

Budeme jí říkat Joanna. Již nejsem dívkou, jsem ženou.”

Deník Joanně vyklouzl z rukou. Možná, že právě to mi nedopřává klidu, napadlo ji. Procházím jakousi změnou. Cítí se tak každá žena, která se z dívky mění v ženu? Joanna se domnívala, že se proměnila v ženu, když se poprvé milovala s Hughem. Případně rok

nato, když oslavila jedenadvacáté narozeniny. Ale teď si uvědomila, že teprve přivedení dítěte na svět je stvrzením ženství.

Joanna chtěla být šťastná; toužila jen po čisté radosti a vytržení,

které s sebou přináší vstup do mateřství. Možná tu proměnu vždy

doprovázejí jisté obavy. Možná, říkala si Joanna upadajíc v spánek,

že zapření vlastního já v objetí nově se rodícího je něco, co vyvolává bázeň i vzrušení v každé ženě, která to kdy prožila.

Toužila po

tom, aby s ní v tu chvíli byla její matka, aby ji vedla tím zázrakem

a sdílela jej s ní.

Snažila se rozpomenout na to, co jí Sarah jednou vyprávěla o australském zasvěcování, o matkách, dcerách a Stezkách písní,

ale usnula dříve, než si vzpomněla.

***

Sarah šla podél řeky, opatrně kráčela, aby nerušila Místa Snění,

která míjela, a kdykoli narazila na známé místo tiše mu zazpívala

na projev úcty.

Nesla si malý uzlíček obsahující jíl, okr a papouščí pera, která

sbírala k rituálu, jenž plánovala vykonat při narození Joannina dítěte; aby ho tak uchránila zlých kouzel a zajistila mu zdraví i svazek se zemí, do které se mělo narodit. Teď však byla rozhodnuta

využít rituálu k jinému účelu, neboť její uzlíček obsahoval i tuk

ptáka emu, který ukradla v kuchyni, čelenku, kterou si sama udělala, a pár bot, který jí koupila Joanna.,.

Kráčela dlouhými kroky a neustále se dívala před sebe.

Potřebovala si být jistá, že ji nikdo neuvidí, potřebovala si najít místo, kde ,

by mohla být o samotě. Cestou si zpívala píseň svého Tuleního předka, píseň své matky i svých pramatek.

Došla až na místo u řeky chráněné valem z kamenů a bariérou stromů. Naslouchala větru, nepřinášel k ní žádné hlasy.

Otočila se

kolem dokola a neviděla žádnou farmu, žádnou ohradu ani jezdce na koni. Sarah věděla, že bílí lidé se kouzel domorodců bojí.

Pan

Simms ji jednou zavřel na tři dny bez vody a bez jídla za její “pohanské praktiky”, jak to on nazval, ale Sarah se jen snažila přivolat

déšť, protože misionářům usýchala úroda.

Pomalu se svlékla a složila své šaty do úhledné hromádky.

Brala

z uzlíčku jeden předmět po druhém a pokládala je na břeh řeky, šeptem přitom zpívala svoji píseň. Pak vešla do řeky a umyla se ve

studené vodě. Shromáždila kameny a trávu a rozdělala na břehu malý oheň, svým zpěvem přitom vzývala ducha Pramatky a rozdmýchala tak oheň do plamenů. Potom se dala do výroby barvy z okru a jílu.

Když měla barvu připravenou, pomazala si celé tělo tukem ptáka emu. Vtírala si jej do kůže, až zářila jako zapadající slunce.

Zpívajíc píseň Pramatky si tuk vetřela i do vlasů a smísila jej s popelem z ohniště. Nakonec začala pomalovávat i své nahé tělo.

Nejprve červenou a černou zdůraznila jeho kontury, vzývajíc stepní Snění černou a říční Snění barvou rudou, a přenášela jejich

sílu do obrazců, které kreslila. Bílou barvou si pomalovala paže od

ramen k zápěstí, pak udělala kruhy okolo svých prsou a tečky na

břiše. Na stehna přišly hvězdy, několik sluncí a klikaté mořské

proudy symbolizující vzdálené jižní pobřeží, kde ležel původní domov tuleně.

Nepřestávala zpívat píseň své matky, aby tak dala sílu a moc svým symbolům. Věděla, že její znalost písní je omezená, ale pevně věřila, že rituál ovládá dost na to, aby jí dal sílu.

Když skončila, nasadila si na hlavu čelenku, posadila se na zem

a dívala se do zapadajícího slunce. Zpívala a mírně se přitom pohupovala, pak zavřela oči a cítila, jak jí sluneční paprsky pronikají ce

lým tělem. Za zavřenými očními víčky jí tančily rozličné obrazce

v nejrůznějších barvách. Nato vyskočila na nohy a začala tančit tulení cestu z chladných arktických vod do teplejších.

Cítila, jak celé její tělo prochází změnou. Vnímala okolo sebe pohyb oceánu i jeho slanou vodu i třpytivě zelenkavé sluneční světlo pronikající chaluhami na zvlněné hladině. Cítila, jak jejím

tělem proudí energie, jak jí v žilách proudí mocné kouzlo.

Zpívala

a tančila Snění svého kmene; a svým zpěvem tak zajišťovala pokračování své Stezky písní, jak svého času činily její předchůdkyně.

To vše ale neměla podstupovat sama, nýbrž, jak nařizoval zákon jejího kmene, v přítomnosti své matky, která ji měla zasvětit do

všech posvátných rituálů a zavést ji tak na svoji Stezku písní. Sarah

ale matku neměla, byla sama.,.

Joanně se zdál sen.

Dívala se na vchod do jakési jeskyně; byla velmi malá a někdo ji

držel v náručí.

Malá Joanna byla ráda, když viděla, jak z jeskyně vycházejí ženy. Pak zahlédla krásnou bílou ženu kráčející a zpívající s ostatními. Joanna si myslela, že ta žena musí být její matka, přesto ji však

nepoznávala. Pak ji ve snu napadlo: Sním sen své matky?

Dítě ve snu se zeptalo: “Smím jít do jeskyně?”

Řekly jí: Ne, jen dívky, které se staly ženami mohou vstoupit do

jeskyně. A musejí je doprovázet jejich matky.

Smějí dovnitř tatínkové? zeptala se Joanna.

Ne, pro tatínky tabu, jinak moc zlá kouzla.

Nato Joanna zahlédla muže, jenž vyšel z jeskyně za ženami a zmizel mezi skalami. “Tam je táta!” vykřikla a natahovala k němu ruce.

Ale sen se začal měnit. Obloha ztemněla, krajina nabyla zlověstného vzezření. Lidé se zlobili, začali pronásledovat muže, jenž vyšel z nitra hory. Náhle se objevili psi a Joanna se rozběhla k muži,

o kterém si myslela, že je jejím otcem, ale kterého nepoznávala. Psi

se přibližovali.

Zdálo se, že k ní muž natahuje ruce, Joanna chtěla jít k němu, ale

náhle si všimla, že muž mění tvar. Rostl do výšky; zhroutil se na

zem; jeho tělo jako by teklo rudým pískem. Svíjel se a kroutil, až se

Joanně před očima proměnil v obrovského duhově zbarveného hada.

Joanna se pokusila vykřiknout, ale náhle ztratila hlas. Chtěla se

dát na útěk, ale nohy jí vypověděly poslušnost. Had se k ní pomalu

přibližoval. Náhle se objevila lady Emily. Joanna stála zkamenělá

strachy a dívala se, jak se k nim obří had blíží a blíží, jak na ni mhouří své zlaté oko.

Psi se rozběhli k lady Emily. Sápali se na ni. Ale vtom had rozevřel čelisti a pozřel ji celou.

Viděla, jak lady Emily zmizela v hadovi. Vykřikla. Had se rázem vrhl na ni; obtočil se jí okolo pasu, začal ji škrtit.

Náhle ucítila

nesnesitelnou bolest.

Leknutím se probudila. Ležela bez hnutí. Byla noc, ležela v temném lese, stále v zajetí strašidelného snu. Sotva si uvědomovala

bolest v břišní krajině, namísto toho přemýšlela, jak zvláštní to

všechno bylo. Mohla snad skutečně snít sen své matky? V

myšlenkách se k tomu snu vracela, snažila se odhalit, co by mohl znamenat. Vzpomněla si přitom na matčin strach ze psů.

Měla jedová píseň něco společného se psy? Byli snad Makepeaceovi i jejich budoucí pokolení uvrženi do jakési kletby? Kletby, v níž figurovali psi?

Náhle se Joanně vybavila ještě jedna vzpomínka: před dvěma roky na cestě do tábora Emu Creek jí jakási stařena vykládala budoucnost “Vidím stín psa, který vás pronásleduje.” Joanna se domnívala, že má na mysli minulost, ale Hugh tvrdil, že stařena mínila budoucnost.

Ale proč? ptala se temnoty okolo řeky. Co mohli Joannini prarodiče udělat, že na sebe i na své potomky přivolali tak strašlivý

trest? Lady Emily ve svém deníku popsala sen, v němž svého otce

viděla vycházet z jeskyně. Událo se něco podobného i ve skutečnosti?

Rozhlédla se okolo sebe, cítila v tom místě přítomnost magie domorodců. Lidé odešli, ale jejich duše a srdce zůstaly.

Joanna pochopila podstatu obav, které ji pronásledovaly v těhotenství:

V koutku duše se obávala, že dědictví po matce přejde na její nenarozené dítě.

Když se snažila postavit na nohy, náhle jí v pase vystřelila prudká bolest. Škrtil ji duhový had.

Ne, pomyslela si a v obavách znovu klesla k zemi. Ne, to je dítě,

přichází příliš brzy.,.

Sarah se koupala v řece. Smyla ze sebe posvátné symboly a tuk ptáka emu, čímž dala řece jejich magickou sílu. Na břehu pak smazala symboly, které předtím na zemi nakreslila, uhasila oheň a svou

písní přitom vracela Snění zpět zemi. Rituál byl u konce.

Sarah dokončila své zasvěcení, sama. Matka ji nenaučila žádná z kouzel ani

jí neprozradila žádná tajemství. Neměla ani pramatku, která by jí

předala moudrost předků, ani sestry nebo sestřenice, s nimiž by

mohla oslavit svoji proměnu. Proto podstoupila své zasvěcení o samotě a věděla, že od nynějška tomu mezi jejím lidem nebude jinak.

Právě tak si ale uvědomovala, že její zasvěcení mohlo být posledním rituálem australských domorodců.

Vzpomínala na Philipa McNeala, na pocity, které měla, když spolu jeli na koni, když se ho pevně držela okolo pasu a cítila povzbudivý tep jeho srdce. Opatrně si z krku sundala kožený řemínek. Tulení kost si zastrčila do kapsy u sukně, poprvé si obula boty

a nakonec si na zápěstí nasadila náramek Philipa McNeala.

A obrátila se zády k zapadajícímu slunci.,.

Bolesti znovu začaly, Joanně se okolo pasu stahovala ohnivá stuha. Nohy se jí podlomily a klesla na zem. Opřela se zády o balvan, zavřela oči a obrátila se do sebe. Něco nebylo v pořádku. Porod pro ni nebyl ničím novým, pomáhala své matce při asistování.

Dítě se mělo nejprve otočit a pak teprve objevit, ale Joanna stále cítila jeho hlavičku vysoko nahoře. A bolest s sebou přinášela první

stahy.

Joanna se zaposlouchala do noci, ale slyšela jen bublání malého

vodopádu a šumění větru v korunách stromů. Cítila, jak se duchové

kamenů a větví okolo probouzejí k životu, jako by je její přítomnost probudila z dlouhého spánku. Znovu slyšela Sarah vyprávět,

jak strašlivý trest postihne člověka, který zneuctí posvátné místo.

Stoupnout na kámen, jenž obývá duch, nebo se otřít o duchem obývanou větev bylo tabu. Za starých časů, vysvětlovala Sarah, lidé

věděli, kudy mohou v bezpečí chodit a které kameny a stromy mají

ctít.

Joanna se s námahou postavila a znehybněla, další ohnivý kruh jí sevřel pas. Pokusila se udělat krok, ale chůze bolest jen zhoršovala. Dítě chtělo ven.

Nato uslyšela hladové vytí psa dingo, až ji zamrazilo.

Znovu se vrátila do zlého snu, náhle dostala strach ze psů.

Musela se dostat pryč od řeky, pryč od divokých psů.

Postupovala pomalu, od stromu ke stromu, zastavovala se, když bolest přesáhla únosnou míru. Na tváři se jí vyrazil pot.

Bolest jí v kruzích

sestoupila do nohou.

Les byl temný, že sotva viděla, na obloze svítil jen úzký srpek

měsíce. Zadívala se do tmy a rozpomněla se na duchy přicházející

s nocí, o kterých jí Sarah vyprávěla. Když slunce zapadne, duchové

a strašidla chodí krajem, unášejí děti a starší zabíjejí, povídala Sarah. Lidé věděli, že v noci nikdy nesmí vkročit do cizí země, ale zůstat u ohně, těsně u sebe a mít oči otevřené.

Joanna se nemohla pohnout bolestí, dýchala rychle, lapala po dechu. Toužila po tom, aby u ní byla Sarah. Vědomí, že Sarah důvěrně zná mocnosti přicházející s nocí a ví, jak s nimi jednat, Joanně dodávalo jistý pocit bezpečí.

Každým okamžikem tam musel někdo přijít. Jistě se všichni ptali, kde by mohla být, a vydali se ji hledat. Nebo si Sarah s Adamem mysleli, že je s Hughem u jehněčí ohrady? Co když uplynou

hodiny, než se po ní někdo začne shánět?

Cosi černého a beztvarého se nejasně rýsovalo Joanně přímo v cestě jakási nízká, mechem porostlá zeď, která patřila ke zříceninám. Před staletími to byl něčí domov.

Vzpomněla si na klokaní samici s mládětem. Myšlenka, že by někde tam, ve starých kamenech, mohla přebývat Žena z Klokaních předků, jí dávala pocit bezpečí. Vplížila se dovnitř a opřela se

o zeď. Položila si dlaně na břicho a ucítila, jak se dítě hýbe.

Znovu přišly bolesti, pak se venku ozvalo šustění.

Byla to Sarah. “Šla jsem do srubu,” začala Sarah starostlivě.

“Adam říkal, že jste se ještě nevrátila. Šla jsem vás hledat.”

“Sarah, dítě chce na svět.”

“Dojdu pro pomoc.”

“Ne,” řekla Joanna a vzala ji za ruku. “Není čas. Sarah, budeš mi

muset pomoci. Můj šál… roztáhni jej pode mnou.”

Sarah se zadívala mezi stromy, ale na hospodářství neviděla.

Bylo to příliš daleko, kdyby volala, nikdo by ji neslyšel.

“Pospěš si!” naléhala Joanna.

Sarah se rychle dala do práce.

Vtom Joanna náhle vykřikla. Sarah jí zdvihla sukni a ztuhla.

Objevily se dvě drobné nožičky, bledé a nehybné.

Joanna znovu vykřikla; Sarah na ni zírala s vyvalenýma očima.

Nožičky o něco povylezly a pak znovu ustoupily.

“Chop se ho,” řekla Joanna. “Drž ho…až se znovu objeví.”

Sarah se snažila rozpomenout na porody, jichž byla svědkem v misii, i o kterých slyšela. Opatrně vzala do ruky drobnou nožičku

dítěte.

Při dalším stahu Sarah lehce zatáhla, ale dítě se ani nepohnulo.

Sarah se zdálo, že je všude příliš mnoho krve.

Joanna vydala další pronikavý výkřik. Sarah viděla, že dítě nepostupuje, ale vzpomněla si, jak rodily ženy v misi po domorodém

způsobu.

V mžiku se ocitla na nohou a horlivě hledala ve tmě, až našla velký klacek. Vrhla se na zem a začala kopat.

“Sarah, ” Joanna zalapala po dechu. “Co to -,”

Dívka se pustila do vlhké země, až drny a hlína létaly do vzduchu; vybírala kameny a odhazovala je stranou. Kopala, dokud z ní

nezačal téct pot, dokud neměla ruce až po lokte umazané od bláta.

Pak si sundala svůj šál a rozprostřela jej uvnitř hluboké jámy.

Vrátila se k Joanně a pomohla jí na nohy. “Sem,” zvolala.

“Rychle.”

Společně se dopotácely k místu, kde Sarah kopala. Joanna si nad

jámu klekla a Sarah se ji snažila uklidnit. “Teď,” řekla.

Stehna se Joanně chvěla napětím, zatímco nabírala sílu k dalšímu mocnému stahu. Sarah čekala, kdy se objeví dítě.

“Ještě,” zvolala.

Joanna vypětím úsilí zabořila Sarah prsty do ramen.

Objevily se dvě drobné nožičky.

Sarah rychle sáhla pod Joannu a stiskla studené končetiny.

“Znovu,” pravila. “Už jde ven!”

Bylo třeba ještě několika dalších stahů, aby se novorozeně konečně dostalo ven. Sarah jej zachytila a spatřila rudou vrásčitou

holčičku, která se chvěla, ale neplakala.

Joanna klesla k zemi, zatímco Sarah sebrala několik hrstí klokaní trávy a otřela s ní tělíčko novorozeněte. Vysála mu hlen z nosu

a úst a holčička se konečně rozplakala. Sarah ji položila Joanně na

prsa.

Joanna se podívala na dítě ve svém náručí. Holčička! Vzpomněla si, že Naomi Makepeaceová porodila svoji holčičku, Emily, kdesi v australské divočině. Myslela pak na lady Emily, která svoji

Joannu porodila ve vzdáleném vojenském táboře. A Joanna před sebou viděla stezku vedoucí jako stříbrná nit od pramatky k pradceři. Joanna pohlédla na nádherné novorozeně: k mé dceři.

Slabě se usmála, Sarah se mračila. Ležela po Joannině boku a rukama ji objímala i s dítětem, aby je zahřála.

“Nedovol Duhovému hadovi, aby se k ní přiblížil, Sarah,”

zašeptala Joanna.

“Ano,” řekla Sarah v naději, že bude v jejích silách, v moci ženských stezek písní, zbavit svým zpěvem jedové kletby Merindu

i Joannu s jejím dítětem jednou provždy.,.

KNIHA TŘETÍ..

1880.

Kapitola 18..

“HEJ, PANE WESTBROOKU,” VOLAL CHLAPEC VE DVEŘÍCH. “Co je s mámou?”

Problém s tvou mámou, myslela si Joanna, je, že se provdala za nesprávného muže. “Jen měla malou nehodu,” řekla a podívala se na Sarah stojící u postele. Fanny prosila, aby nikomu neprozrazovali skutečný původ jejích zranění. “Zase bude v pořádku.”

Před několika hodinami, krátce po východu slunce, obyvatele Merindy probudilo bušení na dveře a chlapcovy šílené výkřiky: Paní, musíte se mnou hned jít! Máma je strašně nemocná!”

Podobné návštěvy v době jídla či spánku nebyly na Merindě ničím

neobvyklým, neboť se mezi ženami Západní Austrálie stalo zvykem volat Joannu Westbrookovou, kdykoli potřebovaly lékařského

ošetření, spíše než by sháněly doktora z Cameronu. Paní Westbrooková sice neměla oficiální vzdělání, ale každý od Maude Reedové

až po ženy nejchudších usedlíků prohlašoval, že má hlubší znalosti

i větší pochopení a jemnější ruce než většina lékařů.

Joanna se rychle oblékla a za chlapcem na koni vyrazila ve své drožce do světla probouzejícího se dne. Hospodářství Drummondových leželo dvacet kilometrů od Merindy na nuzné farmě; sestá

valo ze srubu postaveného z kůry, stodoly na spadnutí a trosek přístřešku na stříhání. Mike Drummond zápasil se starostmi o patnáct

hektarů pšenice a osm hladových krků mezi deseti lety a čtyřmi měsíci. Joanna u nich nebyla poprvé, naposledy se Drummond opil

a zbil svoji ženu.

“Fanny, proč to neohlásíš konstáblu McMangusovi ptala se Joanna, když si umyla ruce a stáhla rukávy. Mluvila tiše, aby nevylekala děti, které se sbíhaly ve dveřích, každé s nudlí u nosu a nechápavým výrazem ve tváři.

“On za to nemůže,” řekla Fanny s oteklými, popraskanými rty.

“Já jsem si to zasloužila.”

Joanna potřásla hlavou. To Fanny tvrdila pokaždé.

Joanna považovala za ironii osudu, že jakkoli zoufale toužili muži z pustiny po manželkách a nově přijíždějící svobodné dívky

po manželích jejich svazky byly zřídkakdy šťastné. Problém byl v tom, že mladí muži přicházeli do Austrálie s nereálnými představami o rychlém zbohatnutí, a když později viděli, jak se jejich sny

obracejí v prach, jak farmy bankrotují, zlaté doly se vyčerpávají

nebo životní úspory mizí v hazardních hrách, přičítali své zklamání

nevinným ženám, svým ženám. A mladé dívky, které připlouvaly z Anglie nevzdělané, neznalé života a bez jakékoli představy o životě na živořící farmě, se vrhaly do náruče prvnímu muži, který dělal velké sliby. Mnohé z dívek byly tak nevinné, že když přijaly nabídku k sňatku, obvykle záhy poté, co vystoupily z lodi, stávala se

pro ně svatební noc hororem, který si často nezadal se znásilněním.

Život se pak proměnil v nekonečný kolotoč dětí, dluhů, bídy a opilství.

Joanna pohlédla na Fannyinu oteklou tvář. Mike ji tentokrát zbil

pěstí, což ještě nikdy předtím neudělal. “Fanny,” řekla.

“Tohle přece nemusíš snášet.”

“Kam ale půjdu? S osmi dětmi?” Pokusila se usmát. “Ode dneška už to bude lepší. Slíbil, že nebude pít.”

Joanna vstala a zavřela svoji novou lékařskou brašnu z proutí, kterou teď brala s sebou při návštěvách pacientů, vyrobila ji pro ni

jedna z žen v Domorodé misii.

“Mám strach, že vám nebudu moct zaplatit,” řekla Fanny.

Joanna se rozhlédla po srubu; na zemi ležela matrace pro děti, na

stole půlka skývy chleba a téměř prázdná plechovka čaje. “To je

v pořádku, vím, že mi zaplatíte, jakmile to půjde,” řekla Joanna.

Se skloněnými hlavami prošly Joanna a Sarah zborcenými dveřmi na ostré ranní slunce. Joanna před sebou viděla prašný dvůr, povoz bez kol obrácený na bok, vyzáblou krávu s žebry tak jasně viditelnými, až se Joanna podivovala nad tím, že ještě žije. Pohlédla

na děti. Patřily mezi ty děti, které se místní misionáři a vláda snažili zachránit tím, že je posílali do škol. Děti však bez výjimky nikam

nechodily, protože k tomu neměly boty ani sklony a otcové potřebovali jejich pomoc na farmě. Vyrůstaly jako jejich rodiče, negramotné, bez vzdělání, a kruh začínal znovu.

Joanna sáhla do kapsy u sukně a vyndala z ní hrst cucavých bonbonů. Natáhla ruku a děti se po nich vrhly.

Když pak se Sarah nastupovaly do bryčky, objevila se ve dveřích Fanny Drummondová s rozpačitým výrazem ve tváři. “Co se

děje?” otázala se Joanna, když se k ní vracela.

“Jen mě napadlo,” začala Fanny a očima se přitom vyhýbala Joannině pohledu. Ztišila hlas. “Mohla byste mi pomoct? Týká se

to dětí. Teď jich mám osm, prosila jsem Poll Gramercyovou, ale Poll je katolička, ona by ne -, “

“Rozumím,” řekla Joanna tiše. Podobné prosby slýchala často.

“Máš mořskou houbu, Fanny?” “Na mytí?”

“Ano, myslím, že ano.”

“Odřízni z ní kus ve velikosti vejce. Přivaž jej na režnou nit asi

takhle dlouhou.” Joanna ukázala rukama. “Pevně nit utáhni a měj

houbu namočenou v octě. Když budeš mít pocit, že se s tebou manžel chce sbližovat, vlož si houbu do sebe tak, abys nit cítila, a mohla ji pak vytáhnout. Jakmile bude hotový, rychle ji ze sebe vyndej.”

Fanny se na ni dívala s hrůzou v očích. “Pozná, že to tam je!

Určitě mě pak zabije-”

“Nepozná, Fanny.” řekla Joanna. “Jen ho nesmíš nechat, aby tě viděl, jak si to děláš. Není to stoprocentní, ale pomůže to.”

Jely v ranním slunci, dvě mladé dámy oblečené v praktických bavlněných blůzách, v dlouhých hnědých sukních a s vlasy sčesanými pod širokými klobouky. Kolemjdoucí by je na první pohled

mohl považovat za sestry; obě seděly v bryčce se stejnou elegancí

a tiše si povídaly. Tím však jejich podobnost končila, neboť Sarah

měla tmavou pleť a exotické rysy. Když ji Joanna začala brát s sebou při návštěvách pacientů, k porodům i zraněním, zdálo se to lidem nemístné. Ale Sarah časem získávala zkušenosti a postupně ji

začali přijímat i v sídlech jako například Barrow Downs nebo Williams Grange, kde měli domorodci přístup toliko do kuchyně.

V jednadvaceti letech tak Sarah Kingová vešla ve známost jako jedna z Westbrooků.

Když ujeli několik kilometrů, Joanna zastavila, vyndala svůj deník a zapsala si: “12. března, 1880; Fanny Drummondová znovu zbitá svým manželem. Tentokrát bylo třeba stehů.” Zbytek nezaznamenávala. Šíření informací o antikoncepci totiž bylo nezákonné a trestné. Joanna si byla vědoma, že kdyby deník padl do nepravých rukou, mohla by ona i Fanny mít vážné problémy.,.

Joanna se zahleděla do krajiny. Blížil se čas podzimních dešťů,

ale obloha byla jako zrcadlo, čistá a hluboká. Vzduch byl neobvykle suchý i v tu časnou hodinu, jelikož se nad krajem držela vlna

letního horka a tráva byla zažloutlá, kam oko dohlédlo. Joanna si

připsala do deníku: “Mám strach, že nás brzy postihne předpovídané sucho a Fanny Drummondové přibyde další starost.

Soudím, že

Mike je tím typem, který opustí rodinu, jakmile uhodí těžké časy.”

Deník s elegantní vazbou z marokénové kůže byl Joannin vlastní, dostala jej jako dárek od Hugha, když mu před šesti a půl lety

dala první dítě, Beth. Joanna si do deníku zaznamenávala všechny

události, pozorování, úvahy i lékařské zákroky. Obsahoval celou

historii rodiny Westbrooků včetně narození jejich druhého dítěte,

Edwarda, v roce 1874 a jeho smrti následujícího léta; přes dva potraty až po narození Joannina posledního dítěte chlapce, který nepřežil a nyní odpočíval pod náhrobkem, na němž stálo: “Simon

Westbrook, zemřel roku 1878 ve věku tří měsíců”, Joanna pečlivě

zaznamenávala i širší historii Západní Austrálie; v deníku například stálo:

14. ledna 1874 -, V Cameronu si záškrt vyžádal životy dalších čtrnácti dětí; veřejně jsem se postavila za vybudování podzemní

kanalizace, která by odváděla splašky tekoucí teď po hlavní ulici.

10. listopadu 1876 -, Stepní požár postihl čtyřicet tisíc hektarů

půdy. Gracemere a Strathfield utrpěli těžké škody.

30. května 1877 -, Účast na svatbě Verity Campbellové s konstáblem McMangusem. Byla to báječná oslava, přišlo na ni přes

dvě stě lidí.

12. listopadu 1878 -, Jacko Jackson zbankrotoval a přenechal své tři tisíce hektarů Hughovi jako náhradu za půjčku. Jacko se

i s rodinou přistěhoval na Merindu. Bude teď u Hugha správcem farmy a paní Jacksonová u nás bude vařit.

Diář byl zároveň kronikou Joannina pátrání po minulosti její matky. S úzkostlivou péčí si zaznamenávala, na koho se obracela,

a jaké to přineslo výsledky. Bowman’s Creek i Durrebar jí vytrvale

unikaly, a proto znovu napsala slečně Tallhillové do Melbourne dopis, v němž se ptala na možnost, zda se tehdy nemohla zmýlit. Dozvěděla se však, že slečna Tallhillová ze zdravotních důvodů odcestovala na sever a od té doby o sobě nedala vědět. V zápise z 25.

června 1877 stálo: “Dostala jsem dopis od Patricka Lathropa ze San Francisca. Lituje, že mu špatný zdravotní stav nedovoluje zasvětit tolik času studiu pradědečkových poznámek, kolik by mu

sám rád věnoval; píše ale, že vytrvá.” Následovalo: “Můj poslední

dopis Patricku Lathropovi se vrátil s označením ,Adresát neznámý.” Deník dále obsahoval kopie dopisů, které Joanna posílala

misionářským spolkům, rejdařským společnostem, a jako vždy, tetičce Millicent do Anglie. Konečně deník zahrnoval i mapy, které

Joanna sama nakreslila podle informací ve své listině. Ukázala ma

py Hughovi i Franku Downsovi v naději, že v některé z nich rozpoznají něco známého; oběma se podařilo určit pouze to, že listina

napohled označuje rozlehlý pozemek, který by mohl mít značnou hodnotu. Joanna označila rozličné body na celém pobřeží Austrálie

dlouhém devatenáct tisíc kilometrů a porovnala je se svými mapami. Ale osudný klíč -, místo vylodění jejích prarodičů -, jí vždy

chyběl.

Stránky deníku se plnily i Joanninými vlastními pokusy o dešifrování těsnopisu Johna Makepeaceho, výsledkem však byly jen

výrazy postrádající smysl. Jako poslední obsahoval deník systematický katalog všech vodítek, které Joanna vybrala z matčina deníku

i jiných zdrojů; seznam však byl neúplný a zatím k ničemu nevedl.

Joanna vrátila deník zpět do brašny a zpozorovala, že ji Sarah sleduje. “Co se děje?” otázala se Joanna.

“Na to jsem se chtěla zeptat já vás. Hladila jste si čelo.”

“Vážně? Ani jsem si to neuvědomovala.”

“Míváte bolesti hlavy, že?” řekla Sarah. ,Poslední dobou málo spíte. Uprostřed noci jsem vás slyšela venku na verandě. Co je vám, Joanno? Co vám bere spánek?”

Joanna se zadívala na oblohu, která nad horami na východě přecházela ze žlutavé v blankytně modrou, a vzpomínala na několik

uplynulých let, na radosti života s Hughem a Beth, kdy viděla vyrůstat Adama ve zdravého chlapce. Celá ta léta ale nezapomínala na své

dědictví -, na jedovou píseň a strach, že kdykoli může přinést neštěstí -, a zlé sny zvolna pominuly, právě tak horlivost, s jakou zprvu hledala Karra Karru. Teď se však sny vracely a s nimi i staré obavy.

“Znovu se mi začaly zdát ty zlé sny,” řekla Joanna. “Je to stejné

jako dřív -, divocí psi, Duhový had, jeskyně v rudé hoře. Když se

probudím, mám nejen strach, ale i naléhavou potřebu tam jít, ať už

je to kamkoli, a postavit se tomu tváří v tvář, vlastně nevím čemu.

Je to stejné nutkání, jaké mívala má matka ke konci svého života.

“Kdy ty sny znovu začaly?” otázala se Sarah.

Joanna se na okamžik zamyslela. “Myslím, že těsně před začátkem střihačské sezóny. Ano, asi před šesti měsíci.”

“Nenapadá vás, co by je mohlo vyvolávat?”

“Nevím. Myslím, že mám zapsáno, kdy se mi to stalo poprvé -, “

vytáhla svůj diář a začala v něm listovat. “Ano, tady to je.

Aha, bylo to v noci po oslavě Bethiných narozenin.” Svraštila čelo.

“To je zvláštní…”

“Co?”

“Mám dojem, že se mi něco vybavuje…” Joanna se podívala na Sarah. “Má matka začala mít noční můry v den, kdy mi bylo šest let. No, muselo mi to uvíznout v podvědomí. Četla jsem sny své matky, má mysl si je teď možná přehrává a přetváří.”

Chvíli seděly v tichosti, příroda okolo nich se začala probouzet,

nad hlavou jim přelétl papouch vysmívající se svítání.

“Sarah,”

promluvila Joanna, “jak se mi může zdát o věcech, které jsem nikdy neprožila? Nejsou mé sny jen vzpomínkami na to, co mi matka

kdysi dávno vyprávěla?”

“Ať jsou skutečné nebo ne,” řekla Sarah, “ať jedová píseň existuje nebo ne, zdá se mi, že účinek je stejný. Pokud duše věří, že se něco zlého stane, stane se to tím spíš.”

Joanna se na svoji přítelkyni udiveně dívala. “Má se snad historie opakovat? Musí Beth prožít to, co jsem já prožila se svou matkou? Začínám tušit souvislosti, Sarah. Nikdy jsem se nebála psů,

ale teď se jich bojím. Nikdy jsem nemívala noční můry, teď je mám.

Co přijde pak? Co mám udělat, abych to zastavila? Nedopustím, aby se má dcera stala obětí toho bláznovství.”

“O čem jsou ty zlé sny. Co vám říkají?”

“Říkají mi, že mám mít strach,” odpověděla Joanna. “Stále myslím na to, že ohnivý opál v nich hraje podstatnou roli, že by k tomu

všemu dokonce mohl být i klíčem. Nevím, ale jak.”

“Co budete dělat?” ,.

V Melbourne se měla konat událost nazvaná Světová výstava, na kterou Joanna chtěla vzít Beth s Adamem. Představovaly se tam

všechny australské kolonie, právě tak jako většina národů z celého

světa a to vše na jednom místě, pod jednou střechou, v jediném okamžiku. “Vezmu opál s sebou do Melbourne,” odpověděla Joanna. “Mezi tolika lidmi se jistě najde někdo, kdo mi bude schopen říci, odkud pochází.”

Joanna řídila drožku okolo hospodářství a dolů po nové cestě, která vedla k řece, kde před téměř sedmi lety začala stavba nového

domu, posléze byla z různých důvodů několikrát přerušena a teď konečně znovu začala. Joanna nevycházela z úžasu nad tím, jak se

tvář krajiny změnila. Pamatovala si, jak kraj vypadal před devíti lety; tehdy v něm bylo mnohem méně hospodářských usedlostí, více

stromů a jen prašné cesty. Teď ale z Melbourne do Cameronu vedla

železnice, a s ní přicházeli i lidé.

Merinda se rozrůstala také. I přes hrozbu sucha se farmě Westbrookových dařilo dobře; a to zásluhou Hughova bdělého vedení

a několika úspěšných investic. I rostoucí ceny lanolínu znamenaly

jisté plus.

Hughův experiment Zeus se dočkal úspěchu. Když Diova jehňátka dorostla, zkřížil je Hugh s robustním plemenem Saxon a výsledné potomstvo pak mělo pevnou konstituci i vlnu -, o takových

ovcích každý prohlašoval, že by se jim mělo dařit v suchých oblastech. Nové ovce nenesly vlnu prvotřídní kvality, jakou se Západní

Austrálie pyšnila, ale tužší, užitkovou vlnu, která se používala

k výrobě přikrývek a koberců. Zároveň v té době klesala poptávka

po drahé jemné vlně, a naopak rostl obchod s hrubou vlnou.

Frank

Downs jako první otestoval plemeno vyšlechtěné na Merindě na svých dvaceti tisících hektarech v Novém Jižním Walesu a všichni

byli zvědavi na výsledek. Poté, co se všichni přesvědčili, že nové

plemeno slaví úspěch i na vyprahlých pláních, nakoupili ovce z Westbrookova stáda i ostatní farmáři ochotní riskovat. Do jara roku 1880, šest a půl roku po narození prvního jehňátka, se Merindino plemeno testovalo i na několika farmách ve Viktorii a Novém

Jižním Walesu.

Rozkvět Merindy byl zřejmý již na dvoře. Přibyly nové budovy, ohrady i kusy do stáda. Starý srub stále stál na svém místě, jen byl

o něco větší. Rozrostl se o několik místností a novou verandu, která tvořila terasu okolo celého domu. Nyní, když se znovu začalo

pracovat na stavbě nového domu, si Joanna uvědomila, že se jí bude po životě ve srubu stýskat.

Dojela na mýtinu a zastavila ve stínu stromů -, svých stromů, nyní velikánů, jež před devíti lety vlastníma rukama vysadila.

Chvíli

se dívala na čokoládově hnědou Beth, která se cákala v billabongu

s poloslepým Knoflíkem, nebohým ovčáckým psem. Joanna a Hugh své dítě pokřtili Elizabeth na památku Hughovy matky, ale

Joanna se Sarah jí říkaly Beth; pro Hugha s Adamem to zase byla

Lizzie. Beth byla zdravá, právě tak, říkala si někdy Joanna, silná

i houževnatá jako eukalypty, které rostly okolo Merindy. A všechen svůj čas trávila ve společnosti Knoflíka. Před dvěma roky ho

Beth zachránila před obvyklým psím osudem, před kulkou mezi oči tím, že se přimluvila za jeho život, když překročil věk psí užitečnosti. Hugh váhal, ale Knoflík se nakonec stal Bethiným věčným společníkem.

Adam, který nedávno oslavil třinácté narozeniny, seděl ve stínu

stromů a maloval vodovými barvami. Vyrůstá z něho pohledný chlapec, říkala si Joanna; bude mít oči rodiny Westbrooků i vážnou, přitažlivou vrásku mezi obočím. Neměl nijak robustní postavu jako většina Westbrooků, ale naopak uhlazené vystupování

vzdělance, jak si Joanna povšimla. Adama naprosto fascinovala příroda živá i neživá; od zkamenělin po hmyz. Když četl Darwinovu teorii o původu druhů, prohlásil, že chce být přírodovědcem.

Zapsali ho tedy do zvláštního přírodovědného kurzu na cameronské střední škole, který měl začít příští měsíc.

Neuplynul jediný den, aby Joanna nepocítila nevýslovnou radost z Beth i Adama. Když byla s Beth v jiném stavu, čekala, že pozná mateřskou lásku. Ale když pak poprvé vzala své dítě do náručí,

byla intenzitou mateřské lásky přímo ohromena. Jak může lidské srdce unést donekonečna rostoucí lásku? napadalo Joannu, když Beth pozorovala, jak spí nebo krčí čelo nad knihou. Joanna tak porozuměla poutu mezi matkou a dcerou i z druhé strany. Teď již věděla, co cítila lady Emily k ní.

I takové štěstí cosi ohrožovalo. Když se Joanna dívala na Beth,

jak si hraje v billabongu a Knoflík s ní, zachvěla se dalším naléhavým pocitem: pevným rozhodnutím uchránit svoji dceru před dě

dictvím strachu a smrti. Žádný Duhový had ani jedová píseň nesmí

ublížit jejímu nádhernému dítěti.

Mezi stromy Joanna uviděla přicházet Hugha zabraného do rozhovoru s jiným mužem.

Hugh nevypadal na to, že mu chybí jen rok do čtyřicítky.

Vlastně se spíše podobal, napadlo Joannu, krásnému hrdinovi jeho nejnovější balady: “Sám strom v poli”.

Zatímco Sarah vystoupila z bryčky a šla za dětmi, Joanna se dívala na Hugha rozmlouvajícího s architektem, panem Hackettem.

Všimla si napětí v jeho těle, které jí připomnělo, jak nedávno projevil touhu vyrazit na výlet do Queenslandu a vydat se po “cestách

mládí”. Báseň “Sám strom v poli” se dočkala báječného přijetí, ale

Hugh ji napsal před čtyřmi roky; od té doby nenapsal nic.

“Chci se

podívat do Queenslandu,” řekl z ničeho nic jedné noci. “Nevím proč, možná to má něco společného s tím, že mi brzy bude čtyřicet,

že můj čas mládí je pryč. Poslední dobou na mě padá nostalgie.

Chtěl bych s tebou jet do Queenslandu, Joanno, sám, bez dětí -,

ukázat ti, kde jsem vyrůstal -, města, lidi, zapadlé, farmy, abys to

všechno viděla, než to nadobro zmizí.”

Ale jak si měli najít čas, aby mohli jet na takovou cestu?

Trvala

by přinejmenším týdny. Zdálo se, že Hugh je na Merindě nepostradatelný, a právě tak nepostradatelná v podstatě byla i Joanna. Po

několika letech se stavba jejich domu konečně blížila ke konci. Vyrovnali se i s finanční ztrátou, kterou jim způsobila bouře, a to tak

dobře, že když dorazilo z Indie Joannino dědictví, mohli je uložit

pro Beth, jelikož se shodli na tom, že Adam zdědí farmu.

Když však mohli znovu začít se stavbou, řeka se rozvodnila, a podloží ztratilo stabilitu do té míry, že ani nemohli využít McNealových plánů a betonových pilotů. Více než rok pak pracovali

na jejich zpevnění, načež se přes Viktorii přehnala chřipková epidemie, která donutila muže ležet v postelích, a veškeré práce musely být zastaveny, ať už to bylo stříhání, žně nebo stavba domu. Nato

se rozšířily falešné zprávy o zlaté žíle nedaleko Horshamu a další

horečka odváděla muže z celého kraje, zatímco na farmách zůstalo

jen pár nejvěrnějších. Teď, když byl dostatek dělníků a Hugh měl po

třebné peníze, však vyvstal další problém. Hugh měl problémy se

sháněním architekta, který by byl schopný pracovat s McNealovými plány. Každý považoval za nepraktické stavět na jím označeném pozemku. Všichni radili srovnat domorodé zříceniny se zemí

a stavět na jejich místě. Když Joanna přijížděla, Hugh byl právě

o tom uprostřed sporu s Hackettem.

Čekala, dokud pan Hackett vztekle neodkráčel, jak si všimla, pak došla k Hughovi a objala ho. Otočil se k ní a řekl: “Tak jak se

má Fanny Drummondová?”

“Nemá takové štěstí jako já,” prohlásila Joanna a přitiskla se k Hughovi. V tom okamžiku se mu vrásky z čela vytratily.

Joanna

mu připomínala jedno místo v bibli; cosi o řece přinášející mír.

Vál horký vítr, v březnu neobvyklý. Deště nepřicházely a letní horka neustávala. Hugh jednou rukou držel Joannu okolo pasu a přitom cítil prach ve vzduchu. Viděl, jak se billabong zmenšil

a řeka, která jej zásobovala vodou, se proměnila v pouhý potůček.

Za celá léta na Merindě neuhodilo tak kruté sucho. Hugh se sehnul

a nabral do dlaně hrst hlíny. Byla sypká a mrtvá. Přemýšlel o svých

pastvinách, žlutých a spalovaných sluncem, a o ovcích, které se

sháněly po pastvě a po vodě. Zadíval se na bezmračnou oblohu a myslel na to, že pokud co nejdříve nepřijdou deště, začne ztrácet

kusy ve stádě.

K čertu s Colinem MacGregorem, řekl si v duchu.

Hugh se střetl s Colinem na posledním setkání Asociace farmářů, poté co Hugh vystoupil proti nezodpovědnému ničení půdy.

MacGregor kácel stromy rostoucí na kilmarnockém břehu řeky a draze je prodával. Pokácel tolik stromů, že porušil větrolamy,

a když se Hugh pokoušel cokoli zasadit, odvál mu vítr vrchní vrstvu ornice i se setbou.

Hugh se zadíval na břeh řeky, kde kdysi stál les, zatímco teď z něho byla jen pláň plná pařezů. Krajina dostávala novou tvář.

Hugh pamatoval doby, kdy bylo více stromů a méně plotů. I zvěř se

stala vzácnější. Hugh si už nepamatoval, kdy naposledy viděl klokana. Klokani ustupovali před usedlíky, ztráceli pastviny ve pro

spěch ovcí, a ze všeho nejvíce trpěli hony, které místní gentlemanové považovali za skvělý sport.

Příroda potřebuje udržovat rovnováhu, myslel si Hugh.

Domorodci si toho byli vědomi a dopřávali přírodě čas, aby se mohla obnovovat, což bílí nedělají.

“Jsi nějaký zamlklý,” řekla Joanna. “Jak to jde s panem Hackettem?”

“Právě jsem ho vyrazil. Trval na tom, abychom stavěli tam, kde jsou teď zříceniny. Věděl jsem, že bych s ním nemohl spolupracovat.”

Joanna se zadívala k mechem porostlým zříceninám u billabongu.

Za šest a půl roku, které uplynuly od McNealova odjezdu, od něho dostali jeden dopis před čtyřmi lety, ve kterém jim sdělil, že

jeho matka zemřela.

“Oni si všichni myslí, že to nemáme v hlavě v pořádku,” řekl Hugh. “O Stezkách písní a Časech snění nechtějí ani slyšet.

A abych pravdu řekl, Joanno, začínám mít dojem, že ani já ne.

Dům ale postavíme, to ti slibuji.”

“Bez architekta? Zdá se, že kvalifikovaných lidí je tu velmi málo. Všichni jsou v Melbourne a staví činžovní domy.”

Hugh se usmál a sáhl do kapsy. “Náhodou mám dobré zprávy,”

řekl, když z kapsy vytahoval obálku. “Tohle přišlo s poštou, zatímco jsi byla na Drummondově farmě. Od McNeala.”

“Philip McNeal?” opakovala Joanna, když dopis otevírala. “Oh, a

Hughu, přijede do Melbourne na Světovou výstavu! Píše, že by rád

navštívil Merindu!”

“Chci se ho zeptat, jestli by tu chvíli nezůstal a ten dům nepostavil. Koneckonců, základy jsou jeho.”

Joanna zamávala na Sarah. “Pojď sem, máme tu dobré zprávy.”

zavolala na ni.

Sarah si přečetla dopis a na tváři se jí objevil úsměv.

“Philip se

vrací. Já jsem to věděla.” Četla dál. “Píše, že ho doprovází jeho žena se synem.” Sarah se podívala na Joannnu. “Je ženatý,” řekla.

“Zajímalo by mě, jaká je jeho žena. Nic o ní nepíše, ani její jméno.

Píše jen, že jeho žena a syn přijedou s ním.”

Sarah se podívala na stříbrný náramek s tyrkysy, který často nosila, a v paměti jí vyvstal den, kdy jí jej Philip věnoval.

Tehdy jí bylo patnáct; a byla beznadějně zamilovaná.

“Měly bychom se vrátit,” řekla Joanna. “Budeme mít mnoho práce s přípravami na zítřejší výlet.” Cestou zpět do srubu Joanna

řekla Hughovi: “Byla bych ráda, kdybys jel do Melbourne s námi.”

“Rád bych. Ale ve vrtech začíná ubývat vody a studna u Pěti mílí vyschla úplně. Budeme muset hnát ovce k vodě mnohem dál.

Ale

neměj strach,” řekl, když ji bral za ruku. “Zvládneme to tu. A vy se

dobře bavte.”,.

Pronajali si apartmá v hotelu King George na Elizabeth Street; Joanna se Sarah se podělily o jednu ložnici, Beth s Adamem o druhou. Prvního rána po otevření výstavy vyrazily přímo do haly umění a architektury, prodrali se davem k americkému stánku, kde jim

sdělili, že pan McNeal odjel do Sydney a očekávají, že se vrátí koncem týdne.

Následoval týden dobrodružství a divů. Výstavní budovy a prostory si v ničem nezadaly se zemí zázraků. Všude byla spousta cizinců hovořících podivnými jazyky a oblečených v pestrobarevných šatech; nabízela se kuchyně celého světa; a bez ustání se ozývala hudba i zpěv, právě tak jako tep národů celého světa oslněných

novým věkem techniky. Výstava nabízela atrakce, na které bylo možno zírat v němém úžasu: skupina mladých mužů, kupříkladu, seděla nad stroji zvanými psací a vyťukávala celé stránky dokonalého tisku člověku přímo před očima; byl tam i chladicí stroj

z Ameriky, jemuž se říkalo lednička; a konečně “elektrická svíčka”

hořící jasně bílým plamenem, který neživil olej ani petrolej, ale cosi, co se nazývalo elektrickým generátorem.

Joanna se Sarah měly co dělat, aby dětem stačily. Adam a Beth pobíhali od jedné expozice k druhé, křičeli a ukazovali. V

jednom

ze stánků se předváděl “telefon”, v jiném se jakýsi Američan předváděl s vynálezem zvaným “fonograf”. Nechal náhodného gentlemana z davu promluvit do své skříňky, zatímco točil klikou, a o několik okamžiků později pak skříňka vydávala lidský hlas!

Výstava nabízela i exponáty k pobavení. Například budík, který na spáče stříkal studenou vodu a pak lomcoval s postelí. A také

stroj s koly, motorem a sedadlem, na němž jezdil jakýsi muž a prohlašoval, že toto je dopravní prostředek budoucnosti.

Našly se i věci přímo úžasné: Adam dlouho stál před kostrou dinosaura, která byla součástí francouzské expozice. Byla tam i replika pračlověka, jehož kostra byla nalezena ve Francii na místě

jménem Cro Magnon. Pod ní stál nápis: “Stáří 35000 let.”

Prošli skrze ohromné klenuté dveře a Joanna letmo zahlédla jejich odraz ve vysokém zrcadle se zlatým rámem. To je má rodina!

pomyslela si pyšně. Adam měl na sobě své první dlouhé kalhoty, Beth v pase nabrané šaty s širokými sukněmi, a na ramenou jí tančily první lokýnky. Temná Sarah, vážná a krásná, přitahující pohledy mužů, kráčela v dlouhých šatech s úzkým pasem a pery zdobeným kloboukem. A Joanna, i ve svých osmadvaceti stále štíhlá, se

po mramorové podlaze nesla v šatech z modrého sametu. Kéž by tu

byl Hugh, pomyslela si, byl by obraz dokonalý.

Nezadržitelně se blížil jejich poslední den; zítra se již měli vracet do Západní Austrálie. Joanna se již těšila domů; návštěva města

nepostrádala vzrušení, ale nemohla se dočkat, až uvidí Merindu a Hugha.

Noční můra s fantomem Duhového hada a dravými psy ji pronásledovala i do Melbourne. Několikrát se náhle probudila s bušícím

srdcem, aniž věděla, kde je, cítila se odříznutá od Hugha, Merindy

a všeho blízkého.

Sny se opakovaly v různých obměnách, ale vždy se v nich objevovaly stejné obrazy -, psi, Duhový had, ohnivý opál. Sama hrůza

Joannu neopouštěla ani po probuzení. Ležela v posteli a podvědomě cítila přítomnost Duhového hada číhajícího v temnotě.

To nemůže být skutečné, říkala si, všechno je to jen výplodem fantazie. Ale zároveň věděla, že podstata leží jinde, jak naznačila

Sarah: Joanna věděla, že buďto musí najít kořeny jedové písně a zničit je, nebo nějak přesvědčit své podvědomí, že jedová píseň

již neexistuje.

Napadlo ji, že právě opál by ji mohl zavést ke kořenům všeho.

Ani po četných dotazech u geologů, znalců drahokamů a občanů různých zemí představujících se na výstavě neměla představu o původu opálu.

Čekal už jen jediný úkol, než se měli vydat domů: najít Philipa

McNeala.

“Podívej,” zvolala Beth, vzala svého bratra za ruku a táhla ho k rozsáhlé expozici.

Westbrookovi se sešli v obdivu nad výstavním tablem nadepsaným: “Melbourne Times představují: Průřez historií Melbourne.”

Dvě obří dioramata zabírala téměř celou délku sálu a návštěvníci

kráčející podél sametového lana se na nich mohli obdivovat historickým fázím Melbourne “Lesní samota z roku 1880”

zobrazovala

nahé domorodce vrhající bumerangem a pomalovávající si tělo; “Prostá vesnice 1830” pak bílé muže v chatrčích; “Skromné město 1845” maketu prvního obchodu s živým koněm uvázaným před ním; a konečně “Pulzující město, 1870”, s charakteristickými obrysy plachtoví lodí v rušném přístavu na pozadí olejového plátna

s vymalovanou oblohou.

Knižní průvodce sděloval, že tuto “nákladnou expozici”

připravil Frank Downs, vydavatel Timesů. Již se však nezmiňoval o tom,

že s nápadem přišla neznámá výtvarnice jménem Ivy Dearbornová.

Poté, co posvačili žloutkové řezy s limonádou, procházeli se sálem zdraví, kde děti s překvapením zjistily, že se prodávají léky na

zdánlivě každou člověku známou nemoc. Ve stáncích postávali obchodní příručí a vyzývali kohokoli z obecenstva, aby přistoupil

a vyvrátil účinnost indiánského léku Kikapu nebo léku proti rakovině doktora Footea. Jistý Američan jménem Kellogg vynalezl nový druh ovesných vloček k snídani, které “zaručeně snižují sexuální pudy”. Na prodej byly knihy jako například Milování po tureckém způsobu nebo Výklad snů.

Byla tam i skupina francouzských lékařů přednášejících o nové “bakteriální teorii”, kterou nedávno formuloval jejich krajan Louis

Pasteur. Joanna se zaposlouchala do výkladu o bakteriích, bacilech, mikrobech a buňkách, o nichž se zjistilo, že jsou příčinou ne

mocí. Jako příkladu bylo použito tyfového bacilu a Joanna si přitom vzpomněla na Davida Ramseye, jenž položil svůj život za medicínu; položil jej však příliš brzy, a zárodky jeho myšlenek teď dozrávaly zásluhou jiných, slavných lékařů.

V dalším sále narazili na několik menších stánků, které sestávaly

toliko ze stolu a židlí. Nápisy označovaly vystavovatele, kterými byly společensky angažované společnosti, jako například: Liga střídmých žen nebo Azyl choromyslných Sv.

Josefa. Joanna si ale všímala především Britské indické misionářské společnosti nacházející se mezi Dámskou společností na pomoc sirotkům, které Joanna občas přispívala, a Armádou spásy, o které slyšela poprvé. Adam by však

byl nejraději, kdyby se vrátili k expozici Královské průzkumné společnosti, kde vystavovali skutečné lovce lebek z Nové Guinei.

Beth s Adamem se rozhodli dojít až na konec sálu, kde na podlaze ležely balíky sena, stál kůň s pluhem a volně pobíhali psi. Nějací

chlapci stříhali ovce a dojili krávy nebo demonstrovali kácení stromů, u velkého stolu seděli jiní, kteří s mikroskopy zkoumali vzorky půdy, osiva a trávy. Další skupinka chlapců studovala anatomickou mapu berana a muži v tmavých oblecích vysvětlovali přihlížejícím, že “jsou svědky využití nejnovějších metod progresivního vzdělávání na světě”. Beth s Adamem si přečetli ceduli nad expozicí Zemědělská škola v Tongarra.

Beth s Adamem kráčeli podél plotu, fascinovaní tím, že tak klasický obraz venkova je možné vidět pod střechou. “Lizzie, to vypadá jako skvělá škola,” řekl Adam. “Možná bych měl jít spíš tam

než na cameronskou střední.”

“Já tam půjdu taky!” prohlásila Beth.

“Si pitomá, tam nemůžeš.”

“Proč ne?”

“Protože je to jen pro kluky. Jasný?” Adam poukázal na to, že předvádění se účastnili výhradně chlapci. “Až budeš dost velká,

půjdeš do dívčí školy,” řekl Adam.

Beth se zamračila. Nezdálo se jí to.

“Děti,” volala Joanna, když k nim se Sarah přicházely. “Všude vás hledáme.”

Procházeli expozicí architektury, a jak se přibližovali stánku Ameriky, Sarah s překvapením zjišťovala, že jí začíná prudce bušit

srdce. Náhle ho spatřila. Přestože byl Philip formálně oblečený

v zeleném fraku a šedých kalhotách, byl právě takový, jak si ho

Sarah pamatovala, vysoký, štíhlý a přitažlivě elegantní.

“Tady je, pan McNeal!” řekla Joanna.

“Paní Westbrooková,” řekl, přistoupil k ní a vzal ji za ruku.

“To

je báječné. Doufal jsem, že bychom se mohli setkat.”

“Dostali jsme váš dopis minulý týden. Bylo to od vás velmi milé, pane McNeale.”

“Já jsem Beth!” řekla šestiletá.

Philip se zasmál a potřásl jí drobnou rukou. “Těší mě, Beth.”

“Narodila se tu noc, kdy jsme si dali sbohem,” řekla Sarah.

Philip se otočil a podíval se na ni. “Sarah?” opakoval s výrazem

překvapení ve tváři. “Rád tě znovu vidím,” řekl.

Sarah položila Adamovi ruku na rameno a řekla: “Tohle je Adam. Vzpomínáš si na něho?”

“Vzpomínám. Rozhodně jsi vyrostl, Adame,” řekl Philip a potřásli si rukama.

“Jak dopadl váš nový dům, paní Westbrooková?” otázal se Joanny.

“Zatím nedopadl, ale to je dlouhé vyprávění. Stále na něm pracujeme. V dopise jste psal, že byste mohl přijet na Merindu. Hugh

by byl moc rád, kdyby vás mohl znovu vidět.”

“Skutečnost je taková, že bych velice rád zajel na Merindu.

Píšu

knihu, paní Westbrooková, o architektuře Austrálie. Nacházejí se

v ní jisté jedinečné prvky, které se nevyskytují nikde jinde, tak

jsem si řekl, že využiju svého pobytu k tomu, abych se něco nového naučil. Studoval jsem již urbanistickou architekturu v Melbourne i Sydney a teď bych se rád podíval na pár věcí na venkově.”

“Nemohl jste si vybrat nic lepšího než Západní Austrálii, pane McNeale. Na Merindě jste vždy vítán. Ukážeme vám i její okolí.

Kdy vás můžeme očekávat?”

Znovu se letmo podíval na Sarah, znovu se mu ve tváři objevil výraz překvapení i zájmu. “Musím tu zůstat do konce výstavy, ale

ani já ani má žena potom neplánujeme okamžitý návrat do Ameriky.“Prostě nám dejte vědět, pane McNeale,” řekla Joanna.

“A do té

doby na shledanou.”

Odešli dalšími dveřmi s klenutým obloukem, jenž zakrývaly listy palem, přes které nikdo z nich neviděl na druhé straně stánky

s nápisy: “Dětský domov Sv. Marie”, “Židovský příspěvkový fond” a “Domorodá misie Karra Karra.”

Než opustili výstavní prostory, blížilo se již slunce k západu a březnová obloha se zvolna stmívala. Joanna se zastavila, aby se

rozhlédla po rušné ulici. Jak se od jejího příjezdu Melbourne změnilo! Ani zdaleka se nepodobalo Cameronu, kde budovy měly nejvýše dvě podlaží; na klidných ulicích koně vycházkově klapali

podkovami; a kde se kovbojové a dělníci z farem s pastevci scházeli v hostincích na pivě.

Joanna cítila strhující tep Melbourne. Bylo v něm tolik života a krásy, vyrostly nové městské zahrady, po ulicích jezdily zářivě

zelené tramvaje tažené koňmi a sochy připomínaly každého, kdo se kdy o něco významného zasloužil. “

“Měli bychom se poohlédnout po drožce, řekla Joanna.

Zastavila a zírala přes ulici, kde právě zahlédla Pauline MacGregorovou vycházet z obchodu.

Joanna chvíli upřeně hleděla na ženu, kterou sotva znala. Hugh podezíral Colina MacGregora, že mu strhl ohradu, přestože se mu

to nikdy nepodařilo dokázat, a následkem toho nebyli Westbrookovi a MacGregorovi přáteli, ale sousedy.

Joanna se dál dívala, jak Pauline vychází z obchodu a váhavě se

zastavuje na chodníku, jako by se nemohla rozhodnout, kterým směrem má jít. I ve svých třiatřiceti letech byla Pauline MacGregorová štíhlá a atraktivní tak, že na ní v přiléhavých šatech z tmavého

hedvábí spočinulo nejedno mužské oko.

Joanna se právě začínala podivovat nad tím, co dělá Pauline, která si vždy dávala záležet na počestné pověsti, sama na veřejném

chodníku, když vtom přijel elegantní kočár tažený párem koní a zastavil přímo před ní. Joanna viděla, jak se Pauline usmívá a kráčí

vpřed. Z kočáru vystoupil jakýsi muž a podal Pauline ruku.

Joanna zahlédla jeho profil.

Byl to Hugh!

A pak -,

Svraštila čelo. Muž vzal Pauline za ruku a otočil se k Joanně zády, takže mu již neviděla do tváře.

Byl to skutečně Hugh?

“Mami, podívej,” řekl Adam. “Tady je drožka.”

Joanna však nic neříkala.

“Mami?”

Joanna se podívala přes ulici právě včas, aby viděla, jak vlečka

Paulininých šatů mizí v kočáře.

Byl to Hugh, Joanna by na to mohla přísahat.

“Sarah, vidělas

Joanna potřásla hlavou. Samozřejmě že to nemohl být Hugh! Za prvé ten muž nebyl tak vysoký a za druhé: co by Hugh dělal v Melbourne?

“Nevadí,” řekla, když se dívala za odjíždějícím kočárem. “Jsem unavená.” Joanna byla doslova vyčerpaná. Měla za sebou těžký týden -, týden plný nočních můr. Šálil ji zrak.

“To nic,” řekla. “Nastupme si.”

Zavřely se dveře, drožkař si vylezl na kozlík a všichni si úlevně

vydechli. Sedět a mít namířeno domů bylo velmi příjemné.

Adam nepřestával mluvit o divech, které viděl: o výzkumnících, pilotech balónů, dobrodruzích, o mužích, po nichž byly pojmenovány řeky i hory a kteří podnikali vzrušující cesty a navštěvovali

exotická místa. “To budu dělat taky!” prohlásil. “Půjdu a objevím

kosti nejstaršího pračlověka nebo vyhynulého zvířete. Anebo najdu kytku, jakou nikdo ještě neviděl.”

“Pojmenuj něco po mně, Adame,” řekla Beth.

“Pojmenovat po tobě kytku? To určitě. Pojedu na Novou Guineu, narazím na vzácnou orchidej, kterou ještě nikdo nepojmenoval, a budu jí říkat Elizabethus officinale. To by se ti líbilo?”

“Adame,” řekla Joanna. “Co to tam máš?”

Adam jí ukázal kupu prospektů a letáků, které na výstavě nasbíral. “Zadarmo,” řekl. “Nikomu nevadilo, že jsem si je vzal. Na,” řekl a podal je Joanně.

Zběžně si prohlédla Adamovu sbírku brožur a zjistila, že jde o směsici reklamních letáků od “Wilsonovy elektrické společnosti”, “Černouškových žvýkacích tabáků”, přes kupón na slevu šest

pencí v “McMahonově pánském kloboučnictví” na Collins Street, až po pozvání do firmy “Mesmerovy hypnotické preparáty”

doktora Snowa na Swanson Street.

“Nic se nestalo, když jsem si je vzal, že?” ujišťoval se Adam.

“Jistěže ne. Ale mám jisté podezření, že by byli raději, kdyby si

jejich letáky vzal někdo, kdo má v úmyslu utrácet peníze v jejich

zařízení.” Joanna mu už papíry podávala zpět, když vtom zahlédla

leták vyčnívající vespod hromádky. Na jeho horním okraji bylo natištěno slovo “Karra”. Vytáhla jej a zjistila, že je to prospekt žádající o pomoc při záchraně Domorodé misie Karra Karra v Novém

Jižním Walesu.,.

Kapitola 19..

KDYŽ SE DÍTĚ ROZPLAKALO, MERCY CAMERONOVÁ K NĚMU NATÁHLA ruce a řekla: “Chce ke mně. Chce k mámě.”

“Ano, jistě,” pravila Pauline a s nevolí jí dítě podala.

“Jane jsou sice teprve dva měsíce, ale ví, kdo je její máma.

Že

jo, Jane-knedlíčku?”

Pauline se dívala, jak se dítě v Mercyině náručí utišuje, načež se

odvrátila. U lučištnického stánku se tlačily děti, ale Pauline opustila své místo, aby se podívala na nejmladší dítě Mercy Cameronové. Nyní se vrátila k tomu, co předtím dělala -, pomáhala mladíkům střílet a strefovat se do terče, aby dostali odměnu. Když odcházela od Mercy, Pauline koutkem oka znovu pohlédla na nápis

naproti a jako vždy ji z něj zamrazilo: DÍVEJTE SE NA TOMTO

SVĚTĚ, NA ONOM NENÍ NIC K VIDĚNÍ. Připomnělo jí to, že do jejích narozenin zbývá jen několik dní. Mělo jí být třiatřicet.

Toho teplého březnového jitra se cameronské tržiště lidmi jen hemžilo. Na první pohled přišla celá Západní Austrálie, aby si nenechala ujít tak vzácnou a vzrušující podívanou; pohled na muže

polykajícího meč nebo na domorodce, který boxuje s klokanem.

Konala se i soutěž ve štípání dřeva a koňské dostihy. Byli tam muži

na chůdách a klauni na oslech, kouzelník Presto, a také Magda, která předpovídala budoucnost. Pauline a Luisa Hamiltonová pracovaly ve stánku, kde děti střílely s miniaturními luky a šípy na balík

sena. Byl to oblíbený stánek: tři výstřely za penny a výtěžek měl

připadnout Cameronskému sirotčinci. Pauline se však nemohla soustředit na práci; mysl jí zaměstnávala dvě témata: děti a muž,

s nímž se před měsícem setkala v Melbourne -, John Prior, obchodník ze Sýdney, muž, který se velmi podobal Hughovi Westbrookovi.

“Jane má problémy s kolikou,” řekla Mercy, zatímco sledovala, jak Pauline pomáhá malému chlapci s lukem a šípem. “Maude Reedová mi poradila, abych jí dala do mléka mátu peprnou, ale zdá

se, že to nepomáhá.”

Pauline právě četla knihu o tom, jak pečovat o kojence, kterou napsala přední melbournská chůva. Také v časopisech pro ženy četla články vztahující se k péči o děti a vždy naslouchala, když si

matky vyměňovaly rady. Chtěla Mercy říci, že máta peprná je pro

novorozeně příliš aromatická, že vhodnější je mírnější máta klasická. Ale Pauline věděla, že udělá lépe, bude-li mlčet.

Již dávno se

poučila o tom, že co se týče dětí, nenechá si nikdo poradit od někoho, kdo žádné nemá.

Je to nespravedlivé, napadlo Pauline, když v dlaních cítila malá

ramínka chlapce, kterému pomáhala střílet. Měla k otázce dětí co

říci. Nemohla za to, že zatím žádné vlastní dítě nemá. Věděla, že

mít dítě neznamená, že se člověk okamžitě stává expertem v oboru.

Porodit dítě však znamenalo zvláštní čest a bezdětné ženy byly jistým způsobem považovány za neúspěšné a nežádoucí.

Pauline někdy toužila po dítěti tolik, že se v noci probouzela po

uplakaném snu. V prvních letech svého manželství s Colinem netrpělivě čekala na dítě, které však nepřicházelo. Zašla za odborníky

do Melbourne, ale ti jí neposkytli žádnou pomoc; poradila se s porodními bábami, které jí poradily, aby pila rozličné čaje a spala s jakýmisi bylinami pod polštářem. Nic z toho však nepomáhalo.

“To je boží vůle, má drahá,” pravil pastor Moorehead, když se mu Pauline vyzpovídala ze svých obav. “Na tom nemůžeš nic změnit. Bůh má své důvody, Bůh si nepřeje, abys měla dítě.”

Ale to není fér, chtěla Pauline namítnout. Louisa Hamiltonová má dětí šest. Nemohl být Bůh aspoň trochu spravedlivější ve své

štědrosti?

Nakonec Maude Reedová naznačila ještě jednu možnou příčinu neplodnosti; a Pauline začínala uvažovat o tom, že by to mohla být

pravda. “K početí dítěte je třeba lásky,” řekla Maude bez obalu.

“Mám pocit, že mezi tebou a Colinem chybí jakási vřelost. Za takových okolností nelze počít dítě.”

Že by? uvažovala Pauline. Že by náš nedostatek něhy byl kořenem celého problému? Bylo to, ve svém důsledku, to, co tvrdil pastor Moorehead? Bůh nepřipouštěl děti v životech prostých lásky?

Pokud tomu bylo tak, pak zřejmě přicházelo v úvahu jediné řešení

a to nějak přimět Colina, aby ji miloval.

I po sedmi letech manželství byl Colin pro Paulinu spíše cizím člověkem než manželem. Jejich životy byly jako dva kruhy otáčející se nezávisle na sobě a jeden druhému se přibližovali, jen když

se na Kilmarnocku konal bál nebo hon. Při takových příležitostech

Colin s Pauline vždy hráli dokonalý manželský pár: navzájem si projevovali pozornosti, navzájem se smáli svým žertům a navzájem si lichotili a obdivovali se -, Pauline Colinově aroganci a Colin Paulinině kráse. Viktorijská agrární šlechta pak vzdala hold kilmarnocké pseudokracii a vracela se domů plna obdivu, závisti

a drahého šampaňského.

Kruhy se pak znovu rozdělily, Colin se vrátil ke svým ovcím a pánskému klubu ve městě, Pauline ke své dobročinnosti, tenisovému klubu a lukostřelbě. Jeden druhého oslovovali jako pan a paní MacGregorovi, večer se scházeli u hodovní tabule, v noci spali

odděleně a jednou týdně Colin přišel k Pauline do postele a dominantním způsobem ji pomiloval. Sex byl rituálem, naprogramovaný.

Z takového svazku, usoudila Pauline, nemůže vzejít žádné dítě.

Ale bývaly doby…

Pauline pomáhala chlapci zasadit šíp do tětivy a mířit na cíl, a přitom vzpomínala na první dny s Colinem; zvláště pak na svatební noc na palubě lodi plující do Skotska. Vzpomínala na to, jak

ji vzal do náručí, na tvrdost a náboj, přímo elektrický, jeho těla; na

to, jak jí zacpal ústa dlaní, když se pokoušela něco říci a pravil:

“Nemluv.”

Pauline byla ohromena i unesena prudkostí, s jakou se s ní Colin

miloval, právě tak jako jeho hrubostí. Byl nenasytný, jako by ji

chtěl pozřít zaživa. Snažila se mu vycházet vstříc, být mu partnerkou, ale Colin jí dominoval s takovou prudkostí, že se zprvu až vylekala, ale záhy se jí zmocnil celé, a Pauline byla jako zbavená

smyslů. Nikdy předtím nepoznala pocit naprostého podrobení, nikdy předtím se neocitla beze zbytku v něčí moci. Poprvé v životě to

nebyla ona, kdo vládl.

A velmi se jí to líbilo.

Milovali se tak v počátečních letech svého manželství a Pauline

se domnívala, že z té vší vášně musí vzejít dítě. Ale léta ubíhala, dítě nepřicházelo a milování se stávalo automatickým.

Pauline byla zoufalá. Procházela posledním desetiletím své plodnosti a velmi těžko snášela pomyšlení na to, že před ní leží budoucnost plná osamění a prázdnoty, kdy bude vždy jen “tetičkou”

cizích dětí.

Samozřejmě tu byl Judd, který za svých šestnáct let vyrostl ve velmi nezávisle smýšlejícího mladého muže, a vzdoroval Paulininým snahám být mu matkou; když se nad tím Pauline zamyslela,

musela si přiznat, že se ani příliš nesnažila. Judd byl pro ni synem

cizí ženy a Pauline jemu nevlastní matkou, což bylo něco jiného

než vlastní krev.

Pauline věděla, co si lidé myslí, jak byli všichni překvapeni, když ani po několika letech manželství neporodila dítě.

Přátelé se

na ni dívali jako na ženu, která vždy ve všem vítězí a vždy slaví úspěch. A přesto se zdálo, že nedokáže to, co i ta nejobyčejnější žena,

k čemu byla žena stvořena.

Pauline nesnášela jejich lítost. Chtěla dokázat to, co právě udělala Mercy Gramercyová -, vzít dítě z náručí cizí ženy a říci: “Chce

ke mně. Ví, kdo je jeho máma.”

“Luk se drží takhle,” řekla Pauline malému chlapci. Jednou rukou mu přidržovala luk, druhou pomáhala napnout tětivu.

“Musíš

mířit pod terč, abys jej zasáhl. Miř hrotem šípu do země přímo před

terč, přitáhni šíp k sobě, aby se ti peříčka dotýkala ucha -, ano, asi

tak…teď pusť.”

Šíp vystartoval jako pomatený, narazil do plátěné stěny stánku a zlomil se.

“Už je to lepší,” řekla Pauline vlídně. “Nevzdávej to -, tady máš

další.”

Za penny měl mít jen tři pokusy, ale Pauline ho nechala vystřelit

pětkrát, přesto se mu nepodařilo zasáhnout balík sena. Když bylo

jeho snažení u konce a v očích se mu leskly slzy, nechala ho Pauline vybrat jednu z cen, za snahu.

“Vážně, Pauline,” pravila Louisa zatímco chlapec utíkal ukázat cenu svým rodičům. “Nemůžeš rozdávat ceny všem dětem. Jak pak se mohou něčemu naučit, když je odměňuješ za neúspěch?”

“Nikomu to neublíží, Louiso.”

“Od tebe mě to překvapuje, Pauline. Když uvážím, jak sama miluješ soutěžení o ceny.”

Pauline hleděla na svoji přítelkyni, která byla tak obézní, že se

v malém stánku stěží otočila. Jak mohla Louisa porodit šest dětí?

divila se Pauline. Vroucí láskou ke svému manželovi? Nebo se snad Maude Reedová mýlila, když tvrdila, že k početí dítěte je třeba lásky? A to byl právě důvod, proč Pauline nemohla přestat myslet na Johna Priora, obchodníka ze Sydney.

Prohlížela si Wallach, největší obchodní dům v Melbourne, který se pyšnil tím, že prodává vše od stužek až po plynové sporáky,

když v oddělení pánských obleků znenadání spatřila Hugha Westbrooka, jak právě platí za nákup. Překvapena tím, že ho vidí v Melbourne, Pauline znovu pocítila staré vzrušení a pokušení. Nedokázala se prostě otočit a odejít, jak měla učinit. Hugh byl rivalem jejího manžela, ale Paulinina stará láska k němu nikdy zcela neuhasla.

Takže, místo aby obchod opustila, drze přistoupila přímo k němu,

položila mu ruku na rameno a nejvýsměšnějším tónem ho oslovila:

“Hej, lásko, jak ti to klape s ovcema.”

Muž se otočil a s šokovaným výrazem opáčil: “Prosím?” Pauline, která si příliš pozdě uvědomila svoji chybu, na něho zděšeně zírala. “Oh! Omlouvám se!” řekla. “Považovala jsem vás za někoho

jiného!”

Cizinec, jehož podoba s Hughem byla ohromující, se ale zatvářil

pobaveně a řekl: “Budiž mu to ctí, madam.” Než se stačila vzdálit,

muž smekl a pravil: “John Prior, k vašim službám.”

Pauline neměla ani ponětí, co ji drží. Vždyť etiketa vyžadovala,

aby bez prodlení a s důstojností odešla; ale něco ji zadrželo.

Snad

podoba s Hughem, přestože měl úplně jiný hlas a nebyl tak vysoký,

nebo to, jak se na ni svrchu usmíval, nebo snad nákladný střih jeho

obleku a sebejistota, s jakou si počínal. Ať v tom bylo cokoli, Pauline nebyla schopna pohybu tak dlouho, až náhle zjistila, že se nejen

představila muži, kterého ještě před chvíli neznala, ale dokonce

s ním pokračuje v hovoru.

“Skutečně jsem se domnívala, že jste můj starý přítel.

Ujišťuji

vás, že nemám ve zvyku oslovovat neznámé gentlemany!”

“Ale teď již vám nejsem neznámý,” řekl. “Věřím, že jelikož jste

právě přerušila tuto důležitou obchodní transakci, dlužíte mi přinejmenším potěšení znát vaše ctěné jméno.”

Pauline zírala na jeho přitažlivý úsměv a na okamžik zapomněla na všechno ostatní. Byl tak podobný Hughovi… “Pauline MacGregorová,” odpověděla.

“Takže vám se jevím jako pasák ovcí, ano?”

Pauline s rozčarováním zjistila, že se červená. “Podobáte se jednomu z mých přátel, který na západě vlastní ovčí farmu.”

Věnoval jí dlouhý, zkoumavý pohled, a zjevně spokojen s tím, co viděl, tiše řekl: “Váš přítel má velké štěstí. Mám za to, že jste mě

,”

oslovila “lásko.”

“Je to jen starý přítel,” řekla rychle. “Něco jako bratr.

“Ach tak,” řekl muž. “Snad byste i mně mohla považovat za starého přítele a prokázat mi tu čest, že se mnou posvačíte.”

Pauline zalapala po dechu. Stál příliš blízko, usmíval se příliš

intimně. “Obávám se, že ne, pane Priore.”

“Proč ne?”

“Neznáme se. A krom toho jsem vdaná.”

“Požádám vašeho manžela, aby se k nám připojil.”

Pauline se letmo podívala na prodavače za pultem, který se při jejich konverzaci zjevně bavil, a vrhla po něm pohled, který ho odradil. Pak pravila: “Můj manžel se mnou nepřicestoval, pane Priore.”

“To mne překvapuje,” řekl tiše. “Kdybyste byla mojí ženou, nenechával bych vás samotnou ve městě jako je Melbourne.” Pak dodal: “Ani jinde…”

“Jste přehnaně přímočarý, pane Priore,” řekla Pauline a otočila

se.

“Prosím, paní MacGregorová. Mým úmyslem nebylo urazit vás, ale pouze polichotit. A ujišťuji vás, že mé úmysly jsou naprosto

vážné. Přijel jsem do Melbourne za obchodem jen na pár dní, a jelikož tu neznám jediného člověka, cítím se docela ztracený a osamělý. Budu-li muset strávit ještě jednu večeři toliko ve společnosti

Johna Priora, tak zešílím.”

“To jste tak nudný?” opáčila Pauline, podlehnuvši flirtu.

“Jsem-li sám, tak ano. Ale věřím, že s tak okouzlující dámou, jako jste vy, bych mohl být přímo skvělý.”

Pauline nechtěla pozvání přijmout, nicméně se jí zdálo, že již přijala. Také se jí vyhlídka na svačinu s panem Priorem jevila jako

vzrušující.

Svolila, že se setkají za dvě hodiny před obchodním domem; celou tu dobu byla tak šokovaná svým chováním a vzrušená jeho rozkošnou nepatřičností, že se nemohla soustředit na vlastní nákup.

Ve smluvenou dobu vyšla z obchodu a spatřila pana Priora přijíždějícího v elegantním kočáru taženém párem koní.

Překvapená

sama sebou mu podala ruku.

Odpoledne spolu strávili v čajovně u darjeelingského čaje a okurkových sendvičů; hovořili o divech, které bylo možno spatřit

na výstavě. Ale jak míjela hodina za hodinou a rozsvítila se světla

plynových lamp, rozhostila se mezi nimi intimní atmosféra a Pauline začala podléhat cizincově kouzlu. Byla tak přivyklá odměřenosti svého manžela, že již zapomněla, co je to společnost ohnivého

muže. A John Prior ohnivým mužem byl. Skláněl se k ní přes stůl

a díval se na ni, jako by byla jedinou ženou na světě, jako by byla

jeho jedinou myšlenkou. Fascinoval ji svou pozorností, svými lichotkami i úctou, jakou jí prokazoval. Naslouchal tomu, co říkala,

a zdálo se, že její slova považuje za hluboká. Smál se, kdykoli řekla něco směšného. Svěřil se jí, že má pocit, jako by se znali od jakživa. A Pauline zjišťovala, že je upoutána kouzlem muže, který je

vším, čím Colin není.

Když se posléze loučili, John Prior pravil: “Prosím, dovolte mi,

abych vás dnes večer pozval do divadla a poté na večeři.”

Pauline

věděla, že měla odmítnout již na začátku, který mohl vést kamkoli.

Ale podlehla jeho kouzlu a souhlasila.

Na celý jeden večer Pauline jako by omládla. Znovu byla žádoucí jako kdysi; smála se víc než předtím za celá léta; cítila, jak chladná ponurost Kilmarnocku ustupuje do pozadí.

Po létech znovu cítila potěšení z flirtu, náboj mužského doteku a závrať, která doprovází sexuální touhu. John Prior se za každých okolností choval diskrétně; dotýkal se Pauline, jen aby jí stáhl kapuci, pomohl vystoupit z kočáru nebo připíchnout kytičku k šatům. Vždy však stál v její těsné blízkosti, vždy se jí díval hluboko do očí a Pauline mohla číst v každém jeho gestu či výrazu tváře jako v knize. To, čeho se

obávala a co jí přinášelo vzrušení, mezi nimi zůstávalo nevyslovené, ačkoli Pauline věděla, že to oba cítí.

Po váhavém loučení, kdy si potřásli rukama a vyměnili navštívenky, říkala si Pauline, že se již nikdy nesetkají.

Přesto na něho musela neustále myslet.

Ze zamyšlení ji vytrhla nejmladší dcera Louisy Hamiltonové, Persephone, když řekla: “Mami, můžu si dát cukrovou vatu, prosím?”

“Ale Persephono, miláčku,” odpověděla Louisa, ovívajíc se vějířem. “Stánek s cukrovou vatou je na druhém konci pouti. Na tak

dlouhou cestu je moc velké horko.”

“Já ji tam vezmu,” nabídla se Pauline v naději, že se bude moci

i vytratit. “Dáme si taky nějakou limonádu. Chceš, Persephono?”

Procházely se mezi stánky, kde se prodávaly různé pouťové tretky nebo soutěžilo v hodu kruhem na kůl, zastavóvaly se, aby si přečetly plakáty, na jednom z nichž stálo: “Vizte velkého Carminepolykače střelných zbraní”. Nejlepší ze všech plakátů, velký jako

dospělý muž, visel po celé Západní Austrálii a ohlašoval -, VELKÝ

AUSTRALSKÝ CIRKUS -, “Klaunské kousky! Palestinští rytíři!

Obří stan pro 600 osob! Nejlepší dechová kapela na cestách!

Jedinečné divy Japonska! S hrdostí představujeme prvního létajícího

akrobata v Austrálii, monsieura Leotarda, samotného vynálezce visuté hrazdy, který bude létat vzduchem bez záchranné sítě.

První

představení v Cameronu: v pátek 10. dubna 1880.”

“Oh, podívej, teto Pauline!” řekla Persephone a přitom ukazovala na muže v kostkovaném kabátě, který se dovolával pozornosti

kolemjdoucích. Za ním viselo plátno s namalovanou modrou oblohou a oblaky nad zelenými pláněmi. Na jevišti s ním stál ještě jeden muž, muž tak zvláštní, že se děti zastavovaly a s otevřenými

ústy zíraly.

I Pauline se zastavila, aby se podívala. Její pozornost však nepatřila náčelníku Buffalo s válečnou čelenkou, “pravému americkému Indiánovi”, ale zaujal jí sousední stan, kde se další vyvolávač

domáhal pozornosti. Jeho podívaná však byla poněkud jiné povahy: za jedinou penny mohl člověk vejít do stanu a spatřit “Miss

Star, australskou Venuši, která seděla modelem pro Lindstromovu

slavnou sochu”. Za ním visel plakát zobrazující Miss Hvězdu ve dvou různých pózách: napravo v červených šatech s neskutečně úzkým pasem a poprsím nemožných rozměrů, a nalevo jako sochu nahé Venuše skrývající se za strategicky umístěnými květinami.

Mezi oběma obrazy se nacházel přehled “pozoruhodných měr”

Miss Hvězdy, od velikosti nosu po číslo bot.

Nebyla to ani tak krása slečny Hvězdy, jako spíše dav lidí kupujících si vstupenky na představení, co si získalo Paulininu pozornost. Samí muži; Pauline viděla, jak se dívají na plakát slečny

Hvězdy. Pamatovala doby, kdy se tak většina mužů dívala na ni.

Ale jejich řady postupem času řídly a Pauline si tak zase jednou

uvědomila pomíjivost času.

Znovu myslela na Johna Priora. Věděla, že po ní touží, že se s ní

chce milovat. Ale nechtěla. Pauline neměla o ctitele nouzi; nejeden

muž jí dal najevo, že její intimní společnost by mu byla nemalým

potěšením. Na bálech prožila chvíle, kdy se opilá točila na parketu

v náručí mužů, kteří jí do ouška šeptali rozkošné i vzrušující věci;

a kdy se přistihla, jak uvažuje o tom, jaké by to asi bylo, kdyby

podlehla a vyrazila s nimi do zájezdního hostince nebo přistoupila

na delší projížďku kočárem. Pauline ale nešla za sexem, ten jí poskytoval Colin. Chtěla lásku a dítě.

A samozřejmě to byl Hugh Westbrook, koho chtěla. I po létech, jež strávila pohřbíváním bolestných vzpomínek a zapíráním touhy,

kterou k němu cítila, znovu všechno vystoupilo na povrch.

Právě to

způsobilo setkání s Johnem Priorem. Pauline měla na okamžik pocit, že je znovu s Hughem. Prior v ní znovu probudil lásku, kterou

kdysi cítila k Hughovi, a Pauline začínala uvažovat o tom, jaký život by ji čekal, kdyby se byla provdala za něho. Měla bych pak děti? ptala se.

“Paní MacGregorová, tady jste! Všude jsem vás hledala,”

oslovila ji paní Purcellová, starší představená sirotčince.

Nesla dva šálky čaje s tváří zbrunátnělou horkem. “Slavíme báječný úspěch

v našem stánku s uměleckými předměty. Budeme si moci dovolit koupit pět nových postelí pro náš sirotčinec. Jak se daří lukostřelbě? Byla bych ráda, kdybyste nás někdy navštívila v našem azylu.

Děti potřebují vaši lásku a péči.”

Ale Pauline by do zmíněného azylu ani nevkročila. Pracovala, aby pro ně získalapeníze, podepisovala šeky, ale odmítala jakýkoli

bližší kontakt.

Jednou, přesně před rokem, měla paní Purcellová tu drzost, že Pauline navrhla, aby jedno z těch dětí adoptovala. Ale každý věděl,

co to ve skutečnosti bylo za děti, bastardi, nalezenci, opuštění na

schodech azylu matkami, které se jich zřekly. A Pauline nechtěla

cizí dítě, chtěla vlastní.

Vrátila se do svého stánku a podala Louise sklenici chladné limonády. Ta ji vděčně přijala se slovy: “Bože, to je ale vedro!”

Pauline považovala za zázrak, že její přítelkyně zatím neomdlela pod tlakem těsného korzetu, který měla pod těžkými hedvábnými šaty. Jak se Louisa pohybovala po stánku, mohl člověk slyšet

skřípění velrybích kostí v korzetu. A podpaží rukávů měla ztemnělé potem.

“Závidím ti tvoji štíhlou postavu, Pauline,” řekla, aniž v jejím

hlase zazněl závistivý tón. “Jsi vždy tak chladná, jako by se tě to

vedro nemohlo dotknout. Podívej se na mě. Tohle s ženou dělají děti. Snažím se shodit, ale je to těžké, když musím denně dohlížet

na vaření pro osm lidí.”

Pauline sbírala luky a šípy a vyrovnávala je na desce stolu.

“To ty máš štěstí,” pokračovala Louisa. “Judd chodí do školy a Colin tak často jí v klubu. Ty se můžeš vyhnout tomu pokušení.”

Pauline neposlouchala, přemýšlela: vím, že Colin dokáže milovat. Když jsem si ho brala, bylo to s vědomím, že sotva někdy bude

milovat znovu. Ale právě tak jsem věděla, že se v něm skrývá schopnost milovat. Pauline se jédnou sama stala svědkem projevu

té lásky, když před devíti lety navštívila Christinu a spatřila Colina

po boku své mladé ženy, něžného, pozorného a překypujícího oddaností. Stále to v něm muselo být -, hluboký pramen vroucí lásky.

Snad jsem se mýlila, uvažovala Pauline, když jsem se domnívala,

že Colin již nikdy nebude milovat, možná se mi jen nepodařilo proniknout k prameni; pokud není vyschlý, čeká na mě.

“Božínku” pravila Louisa. “Pauline, podívej se na ni!

Přísahala

bych, že roste hodinu od hodiny!”

Pauline se otočila a uviděla Minervu Hamiltonovou, Louisinu nejstarší dceru, jak se blíží ke stánku. Kráčela k nim vysoká, asi

šestnáctiletá dívka s očima temnýma jako trnky, smyslnými rty akrásnými vlasy; Pauline se dívala, jak se za ní otáčejí mužské hlavy.

“Chlapci se po ní začínají točit,” prohlásila Louisa a přitom se

kývala. “Říkám si, že je moc mladá. Ale stále si musím připomínat,

že mně bylo osmnáct, když jsem se vdávala za Hamiltona.

Minervě už k tomu chybí jen dva a půl roku. Když nad tím tak přemýšlím!” Zasmála se. “Myslela jsem si, že budu mít od dětí klid:

Ale teď se mi zdá, že bych mohla být brzy babičkou.”

Pauline v sobě potlačila chuť říci Louise Hamiltonové, aby ztichla. Namísto toho se soustředila na svůj plán, jak přimět Colina,

aby se do ní zamiloval a následně počal dítě.,.

Colin stál u dveří otevřených z jeho pracovny do zahrady a zhluboka vdechoval horký, suchý vzduch. Jen stěží si připouštěl,

že podle kalendáře zima skončila teprve před měsícem. Ta noc mu

připadala spíše jako dubnová než lednová. Právě tak jako ostatní

farmáři ve Viktorii se modlil, aby sucho nemělo neblahý vliv na jeho vlnu. Ceny vlny na světovém trhu klesly téměř na polovinu

a zvyšování ročních výnosů Kilmarnocku se stávalo čím dál tím obtížnějším. Teď k tomu všemu přibylo ještě i sucho.

Colin se díval na svůj odraz v okenní tabuli a viděl před sebou

tvář svého otce, dvanáctého z pánů z Kilmarnocku, muže nápadně ušlechtilých rysů, který jediným mrknutím oka dokázal člověka umlčet a ženu rozechvět. Byla to tvář muže, jenž ovládá sebe i ostatní. Colinův otec takovou moc měl, ale Colin sám věděl, že jeho tvář je jen maskou. Jeho moc byla vrtošivá, závisela na dešti,

trávě a ovcích; jeho panování nad dvanácti tisíci hektarů se nezakládalo na rodokmenu ani na šlechtických právech, jako tomu bylo

v případě jeho otce, ale na zvratech počasí a ekonomiky.

Věděl, že

může vše ztratit, nebude-li neustále ostražitý.

Myslel přitom na Hugha Westbrooka. I přes ztráty způsobené suchem, Westbrook slavil se svým novým plemenem úspěch.

Před sedmi lety, když Hugh představil svého berana stádu, Colin

se mu vysmíval jako první. “Nikdy to nedokáže,” tvrdil Johnu Reedovi i Angusi Hamiltonovi. “Každý hlupák přece ví, že nemůže

chovat ovce na západ od Darling Downs.” Ale nové plemeno z Merindy si počínalo slibně. Několik farmářů si od Hugha koupilo berany a vyzkoušelo je na svých farmách; křížili je s prvotřídními ovcemi a pečlivě třídili stádo, až se začínalo jevit jako velmi odolné.

Třetí generace se nyní chovala na pozemcích, kde se ovce nikdy předtím neudržely.

A Colin za to Hugha nenáviděl -, nenáviděl ho i z jiných důvodů.

Když se Colin zmocnil dvou tisíc hektarů nevyužitelné půdy na úpatí hor a strhl ohradu podél hranice Merindy, domníval se, že

štěstí přešlo na jeho stranu, protože značná část Westbrookova stáda následkem toho zahynula v řece. Celý kraj se pak ale začal na

Colina dívat podezíravě, a proto musel potlačit svoji žízeň po moci

a pomstě. Ale Colin MacGregor nikdy nezapomněl, že Hughovou vinou nemohla Joanna Druryová přijít na pomoc jeho umírající ženě; jen čekal na svůj čas. Okamžik odplaty mohl přijít kdykoli, ale

Colin věděl, že bude připraven způsobit Hughovi právě tak velkou

bolest, jakou prožil sám.

Ozvalo se zaklepání na dveře. S čepicí v ruce vešel Locky McBean, Colinův bývalý správce. “Dobrý večer, pane MacGregore.

Právě jsem se vrátil.”

“To vidím. Co pro mě máš?”

Před několika lety byl Locky povýšen ze správce farmy na výběrčího daní z pozemků, které MacGregor v kraji vlastnil.

Některé

zrodin, které pracovaly na Colinových državách, si je od něho pronajímaly a odevzdávaly mu své výnosy nejrůznějších plodin, zatímco pro sebe si nechávaly jen malé procento z prodeje.

Jiní si od

něho kupovali farmy a pravidelně spláceli půjčky i spolu s jistým

procentem svého zisku z prodeje vlny. Locky se staral o to, aby

všichni platili včas a nikdo se nevykrucoval. A když přišly těžké

časy, jako tomu pro některé menší farmáře bylo právě nyní, Locky

dohlížel na to, aby všichni zaplatili jako vždy, ať si to mohli dovolit, či nikoli.

Locky vytáhl otrhanou účetní knihu a položil ji na stůl před Colina a řekl: “Pane MacGregore, Drummondovi budete muset zvednout úrok.”

“Proč? Kde je problém?”

“Letos maj špatnou vlnu, kůli tomu suchu. Po stříhání nebudete mít žádný procento z prodeje.”

Mezi některými majiteli půdy v kraji bylo zvykem zvyšovat úrokovou sazbu každému nájemci, který nedosáhl odpovídajících výnosů. Problém byl v tom, že když byli usedlíci jako Drummond nuceni platit vyšší úroky, museli krátit výlohy jinde, obvykle na

pomocných pracovních silách, a v kraji se tak objevili nezaměstnaní.

“Dej mu ještě měsíc,” řekl Colin. “Když nezaplatí, vystěhuj ho.”

“Drummond má osm dětí.”

“Za to nejsem zodpovědný. Co dál?”

Strávili ještě několik minut procházením účtů, přičemž Locky navrhl k vystěhování ještě několik rodin; rodin farmářů, kteří měli

problémy na míle vzdálené Drummondovým, naopak očekávali bohaté výnosy, a proto by si mohli dovolit zaplatit půjčku i s úroky,

jakmile by svoji vlnu prodali. V takových případech zase Colin postupoval tak, že požadoval celou sumu okamžitě, ještě před stříháním nebo před sklizní, čímž farmáře donutil odejít bez jediné penny a Colinovi připadl celý původní kapitál, který rodina do farmy

vložila. Colin pak farmu znovu prodal dalšímu farmáři plnému naděje a nápadů, jak přijít k vlastní farmě, a čekal, aby ho mohl také

vyhnat těsně před tím, než si farmář bude moci dovolit splatit farmu celou. Colin to považoval za směšně jednoduchý způsob vydělávání peněz a opovrhoval všemi majiteli pozemků, kteří jej nevyužívali, neboť byl, koneckonců, naprosto legální.

Poté, co McBean odešel, Colin otevřel dopis, který mu ráno přišel ze Skotska, a znovu četl jedinou podstatnou řádku mezi stránkami matčina rukopisu: “Otec je velmi nemocný. Byla bych ráda,

kdybys přijel domů.”

Domov, řekl si hořce. Jak rád by se vrátil domů. On sám netoužil

odejít z rodné země. Ve skutečnosti se Colin dokonce snažil s otcem usmířit, před sedmi lety, když vzal Pauline na líbánky na ostrov Skye. Ale sir Robert je odmítl přijmout; nikdy nezapomněl na

slova, která jeho syn vyřkl před mnoha lety, když se přeli nad otázkou vystěhování farmářů, aby se vytvořil prostor pro výnosnější

produkci skopového. Colin se pak obrátil zády ke svému dědictví

a odplul do Austrálie.

Colin s Pauline ve Skotsku strávili dva týdny. Prohlíželi si ostrov Skye, procházeli se olšovými a březovými háji, projížděli se po

zádumčivých vřesovištích, lovili v lesích v okolí kilmarnockého

hradu, rybařili v Loch Kilmarnock, objevovali mechem zarostlé keltské kříže a náhrobní kameny. Povečeřeli s lady Anne, a jelikož

se nesetkali se sirem Robertem, záhy svoji návštěvu ukončili.

Colina vyrušilo další zaklepání na dveře -, patnáctiletý Judd oblečený v uniformě Zemědělské školy Tongarra. Byl vysoký a štíhlý, měl hedvábné platinové vlasy a odzbrojující výraz v zářivě

modrých očích. “Mohu s vámi mluvit, otče?” otázal se.

Colin byl rád, že ho vidí. “Zajisté, synu. Pojď dál.”

Judd za sebou zavřel dveře a ucouvl. Mnohem raději by se svým otcem hovořil kdekoli jinde, třeba v předpokoji, kde duchové mrtvých nebyli tak všudypřítomní. Přestože mu bylo téměř šestnáct,

Judd měl z otcovy pracovny stále hrůzu. Snažil se vyhnout pohledem poslednímu dílku lady Anne, které viselo zarámované na zdi.

Byla to báseň nadepsaná: “Duch kilmarnocké kaple”, kde: “Za dlouhých nocí temně skučí…” Judd měl mnohem raději básně o australské pustině, například balady Hugha Westbrooka, v nichž

se psalo o zlatých sluncích a zářivých oblohách, a o živých mužích,

kteří se nebojí duchů ani nemají strach z legend.

“Co je s tebou, Judde?” otázal se Colin a nalil si sklenku whisky.

Těšil se na den, kdy Judda představí v pánském klubu ve městě apoprvé si spolu připijí.

“Byl jsem vyzván učinit rozhodnutí, otče. Brzy mi bude šestnáct

a rok poté má studia končí. Kdybych se však rozhodl zůstat na škole, pak budu zapsán do zvláštní-”

Colin zdvihl ruku. “Již znáš můj názor, Judde. Řekl jsem ti to jasně. Proč bychom se o tom měli bavit znovu?”

“Mám pocit, že nejste objektivní, otče.”

“Judde,” řekl Colin s trpělivým úsměvem. “Je ti teprve patnáct.

Nevíš, co opravdu chceš.”

“Brzy mi bude šestnáct. Vy jste věděl, co chcete, když vám bylo

šestnáct, otče?”

Colinův úsměv posmutněl a zmoudřel. “Myslel jsem si, že ano.

Ale byl jsem mladý a nezkušený a dopustil se spousty chyb.

Toho

bych tě chtěl uchránit.”

“Raději bych se dopouštěl vlastních chyb, sire.”

Colinovi se v mysli mihla rozhněvaná tvář sira Roberta. “Chyby přinášejí bolest,” řekl Juddovi. “Chci tě ušetřit utrpení, které jsem

sám prožil. Víš, někdy lituji toho, že jsem ti podlehl, když jsi na

mne naléhal, abych tě nechal jít do Tongarry. Měl j sem tě poslat do

školy do Anglie, jak jsem měl původně v úmyslu. Domníval jsem se však, že půjdeš-li do zemědělské školy, bude z toho mít Kilmarnock užitek. Teď vidím, že jsem se mýlil.”

“Ale, otče, škola mi přináší užitek,” řekl Judd horlivě. “A doufám, že jednoho dne budu moci uplatnit, co jsem se naučil, a vyšlechtit novou odrůdu pšenice, která poroste v suchých podmínkách.”

“Judde, tebe se týkají ovce, ne pšenice,” pravil Colin, obešel stůl

a položil Juddovi ruku na rameno. “Nechci se s tebou přít.

Copak

nevidíš, že jedině já pro tebe chci to nejlepší? Nemohu dopustit,

aby ses snížil k učitelskému povolání.”

“Nebudu učitelem navždy, otče. Chci se stát vědcem.”

Colin potřásl hlavou. Kde se v tom chlapci vzala taková tvrdohlavost? Náhle si vzpomněl, jak kdysi stál v podobné pracovně,

v rozlehlém kamenném hradu velmi podobném tomuto, tváří v tvář svému přísnému otci: “Jednoho dne budeš pánem Kilmarnocku.

Zakazuji ti jet do Austrálie.”

Ne, řekl si Colin, to bylo něco jiného. Musel jsem pryč. Sám jsem si musel hledat své místo na světě. “Judde,” řekl.

“Postavil

jsem tuto farmu pro tebe. Když jsi se narodil, přísahal jsem, že ti

jednoho dne předám království. Jak teď můžeš přijít a sdělit mi, že

chceš jen učit?”

“Nechci jen učit, otče. Chci se učit a chci dělat -, “

“Judde, jednoho dne budeš pánem Kilmarnocku -,”

“Otče, nejsem skotský lord a nikdy nebudu. Jsem Australan a jsem na to hrdý.”

Colin si netrpělivě povzdychl. Kam na to ten chlapec chodí?

Ode dne, kdy Judd poprvé promluvil, ho Colin učil o jeho domově

na Hebridách; popisoval mu strohou krásu ostrova Skye; louky jako zelený samet; olovnatou hladinu skotských jezer; dramatická

oblaka často věštící bouři; a staletí historie zakotvená v té zemi

předků.

Kde se ztratila jeho oddanost? ptal se Colin; kde jsem udělal chybu, že jsem mu nedokázal vštípit povědomí keltské krve a hrdosti? Hrdiny jeho mládí měli být William Wallace a Robert Bruce,

a Judd zatím zbožňoval vzpurného trestance Parkhilla a psance jménem Kelly.

Pauline právě procházela okolo Colinovy pracovny, když vtom zaslechla hlasy pronikající k ní zpoza zavřených dveří.

Napadlo ji,

že by mohl být vhodný čas na to, aby si promluvila s Colinem a pověděla mu o své touze odjet někam na dovolenou; jen oni dva, uprostřed romantiky. Přistoupila těsně ke dveřím a zaposlouchala

se.

Do další slovní potyčky s Juddem.

Občas Pauline litovala, že Colinův syn není i jejím. Judd byl vysoký a přitažlivý, podobal se matce spíše než otci, a byl inteligentní

s příjemným vystupováním. Pauline se mu zpočátku snažila být matkou, ale jen se skromným úspěchem. Ani jeden z nich nedokázal zapomenout na to, že Judd je dítětem jiné ženy, což nakonec

vedlo k tomu, že se Pauline k Juddovi nikdy nedokázala chovat přirozeně. A jak to u dětí bývá, Judd to svým způsobem cítil.

Oslovoval ji “Pauline”, ale přátelům ji představoval jako ženu svého otce.

Pauline by někdy byla raději, kdyby ji před cizími oslovoval “Matko”.

Pauline pootevřela dveře a škvírou sledovala Colina, jak kráčí k pojízdnému baru a nalévá si whisky. Ve svých osmačtyřiceti měl

stále překvapivě dobrou postavu. Colin se udržoval ve vynikající

fyzické kondici a stříbrem prokvetlé vlasy mu na přitažlivosti jedině přidávaly. Pauline vzpomínala na to, jak intenzivně ji svého času vzrušoval; po celé líbánky hořela bolestnou touhou po jeho dotecích. Kdy mohlo takové vzrušení povadnout? divila se. Když se

pro ni stal jen mužem, s nímž bydlela pod jednou střechou?

Vzápětí si vzpomněla na Johna Priora, který ji vzrušoval naprosto jiným způsobem. Prior vynesl na povrch všechno, co Pauline kdysi cítila k Hughovi, city vřelé právě tak jako vášnivé.

Slyšela, jak Colin říká Juddovi: “Ne, žádný MacGregor z Kilmarnocku nikdy nebyl učitelem, ani nebude.”

“Ale, otče -, ” namítl Judd.

“Dobrý bože, synu, co by si pomyslela tvá matka?”

“Pauline nevadí -, “

“Ta ne! Tvá prauá matka!”

Pauline zamrazilo, pomalu zavřela dveře a upřela oči mezi temné stíny na chodbě.

Takže Colin přece stále miloval, jak se Pauline domýšlela, jen nemiloval ji. Ale samozřejmě, vždyť o tom nikdy nepochybovala.

Christina žila dál v jeho srdci a Pauline pochopila, že pravděpodobně bude žít i nadále.

Hledala odpověď v temnotách. Chtěla dítě z vlastní krve a myslela přitom na Johna Priora, na Hugha Westbrooka.,.

Pauline záleželo na tom, aby při první návštěvě Merindy po devíti letech vypadala co nejlépe. Neměla trému ani nebyla nijak znepokojená; ve skutečnosti byla docela klidná, neboť usoudila, že:

zoufalá žena se uchyluje k zoufalým činům.

Od osudového setkání s Johnem Priorem Pauline již měsíc nemohla přestat myslet na Hugha Westbrooka. Neustále přemítala nad tím, co mohlo následovat, kdyby ho tak pošetile nepřenechala

jiné ženě. Přemýšlela o Hughovi a o tom, jaké mohly být jejich děti, kdyby se za něho byla bývala provdala.

Pohlédla na sebe do zrcadla. “Stále krásná,” psalo se ve společenských rubrikách novin. Ale Pauline věděla, že nebude dlouho

trvat, než se její platinové vlasy zařadí mezi blond. A říkala si: Ženu netrápí šediny, může-li ukázat, co v životě dokázala.

Ale, ptala se sama sebe, co dokázala za svých třiatřicet let?

Místnost naplněná trofejemi -, poháry a soškami třpytivými, ale

chladnými. Trofej nelze laskat ani milovat, trofej nemá schopnost

opětovat lásku. Všechna ta vítězství by znamenala mnohem více, kdyby je měla komu předat. Její umění v jízdě na koni a lukostřelbě

by jí přinášelo mnohem větší uspokojení, kdyby mu mohla učit svoji dceru. Ale Pauline se vlastní život zdál neplodný a prázdný.

Na stolku leželo čerstvé vydání Timesů. Pustila se do čtení dopisu otištěného na druhé stránce.

“Je čas, abychom o sobě přestali smýšlet jako Viktoriané nebo Queenslandané a Noví Jižní Wallesané, a být Australany, jeden a každý,” napsal Hugh Westbrook. “Musíme přestat považovat Anglii za náš domov, nesmíme již hledat ochranu a bezpečí za oceánem. Je na čase, abychom se konečně stali jednotným národem.”

Pauline již dříve slyšela Hugha mluvit k tomuto tématu ve Federaci australských kolonií. Hovořil o tom, že po bezmála sto letech

od příchodu prvních bílých kolonistů je australský kontinent rozdělen na šest nezávislých správních celků, mezi nimiž chybí spolupráce do té míry, že každá z kolonií má vlastní poštovní služby

i známky; vlastní armádu s odlišnými uniformami; železnici s vlastním rozchodem kolejnic; a každá z kolonií zatěžovala zboží

dovážené z ostatních kolonií vysokými cly. To vše se, podle Hughova přesvědčení, střetává se zájmy všech Australanů.

Hughovo otevřené vlastenectví naplňovalo Paulinu pýchou a v jejích očích jen zvyšovalo jeho přitažlivost.

Vstala od stolu a cítila, jak na ní spočinulo kruté rozhodnutí. Již

se nezmítala mezi obavami a pochybnostmi, zda se vypraví na Merindu. Musela. Sedm let manželství s Colinem jí nedalo dítě.

A pletky s Johnem Priorem, který ji vzrušoval, ale jehož nemilovala, byly z mnoha důvodů vyloučeny. Řešení čekalo na Merindě.,.

Hugh zajel do dvora, sesedl z koně a zanechal jej v péči chlapce

ze stájí. Na verandě před novou kuchyní, kde kdysi stávala přední

veranda starého srubu, byly před sluncem sklánějícím se k západu

zatažené těžké závěsy. Než si mohli Westbrookovi dovolit postavit

dům u řeky a starý srub již přerostli, rozšířili jej o novější, propojený se starším srubem zastřešenou chodbou. Bylo to skromné útočiště s prostornější verandou a s vysokou střechou ve tvaru pyrami

dy, která umožňovala proudění vzduchu za horkých dní. Hugh obešel nový srub a vešel do malé zahrady chráněné živým plotem.

Našel Joannu sedící na slunci na trávníku. Měla právě umyté vlasy a rozčesávala si jejich bohaté hnědé prameny. Soukromí chráněné zahrady jí dovolilo, aby si rozepla knoflíčky u blůzy a vyhrnula rukávy. Hugh zůstal stát a díval se na ni. Osm let manželství

jí v ničem neubralo na tajuplnosti; jak jinak mohl Hugha vzrušit tak

prozaický pohled na pravidelné mytí vlasů. Když Joannu poprvé spatřil vykonávat tento rituál, vzal ji do náručí, odnesl do srubu

a miloval se s ní, s vlhkými vlasy splývajícími jí po ramenou.

V tu

chvíli by si to s chutí zopakoval. Ale za osm let se změnily podmínky. Nemohli se již s Joannou svobodně oddávat hnutím touhy, jako

tomu bývalo kdysi; z přední verandy Hugh slyšel hlasy Adama a Beth, kteří si tam hráli; v okně pokoje viděl služku, která tam cosi leštila; a na nedalekém dvoře zahlédl jednoho ze svých zaměstnanců.

Zavolal na Joannu a zamával štůskem dopisů, které právě přivezl z Cameronu.

Společně pak šli na verandu, kde Joanna požádala služku, aby přinesla čaj. Patřilo to k jejich dennímu rituálu: hodina klidu, která

patřila jen jim, a kdy si odpočinuli od práce, přečetli poštu a vyměňovali nejnovější zprávy.

“Tady je něco z Karra Karry!” řekla Joanna, poté, co si zapnula

blůzu a shrnula rukávy. Vlasy si nechala rozpuštěné, aby jí na slunci uschly.

Hned toho večera, kdy se vrátili z Melbourne, jen několik hodin

poté, co u Adama objevila leták z Karra Karry, Joanna zasedla ke

stolu a napsala misii dopis. Vysvětlila v něm, proč píše, a požádala,

zda nemají záznamy o nějakých Makepeaceových. Zatímco četla dopis od ředitele misie, pana Williama Robertsona, otevíral Hugh

svoji poštu.

“Dobré zprávy!” řekl po chvíli. “McNeal píše, že bude moci přijet přespříští měsíc, kdy končí výstava. Píše, že nemá v plánu se

okamžitě vracet do Ameriky, a bude se moci pustit do stavby našeho domu. Hned mu napíšu a pozvu ho i se ženou k nám. Máme tu

spoustu místa a hotel ve městě by znamenal zbytečné výdaje.”

Hugh se podíval na Joannu. “Nuže? Co píše misie?”

“Ředitel toho moc nepíše,” řekla Joanna, když si dopis ještě jednou přečetla. “Je to trochu zvláštní. O mých prarodičích se ani nezmiňuje a neodpovídá mi na žádnou z otázek. Ale zve nás, abychom do misie přijeli, kdykoli nám to bude vyhovovat.”

“Možná toho ví až příliš a raději by ti to řekl osobně.”

“Ano,” řekla Joanna a znovu dopis složila do obálky. “Možná.

Hughu, myslíš, že je to ta Karra Karra, kterou hledám? Něco tu nehraje.”

“Tak se tam vypravíme a zjistíme, co to je,” řekl Hugh.,.

V průchodu mezi živým plotem se objevil správce Merindy Jacko se slovy: “Máme problém ve vepříně, Hughu.”

“Tak se na to podíváme a uvidíme, co se s tím dá dělat,” řekl Hugh a nasadil si klobouk. Pak políbil Joannu na tvář a řekl: “Pokusím se být doma na oběd. Ale může se stát, že budu celou noc

Pryč.”

“Pošlu za tebou Ping-Liho s obědem.”

Joanna se dívala za odcházejícím Hughem. Pak znovu začala číst nesrozumitelný dopis z Karra Karry, překvapilo ji, když mezi

vysokým živým plotem kohosi zahlédla. Ještě více ji překvapilo,

když zjistila, že to je Pauline MacGregorová.

“Pauline,” zvolala. “Dobré nebe, pojďte dál. Obávám se, že jste

se právě minula s mým manželem.”

“Já vím, čekala jsem až odejde. Přišla jsem totiž za vámi.”

“Prosím?” ozvala se Joanna, lehce zmatená, “Pojďte dál. V

pokoji je větší chládek. Mohu vám nabídnout trochu čaje?”

“Ne, děkuji,” řekla Pauline, když vstupovaly do tmavé místnosti vonící po citrónovém mýdle a podzimních květech.

Pauline si

vzpomněla na svoji poslední návštěvu na Merindě, kdy Hugh žil v žalostném srubu na rozpadnutí. Nyní měl opravdový dům, skromný, ale upravený. V nevelkém pokoji byl úzkostlivý pořádek, nový nábytek a pestrobarevný turecký koberec. Visely v něm

krajkové záclony, lampy měly stínítka s třásněmi a na stěnách vise

ly zarámované fotografie. Pauline se v duchu ani tentokrát neubránila otázce: “Co kdyby…?”

“Co pro vás mohu udělat?” zeptala se Joanna. Pauline na ni pohlédla; od jejich posledního setkání uplynula dlouhá doba.

Pauline

měla dojem, že Joanna vypadá podezřele mladě; vzpomněla si, že jí ještě není třicet. A s rozpuštěnými vlasy se zdála být ještě mladší.

“Přicházím ve velice osobní záležitosti. Dost dobře nevím, kde začít,” začala Pauline.

Joanna seděla a vyčkávala.

“Doslechla jsem se, že…” pokračovala Pauline s rukama v rukavičkách složenýma v klíně. “Jste diskrétní?”

“Mohu vám zaručit, že se ani slovo z našeho rozhovoru nedostane za zdi této místnosti.”

“Dobře, tedy půjdu rovnou k věci. Nepochybně sama víte, že jsem již sedm let vdaná a stále bezdětná. Doslechla jsem se, že jste

pomohla Verity McMangusové, aby počala dítě, přestože lékaři a Poll Gramercyová jí nedávali naději. Mohla byste pomoci i mně?”

“Možná že ano,” odpověděla Joanna. “Nejprve se však musíme pokusit odhalit příčinu vaší neplodnosti. Často je náprava velmi

jednoduchá.”

“Než budete pokračovat, musím se vám s něčím svěřit,” řekla Pauline. Rozhlédla se po místnosti, která by bývala mohla být její; viděla portréty dětí visící na stěnách, drobné květinové vázičky na

dečkách, bibli na zvláštním podstavci. V pozadí se z kuchyně linuly zvuky domova a ozývalo volání dětí z verandy.

Kilmarnock

oproti tomu připomínal muzeum; depozitář relikvií a okázalosti,

spíše než domov.

“Doposud jsem vás právě nemilovala,” řekla Pauline a dívala se přitom na Joannu. “Protože jsem si myslela, že jste mě připravila

o Hugha. Ale teď začínám chápat, že můj vlastně ani nikdy nebyl.

Obzvláště ten rok, který následoval po tyfové epidemii, mé city

k vám nebyly nijak přátelské. Proto jsem se tehdy dopustila něčeho, co ve mně nyní budí stud.”

Joanna se na Pauline dívala s jistou podezíravostí. Obě byly tak

dlouhou dobu vzdálenými sokyněmi, že ji Paulinina nenadálá důvěrnost spolu s tajemstvím, které, jak cítila, mělo být záhy vyřčeno, poněkud mátla.

“Mám na mysli ty dva tisíce hektarů, které svého času vlastnil můj bratr,” řekla Pauline. “Pozemek sousedící na severu s Merindou. Věděla jsem, že je Colin chce zneužít pro svoji odvetu za

Christininu smrt, ve své touze po pomstě na Hughovi. Nabídla jsem ten pozemek Colinovi, protože jsem chtěla, aby se se mnou oženil. Nevěděla jsem, co s ním zamýšlí. Je mi líto, že jste v té bouři s Hughem utrpěli tak těžké ztráty.”

Joanna na ni nechápavě zírala. “Nerozumím,” řekla. “Slyšela jsem o té pomstě jakési pomluvy, ale nevím, o co jde.”

Pauline jí bez obalu vysvětlila, co se dělo tu noc, kdy zemřela

Christina; jak Hugh slíbil, že Joanna přijede, jakmile se probudí.

“Lhala jsem Colinovi. Věděla jsem, že jste mě připravila o Hugha,

a oba jsem vás za to nenáviděla. Proto jsem Colinovi řekla, že jste

jeho ženě odmítla pomoc.”

“A když pak zemřela, dával to za vinu Hughovi i mně.”

“Ano.”

“Už chápu,” řekla Joanna, vstala a přešla ke krbu. Přejela prstem

po krbové římse a v duchu si zaznamenala, že musí připomenout Peony, aby příště utřela prach. “Vážím si vaší upřímnosti, Pauline,”

řekla po chvíli. “Byla to krutá tragedie. V té bouři přišli o život dva

muži a bezmála i Hugh. Merindu to těžce poškodilo. Ale vzpamatovali jsme se. Lidé se ne vždy ubrání tomu, co cítí.

Myslím, že bychom na to měli zapomenout.” Přestože, pomyslela si nešťastně,

Šlachovitého Larryho a patnáctiletého chlapce ta pomstychtivost

stála život.

“Budu nucena položit vám poněkud osobní otázku,” řekla Joanna a znovu se usadila na židli. O Paulinině zpovědi měla v úmyslu více přemýšlet později, o samotě, a rozhodnout se kdy, jak nebo

zda o tom má říci Hughovi.

“Smíte se mě zeptat, na cokoli chcete,” odpověděla Pauline.

“Vy a váš manžel, milujete se často?”

Milujeme, Pauline si v duchu hořce opakovala. Jdeme do postele a souložíme. Láska s tím nemá nic společného. “Jednou týdně,”

odpověděla.

“V otázkách početí je někdy důležitá i pozice. Býváte dole?”

Pauline cítila, jak jí rudnou tváře. Ani lékaři, které navštívila, jí

nekladli tak intimně detailní otázky. “Ano,” řekla.

Joanna Pauline položila ještě několik otázek -, Vstávala vzápětí

po tom? Koupala se pak? Vyplachovala si? -, načež pokračovala ve

výkladu o tom, jak málo je známo o ženském těle a tajemných procesech početí.

Joanna v Melbourne zakoupila knihu s názvem Moderní gynekologie, napsanou před několika lety, v roce 1867, známým americkým lékařem, ve které našla zmínku o objevu lidského vajíčka,

učiněném v první polovině století. Autor v knize předpokládal, že

vajíčko prochází periodickým cyklem, který jakýmsi způsobem souvisí s cyklem menstruačním. V další pasáži pak vyslovil odvážné přesvědčení, že menstruace se možná neřídí ani tak Měsícem,

jak se všeobecně věřilo, ale fyziologickými faktory v lidském těle.

Teorie toho muže se v odborných medicinských kruzích dočkaly rozhodného zavržení, ale Joanna měla jisté pochybnosti v tom smyslu, že by mohl mít i pravdu. Nemají ženy skutečně jakýsi pravidelný cyklus, jehož opakování by bylo možno předvídat? I farmáři po staletí věděli, že ovce nejsou plodné po celý rok, ale jen

v určité době, která se dá předpovědět, aby k nim v pravý čas mohli být vpuštěni berani. Je tedy možné, ptala se Joanna, že i ženy jsou

plodné jen v určitých cyklech, jejichž dny je možno určit a zaznamenávat?

“Požádám vás, Pauline, abyste si psala deník v průběhu tří nebo

čtyř úplných cyklů,” řekla Joanna. “Každý den si zapisujte, jak se

cítíte -, každou hodinu, pokud možno. Dám vám teploměr. Každý den si měřte teplotu a zapisujte si, co naměříte.

Zaznamenávejte si

každou změnu, kterou ucítíte, ať fyzickou nebo psychickou, a jakkoli nepatrnou. Zapisujte si své pocity, tužby, nebo bolesti hlavy

a jiné problémy. Snad se nám podle toho podaří sestavit model, abychom pak mohly určit vaše nejplodnější chvíle.”

“Udělám, co mi radíte.”

“Nic vám nemohu zaručit,” řekla Joanna. “Ale podle toho, co jsem četla o této teorii cyklů, jsou výsledky slibné.”

Obě vstaly a pohlédly na sebe přes sloupec slunečního světla tetelící se zrnky prachu.

“A zatím,” dodala Joanna. “Pamatujte na polštář pod boky, a ležte pak chvíli na zádech. A vyhněte se čajům, jako je jalovcový.”

Když Pauline odjížděla z Merindy, myslela na to, co jí Joanna poradila: kalendáře, měření teploty. Kde je v tom láska? ptala se v duchu.,.

Kapitola 20..

SARAH STÁLA PŘED ZRCADLEM A STUDOVALA SVŮJ OBRAZ, VZÁPĚTÍ

poté, co vyšla z koupele nahá.

Philip McNeal a jeho žena byli každým okamžikem očekáváni na Merindě; Hugh už jim šel naproti na nádraží. Ve srubu horečně

probíhaly poslední přípravy: Beth nakazovala Knoflíkovi, aby se

choval slušně, Adam vyzvídal u Joanny, zda mu pan McNeal bude vyprávět o Americe, a Joanna ujišťovala kuchařku, paní Jacksonovou, že její pusinky s broskvemi budou mít u hostů náramný úspěch. Srub se na návštěvu připravoval již několik dní; od okamžiku, kdy Joanna nabídla McNealovým ubytování a oni její pozvání

přijali. A Joanna se spokojila jedině s důkladným úklidem.

Záclony musely dolů, koberce nahoru; podlahy se vydrhly, povlečení vypralo a vyžehlilo; a všechno, co se nevyhodilo, to se opravilo, naleštilo a pečlivě vrátilo na své místo. Celým domem se neslo aroma

citrusového oleje spolu s vůní několikadenního pečení paní Jacksonové.

McNealovi měli po dobu stavby nového domu bydlet na Merindě.

Philip měl spát v ložnici, která patřila Sarah, v její posteli, se

svojí ženou. Sarah se musela přestěhovat do sousedního pokoje k Beth.

Slyšela, jak všichni míří na verandu, aby přivítali hosty. Ale Sarah otálela. Váhavě se vykoupala, váhavě se dívala do zrcadla a kritickým okem zkoumala své velké poprsí i široké boky. Cítila se

prokletá rozkošnickostí svých předků, toužila po tom, aby měla tak

nenápadné poprsí a útlé boky jako Joanna.

Myslela přitom na Philipa. Stále nemohla uvěřit, že je ženatý.

Považovala Philipa za bezútěšného ducha, jaký se nikdy nezastavuje, a jehož duše následuje svoji vlastní stezku písní. Možná ho ta

stezka zavedla k ženě, již si vzal za manželku; snad to byla právě

ona, co hledal. Ode dne, kdy se setkali na výstavě, Sarah nemyslela

téměř na nic jiného. Hrozila se náhlé vlny citu, která ji zachvátila,

když Philipa viděla v Melbourne, a teď se pokoušela vyznat ve svých pocitech.

Toužila vědět, co si o ní Philip myslí. Co se mu honilo hlavou,

když ji spatřil poprvé po šesti a půl letech? Všimla si výrazu překvapení na jeho tváři.

V duchu se snažila vytvořit obraz ženy, kterou si vzal za manželku. Nedovedla si ji představit jinak než jako sebejistou a oduševnělou. Vzpomněla si na Pyl ve větru. Možná se Philip oženil právě

s ní. Často o ní mluvíval.

Ale jeho žena se jmenovala Alice, psal to ve svém dopise.

V místnosti bylo horko a pozdně odpolední slunce se do místnosti propalovalo i skrze zatažené venkovní žaluzie. Sarah si položila dlaně na prsa, byla horečně vlhká. Zavřela oči.

Philip je ženatý,

opakovala si v duchu.

Uspěchané kroky na chodbě před jejím pokojem Sarah připomněly, kolikátá odbila. Nato zaslechla, jak se domem rozezněl Bethin hlas: “Už jsou tu! Už jsou tu!”

Sarah se spěšně oblékla do těžkých spodniček a sukní; s třesoucíma se rukama zapínala knoflíčky své bílé blůzy s naškrobeným

límečkem i rukávy. V tu chvíli začala nenávidět upjatost svého oblečení, které bylo v horku tak nepraktické. Často se divila, proč se

v tak teplém australském podnebí australské ženy oblékají, jako by

stále žily v lezavých anglických mlhách. Sarah se podřídila; stáhla

si pas korzetem, stáhla si vlasy na temeni hlavy, na nepohodlný límec si připjala brož s kamejí a nazula kožené boty s vysokými podpatky.

Vyšla na verandu, právě když kočár vjížděl do dvora. Beth se chtěla rozběhnout hostům naproti, ale Joanna jí položila ruku na rameno a tiše ji napomenula: “Chovej se jako dáma.”

Nehybný odpolední vzduch naplňovalo téměř hmatatelné vzrušení.

Hosté nebyli na Merindě ničím neobvyklým, Hughovi přátelé farmáři však měli daleko k architektu z Ameriky.

Na jedné straně vystoupil z kočáru Hugh, na druhé Philip. Oba pak pomohli vystoupit paní McNealové a jejímu chlapci.

“Je rozkošná!” zašeptala paní Jacksonová, stojící za Joannou.

Tak mladičká. Je to ještě dívka.”

“Sarah z Alice McNealové nespouštěla oči. Sledovala její drobnou postavu oblečenou v cestovních šatech z hnědého sametu;

jemnost, s jakou se chodidlem dotkla země; i delikátní křivku jejího zápěstí, když přijímala Philipovu ruku; a stydlivý úsměv, který

věnovala Hughovi. McNeal vzal malého chlapce za ruku a Sarah si

všimla, že Alice sahá svému muži sotva po ramena; po boku těch dvou mužů vypadala paní McNealová téměř jako panenka. Pod jejím elegantním kloboukem Sarah zahlédla sytě černé vlasy; pleť

ještě bělejší, než si představovala, a srdcovitý obličej, jaký v té době vídala na stránkách dámských módních časopisů.

“Paní Westbrooková,” řekl Philip. “Rád bych vás seznámil se svojí ženou Alicí a Danielem.”

Joanna sešla po schodech s otevřenou náručí. “Velmi mě těší, paní McNealová. Vítejte na Merindě. A Daniel, jak je milý!”

Jak Alice kráčela vzhůru po schodech, Sarah viděla její bledý úsměv a zapadlé oči ztrácející se ve stínu. Upoutal ji Alicin melancholický výraz, který z větší vzdálenosti nebyl tak nápadný.

“Mé děti, Adam a Beth,” řekla Joanna. “A tady je Sarah Kingová, která s námi žije.”

Sarah se zdálo, že jí Alice věnovala až příliš dlouhý pohled.

Všichni se pak odebrali do pokoje.

Hugh však neodolal, a záhy řekl Philipovi: “Nezajdeme dolů k řece, abychom se podívali na stavbu? Nemohu se dočkat, až uslyším, co řeknete.”

“Ale Hughu, miláčku,” pravila Joanna. “Naši hosté právě přijeli. Nepočkalo by to na později, až si odpočinou?”

“Rozhodně ne, paní Westbrooková,” řekl Philip McNeal. “Hořím netrpělivostí, abych se již mohl pustit do práce. Přišel jsem s několika novými nápady. Věřím, že je uvítáte s nadšením.

Jednak

je to plynové osvětlení. Předpokládám, že během deseti let bude

v každém domě plynové osvětlení. Pokud rovnou instalujeme potrubí a přístřešek pro potřebná zařízení, ušetříte si tak později nákladnou přestavbu. Pak také vnější potrubí…”

Oba muži opustili místnost zabraní do rozhovoru, Beth s Adamem a psem jim byli v patách. Joanna nabídla paní McNealové, aby si odpočinula a občerstvila se. Alice přijala se slovy: “Daniel

i já si vážíme vaší pohostinnosti, paní Westbrooková. Cesta byla

nanejvýš vyčerpávající.”

“Zavedu vás do vašeho pokoje,” řekla Joanna. Vzápětí se však ve dveřích objevil Hugh a volal: “Joanno, ty nejdeš s námi?”

“Jen jděte, Joanno,” řekla Sarah. “Já paní McNealovou s Danielem do jejich pokoje zavedu.”

Alice vedla Daniela za ruku, Sarah nesla kufr. “Venku je takové

horko, jak to děláte, že tu máte takový chládek?” řekla Alice.

“Věšíme na vnější stěny mokrou pytlovinu, a jak se z nich vlhkost odpařuje, vnitřek domu se ochlazuje.”

Sarah je zavedla do ložnice, kterou pro hosty upravili tak, že do

ní nastěhovali zvláštní postel s menší postýlkou pro Daniela, a vystěhovali z ní Sarah. “Vyprázdnili jsme pro vás prádelník,” řekla

Sarah, když otevírala zásuvky. “A ve skříni máte spoustu místa na

šaty. Tyhle zasouvací dveře vedou na terasu. V noci vám sem bude

proudit svěží vzduch,” pokračovala Sarah. “Ve džbánech na mycím stolku je čerstvá voda a na nejvyšší poličce ve skříni najdete

čisté ručníky. Kdybyste něco potřebovali -, “

Daniel se své matce náhle vytrhl a vyběhl z pokoje.

“Danieli!” volala za ním Alice.

Našli ho se Sarah hned vedle v Bethině ložnici, sápajícího se po

vycpané plyšové hračce ležící na posteli.

“Ne, Danieli,” napomenula ho Alice. “To ti nepatří.”

Ale Sarah řekla: “Myslím, že nikomu nebude vadit, když si s ním bude hrát.”

Alice se dívala, jak chlapec svírá tu zvláštní hračku, a prohlásila:

“Jaká to podivná panenka! Vypadá jako chlupatý polštářek. Co to

má být?”

“To vlastně nikdo ani neví. Patřilo to Joannině matce.” Sarah se

naklonila k Danielovi a řekla: “Je to on a jmenuje se Rupert.

A je

moc starý. Budeš se o něho dobře starat, že ano?”

Alice se rozhlédla po pokoji a viděla, jak je přeplněný; druhá postel v něm zjevně neměla své místo. “Dala jste nám svůj pokoj, že,

slečno Kingová?” řekla tázavě. “Mrzí mě, že jsme vás vystrnadili.

Říkala jsem Philipovi, že Danielovi i mně by naprosto vyhovoval

hotel, ale on trval na tom, abychom bydleli zde.”

“Nic se nestalo,” řekla Sarah. “Zatím budu spát s Beth. Je to bez

problémů. A říkejte mi prosím Sarah.”

Alice se na ni nejistě podívala. Sarah měla dojem, že Alice je malá i ve srovnání s výškou postele. Její věk odhadovala asi na pětadvacet. “Obávám se, že jsem z toho všeho poněkud zmatená,”

řekla a výmluvně se usmála. Sarah s překvapením zjistila, že Alice

mluví s britským přízvukem. “Od naší svatby jsme s Philipem stále

na cestách. Odjeli jsme z Anglie, abychom žili v Americe, a pak

jsme odjeli z Ameriky na výstavu. Měla jsem dojem, že nebudeme pryč dlouho; stýská se mi po rodině, která žije v Anglii, tak dlouho

už jsem se s nimi neviděla.”

Podívala se na malého chlapce, který právě otáčel Ruperta nohama vzhůru, jako by se snažil zjistit, kde má hlavu. Daniel měl

vlasy vlhké potem a černé kudrlinky mu spadávaly do čela.

“Daniel nikdy neměl skutečný domov,” řekla tiše. “Philip a já jsme

dosud žili jen v hotelích, protože jeho práce vyžaduje, abychom

hodně cestovali. Pak přišla dlouhá plavba do Austrálie a pět měsíců

na výstavě. A teď…”

Podívala se na Sarah, znovu s výmluvným úsměvem. “Inu, jistě se nám tu bude líbit. A děkuji, že jste nám přenechala svůj pokoj, je

to od vás velmi milé. Po létech bydlení v hotelích je dům pravým

požehnáním. Daniel tu bude šťastný.”

“Jistě, bude si moci hrát s Beth a se zvířaty,” řekla Sarah.

Všimla si, že Alici McNealovou doprovází téměř hmatatelná aura smutku.

Alice se na Sarah dlouho dívala. “Philip mi o vás vyprávěl,”

řekla po chvíli. “Jste právě tak krásná, jak povídal.”

Sarah odešla a tiše za sebou zavřela dveře. Snažila se porozumět

svým zmateným pocitům -, náhlým, nevysvětlitelným emocím, které v ní Philip probouzel. Nato setkání s jeho ženou a soucit s ní,

ženské soucítění, i smutek nad malým chlapcem, který nikdy neměl domov.,.

Byl pozdní večer a Sarah ve skleníku připravovala léčivé sirupy.

Opatrně odměřovala lístky fenyklu, které sypala do konvice s vroucí vodou, a snažila se nemyslet na Philipa. Joanna a Alice byli spolu s Beth a Danielem v obývacím pokoji. Hugh a Philip se znovu

vypravili k řece, aby se podívali na základy nového domu při měsíčku.

Sarah v dáli slyšela osamělé vytí psů dingo. Noc na ni doléhala

jako těžký samet. I hvězdy se zdály horké a měsíc byl tak velký

a jasný, jako by byl druhým sluncem. Sarah sledovala vařící se lístky fenyklu v konvici a dávala pozor, aby se voda nevařila příliš

prudce. Myslela přitom na Philipa; na to, jak přes desku jídelního

stolu pozorovala jeho tvář v záři svící. Fascinoval ji lesk krůpěje

potu na jeho horním rtu.

Jak se rozhovor odvíjel okolo celého stolu, Sarah měla několikrát pocit, jako by zachytila Philipův pohled. Viděl i on tiché poselství v jejích očích? Sarah si vyčítala, že musí mít příliš bujnou fantazii. Říkala si, že to jen v jejích představách se na ni Philip díval častěji než na ostatní. Ačkoli s každým vyměnil několik slov, ať už

to bylo o Americe, výstavě nebo nápadech týkajících se nového domu, Sarah měla pocit, že se Philip dívá jen na ni. Neslyšela při

tom, jak Alice McNealová tiše popisovala plavbu ze San Francisca, upírala své oči na sklenku vína a slyšela, jak Philipův vřelý

smích naplňuje jídelnu. Poté, co se ostatní přemístili do pokoje, se

Sarah omluvila se slovy, že kdyby nechala fenykl čekat příliš dlouho, mohl by ztratit svoji moc.

Teď, když se z okna rozhlížela po měsícem ozářených pláních, si

uvědomila, že Philipova přítomnost v domě pro ni bude velmi znepokojivá.

Sarah zaslechla zvuky, otočila se a viděla ho přicházet mezi stromy. “Ahoj!” řekl, když procházel otevřenými dveřmi.

“Hledal

jsem Joannu. Alice šla do postele a Hugh myslel, že by Joanna mohla být tady. Říkal, že by mi snad mohla pomoct s nenadálým problémem.”

“Ioanna nejspíš čte Beth pohádku. Je to něco, s čím bych ti snad

mohla pomoct já?”

Philip se nejistě usmál. “Myslím, že to nic není,” řekl a vyhrnul

si rukáv. “Způsobilo to něco dole u řeky.”

Když přistoupil na světlo, Sarah na jeho předloktí uviděla prudkou vyrážku. “Musíš mít nějakou alergii,” řekla. “Ale nevzpomínám si, že by se ti to stalo, když jsi tu byl posledně.”

“Nestalo. Ale myslím, že vím, co to je. Už jsem takovou vyrážku měl. Mám alergii na topoly. Nepřidala Joanna do zahrady náhodou nějaký topol?”

“Před léty j sme dovezli několik stromů z Ameriky, byly mezi nimi i topoly. Pojď sem, ošetřím ti to.”

“Bojím se, že to mám i na druhé ruce,” řekl Philip, když se posadil na stoličku a vyhrnul si i druhý rukáv. “Pálí to jako čert.” Rozhlédl se po místnosti, která byla za dne plná slunečního světla.

Vzduch voněl směsicí fenyklu a medu. Všude byla spousta rostlin,

ať v květináčích, visících od stropu, nebo v dřevěných bedýnkách

se sazenicemi či schnoucími lístky a stonky.

Philip však svoji pozornost soustředil na Sarah, která v něm vzdula tak prudkou vlnu emocí, že na ni po jejich setkání na výstavě nemohl přestat myslet.

“V pořádku,” řekla, když se k němu vrátila. “Po tomhle by měla bolest polevit.” Sarah odložila pokličku džbánku, prsty nabrala

krémovitou směs a nanesla mu ji na předloktí.

“Co to je?” zeptal se Philip, zatímco sledoval, jak se její prsty

pohybují po jeho paži. Cítil přitom její blízkost, její nenápadnou

vůni.

“Měsíček,” řekla Sarah. “Nevyléčí vyrážku, ale zmírní bolest.

Vyrážka se zahojí, jen když se budeš vyhýbat topolům.”

Philip chvíli mlčel a pak řekl: “Rozhodně je teplá noc.”

“Mám strach, že právě vrcholí podzimní sucho.”

“V Americe je květen jarním měsícem, ne podzimním. Posledně jsem si tu stále nemohl zvyknout na obrácená roční období.

Ještě

něco jsem zjistil. Víš, Sarah, že voda v drenážích teče opačným

směrem, než jak teče na severní polokouli? Jeden si na to těžko

zvyká.”

Sarah se usmála. “Mělo by se ti po tom ulevit. Vezmi si ten džbánek a potírej si tou mastí vyrážku, kdykoli se znovu objeví nebo

bude zvlášť nepříjemná.”

Philip si shrnul rukávy a Sarah se vrátila k lístkům fenyklu.

Byl

právě čas přidat med a nechat směs chladnout.

“Jsem rád, že se znovu setkáváme, Sarah,” řekl Philip.

“Upřímně řečeno jsem ani nečekal, že ještě budeš na Merindě.

Myslel jsem

si, že už budeš žít někde jinde a s manželem.”

“Ne,” řekla Sarah tiše. “Nejsem vdaná.”

Philip by se jí rád zeptal proč, ale uvědomil si, že by to nebyla

čestná otázka. Lidé v Americe by se na Sarah dívali jako na míšenku -, ne právě lichotivý výraz. Philip měl podezření, že podobné

předsudky, jaké ovládaly společnost v jeho zemi, existují i v Austrálii.

“Sarah, stává se ti ještě, že některé věci prostě víš?”

Sarah se na něho podívala. “Co máš na mysli?”

“Vzpomínám si, že jsi mívala předtuchy. Pamatuješ si tu noc, kdy bouřka připravila Hugha o tolik ovcí? Už předtím jsi věděla, že

se něco zlého přihodí. Stává se ti to ještě?”

“Občas, ale ne často.” Sarah se usmála a znovu obrátila pozornost k fenyklovému sirupu. Vzala z police několik kameninových

džbánků a do každého nalila malé množství sirupu.

“Na co se to používá?” zeptal se Philip.

“Uklidňuje to žaludek a funguje to i jako diuretikum.”

Znovu upadli v mlčení. Philip se podíval na džbánek, který držel

v ruce. Byl hladký, vyrobený z opálově purpurového skla a uzavřený širokou korkovou zátkou.

“Alice mi připadá velmi milá,” řekla Sarah, poté co rozlila sirup

do všech džbánků. “Jak jste se seznámili?”

“Cestoval jsem po Anglii a seznámili jsme se prostřednictvím jednoho společného přítele.”

“Hodně cestuješ.”

“Ano. Asi nemám stání.”

Sarah na chvíli přestala pracovat a podívala se na něho.

“Pamatuji se, jak jsi posledně hledal odpovědi. Stále je hledáš?”

“Nevím, jestli vůbec nějaké odpovědi jsou, Sarah. Většinou jen pracuju.”

“Stavíš druhým lidem domy, a sám žádný nemáš.”

Philip se na Sarah upřeně díval; na její vysoké lícní kosti, plná

ústa a zbloudilé pramínky stažených vlasů, které ji hladily po odhalené šíji. Oslňovala ho její přirozená ženskost a smyslnost, jakou

jen sotva mohla spoutat její pečlivá kultivovanost.

“Víš, Philipe,” řekla Sarah, zatímco zavírala džbánky. “Kdybys byl australský domorodec, řekla bych, že jsi veliký poutník.

Řekla

bych, že jdeš po své stezce písní.”

“Nebo ji možná jenom hledám,” řekl Philip. “Sarah, může stezka písní vést okolo celého světa?”

“Ano. Ale někdy a někde musí končit. Právě tak jako bylo počáteční Snění, je i konečné Snění.”

“Já vím, říká se jim narození a smrt. Možná, že život sám je stezkou písní. Já jen nevím, kam mě ta má vede.”

Sarah se usmála. “Ostříhal sis vlasy.”

Philip si sáhl na zátylek. “Před pár lety. Alici se nelíbilo, jak

jsem je měl dlouhé. Pro mě to byla vzpomínka na časy strávené u Navahů. Někdy si myslím, že to bylo nejšťastnější období mého

života. A šest měsíců, které jsem strávil tady.”

Na okno narazil velký noční motýl, divoce třepal křídly a znovu

a znovu vrážel do skla, aby se dostal dovnitř za světlem.

Sarah to

sledovala, vědoma si Philipovy blízkosti a upřeného pohledu jeho

očí. Něco se mezi nimi začínalo dít; věděla, že i on to cítí, ale oba

z toho měli strach.

“Pověz mi o té knize, co píšeš,” řekla Sarah.

“Chci nakreslit pár domů z australského venkova. Rád bych začal co nejdříve. Chci se podívat po kraji a vybrat nejtypičtější příklady australské architektury. Chtěla bys jít se mnou a provést mě

po kraji?”

“Joanna a já zítra odjíždíme do Nového Jižního Walesu. Jsme pozvané na návštěvu tamní Domorodé misie.”

“A až se vrátíte?”

“Možná,” odpověděla Sarah; všimla si, že noční motýl odletěl.,.

Joanna měla neklidný spánek. “Mami, kde to jsme? Co tu děláme?”

Z dáli přicházel hlas lady Emily: “Tiše, malá. Schováváme se.”

“Před kým se schováváme, mami?”

“Před psy -, “

Joanna se rázem posadila a vykřikla: “Ne!”

Náhle se vzbudil i Hugh. “Joanno, co se děje? Další zlý sen?”

Joanna byla tak roztřesená, že sotva mohla mluvit. “Bylo to příšerné,” řekla. “Tak…tak živé.”

“Přinesu ti trochu mléka a promluvíme si o tom,” řekl Hugh.

Joanna ho pohladila dlaní po tváři, cítila jeho drsné strniště.

Hugh se dostal do postele pozdě v noci a musel zase brzy vstávat,

aby hned ráno vyrazil ke vzdáleným stádům a ujistil se, že mají dostatek vody. “To nic, vážně. Jen si půjdu na chvíli číst.”

Joanna si přes sebe přehodila župan, vyklouzla z ložnice a tiše

za sebou zavřela dveře. Šla do obývacího pokoje, rozsvítila lampu

a usadila se do křesla. Pak zvrátila hlavu a zavřela oči.

Silou vůle se

snažila přemoci bolest hlavy. Věděla, že žádný z jejích léků jí ne

pomůže. Kéž by se jí podařilo zbavit se těch snů. Přinesla si s sebou

do pokoje matčin deník. Teď jej otevřela a listovala stránkami, které četla již mnohokrát předtím. Četla je však znovu, v naději, že se

jí podaří objevit náznak něčeho, co jí uniklo.

Hodiny nad krbovou římsou tiše tikaly, v křoví před domem se něco šustlo. Na okenním parapetu se na chvíli usadil noční pták;

pak sotva slyšitelně zamával křídly a odletěl.

Joanna pomalu obracela stránky, až došla na místo, kde končil matčin rukopis a začínal její vlastní -, první dny na Merindě, první

příznaky lásky k Hughovi. Došla až ke dni, kdy jí Sarah u řeky vyprávěla o Klokaním snění. “Sarah mi říká, že jdu po stezce písní,”

zapsala si Joanna před devíti lety. “Tvrdí, že na své cestě tvořím

zpěvem. Co tím myslí, že zpěvem něco vytvářím? Ale nevím o tom.”

Joanna se dívala na stránky deníku a náhle si vzpomněla na to, jak Sarah kdysi řekla, že ten deník je svým způsobem stezkou písní.

Pokud je ta kniha mou stezkou písní, pak samo psaní je aktem tvoření, právě tak jako zpěv. Měla Sarah na mysli právě to? A je-li

ta kniha mou stezkou písní, pak je i stezkou písní mé matky, protože dříve patřila jí -, ale já jsem jejím pokračováním, prožívám její

sny a pocity i stejný strach, jaký měla ona během svých posledních

dní. -,

Stezky písní, opakovala si unaveně. Duhový had a divocí psi.

Co to má všechno znamenat? Joanna tím byla znechucená, ale zároveň i posedlá. Musel existovat způsob, jak takovou stezku písní

odchýlit a změnit její směr. Joanna se zařekla, že nedopustí, aby se

osud její matky stal i jejím -, nebo její postihl i Beth.

Odložila deník a usedla u malého stolku, kde vyřizovala svoji korespondenci. Rozsvítila lampu, vzala čistý list papíru a začala

psát: “Milá tetičko Millicent, v minulosti jsem vás požádala o osvětlení některých podrobností v životě mé matky.

Respektovala jsem, jak vy říkáte bolest a hoře nad ztrátou vaší sestry, které by

vám rozpomínání působilo, a proto jsem nenaléhala. Nyní jsem k tomu však nucena. Začínám trpět podobnými příznaky, jaké měla

má matka, než zemřela. Naléhavě potřebuji zjistit jejich původ,

který, jak věřím, leží skryt v matčině dětství. Zapřísahám vás proto

při zdraví mém i mé dcery, abyste mi sdělila vše, co víte o okolnostech matčina odjezdu z Austrálie. Víte něco, co bych měla vědět

i já?” ,.

Kočí byl tvrdohlavý. “Je mi líto, madame,” pravil. “Negry nevozím. Musím myslet na vostatní pasažéry. Zaplatili a maj svý práva.”

Joanna nevěřila vlastním uším. Dostali se tak daleko, po tolika

hodinách cestování, tak blízko Karra Karře jen proto, aby kočí dostavníku odmítl vézt Sarah, protože je míšenka.

“To snad nemyslíte vážně,” řekla. “Snad nás tu nechcete nechat!”

Kočí ztišil hlas. “Já ne, madam, rozumějte. Já proti negrům nic

nemám. Kdyby to záleželo jen na mně, tak jí beru. Ale ostatní cestující -, “

Joanna pohlédla na pět pasažérů -, tři muže a dvě ženy, kteří spolu s ní a Sarah právě vystoupili z vlaku; seděli v dostavníku a upřeně se dívali opačným směrem.

“Co čekáte, že budeme dělat?” Joanna se otázala kočího. “Nic tu

není!” Železniční zastávka sestávala z malého přístřešku uprostřed

pustiny, jen několik metrů od kolejí rostl hustý les. Pro každého,

kdo necestoval dál do Sydney to byla konečná stanice, zbytek cesty do jiných měst a osad pak musel urazit dostavníkem.

“Je mi líto, madam. Ale to jsou zásady společnosti. Žádní domorodci.” Výmluvně pokrčil rameny a vyšplhal se na kozlík.

“Joanno, prosím, jeďte s ním,” řekla Sarah. “Já se tu neztratím.”

“Ale, Sarah, já se v misii možná zdržím přes noc. Kde budeš spát?” Joanna se obrátila ke kočímu. “Můžete mi aspoň říct, jak daleko je odsud misie Karra Karra?”

“Šestnáct kilometrů po týhle cestě, pořád do kopce. A vypadá to, že bude pršet. Měla byste jet se mnou, jak říká ta holka.”

“Nemám zájem s vámi nikam jezdit. Můžete si být jist, že na vás

společnosti pošlu písemnou stížnost.”

“Poslužte si,” odsekl kočí a práskl opratěmi.

Dostavník se s rachotem rozjel a zmizel mezi vysokými borovicemi. Joanna ve vzduchu cítila déšť. Západní pláně mohlo zžírat

sucho, ale zde v zelených horách nedaleko hranice s Novým Jižním

Walesem nebyl lehký deštík ničím neobvyklým. “Sarah,” řekla Joanna, když se chápala své brašny. “Mám dojem, že bychom měly vyrazit.”

Svěží horský vzduch s omamnou vůní borovic a lesního podrostu jim cestou dodával sílu. A jak kráčely lesní cestou, Joanna cítila

rostoucí vzrušení. Byla tohle konečně, po tolika letech hledání, ta

pravá Karra Karra? Kráčely snad se Sarah po zemi, která byla označena v listině, a podle práva tedy patří jí?

Joanna napsala řediteli misie, Williamu Robertsonovi, dopis, v němž ho požádala o jakékoli informace o svých prarodičích.

Dostala však jen stručnou odpověď: “Nevím, co bych vám mohl říci,

paní Westbrooková. Přijedete-li nás navštívit, v plné míře vám poskytneme naše skromné pohostinství.”

Joanna se Sarah se často zastavovaly, aby vyhledaly úkryt před hrozícím deštěm. Vlněné pláště záhy ztěžkly vlhkostí a boty měly

obalené blátem. Neklesaly však na mysli. Od okamžiku, kdy objevila leták, který si Adam přivlastnil na výstavě, Joannu neopouštělo vzrušení: Vysoko v horách, blížila se teď k místu, kde se dost

možná narodila její matka.

Hluboko z lesa k nim doléhaly hlasy zvířat a Joanna si všimla množství květin, jaké ve volné přírodě nikdy neviděla. Obě začínaly být unavené, cítily na sobě vliv vysoké nadmořské výšky a táhlého stoupání. Často zastavovaly, aby si přehodily kabely z jedné ruky do druhé a nabraly dech.

Joanna začínala mít obavy. Jak daleko už došly? Kolik cesty ještě zbývá k domorodé misii? Podle zamračené oblohy nebylo možné odhadnout, kolik je hodin.

Když prošli zátočinou, naskytl se jim zvláštní pohled.

Cesta před nimi byla zatarasená volským spřežením. Dvanáct těžkých zvířat zapřažených v párech táhlo obrovský vůz naložený

dřívím. Spřežení řídil muž stojící na voze s pětimetrovým bičem

a střídavě voly mrskal po hlavách nebo nadával.

Hugh napsal několik balad o volských spřeženích a jejich svérázných kočích -, volařích, -, kteří většinou byli trestanci. Za jeho

mládí byla taková spřežení běžná, ale postupem času se vytrácela,

protože byla nákladná a pomalá. Volská spřežení postupně nahrazovali koně a právě tak železnice. Aby na ně uchoval vzpomínku,

napsal Hugh neobyčejně oblíbenou baladu: “Volaři”.

Nicméně se Joanna se Sarah zastavily a zíraly spíše na dostavník než na volské spřežení, které mu stálo v cestě.

Cestující se vykláněli z oken a hlasitě lamentovali, kočí křičel na volaře, ale ten

ho ignoroval.

Joanna se Sarah prošly okolo monstrózního vozu, jehož kola, vyšší než ony samy, se bořila hluboko do bláta a vrzala kupředu nemožně pomalým tempem. Když volař zahlédl dvě ženy, usmál se

na ně a zamával jim. Joanna také zamávala a zavolala: “Víte, jak

daleko je to ke Karra Karře?”

“Dvanáct kilometrů,” odpověděl volař. “Přímo po cestě.”

Dvanáct kilometrů! To znamená, že se Sarah ušli jen čtyři.

Zdálo se to být mnohem více.

Brodily se blátem, míjely páry volů jeden po druhém a modlily se, aby vydrželo nepršet. Ušly jen několik metrů, když Joanna řekla: “Snad bychom mohly najít nějakou usedlost,” ale vtom zahlédla, jak se k nim po cestě blíží povoz.

“Hej,” zvolal kočí, když zastavoval. “Nejste vy paní Westbrooková? Já jsem William Robertson, vrchní správce Karra Karry.”

Pomohl jim nastoupit do vozu a přitom řekl: “Když se začínalo připozdívat a dostavník nejel, rozhodl jsem se, že vás pojedu hledat. Občas se stává, že volaři zatarasí cestu. Teď bude trvat hodiny,

než dostavník dorazí do příští stanice.”

Robertson otočil vůz a zamířil zpět podél cesty, Joanna se Sarah

přitom letmo pohlédly na kočího dostavníku, který s brunátnou tváří dál řval na volaře. Po několika minutách již byl dostavník

i s nešťastnými cestujícími daleko vzadu.,.

Robertson byl Skot s dlouhými ryšavými vlasy a divokým zrzavým plnovousem. Joannu překvapilo, když jí sdělil, že je kněz, protože vypadal spíše jako dřevorubec. “Ani nevíte, jak mě váš dopis potěšil, paní Westbrooková,” řekl. “Nestává se často, aby si na

naši misii někdo vzpomněl. Ptala jste se na manželský pár Makepeaceových. V našich záznamech jsem o nich nenašel jedinou zmínku, ale naši první matrikáři nebyli nijak důslední.

Napadlo

mě, že kdybyste promluvila s některými z našich starších členů,

mohli by si na něco vzpomenout.”

“Jak stará je vaše misie, pane Robertsone?” otázala se Joanna.

Dívala se přímo před sebe a netrpělivě vyhlížela Karra Karru.

“Velmi stará. Byla to jedna z prvních misií v Austrálii.”

V Joanně narůstalo vzrušení. “Proč ji rušíte?”

Robertson se zatvářil vážně. “Před léty byla tato půda přislíbena

domorodcům, protože ji vláda považovala za bezcennou. Ale mezitím se nedaleko objevily první usedlosti a zvýšila se poptávka po

stavebním dříví. Obzvláště teď se stavební konjunkturou.”

Joanna a Sarah se o rozkvětu stavitelství samy přesvědčily: Když jejich vlak projížděl Melbourne, zahlédli na jeho předměstí

pás domů rostoucích jako houby po dešti, aby stačily vyhovět požadavkům městské populace. Později, jak se vlak blížil k Novému

Jižnímu Walesu, viděly kilometry a kilometry pokácených lesů, z nichž, kam oko dohlédlo, zbyly jen pařezy.

“Tahle země oplývá dřevem, paní Westbrooková,” řekl Robertson.

“Spousta lidí má o něj zájem, proto tlačí na radu, aby domorodce vystěhovala.”

“Jakou radu?”

“Jmenuje se Rada pro ochranu práv domorodců. Ale řeknu vám, že dělá všechno, jen nechrání domorodce.”

“Jak vás mohou vystěhovat? Mají na to podle zákona právo?”

“Mohou, když se jim to podaří narafičit tak, aby to vypadalo, že

to dělají v zájmu domorodců. Jako důvodu využili toho, že u nás

máme častý výskyt tuberkulózy. Tvrdí, že ji způsobuje to vlhko tady. Takže chtějí domorodce přestěhovat do teplejší a sušší oblasti

pro jejich zdraví, jak tvrdí rada. Ale ti lidé patří sem. Žili tu jejich

předkové.”

“Ale, pane Robertsone, nedávno bylo vědecky dokázáno, že tuberkulózu vyvolávají mikroby, a ne zima nebo vlhko. Jsou si toho

vědomi i členové rady?”

“Naprosto, protože jsem je na to nedávno upozornil. Ale přiklánějí se ke staré teorii. Mají na to renomovaného lékaře v Melbourne, který jim to potvrdí.”

A vtom, znenadání, se objevila.

Jak Robertson sjížděl s vozem z cesty, Joanna se dívala na vstupní bránu. Byl na ní do hrubých prken vyřezaný nápis: DOMORODÁ MISIE KARRA KARRA. Joanně se naskytl pohled na šedou oblohu, kamenné budovy mezi stromy a prasata i slepice na

dvoře. Pokusila se představit si, co viděla její babička, když na to

místo před tolika lety přijela a nebylo tam naprosto nic. Ve vzduchu

jakoby přitom cítila víru a zápal Johna Makepeaceho, který sem přišel hledat druhý ráj. Vybavila se jí také mladá domorodá žena,

na niž si lady Emily vzpomněla -, Reenadeena -, a zajímala se, zda

náhodou ještě nežije některý z jejích potomků.

“Nejprve si dáme šálek čaje,” řekl Robertson. “A pak vás provedu po Karra Karře.”

Sídlem vrchního správce byl malý kamenný domek sestávající ze dvou místností a verandy. V Robertsonově nevelkém obývacím pokoji hostům nabídla čaj míšenka jménem Nellie, která chvílemi

zvědavě pošilhávala po Sarah.

“Tak tedy, paní Westbrooková,” začal Robertson, “čeho přesně se týká váš zájem o Karra Karru?”

Joanna mu vyprávěla o Johnovi a Naomi Makepeaceových, o matčině nevysvětleném odjezdu z Austrálie i jejím vlastním pátrání. Když však skončila, Robertson se nechal slyšet: “Ale bože,

obávám se, že v žádném případě nemůže jít o stejné místo!”

“Proč ne?”

“Za prvé, misie byla založena v roce 1860.”

Joanna se Sarah si vyměnily pohledy. “Ale říkal jste, že je velmi

stará!”

Ano, relativně stará. V koloniích, které nejsou staré ani sto let,

se dvacet let zdá jako dlouhá doba. Ale za další, paní Westbrooková, naše misie se původně nejmenovala Karra Karra.

Než jsem sem

před rokem přišel, byl to Azyl domorodců Svatého Josepha.”

“Aha,” řekla Joanna. “To vysvětluje, proč jsem ji nemohla najít

na mapě.”

“Zdálo se mi, že dřívější jméno není pro domov domorodců vhodné. Proto jsem je vyzval, aby si zvolili vlastní jméno.

Sešli se

nad tím a rozhodli pro karra karra, tak se jmenuje druh květiny, která tu hojně roste. Musela jste ji vidět-, tvar jako zvoneček s bílými

a levandulovými okvětními lístky.”

Joanna prožívala těžké zklamání. Nevěděla, co říct.

“Je mi to líto, paní Westbrooková,” řekl Robertson. “Byl bych upřímně rád, kdyby právě zde bylo místo, které hledáte.”

“Nevíte náhodou,” zeptala se Joanna po chvíli, “zda slovo karra

karra znamená to samé pro všechny domorodce.”

“Má se za to, že mezi domorodci v celé Austrálii existuje více než dvě stě různých jazyků, paní Westbrooková. Jakékoli slovo může v jednom dialektu znamenat jednu věc, a v dalším jinou.”

“Rozumím,” řekla Joanna.

“Chtěla byste se teď porozhlédnout po misii?”

Pan Robertson vzal Joannu se Sarah nejprve do kaple, kde se pomodlili. Poté jim ukázal hlavní objekt sestávající z několika domků, společných budov a chlévů pro hospodářská zvířata. Joanna viděla ženy z misie vyrábět proutěné koše stejnou technikou, jakou

používali jejich předkové. Dozvěděla se, že o koše je velký zájem

v okolních městech.

Se Sarah pak viděly, jak muži vydělávají kůže, z nichž pak dělají předložky a ty prodávají. Byly svědky obdělání a sklizně zeleninové zahrady i dojení krav. Z rozestavěné školy slyšely zpěv školáků. Všude, kam se Sarah přišly, je vítali s úctou a úsměvem. Joanna si ale povšimla rozdílu mezi obyvateli této misie a misie v Západní Austrálii, kde Sarah jako dítě vyrůstala. Lidé z Karra Karry

stáli zpříma a měli v sobě jistou hrdost, která v jiných misiích ne

byla tak zjevná. Simmsovi domorodci byli zotročení, Robertsonovi měli důstojnost.

“Dosáhli jsme naprosté soběstačnosti, paní Westbrooková,” řekl Robertson. “Misie již nedostává od vlády žádné příspěvky. Sami si

pěstujeme pšenici, chmel i zeleninu. Vyrábíme koše a předložky z kůže, po kterých je stálá poptávka. Máme sedmdesát kusů dobytka a prasata, ze kterých by byla slanina na celá léta.

Víte, na rozdíl

od správců jiných misií, kteří mají pocit, že s domorodci je třeba

zacházet jako s dětmi, já věřím, že domorodci jsou daleko schopnější, když jsou samostatní. Pokud jim odepřete jejich vlastní iniciativu, ztrácejí víru v sebe sama.”

Joanna si vzpomněla na své návštěvy v Západoaustralské misii, kdy byl ještě reverend Simms jejím vrchním správcem. Domorodci byli většinou nešťastní a často i vzpurní. Simms na to reagoval zvýšenými nároky na disciplínu, což situaci ještě zhoršovalo.

“jsou tu ti lidé šťastní?” otázala se.

“Jsou naprosto spokojení, paní Westbrooková. Samozřejmě, že většinu z nich tvoří míšenci, kteří tu mají daleko větší pocit bezpečí než ve společnosti, kde je nepřijímají domorodci ani bílí.” Robertson se krátce podíval na Sarah v elegantních cestovních šatech

z černého sametu, klobouku s pérem a malým zlatým křížkem na krku. “Máme tu velmi málo čistokrevných domorodců a sou velmi staří.”

Joanna myslela na domorodce, které viděla v západoaustralské misii, když ji po ní reverend Simms naposledy prováděl.

Všichni

domorodci byli dobře oblékaní i živení a s hrdým úsměvem předváděli své koše a předložky. Ale pod povrchem toho zdání v nich

Joanna cítila jakési zmatení. Vítali ji usměvavé matky v evropských šatech a hrdí gentlemani v kalhotách a fracích, ale přesto měla nepříjemný pocit, jako by něco nebylo v pořádku. I uprostřed té

všeobecné spokojenosti a zjevného rozkvětu měla pocit jisté prázdnoty. Cítila, že Simmsovi svěřenci nežijí, ale jen přežívají čas

mezi přítomností a smrtí.

Jak procházeli kolem dřevěných budov, Joanna pravila: “Pane Robertsone, je to zpěv, co slyším?”

“Ano, slyšíte správně,” přisvědčil. “To je z marodky. Máme tady

jednu velmi nemocnou a její příbuzní se ji snaží vyléčit. Ženy zaříkávají nemoc písní.”

“Co ji trápí?”

“Má prudké bolesti břicha. Přišlo to velmi náhle, včera v noci.

A ženy už nad ní zpívají pěkně dlouho.”

“Dělají pro ni ještě něco jiného?”

“Natřely jí tělo tukem ptáka emu smíšeným s popelem a uvázaly jí okolo pasu copánky z vlasů. Ale zpěv je při celé proceduře nejpodstatnější.”

“Neměl by se na ni podívat lékař?”

“Paní Westbrooková, tím se nic nespraví. Zastavil se tu místní doktor a prohlédl ji, ale říkal, že pro ni nemůže nic udělat.

Její nemoc nemá nic společného s fyzickým zdravím. Pokud vím, utekla

s manželem jiné ženy. Dostali se až do nejbližšího města, kde ji

opustil. Když se pak vrátila, ostatní ženy ji “vyzpívaly” -, myslím,

že spíše tak nějak proklely.”

Joanna se na něho udiveně dívala. “Míníte tím jedovou píseň “Ano, proč? Vy jste o takových věcech někdy slyšela?”

“Nedá se jí nějak pomoct?”

“Příbuzní se z ní snaží vyhnat jed zpěvem vlastních ozdravovacích písní. Léky bílých tu nepomohou, jejich snad ano. Všechno je

to jen otázka víry.”

“Vadilo by jim, kdybych se na ni podívala? Mám nějaké zkušenosti s léčením.”

“Vůbec by jim to nevadilo, paní Westbrooková. Vážili by si vaši

snahy pomoct. Jděte dovnitř, já tu na vás počkám. Jako muž mám vstup zakázán, když ženy vykonávají své rituály.”

Joanna a Sarah prošly dveřmi do dlouhé místnosti vybavené osmi postelemi a několika stoly se židlemi. Sedm postelí bylo pečlivě

ustlaných a prázdných, v osmé ležela žena se zavřenýma očima.

Na

první pohled s ní nebylo něco v pořádku; převracela hlavu ze strany na stranu a naříkala. Joanna se Sarah sledovaly, jak v jisté vzdálenosti od postele tančí skupina žen držících ruce před sebou dlaněmi vzhůru. Ženy při tanci roztahovaly ruce a obracely je nad netečnou ženou ležící na posteli.

Náhle jedna z nich zpozorovala Sarah a Joannu. Přestala zpívat a s ní i ostatní, všechny se upřeně dívaly na nově příchozí.

“Buďte zdrávy,” řekla Joanna. “Omlouvám se, že vás přerušuji.

Ale mohla bych se na ni podívat? Snad bych jí mohla pomoct.”

Joanna čekala, že narazí na odpor, možná i odmítnutí, ale namísto toho se ženy stydlivě usmály a naznačily jí, aby přistoupila k posteli. Joanna se posadila na okraj postele a pacientku vyšetřila. Hledala přitom určité příznaky, a přestože jí unikala přesná povaha nemoci, v očích nemocné jasně viděla výraz nevyhnutelnosti a smíření. Pak si na stolku u postele všimla dvou balíčků prášku se štítky ZÁZVOR a ŘEBŘÍČEK, lahvičku s výtažkem z vrbové kůry a hořčičné obklady, které tam bezpochyby zanechal místní lékař.

Ale zřejmě nic z toho nepomohlo.

Joanna vstala a všechny ženy se na ni dívaly plné naděje, jediné,

co však mohla říci, bylo: “Je mi líto.”

Ženy se vrátily k zaříkání a kurióznímu tanci okolo postele.

Joanna se Sarah zamířily ke dveřím. “Ráda bych věděla, jestli jí

tím pomohou,” řekla Joanna.

“Tenhle rituál neznám,” prohlásila Sarah. “Nevím, jak pomoci někomu, kdo byl vyzpívaný.”

“Třeba ani tak nezáleží na druhu rituálu,” řekla Joanna zamyšleně, “ale je nezbytné, aby oběť věřila, že ji slova písně vyléčí. Kéž

bych těm písním mohla věřit tak jako ony. Kéž bych dokázala složit své vlastní písně a zahnat svým zpěvem to prokletí.”

Venku se připojily k Robertsonovi. Když Joanna poznamenala, že v některých jiných misiích jsou takové rituály zakázané, Robertson řekl: “Jsem poněkud smutný z toho, že ti lidé ztrácejí své tradice. Domorodci už byli připraveni o množství svých magických

míst. Stovky, možná tisíce, posvátných studní a jeskyní jsou pro ně

navždy ztracené. A mohl bych dodat, že taková ztráta je pro ně více

než duchovní. Mějte na paměti, že domorodci nikdy nezapisovali svoji historii. Celá paměť generací jejich předků spočívá na posvátných přírodních útvarech, které leží podél stezek písní.

Domorodci

po těch stezkách chodívali a na své pouti opakovali staré příběhy.

Odříznuti od svých stezek písní, tak ztratili i kontakt se svými předky a svou historii. Několikrát jsem poukázal na to, že odepřít domorodcům právo na jejich posvátná místa, je to samé jako spálit

knihovnu!”

“Vaši svěřenci se tu zdají být velmi spokojení,” řekla Joanna, když se přibližovali k Robertsonově domku.

“Bohužel jsou stále tací, kteří utíkají.”

“Kam míří?”

“Do měst a osad, většinou. Táhne je tam alkohol a tabák, někdy dokonce i návyk, takže pak za tím jdou kamkoli. Pár jich ale uprchlo do vnitrozemí v naději, že tam najdou místo pro starý způsob života bez bílých.”

“Je ve vnitrozemí hodně takových domorodců?”

“To nikdo neví. Na mapě Austrálie je stále spousta bílých míst.”

Joanna přitom myslela na domorodce, které viděla v Melbourne, jak se opíjejí, žebrají i prodávají. Zdálo se jí, že i Sarah zapomíná stále více z odkazu svého národa. Reverend Simms Joanně jednou řekl: “Jedině vítáme, vcházejí-li domorodci do svazků s naší

rasou, neboť tak do jejich krve pronikají vlastnosti civilizovaných

bělochů.”

“Pane Robertsone, je možno nějak ovlivnit rozhodnutí Rady pro ochranu práv domorodců?” otázala se Joanna, poté co se vrátili do

Robertsonova domku. “Bylo by možné radu přimět, aby se o práva domorodců více zajímala?”

“O to jsem se již snažil, paní Westbrooková, ale jsem sám proti

šesti. Právě proto jsem na výstavě rozšířil naše letáky.

Doufal jsem,

že se mi podaří získat pozornost lidí podobného smýšlení, kteří by

mohli nějak pomoct.”

“Ráda bych vám pomohla, pane Robertsone. Povězte mi, co mám udělat.”

Robertson přistoupil ke svému stolu a řekl: “Dám vám jména členů rady. Můžete jim napsat dopis a v něm vyjádřit nesouhlas s jejich rozhodnutím vystěhovat mé svěřence.”

Zatímco Robertson sepisoval seznam jmen, Joanna hloubala nad fotografií visící nad krbem. Štítek ji popisoval jako portrét Starého Wonga, posledního náčelníka své doby. Až na kabát z vydělané kůže byl nahý a s kopím v ruce vzbuzoval impozantní dojem.

Co si asi myslel, říkala si Joanna, když se díval do objektivu fotoaparátu? Slyšel za cvaknutím závěrky smuteční zvonění nad jeho

lidem?

“Tady to je,” řekl Robertson a podal seznam Joanně. “S

vděčností ocením vše, čeho se vám podaří dosáhnout. A nyní, přejete si

zde strávit noc? Máme tu pokoje i pro hosty.”

Než Joanna stačila odpovědět, spatřila na zdi ještě něco. Byl to

velmi starý, zažloutlý dokument v proskleném rámečku.

Přistoupila blíže a užasle pohlédla na povědomé tečky, kličky a kryptické

symboly, které již sama tak dobře znala, ale jejichž význam jí již

tolik let unikal. “Pane Robertsone,” řekla s náhlým vzrušením.

“Co

je to?”

“To, paní Westbrooková, je má velká pýcha. Je to stránka z Caesarových Galských válek. Samozřejmě, že to není originál, ale jen

šikovně udělaná faksimile, kterou mi poslal přítel z Anglie.

Zajímám se tak trochu o klasicismus.”

“Ale co je to? Myslím, co v tom stojí, pane Robertsone?”

“Je to jistý druh těsnopisu vynalezený jedním Římanem, který žil v prvním století před Kristem, jmenoval se Marcus Tullius Tiro.

Byl Cicerovým osobním sekretářem. Tironův těsnopis používalo mnoho slavných mužů, mezi nimi i Julius Caesar. Používalo se jej

asi tisíc let, ale vymizel během středověku, kdy byl těsnopis spojován s čarodějnictvím a magií.”

“Ráda bych vám něco ukázala,” řekla Joanna a vzdálila se ke své cestovní brašně. Vyndala z ní kožené desky a podala Robertsonovi několik listů papíru.

“Dobré nebe!” zvolal, “to je naprosto stejný těsnopis! Ať už to

napsal kdokoli, musel se zajímat o klasicismus jako já.”

“Dokážete to přečíst?”

“No, podíváme se na to, ano?” Vyndal z kapsy brýle a posadil si

je na nos. Husté obočí mu usilovným soustředěním slynulo v jed no. Nakonec pravil: “Je to zlé, paní Westbrooková. Můj dokument

je napsaný latinsky, kdežto vaše se zdají být v angličtině.”

“Dokážete je přeložit?”

“Nejsem odborník na Tironův těsnopis. Obsahuje stovky symbolů, chápejte.”

“Copak neexistuje způsob, jak ten kód rozluštit?”

“Přítel, který mi poslal tuto faksimili, je v tomto oboru skutečným znalcem; vlastně to byl on, kdo vyrobil tu skvělou faksimili.

Napíšu mu do Anglie, pošlu mu poznámky vašeho děda a vysvětlím mu, o co jde. Giles mi stejně dluží službičku.”

Joanna váhala. “Nerada bych ty dokumenty dávala z ruky, pane Robertsone. Mají pro mě značnou cenu.”

“Ano, jistě. Rozumím. V tom případě požádám Gilese, aby mi poslal Tironův kód i s návodem na jeho použití. Vy, paní Westbrooková, si pak budete moci rozluštit dědečkovy poznámky sama. Co

vy na to?”

Kapitola 21..

“RÁNO JEDENÁCTÉHO SRPNA 1880 PŘESNĚ V JEDENÁCT HODIN VStOUpila kolonie Viktorie do nové éry. Proslulý pirát buše Seamus Langtree, který po tak dlouhou dobu terorizoval spořádané občany

a unikal sítím zákona, byl pověšen ve věznici Pentridge v Melbourne. Langtree se s páskou na očích svíjel a zápasil na konci lana plné

čtyři minuty, než si ho konečně vyžádala i boží spravedlnost.

Lapkův bídný a hrůzný konec tak uzavírá období zločinnosti v Austrálii.”

Tak začínal Frankův zasvěcený popis nejslavnější popravy v Australských koloniích. Psal horečně, zaznamenal každou podrobnost, přidal i několik vlastních invencí: “Za branami věznice

se shromáždilo pět tisíc lidí, z nichž mnohé ženy pro odsouzeného

plakaly.” Zatímco Downsovi konkurenti -, Age a Argus -, vyslali

pro zprávy z tak senzační události své reportéry, Frank věřil, že poprava je hodna toho, aby ji popsal vydavatel Timesů osobně.

“No, tak to bychom měli,” řekl jeden z asi třiceti novinářů shromážděných pod šibenicí. “Teď bych zašel k Lucy na pirožek s masem a ledvinkama. Tyhle popravy podporujou chuť k jídlu!”

Frank se podíval na hodinky; měl domluvený společný oběd s prezidentem První melbournské banky, ale stále zbýval dostatek

času, aby svůj článek doručil do redakce a do tisku pro odpolední

vydání.

Byl to dobrý článek a Frank věřil, že dosáhne rekordní počet prodaných výtisků. O to spíše, že jeho článek doprovázely Ivyny

nápadité ilustrace Langtreeova gangu i pověstné přestřelky u Glenrowanu. Frank neviděl Ivy už celé dva týdny a začínal si uvědomovat, že se jí po něm musí stýskat, že se jistě cítí osamělá. Když pak

procházel branami nápravného zařízení a potřásal si rukou s dozorcem, myslel na to, že musí Ivy navštívit, kdyby se mělo dít cokoli.

Frank neměl starosti jen s novinami, byly tu i jiné věci.

Jednoho

rána se probudil a zcela náhle si uvědomil, že je mu třiačtyřicet. To

ho dovedlo až k myšlence, že bude třeba se začít vážně zabývat budoucností -, budoucností Lismore, Timesů a příjmení Downs.

Bylo

na čase oženit se a založit rodinu. Takové vyhlídky v něm ale neprobouzely žádné obzvláštní nadšení. S Ivy byl šťastný a přál si,

aby tomu tak mohlo být i nadále. Od manželství si nesliboval nic jiného než dědice, protože už měl jistotu, že Ivy mít děti nemůže.

Nenápadně dal najevo, že v podstatě hledá, a pozvání se jen hrnula: na jeden oběd, pak na jiný, na takový a takový bál, na zahradní slavnost pořádanou tím a tím. Měl pocit, že se ta zpráva po Melbourne šíří jako požár v buši: Frank Downs si hledá nevěstu! Zdálo

se, jako by všechny matky s dcerami na vdávání okamžitě zjistily,

že na scénu vstoupil muž přicházející v úvahu. “Tamtamy v džungli” si představoval podobně.

Chodil tedy na slavnosti, bály, obědy i večeře a setkával se s nekonečnými úsměvy, poklonami, špatnou whisky, nezajímavými dcerami a nadutými matkami horlivými učinit vydavatele Timesů svým zetěm. Pro Franka to bylo únavné, a byly i okamžiky, kdy to

vše považoval za ztrátu času. Když se však podíval na novou devítipodlažní budovu, kterou nedávno postavil, když vzal v úvahu rostoucí náklad svých novin, nebo překrásné lismorské zahrady a neobývané místnosti, říkal si v duchu: ne, není to ztráta času. Navíc to

byla jeho povinnost. Povinností každého muže bylo zanechat po sobě dědice.

Hledání manželky se začínalo jevit jako nesnadný úkol. Frank si

nemyslel, že by jeho představy byly nějak nerozumné: Chtěl jen ženu, která je chytrá, pohledná, milá a schopná vést dům plný služebnictva, aniž by s každým drobným problémem běžela za manželem. Frank zatím ale našel chybu na každé mladé dámě, které byl

představen, takže se uprostřed večeře přistihl při úvahách typu:

Moc mluví, je malá nebo až moc sečtělá. Alespoň tak pochopil, že

sice přesně neví, co chce, ale již ví, co nechce. A v melbournských

předpokojích zatím nacházel jen to druhé.

Stále však nepostrádal možnosti. Pozvání na večery a víkendy nebrala konce. Frank si dokonce musel připustit, že jakási mužská

marnivost se v něm vcelku bavila vším tím povykem, jaký se kvůli

němu strhl. Nicméně nepodléhal naivitě do té míry, aby uvěřil, že

nenadálá pozornost srdcí svobodných melbournských děv je projevem zběsilé touhy po Frankovi samém. Bylo mu třiačtyřicet a vypadal na to: tělnatější než kdy jindy, a nutno přiznat, že i s vlasy na

ústupu. Frank věděl, že každý, nebo každá, kdo má v hlavě špetku

rozumu, touží po penězích a moci. Frank Downs měl oboje.

S bezpočtem dalších Melbourňanů, napohled neklesajících na duchu v srpnovém chladnu ani pod tíhou temných mraků, Frank Downs kráčel po Collins Street a cítil, že ani on neklesá na duchu.

Naopak, majitel Timesů se dostával do dobré nálady. V novinách i v Lismore všechno klapalo, Timesy šly na odbyt, produkce vlny

i lanolínu z Lismore přinesla rekordní zisky. A měl Ivy.

To bylo právě důvodem, proč Frank shledával ostatní ženy nedostatečnými. Ivy pro něho byla ideální -, milující a věrná, vždy

připravená zapříst s ním zasvěcený rozhovor o světovém dění, smát se s ním i mu příležitostně vynadat. Frank Ivy miloval; projejí osobitou nezávislost a upřímnost, protože milovala sex a jen

zřídka se vyhýbala jeho pokusům o sbližování.

Frank se zastavil na okraji chodníku a čekal, až bude mít příležitost přejít, když vtom jeho pozornost zaujal titulek na výtisku kon

kurenčního Arguse: ZPRÁVA O BÍLÉM MUŽI ŽIJÍCÍM MEZI DOMORODCI.

Okamžitě si noviny koupil a očima rychle přelétl článek o výzkumnících v západoaustralské Velké poušti, kteří narazili na skálu

s vyrytými iniciály S. W. a datem 14. ledna 1848. V článku dále

stálo, že roku 1848 muž jménem Sam Wainwringht spolu se čtyřmi dalšími muži podnikl cestu Velkou pouští, když se vydal napříč Austrálií z Perthu do Sydney. O žádném z nich pak již nikdo neslyšel. Skála s vyrytým nápisem byla nalezena nedaleko tábořiště domorodců, kteří výzkumníkům vyprávěli o bílém muži, který mezi

nimi žil patnáct let, než pak zemřel.

Obvykle to byly výhradně Timesy, kde vycházely tak dobré články, a Frankovi se nelíbila představa, že by je Argus mohl předstihnout. V duchu si poznamenal, že za tím musí poslat svého reportéra Erica Grahama, aby zjistil něco bližšího.

Jak spěchal po ulici a vyhýbal se kočárům nebo koňským tramvajím, myslel Frank na Joannu Westbrookovou a její nedávnou cestu do Karra Karry v Novém Jižním Walesu. Ředitel misie jí přislíbil, že pro ni obstará klíč k těsnopisu, jaký její děd používal pro své

poznámky. Frank do jejich překladu vkládal velké naděje, protože

se za tím vším možná skrýval senzační článek. Nemohl se dočkat,

až zjistí, co ty šifrované poznámky obsahují; již téměř viděl titulek:

PO SEDMATŘICETI LETECH ZABÍJÍ DOMORODÁ KLETBA BÍLOU ŽENU.

Těsně okolo projela drožka a koly zapadla hluboko do louže, až se všude rozstříkla voda a bláto. Frank uskočil a proklínal nástrahy

melbournských zim. I tak, říkal si, když si otíral potřísněné kalhoty,

mohl každý poznat čerstvé zbohatlíky podle toho, jak se ve svých nových kočárech řítili ulicemi, zatímco protřelí jezdci vždy drželi své

koně na uzdě.

Když vstoupil do budovy Timesů, Frank nabyl dojmu, že Argus přece jen není o tolik napřed. Ivyny karikatury nadále zvyšovaly

náklad; a přestože tak podnítily Argus i Age ke kopírování jejího

stylu, měly jejich ilustrace velmi daleko k Ivyinu osobitému vtipu.

Kdo, ptali se všichni, kreslí ty báječné karikatury? Ale Frank odmítal odhalit totožnost své kreslířky. S Ivy se shodli na tom, že tajuplnost prodává.

Ano, říkal si, když vyjížděl otřásajícím se hydraulickým výtahem do devátého patra, večer musí navštívit Ivy. Po sedmi letech,

příští týden přesně po sedmi letech, uvědomil si, byla stále jedinou

ženou, která, z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu, zjevně milovala

Franka pro něho samého. Nikdy neprojevila zájem o peníze, nikdy

o nic nežádala.

A jejich sexuální vztah byl rovněž mimořádný; ode dne, kdy mu svitlo, že Ivy neotěhotněla ani poté, co s ním spala už dvanáct měsíců. Nekladl jí na toto téma žádné otázky, gentleman se o takovém

tématu nezmiňoval ani před milenkou, věděl to. Ivy bylo šestačtyřicet a možnosti těhotenství měla pravděpodobně za sebou. Právě

proto, když si teď přál mít dědice, se s ní nemohl oženit.

Když se dveře výtahu otevřely, k Frankovým uším dolehl z přední kanceláře rachot nového Remingtonova psacího stroje.

“Tady,” řekl Frank a podal sekretářce svůj poznámkový blok.

“Langtreeova poprava. Přepište to, a rychle!”

Timesy, právě tak jako jejich vydavatel, rostly každým dnem.

Frank poslechl Ivyných rad, které se týkaly například otiskování

článků na jiná témata než politika a politikové. Když londýnský

Daily Telegraph vyslal do Afriky expedici k prameni Nilu, získala

si ta událost pozornost celého světa. Ivy navrhla, že by melbournské Timesy mohly financovat expedici do neprozkoumané Nové

Guinei. Frankův favorit, reportér-dobrodruh jménem Jameson, se sice nechal bodnout kopím do břicha a bezmála spořádat kanibaly,

ale vrátil se i s článkem, a náklad Timesů se tak zdvojnásobil.

Nato Ivy přišla s otiskováním tabulek výsledků kriketu a fotbalu. A proč v odpoledním vydání netisknout pravidelné předpovědi

počasí z astronomického ústavu? Co třeba komická příloha, aby se

nad ranním čajem měli lidé čemu zasmát? A týdně jednu melbournskou kuriozitu? Frank zkusil všechno, a s vynikajícím ohla

sem. Timesy nyní měly šestnáct stran a hrdě se prezentovaly jako

nejobjemnější pennyový deník v Britském Impériu.

A Timesy četl každý volič od Melbourne až po Wagga Wagga, což neopomíjeli místní adepti politické dráhy.

Frank se vrátil do své kanceláře, sedl si za stůl a položil hlavu do

dlaní; náhle se cítil velmi unavený. Poprava na něho musela dolehnout více, než si sám připouštěl. Jak se Langtree svíjel a kopal…

Frank se znovu podíval na hodinky. Za hodinu se měl setkat s prezidentem banky, ale nechtělo se mu nikam chodit. Ve skutečnosti

chtěl vidět jedině Ivy, obejmout ji, připomenout sám sobě, že je stále živý a že byl svědkem smrti někoho jiného, ne vlastní.

Pak si znovu vzpomněl na prezidenta banky a jeho neprovdanou dceru, kterou Frankovi toužil představit. Frank věděl, jaká je jeho

povinnost: Najít si ženu, která by mu mohla dát rodinu.,.

Ivy měla strach.

Věděla, že Franka ztratí. Byla to jen otázka času.

Stála před zrcadlem a věnovala se posledním úpravám svého klobouku; zase jednou se jí tak připomněl její věk-, v šestačtyřiceti

měla nejedna žena starosti s vnoučaty. Co stálo za jejím životem?

Místnost plná obrazů, které nikdo nechtěl.

Čtyřicet šest, pomyslela si, bez manžela, bez dětí, bez rodiny.

Kdykoli kráčela po ulicích Melbourne, s těžkým srdcem vnímala nuzné ženy obývající prázdnotu temných průchodů -, ženy zavržené často bez vlastního přičinění, ženy neužitečné sobě samým

i společnosti. Melbourne jich bylo plné, a ačkoli Ivy strávila s Frankem sedm let, neměla žádný prstýnek na prstě ani nedržela

v ruce doklad svazku s ním. Nevyhnutelně se musel jednoho rána probudit a rozhodnout se, že je čas založit si rodinu. A bohatý muž

jako Frank by si jistě hledal mladou a váženou ženu a matku svých

dětí.

Ivy se rozhodla, že je na čase, aby i ona začala myslet na budoucnost a další život. Problém však byl: Jak?

Jak měla žena bez příjmů a bez muže, který by ji podporoval, přežít v tak nemilosrdném městě, jako bylo Melbourne, kde na uli

cích žebraly otrhané děti, zatímco přepychově oděné dámy a pánové proplouvali kolem bez povšimnutí? Jak si mohla osamělá žena

bez vzdělání a bez kvalifikace, s vytrácející se krásou mládí zajistit

poklidné stáří?

Taková vyhlídka Ivy přišla na mysl před několika měsíci poprvé. A tehdy se rozhodla, že prozkoumá Melbourne, aby se přesvědčila, jaké se jí otvírají vyhlídky. To co nacházela jí však přinášelo

nejen zoufalství, ale naplňovalo ji i strachem.

Nenašel se jediný člověk, který by ji zaměstnal.

Hostince chtěly jen mladé barmanky, zámožné rodiny hledaly výhradně počestné chůvy a vychovatelky, a Ivy nebyla dobrá kuchařka ani se neměla na co nebo na koho odvolat. A veškeré ostatní

profese byly obsazeny muži.

Kdykoli začínala klesat na duchu, vzpomněla si na Franka a pevnou oporu, kterou jí jeho existence skýtala, a doufala: On nedopustí, aby mě potkal takový osud. Když pozdě v noci uléhala a zaposlouchávala se do zvuků utichajícího města, slyšela tlukot svého

srdce plného obav a cítila, jak se jí znovu zmocňuje strach: Nemohu na něho spoléhat. Opustí mě. Bude muset.

Ivy Dearbornová neměla nic než jediný dar: Uměla malovat.

Kam jen Ivyna paměť sahala, toužila se stát malířkou. Od útlého

dětství, kdy její rodina v Anglii zápasila o přežití s otcovou mzdou

horníka, Ivy trávila každou volnou chvilku, kterou si našla, kreslením. Když pak se svojí matkou a pěti bratry a sestrami odpluli do

Austrálie, Daniel Dearborn je všechny oslnil svým chvalozpěvem o báječných možnostech, které tam na ně čekají. Tvrdil, že půjde

hledat zlato a všichni pak budou bohatí. Malá Ivy z toho byla plná

nových přání a snů: Půjdu na malířskou akademii; stanu se slavnou

umělkyní. Z Dearobornových snů se žádný nenaplnil. On i jeho dva synové zemřeli na tyfus v Ballaratu; dcera zemřela o rok později při porodu; druhá dcera uprchla do Tasmánie a nikdo už o ní

neslyšel. Takže Ivy zůstala sama s matkou a mladším bratrem.

Přišli do Melbourne, protože v pustině nemohli přežít. Paní Dearbornová šila v malém bytě za Collins Street a zemřela, dříve

než se dožila padesátky. Rozčarovaný a zahořklý bratr odjel na Nový Zéland a nechal Ivy samotnou.

Znovu a znovu se snažila uskutečnit svůj sen a přijímala proto jakoukoli práci, kterou nacházela ve středně situovaných rodinách.

S platem, jaký dostávala, ale jen sotva přežívala a mezi dlouhými

hodinami práce nenacházela ani okamžik na to, aby mohla vzít do

ruky tužku. Když pak přišel krásný mladý zlatokop a do Ivy se zadíval, uvěřila právě proto jeho slibům v naději, že se jí tak konečně

podaří uniknout.

Těhotenství ho ale poslalo na útěk. Jednoho rána se Ivy probudila a zjistila, že je opuštěná. Jedinkrát pak zkřížilo cestu jejího osudu štěstí, když našla dva laskavé lidi, manželský pár, kteří sami nemohli mít děti a chtěli poskytnout domov jejímu. Ivy se tak znovu

ocitla sama, aby si svobodně znovu hledala práci. Po několika nešťastných místech, kde dlouhodobé zaměstnání záviselo na poskytování zvláštních služeb šéfovi, opustila město a vydala se do vnitrozemí, kde nikoho neznala. Práci jí dal ve svém hostinci muž jménem Finnegan a jen krátce potom si jí všiml Frank Downs.

Tehdy se v ní znovu probudil sen o umění. Když se začala scházet s Frankem, zjistila, že má konečně dostatek času i peněz, aby se

mohla vydat za svým snem. Frank jí platil byt sestávající z koupelny, kuchyně, obývacího pokoje, ložnice a jídelny, kterou proměnila

v ateliér, do něhož arkýřovým oknem pronikaly pohádkové paprsky jižního slunce a ozařovaly Ivyn malířský stojan, barvy i kolekci

pláten. Prosta závazků -, krom Frankových potěšení -, se tedy Ivy

vrhla do malování. Za léta snažení v sobě objevila skutečný talent

i známky originality ve svých pracech. Objevila však ještě něco jiného: nikdo neměl zájem kupovat obrazy, které malovala žena.

Jak se toho zataženého srpnového dne Ivy procházela přeplněnými ulicemi Melbourne, dovedl ji právě tento fakt k jejímu dilematu. Nemohla dostat práci, která by jí poskytla živobytí, a sama

měla našetřeno jen velmi málo. Nebyla si jistá, zda by dokázala dál

kreslit ilustrace do Timesů a pracovat pro Franka i poté, co by ji

opustil. Na to se však nedívala jako na jedno z možných řešení.

V době odpolední přestávky se Ivy ocitla před jedním z mnoha fotografických salonů, které vyrůstaly po celém Melbourne.

Nový

suchý proces a kratší expoziční doby se přičinily za prudký rozmach fotografie. Zatímco si lidé svého času nechávali malovat portréty nebo si najímali malíře, aby jim zpodobnil dům, muži se

skříňkami na stativu teď produkovali přesné kopie za kratší dobu

a menší peníz.

Většina akademických malířů fotografickou techniku nenáviděla a ve strachu ze zániku svého povolání vlivem technického pokroku se odvolávali na to, že fotografie nemá “duši”, že jeden fotograf dělá napohled stejné obrázky jako druhý. A byla to pravda, ale

Ivy měla fotografie ráda. Líbila se jí jejich věrnost a preciznost.

Malíř, ať byl jakkoli schopný, nikdy nemohl zachytit tak jemné detaily jako fotografie. Na druhou stranu však připouštěla, že fotografie, které si právě prohlížela ve výloze fotoateliéru, svým způsobem postrádají hloubku. Jednak vypadaly statické a mrtvé, za

další nebyly barevné. V přírodě ale nikde nechyběly barvy; i pochmurnost a bezútěšnost měly své barvy -, barvy deště, barvy rozbouřeného moře, barvy přítmí za zavřenými dveřmi -, a právě takové mohly být nejemotivnějším a nejdramatičtějším ohniskem obrazu. Ani lidské tváře rozhodně nejsou černobílé, říkala si, když se

dívala na vystavené fotografie. Fotografii toho tolik unikalo.

“Měla byste zájem o portrét, madam?”

Vylekaná Ivy se otočila, aby viděla, jak se na ni usmívá muž v do očí bijícím kostkovaném kabátě. Neměl na hlavě klobouk, právě vyšel z obchodu.

“Všiml jsem si, že tu již dlouho stojíte a díváte se na mé fotografie, řekl s úsměvem. “Rozmýšlíte se, zda se nechat fotografovat?”

Jmenuji se Al Gernsheim a mohu vás ujistit, že mé ceny patří k těm

nej -,”

“Není v nich život.”

“Prosím?”

“Ve vašich fotografiích není žádný život.”

Muž zamrkal. “Madam, jak můžete něco takového tvrdit? Jsou přímo ze života!”

“Mám na mysli, že nemají barvy. A život přece barevný je, ne?”

Zamračil se. “Nikdo nedokáže dělat barevné fotografie. Možná jednou, ale zatím to nejde.”

“To je škoda,” řekla Ivy tiše. “Tady ta fotografie eukalyptu v pustině. Je skutečně krásná, ale byla by daleko dramatičtější,

kdyby byla barevná. Oproti…bílé obloze a bílému písku, černý strom?” Ivy potřásla hlavou. “Chce to modř pouštní oblohy, zlatavé tóny písku a barvité stínování eukalyptové kůry. Jinak byste ten

záběr mohl pořídit kdekoli.”

“Ano,” odpověděl s povzdechem. “Mohl. A je to jeden z mých nejlepších. Fotografoval jsem jej na cestě do Tumbarumba.”

“Je krásná,” řekla Ivy a uvědomila si, že myslí na jednu z balad

Hugha Westbrooka. Napadlo ji, že fotografie v sobě má naprosto stejnou atmosféru.

V mysli se jí začal rýsovat nápad. “Jak dlouho ji tu máte na prodej?”

“Od té doby, co jsem ji udělal, je to asi rok. Vůbec nikdo o ni neprojevil zájem.”

Ivy se na něho dívala s rostoucím vzrušením. “Moc ráda bych si ji koupila, je-li to možné. Kolik stojí?”

Poté, co jí oznámil cenu, se Ivy musela těžce rozmýšlet. Hrála vysokou hru a neměla žádné záruky. Ale jakou měla jinou možnost? Člověk občas musí riskovat, říkal vždy Frank.

Takže krajinku koupila a odnesla si ji do svého bytu na Elizabeth Street. Pak se převlékla z vycházkových šatů, postavila fotografii na malířský stojan v ateliéru a začala si připravovat barvy.

Projednou chtěla použít vodové barvy, nikoli drahé olejové, a ještě

než se fotografie dotkla štětcem, věděla, že bude mít úspěch.

O tři dny později se překvapený Al Gernsheim díval na obraz v tak brilantních barvách a tak živý, až měl dojem, že drží v rukou

samu australskou pustinu.

-, “To je zázrak!” prohlásil. “To je desetkrát lepší a dražší než

předtím! To je lepší než obraz!”

“Byl byste to schopen prodat, pane Gernsheime?”

“Prodat! Má drahá, ten obraz bude pryč ještě dnes! Jen se na to

podívejte! Podařilo se vám zachytit skutečné barvy pustiny! Má to

tu atmosféru! Dokázala jste něco, co by můj aparát nikdy nesvedl.”

Ivy byla zmámená štěstím, ale ovládala se. “Ani zdaleka by se mi to nebylo podařilo bez vaší fotografie, pane Gernsheime.

Třeba

bychom mohli spolupracovat? S dokonalostí a přesností vašeho aparátu a mým citem pro barvu -, “

“Bůh ví, že na tom, co říkáte, něco je.” Odtrhl oči od fotografie

a věnoval Ivy dlouhý, zamyšlený pohled. Jeho ambice rázem přerostly malý krámek plný prachu a zápachu chemikálií. V

celém

Melbourne nebyl jediný fotograf, který by nabízel věrné barevné

fotografie. “Věrnější než obraz!” myslí se mu začaly honit reklamní hesla a slogany: “Živější než fotografie!”

“Byla byste ochotna mi ten obrázek prodat zpět?” otázal se.

“Dám vám za něj dvojnásobek toho, co jste mi zaplatila. I tak na

tom vydělám.”

Ivy se rozesmála. “Jistěže si jej můžete koupit zpět!”

Znovu si ji přeměřil dlouhým pohledem a pak řekl: “Vážená paní? -,”

“Dearbornová, slečna Ivy Dearbornová.”

“Drahá slečno Dearbornová. Prokázala byste mi tu čest a přijala

mé pozvání do ateliéru na šálek čaje? Rád bych s vámi projednal jistou obchodní záležitost.”

A Ivy, která v tom okamžiku zahlédla svůj osud i spásu v Al Gernsheimově širokém úsměvu, se do něho zavěsila a řekla: “S největší radostí, pane Gernsheime.”,.

Další únavný oběd a další horlivá matka vychvalující svoji dceru. Tentokrát to byla dívka jménem Lucinda Carmichaelová.

Frank Downs již přesně věděl, jaká bude. Od okamžiku, kdy začal jeho hon na manželku, se tisíckrát setkal s jediným typem. Obvykle byla malá -, matky si dávaly záležet na tom, aby neporušily

zásady dobrého vkusu a nepřipomněly Frankovi jeho menší postavu -, nebo se naopak hrbila v ramenou, aby zakryla každý centimetr, kterým by Franka přesahovala. Měla koketně upravené vlasy a nestoudně nákladné šaty dosud zavánějící krejčovstvím.

Svou stydlivostí a skromností by Franka nudila; na klavír by hrála

jako amatérka a k tomu příšerně zpívala.

Kdykoli někdo z jeho přátel nebo jeho sestra poznamenali, že si

s výběrem manželky dává na čas, Frank jednoduše odpovídal, že je

vybíravý, že jde o závažný krok a nehodlá se spokojit s leckým.,.

“Brej den, Downsi,” řekl Geoffrey Carmichael, když vstupoval do pokoje. Sídlo Carmichaelů stálo na vršku, z něhož byla vidět řeka Yarra, na předměstí Melbourne dostupném jen velmi bohatým.

Po svatbě měl Frank v úmyslu vybudovat takové sídlo i pro sebe a svou ženu, aby tak mohli rozdělit svůj život mezi Melbourne a Západní Austrálii.

“Carmichaeli,” řekl Frank a potřásl svému hostiteli pravicí.

Geoffrey Carmichael, robustní šedesátník, nejprve zbohatl na zlatých dolech, podruhé na výrobě obuvi a sedel. Nyní byl na cestě

zbohatnout potřetí, na stříbře. Naoko se sešli právě za tím účelem,

aby prodebatovali, co Frank zjistil během své cesty k místu zvanému Broken Hill. Ale skutečným, nevysloveným důvodem Frankovy návštěvy byla příležitost seznámit se s Carmichaelovou jedinou

dcerou Lucindou.

Frank přijal sklenku whisky a postavil se ke krbu. Bylo září, ale

zima se v Melbourne stále držela všemi deseti. Frank byl rád, že je

zpět v civilizaci a popíjí civilizovanou whisky. Probrali s Carmichaelem výhodnost investic do nového stříbrného dolu v Broken

Hillu, a když pak Carmichael o chvíli později odložil svoji sklenku

a řekl: “Věřím ti, Franku, považuj mě za dalšího partnera,”

objevila se náhle paní Carmichaelová, jako by byla poslouchala za dveřmi a čekala, až bude obchod uzavřen. “Tady jste!

Carmichaeli, nemůžeš být tak sobecký a nechávat si našeho hosta jen pro sebe,

řekla, když vcházela do pokoje. “Pane Downsi, ráda bych vás představila své dceři Lucindě.”

Frank odložil sklenku, vytáhl se v ramenou a postavil na špičky.

Když však uviděl, kdo vchází do pokoje, zůstal na ni užasle hledět.

Lucinda Carmichaelová byla vysoká, dokonce vyšší než Ivy.

A měla i krásný sebevědomý úsměv, který doprovázela podaná pravice připravená ke stisku. Voněla růžemi a nebála se mu pohlédnout do očí. Příjemně překvapený Frank jen slyšel, jak nahlas

i v duchu říká: “Těší mě, že vás poznávám, slečno Carmichaelová.”

Namísto, aby spěchal zpět do Západní Austrálie a probral s Hughem nový důl v Broken Hillu, Frank svůj odjezd z Melbourne odložil. Zdržel se v sídle Carmichaelových na oběd a ještě téhož

večera doprovázel pana a paní Carmichaelovy s Lucindou do divadla. Následujícího dne se v jejich domě objevil znovu.

Tentokrát

aby seděl na trávníku, debatoval s Geoffreyem o obchodě a oba sledovali Lucindu, jak hraje tenis na nově zřízeném tenisovém kurtu.

Ten den u Carmichaelových i povečeřel a hned následujícího dne se připojil k rodinné vyjížďce na pobřeží. Celých šest dní se Frank

pohyboval ve společnosti slečny Lucindy Carmichaelové, vždy v doprovodu gardedámy. A za tu dobu došel k velmi praktickému rozhodnutí: Nebylo možno najít lepší kandidátku na manželku.

Majetek a styky jejího otce pro Franka ve skutečnosti představovaly ještě lepší vyhlídky, než původně očekával.

Nejpodstatnější

roli však hrálo to, že Lucinda byla první společensky možnou dívkou, nijak afektovaná a falešná jako tolik jiných, které dosud poznal a které by se nepochybně změnily do minuty od složení manželského slibu. Lucinda byla přímá i sebejistá a podle její upřímnosti si Frank mohl udělat jistou představu o životě v manželství

s ní. A když si představil i dlouhé nohy, jaké její sukně nepochybně

skrývaly, a zadíval se na štědré křivky jejího poprsí nad štíhlým pasem, nepotřeboval vidět více.

Nebylo třeba o ničem diskutovat, s rodiči ani s dívkou samou.

Carmichaelovi se již dříve jasně vyjádřili v tom smyslu, že by Franka rádi uvítali jako svého zetě, a Lucinda -, jednadvacetiletá

a příliš vysoká -, byla připravena k tomu, aby se usadila.

Nebylo ani

třeba čekat. Jakmile se Frank jednou rozhodl, nikdy neztrácel čas.

Zbývalo mu jen formálně požádat Lucindu o ruku, aby se pak mohli dohodnout na vhodné délce trvání zásnub -, mezi taktními šesti

až deseti měsíci -, aby si ji pak jako svou nevěstu odvezl do Lismore a tam ji uvedl do venkovského života.

Poté, co zvážil bohatství, které mu podle očekávání měly přinést

akcie dolu v Broken Hillu, i nečekaná dividenda, kterou nalezl v sídle Carmichaelových, Frank usoudil, že neprodělal. A zatímco

čekal, až mu sluha přinese kávu s brandy a horkou vodu na holení,

liboval si ve svém štěstí.

Pak ho ale napadlo: Dnes večer se musím zastavit u Ivy, nejlépe

cestou ke Carmichaelovým.

O hodinu později stál před Ivynými dveřmi a nesl jí šampaňské, květiny a velmi drahý diamantový náramek.

“Ty ses vrátil!” zvolala Ivy. Stýskalo se jí po něm celý čas, který

strávil v Západní Austrálii.

Když Frank uviděl Ivyny stále sytě rusé vlasy a ucítil její sladkou levandulovou vůni, kterou se vždy obklopovala, pocítil nečekanou bolest. Měl ji navštívit hned potom, co se vrátil z Broken

Hillu. Ale záleželo mu na tom, aby získal Carmichaela, a pak se

objevila Lucinda a týden se mu prostě vymkl z rukou. Teď však byl

zpět v Ivyně útulném bytě a podával jí svůj kabát spolu s dárky.

“Chyběl jsem ti, Ivy?” řekl Frank.

Ivy by mu byla nejraději vynadala. Více než tři týdny ho neviděla ani o něm neslyšela. Ale sotva se na něho podívala a slyšela jeho

hlas, zaplavil ji milostný cit. Vklouzla mu do náručí a políbila ho.

Cítila sílu jeho vášně a divila se, jak se mohla strachovat, že by ji

někdy mohl opustit. Ivy by Frankovi nikdy slovem ani skutkem neublížila.

Právě proto před ním skrývala jedno tajemství.

Věděla, že si Frank myslí, že s ní nemůže mít dítě. Nikdy o tom

nemluvil, ale po prvním roce, který byli spolu, to vycítila.

Tušila,

že do jisté míry mu právě to vědomí dávalo tak jedinečnou svobodu v milování. Nechtěla, aby Frank věděl o nemanželském dítěti,

které před léty porodila, a sama už nevěděla, kde je mu konec.

Proto se rozhodla, že Frankovi nebude brát iluze. Ve skutečnosti ale

měla podezření, že neplodný je on sám, nikdy by však něco takového nevyřkla.

Ivy od něho vzala kabát třpytící se zimní mlhou a přijala šampaňské s kyticí orchidejí. V temně modrých až po zářivě růžové

květy poznala vzácné druhy pocházející až ze severního tropického pobřeží Queenslandu.

“To jsem zase měl den!” řekl Frank, když kráčel ke krbu, aby se

ohřál. “Musel jsem odpoledne vytisknout zvláštní vydání. Z

posledního parníku jsem dostal zprávu, že Američané v příštích volbách přecházejí na australský systém tajných voleb. Dokážeš si to

představit? Oni tam ještě nemají tajné hlasování? Ivy, to ti povídám, jednou bude Austrálie první ve všem. Mimochodem,”

dodal

a sáhl do kapsy pro malý balíček, “tohle je pro tebe.”

“Co je v tom?”

“Otevři to. Slavíme.”

Zatímco vytahoval korkovou zátku a naléval šampaňské, sledoval, jak Ivy otevírá krabičku s náramkem. Téměř se neovládl v napjatém očekávání její reakce. Byl to zdaleka nejextravagantnější

dárek, jaký od něho kdy dostala.

“Je krásný,” řekla Ivy a věnovala Frankovi nechápavý pohled.

“Při jaké příležitosti?”

“Navlékni si náramek a napij se šampaňského. Říkal jsem ti, že slavíme.”

Ivy srkala víno, drahokamy na jejím zápěstí vrhaly třpytivé odlesky po stěnách místnosti a Frank jí přitom vyprávěl o tom, co objevil v Broken Hillu. “Ivy, budeme tak bohatí, jak se nám nikdy ani

nezdálo!”

Ivy se smála, Frankova nálada byla nakažlivá.

“Pořídím ti větší byt. Co ty na to, Ivy. A kožich z hranostaje.”

“Takové věci nepotřebuju, Franku,” řekla a smála se. “Mám tebe, to mi stačí.”

Frank se náhle odmlčel, vzpomněl si, že má i další zprávy a nebude to nijak jednoduché. Odkašlal si a řekl: “No, ach, Ivy, je tu

ještě něco. Musím ti něco říct.”

Ivy čekala.

“Rozhodl jsem se oženit.”,.

V krbu zapraskal oheň a do komína vyšlehly jiskry, venku projel

osamělý kočár, bylo slyšet klapot koňských kopyt a hluché zvonění

podkov o dlažbu.

Ivy na Franka zírala s pocitem, jako by se proměnila v kus dřeva. Tak…to přece jen přišlo. Připravovala se na ten okamžik, snažila si to představit; jak jí to řekne, jak bude reagovat. Ale v tu chvíli,

kdy uslyšela ta obávaná slova, zjistila, že připravená není.

“Oženit?” slyšela se, jak opakuje.

Frank si znovu odkašlal, nedokázal se jí podívat do očí. “Víš, Ivy, musím myslet na Lismore. Musím mít dědice. Jsem tím zavázán svému otci.”

“Kdo,” řekla Ivy, “kdo je to?”

“Lucinda Carmichaelová, dcera muže, který spolu se mnou kupuje Broken Hill.”

Ivy strnule seděla na pohovce a ruce křečovitě svírala v klíně.

Frank se překotně ohrazoval. “Nechci, aby sis myslela, že se tím

mezi námi něco změní. Budu bydlet tady v Melbourne, jako vždy.”

Ivy se na něho podívala. “O čem to mluvíš?”

“O nás, Ivy! Přece sis nemyslela, že bych tě opustil, nebo snad

ano?”

Ještě chvíli se na něho upřeně dívala a pak se jí oči rozšířily zděšením. Ivy se v duchu připravovala na všechno možné, jen tohle ne.

Chtěl si ji podržet! “Franku,” řekla. “Budeš ženatý. Nemůžeš se se

mnou vídat i po svatbě.”

“Proč ne?”

Ivy vystřelila na nohy a začala se chvět. Všechno se náhle obrátilo naruby. Místo, aby jí Frank oznámil, že ji opouští, byla to ona,

kdo říkal ta dlouho obávaná slova, kdo uzavíral jejich společná léta. “Nechápeš, jak by to změnilo naši situaci?”

“Nevím, co by se tím mělo změnit?”

“Ach, Franku! Dokud jsi byl svobodný, bylo to něco jiného. Ale teď budeš ženatý! Znamenalo by to, že bys byl nevěrný, a já bych

byla-” Ivy se od něho odvrátila. “Už se neuvidíme, Franku,”

řekla

tiše. “Od dnešního večera.”

Přistoupil k ní a položil jí ruce na ramena. “Ivy, věř mi, Lucinda

Carmichaelová pro mě nikdy nebude znamenat to co ty. Bože, copak si myslíš, že to tak chci? Mám to nejlepší, co si jen muž může

přát. Mám tebe -,”

Ivy před ním ucouvla. “Už mě nemáš, Franku. Nebudu milenkou ženatého muže.”

“Ale tak to přece není! Mezi tebou a mnou, Ivy! Byli jsme spolu

příliš dlouho. Znamenáme jeden pro druhého příliš mnoho.”

Ivy se k němu otočila a tiše, beze stopy hněvu pravila: “Franku,

milovala jsem tě sedm let. Možná déle. Snad jsem tě milovala, už

když jsem pracovala u Finnegana. A budu tě milovat až do své smrti. Ale tady se naše cesty rozdělují. Mluvil jsi o povinnosti. Máš

pravdu. Musíš se oženit. Věděla jsem to. Věděla jsem, že to přijde.

Ale od tohoto okamžiku máme každý svou cestu.”

Frank se na ni nevěřícně díval. “Ivy, to nemůžeš myslet vážně!”

“Můžu a myslím.”

“Ale jak budeš žít? Nemáš žádný příjem. Potřebuješ mě, Ivy!”

“Věci se mají tak,” začala již pevnějším hlasem, “že tě nepotřebuju. Alespoň ne k tomu, abys mě živil. Dokážu se uživit sama

a přesně to hodlám dělat.”

Frankovo rozčarování zvolna přecházelo v zuřivost. “A jak myslíš, že se uživíš bez mé pomoci. Tenhle byt -,”

“Už nepotřebuju. Našla jsem si něco jiného.”

“Předpokládám, že máš na mysli někoho jiného, kdo by tě živil.”

Ivy věděla, že by po jeho slovech měla být nepříčetná, ale cítila

jen smutek a zklamání. “Ne, Franku,” řekla. “Není žádný jiný muž.

Postarám se o sebe sama.”

“A jak si to představuješ?”

Ivy sklopila oči ke svým rukám a zjistila, že točí briliantovým

náramkem, který jí Frank právě věnoval. Jidášovy démanty, pomyslela si, pro spásu nečistého svědomí. “Budu bydlet v St.

Kilda.

Pronajala jsem si tam domek u moře.”

Frank němě zíral.

“Myslím to vážně, Franku. Zaplatila jsem zálohu na malý domek u moře. Časem doufám ho budu moct i koupit. Budu se tam stěhovat ještě před koncem měsíce. Už se neuvidíme.”

Frank se na ni dál nevěřícně díval. “Ivy, jak můžeš být něčeho takovéhoschopna?”

Pověděla mu o Alu Gernsheimovi a o své práci v jeho ateliéru.

Ivyno kolorování fotografií si získalo oblibu a stalo se tak lukrativní pro Gernsheima i pro ni.

Když domluvila, Frank na ni dál jen zíral, jako by nechápal jediné slovo z toho, co řekla. Ivy tedy zašla do svého ateliéru pro zarámovaný obrázek. Byl to její eukalypt uprostřed pustiny, který si

schovala na památku, a teď jej poprvé ukázala Frankovi. “Tahle práce mě uživí,” řekla. “Pan Gernsheim dokonce předpovídá, že kolorování od Dearbornové bude brzy podmínkou.”

“Proč, Ivy?” zašeptal. “Proč jsi nepřišla za mnou? Víš, že bys vždy dostala práci v Timesech.”

“Protože jsem věděla, že tě jednoho dne ztratím. A potom už bych pro tebe pracovat nedokázala.”

“Ale ty mě přece neztrácíš! Říkal jsem ti to. Tím, že budu ženatý, se nic nezmění!”

Do očí se jí hrnuly slzy. “Ach, Franku, je to tak zmatené.

Celou

dobu jsem měla strach, že mě opustíš. Byla jsem na to připravená.

Ale…být dál spolu, udělat z naší lásky špinavý podvod, na to nemohu přistoupit.”

Frank cítil, jak v něm vře cosi temného, cizího. Stála před ním,

Ivy, jeho drahá Ivy, s kolorovanou fotografií v ruce, jako by se mu

s ní vysmívala; říkala, že už ho nepotřebuje, že si za jeho zády našla práci pro jiného muže! Franka natolik ovládl hněv, že nebyl

schopen promluvit.

Po chvíli tenkým vysokým hlasem řekl: “Po tom všem, co jsem pro tebe udělal, mi takhle odplácíš?”

“Po všem, co jsi pro mě udělal?” vykřikla Ivy. “Kolik hodin jsem čekala a civěla na hodiny v naději, že právě ten večer se na mě

přijdeš podívat; to všechno jen proto, abych pak šla do postele

zklamaná a sama? I ve dnech, kdy jsem se necítila právě nejlépe,

jsem tvoji spokojenost stavěla na první místo. Co to všechno, co

jsem pro tebe udělala já?”

“A co si myslíš, že jsem celé ty roky dělal já? Staral jsem se ti

o pohodlný život. Nikdy ti nic nechybělo.”

“Nikdy jsem netoužila po tom, aby mě někdo vydržoval,” okřikla ho. “Chtěla jsem muže, který by mě miloval a záleželo mu na mně.”

“Vždycky mi na tobě záleželo víc než na komkoli jiném.”

“Projevil jsi snad někdy skutečný zájem o mé malování? Zeptal se mě někdy na mé sny, obavy a soužení? Vždycky jsi to byl jen ty,

Franku, ne já.”

Vzal ji za zápěstí a zdvihl je ke světlu. “A co je tedy tohle?

Náramek, který mě stál dvě stě liber! Když to není projev zájmu, co

tedy?”

Ivy se zhluboka nadechla, podívala se na něho s očima plnýma bolesti a řekla: “Odměna za služby.”

Znovu se mezi nimi rozhostilo zlověstné ticho. Frank pustil Ivyno zápěstí, otočil se, popadl svůj kabát a vyšel ze dveří, které se za

ním vzápětí samy zabouchly.

Odměna za služby! Taková troufalost!

“Tady zastavte,” zavolal Frank na kočího svého kočáru. Stál na mostě Princes, který se klenul přes ospalou, v mlze se halící řeku

Yarra. Za jeho zády ve tmě blikaly plynové lampy v ulicích Melbourne a před ním se řeka ztrácela z dohledu v hustém lese, jen

sporá světla vycházela z jednoho z osamělých sídel.

Frank v sobě měl tolik hněvu, že sotva mohl dýchat. Pohlédl dolů do temné vody a znovu slyšel ozvěnu Ivyna hlasu: “Odměna za

služby.”

Ona si dovolila něco takového říci jemu! Barmanka, která si myslí, že má talent! Žena, o kterou žádný jiný muž nestál, která by

skončila na Collins Street, kdyby se nad ní Frank neslitoval.

Po

všech těch letech se k němu zachovala takhle!

Dobře, že jsem se jí zbavil, říkal si ve snaze ovládnout vlastní

nepříčetnost. Každou chvíli musel být v domě Carmichaelových.

Očekávali ho. Měl Lucindu formálně požádat o ruku a pak jít se všemi na slavnostní večeři. Nemohl se tam objevit v tak zoufalém

stavu. Co kdyby se ptali, co se mu stalo? “Jsem lehce rozrušený.

Víte, právě jsem se rozešel se svojí milenkou.”

Dobrý bože, proč nemohlo být všechno jednodušší? Proč musela Ivy splynout se zbytkem svého popudlivého pohlaví? Frank byl přesvědčen, že mezi milióny žen na celém světě je právě ona jedinečná. Ale toho večera se přesvědčil o opaku.

Dobrá! utvrzoval se, když svižným krokem přecházel most. Ať si jde. Ať si to užije. Myslí si, že to je bez chlapa jednoduché. Ať si

vydělává na živobytí, ať se modlí, aby ji s sebou nestrhla pohroma.

Beztak ji nepotřeboval. Nepotřeboval žádnou ženu. Teď ho pobuřovalo pomyšlení na to, jak ji běžel hledat do přístavu.

Musel ztratit

rozum. A pak s ní strávil sedm let, s jednou ženou. A se starší než

on. Sám bůh mu seslal Lucindu. Přišla právě včas, aby mu otevřela

oči a dala věci do pořádku. Už Ivy nepotřeboval, nikdy ji nepotřeboval. Byl svůj, a mnohem šťastnější u baru se svými přáteli než

v únavné ženské společnosti.

Odměna za služby!

Jak si mohla dovolit něco takového říct právě jemu! Frank mohl mít kteroukoli ženu ve městě. Ale zůstával u Ivy. Stala se pro něho

jen pohodlným zvykem, jako vyšlápnuté boty.

Nic víc. Byl rád, že šla, svou vlastní cestou, s iluzí, že je něco víc

než ve skutečnosti. A Frank nepotřeboval byt na Elizabeth Street;

bylo na čase, aby si našel někoho nového. Lucinda byla mladá a svěží. Mohl z ní udělat ženu, jakou chtěl. A pak by se znovu stal

svým pánem.

Znovu nastupoval do kočáru, ale vtom znehybněl a zadíval se na světla metropole.

-Nelíbila se mu myšlenka, že by to tak mohlo zůstat. Kdyby on sám udělal tečku za jejich vztahem, mohl teď jít ke Carmichaelovým s lehkou myslí. Ale Ivy se zřekla jeho a jen přidala další urážku tím, že znevážila jeho velkorysý dar -, “odměnu za služby” -,

vskutku!

Ivy měla poslední slovo, poslední urážlivé slovo. To Frank nemohl dopustit. Ještě neskončil, ještě ne. S takovým pocitem nemohl vstoupit do domu Carmichaelových. On měl právo říci poslední

slovo.

A právě to hodlal udělat. Naposledy se vrátit do Elizabeth Street

a říci jí vše, co měl na srdci. Ivy to nesmělo projít tak snadno, jen se

slovy: “Každý půjdeme svou cestou.” Frank jí nehodlal dopřát bezbolestný konec. Měla trpět. Trval na jejich opětovném setkání, aby

jí mohl říci, co si o ní skutečně myslí.

Zabušil na dveře, a když se otevřely, stála v nich Ivy ozářená živým ohněm a s očima rudýma od pláče. Frank si předtím na Princes Bridge sice ještě jednou přezkoušel svoji tirádu, ale nyní jen

smekl klobouk a řekl: “Vezmi si mě, Ivy”,.

Kapitola 22..

VE STŘIŽNĚ SE NÁHLE ROZLEHL KŘIK: “KACHNA NA PLACE!” OZVAL

se jeden z mužů mačkajících vlnu, aby ostatní upozornil na to, že

pod přístřešek vkročila žena. Zaslechl ho jeden z mistrů a poslal to

dál: “Kámoši, pozor! Kachny dosedly!”

Varování nebylo míněno jako urážka ženského vetřelce, ale jako upozornění, aby si v přítomnosti dámy střihači dávali pozor na jazyk při titulování ovcí. Tentokrát tou dámou byla sedmiletá Beth

Westbrooková, která doslova milovala, když se s ní jednalo jako

s dospělou. Kdykoli zašla pod přístřešek, muži, kteří měli volné ruce, smekli klobouky a potom teprve následovalo přátelské škádlení.

Lomoz ve střižně byl téměř ohlušující -, cvakaly nůžky, štěkali

psi, muži na sebe pokřikovali a do všeho mečely ovce. Dvanáct střihačů se soustředěně sklánělo nad zvířaty a vedlo nebezpečně

ostré nůžky pod vzpurnými ovcemi i berany a jako jeden kus z nich

svlékalo celá rouna. Okolo přístřešku se to hemžilo pomocníky, kteří odebírali těžká rouna a běhali s nimi k rolovacímu stolu, pacholci naháněli ovce do kotců a připravovali je ke stříhání, zatímco

střihači pokřikovali: “Vlnu pryč!” nebo “Hni sebou, chlape!”

Beth milovala období stříhání -, trvalo déle než Vánoce a bylo mnohem více vzrušující. Měla ráda žloutkový pach čerstvě ostříhané vlny i smích chlapů, kteří zápasili se vzpírajícími se zvířaty, aby

z nich nakonec mistrně svlékli jejich rouna. Ze všeho nejraději měla Beth střihače.

Připadali jí jako romantičtí hrdinové, o kterých čítala v románech. Pro Beth byli jak piráti a myslela přitom i na loupežníky a rytíře při soubojích. O střihačích jí vyprávěl její otec, který před léty

sám býval jedním z nich. Každým rokem na sklonku zimy muži z celé Austrálie políbili své ženy a blízké na rozloučenou, hodili si

rance přes rameno a vyrazili na několikaměsíční putování za prací.

Pro mladého muže bez kořenů to byl přímo báječný život, vyprávěl

Hugh, cesta do neznáma, pěšky nebo na koni, s hvězdami nad hlavou, pohoda v chlapské společnosti. A že to nebyla ledajaká banda.

Beth byla přesvědčená, že na zeměkouli nežije nikdo podobný střihačům s býčími postavami, silnými svaly a drsným jazykem, ale

s rukama jemnýma jako kůže novorozeněte, působením lanolínu v ovčích rounech. A jak chlapi drželi při sobě, říkal Hugh své dceři.

Protože, aby někdo vydržel u stříhání, musel mít velice zvláštní povahu. Takový život mohl člověku strhnout vaz i rozbít manželství.

Teplota ve střižnách někdy dosahovala až padesáti stupňů a práce

to byla nebezpečná, neustále hrozilo nebezpečí, že člověka zraní

ovce nebo nechá prsty v nůžkách. Když po tak vyčerpávající práci

zazvonili na svačinu, střihači byli od hlavy k patě zalití potem i krví a výkaly. Na konci sezóny pak parta zapadla do nejbližší hospody a po třech dnech se všichni probudili s vymazanou pamětí. Pak

přišla únavná cesta domů a žena a děti a slavnostní přísaha, že právě tohle byla poslední sezóna. Hned další rok ale znovu se ozvalo

staré volání a putování střihačů začalo nanovo.

Bethin otec napsal o střihačích baladu “Emu Creek.” Byla to dlouhá báseň o mužích na cestách, jedna z prvních vydaných pod Hughovým pravým jménem. Beth na to byla velmi pyšná.

Sedmiletá Beth byla zamilovaná nejen do střihačů, ale i do jejich způsobu života. Také se chtěla stát střihačem, až vyroste.

“Tak tedy, mladá dámo,” řekl střihač přezdívaný Lazar Puch, když kráčel ke dveřím, ve kterých stála nadšená Beth. “Co pro vás

mohu udělat?”

“Hej, Puchu!” zvolala. “To je paráda!”

Lazar se podíval na svou zničenou pracovní četu, na tváře zbrocené potem, na ovce mečící a močící jedna přes druhou a dal se do

smíchu. “Jo, řek bych, že je to hotová paráda.”

Beth si strčila ruce do kapes u šatů a vzdychla. Měla klukovskou

duši, dlouhé kudrlinky, vždy umazaný obličej a nohy bosé mnohem častěji než obuté. Když se Puch nad Beth Westbrookovou zamyslel, nezbylo mu, než zakroutit hlavou. V době stříhání ovcí se

vždy potloukala okolo přístřešku, jindy ji vídali jezdit po dvoře na

poníku se starým ovčáckým psem Knoflíkem v patách, zatímco její bratr jevil zájem spíše o květiny rostoucí podél řeky.

Beth Lazara Pucha přímo zbožňovala. Každý rok přicházel se svou partou střihačů, pokaždé s ním byla sranda a vždy si pro Beth

dokázal najít čas. “Říkají mi Puch,” prozradil jí jednou -, jelikož

střihač bez přezdívky byl vzácností -, “protože v bibli stojí, že Lazar páchl až do nebe.” A byl to právě Puch, kdo v jídelně pro střihače vyvěsil oznámení, na němž stálo: STŘIHAČ SE MUSÍ

KOUPAT KAŽDÝCH DVANÁCT MĚSÍCŮ (AŤ TO POTŘEBUJE

NEBO NE).

Puch uměl vyprávět báječné příběhy, jako třeba o střihači přezdívaném Starý Tuřín, který se jednoho dne chtěl ulít z práce. Střihači nestříhali vlhké ovce, protože se to považovalo za nebezpečné

jak pro muže, tak pro zvířata. Starý Tuřín, který chtěl mít den volno, proto řekl farmáři, že ovce jsou mokré, a doufal, že tak unikne

práci. Ale farmář byl prohnaný chlapík a odpověděl: “Dobrá, Tuříne, můžete tedy stříhat jehňata, jsou menší, a schnou proto rychleji

než dospělé ovce.” Ale Starý Tuřín, který byl ještě prohnanější, řekl: “Ne, pane. Jehňata neschnou rychleji, právě protože jsou tak

malá, mají dále ke slunci!”

Budu střihačkou, až vyrostu,” prohlásila Beth a zdálo se jí, že

z toho všeho omdlí vzrušením.

“Nemůžeš být střihačkou, slečinko,” řekl Puch se smíchem.

“Proč ne?”

“Protože střihačky nejsou, proto. Naučíš se vařit a zašívat a podobný věci.”

Beth vysunula bradu a řekla: “Takový věci se naučím, ale pak budu střihačkou. Jako táta, když byl mladej, a taky budu prohlížet

stáda a spravovat ohrady, jako to dělá teď.”

Puch se rozesmál a posunul si klobouk do týla. Na říjen bylo nesnesitelné horko. V Západní Austrálii stále vládlo sucho a vypadalo to, že přijde další suché léto. “A co pak bude dělat tvůj manžel?”

zeptal se s širokým úsměvem.

“Já se vdávat nebudu.”

“A co když se zamiluješ?”

“Já se nikdy nezamiluju. Nemám ráda kluky, aspoň ne takhle.

Budu mít Merindu abudu si moct dělat, co budu chtít.”

Puch zdvihl obočí. “Ty budeš mít Merindu, vážně? A kdo ti to řekl?”

“Já to říkám. Jednou bude moje.”

“To sotva, slečinko. Farmu dostane tvůj bratr Adam.”

Beth k němu vyjeveně vzhlédla. “Proč?”

“Protože je to kluk, víš. Kluci vždycky všechno zdědí. A holky nic.”

“Nevěřím ti.”

“No,” řekl Puch a pohladil ji po hlavě, “jednou uvidíš. A pak se

radši vdáš, než abys stříhala ovce.”

Když Lazar Puch, s nohama do ó a zády shrbenými po mnoha letech stříhání odkráčel pryč, Beth cítila, jak dokonalé štěstí onoho

rána ustupuje zklamání. Kde zůstala spravedlnost? Všude slýchala,

že nemůže dělat to, co by chtěla.

A Beth věděla, že Adam se o Merindu nezajímá; alespoň ne tak jako ona. Mnohem větší zájem v něm probouzely učebnice plné obrázků zkamenělin a hmyzu. A když bylo třeba na farmě udělat nějakou práci, byla to Beth, kdo jezdil s Hughem. Jako například za

velkého sucha, kdy tráva byla tak chudá, že museli dávat ovcím krmení, jela Beth na voze a dívala se, jak muži rozhazují hladovým

ovcím seno a zrní. Nebo s otcem jezdila k řece a dávala do krmítek

kamennou sůl; dívala se, jak opravuje ohrady; pomáhala mu v dohlížení na vrtání nových studní; poslouchala, když si muži povídali

o suchu nebo o tom, jak daleko budou muset hnát ovce k vodě; a zpívala s ostatními, když Lazar Puch vytáhl své bendžo.,.

“Já střihačkou budu,” řekla tiše, načež odešla i s Knoflíkem.

Beth přešla hlučný dvůr a zamířila dolů k řece. Vyhnula se novému

domu, který tam stál bezmála připravený k nastěhování, a toulala

se mezi gumovníky, házela oblázky nebo rýpala klacíkem v zemi, když vtom se Knoflík zastavil a dlouze zavrčel. Beth se zadívala

mezi stromy. Slyšela, jak se k ní cosi přibližuje. “Co je to, Knoflíku “

řekla.

Knoflík zdvihl čumák a větřil. V následujícím okamžiku začal vrtět ocáskem.

“Nazdar,” zavolala Beth, když viděla, jak se mezi stromy objevil Ezekiel. V těch dnech býval ten starý stopař na farmě často k vidění, neboť sucho způsobilo, že se mnozí tuláci, černí i bílí, drželi

v blízkosti řeky.

“Kampak máš namířeno, dívko?” otázal se.

Beth nakopla oblázek a dívala se, jak se kutálí pryč.

“Nechtějí

mi dovolit, abych se stala střihačkou.”

“Bílí mají divné nápady,” řekl stařec, posadil se na kámen a sáhl

do kapsy u kalhot, které mu byly přinejmenším velké. “To černí, ti

nechávají své ženy pracovat. Muži sedí ve stínu a ženy dělají všechnu práci.”

Beth se na něho podezřívavě podívala, ale sotva spatřila jeho široký úsměv, tvář se jí rozjasnila. “Ezekieli, co to tam máš?” zeptala

se, když cosi vytáhl z kapsy.

Vodím pana MacGregora a další bělochy do hor. Chodí tam lovit.Moc jídla. Ezekiel měl víc, než mohl sníst.” Ezekiel jí cosi podal, načež se Beth rozšířily panenky. “Jémine,” řekla, “to je čokoláda. Děkuji mnohokrát, Ezekieli. Nebude vadit, když dám kousek

Knoflíkovi?”

“Jen mu dej,” řekl stařec a pohladil Knoflíka po hlavě.

“Hodnej

pes. Některý psi nejsou tak hodný. Ale tenhle -, ” Zarazil se.

Zatímco Beth opatrně odlamovala malý kousek čokolády a dávala jej Knoflíkovi, Ezekiel mhouřil oči a pohledem prohledával les za jejími zády.

“Tady,” řekla Beth, když mu nazpět podávala zbytek čokolády.

“Je šíleně dobrá, díky.”

Ezekiel se podíval na její nataženou ruku a zářivý úsměv.

Vzápětí se znovu zahleděl za Beth, do stínů formujících se mezi kmeny

stromů. Zavřel oči a ucítil cosi, čeho si již jednou všiml, když se

právě na tom místě před léty setkal s její matkou. I když pak znovu

otevřel oči, stále viděl stín psa číhajícího za jejími zády.

“Co se děje, Ezekieli?” zeptala se Beth, když nebral na vědomí čokoládu, kterou mu podávala.

Ezekiel otočil hlavu a podíval se zpět přes rameno, myslel přitom na pár psů dingo, které viděl před pár dny jen několik málo kilometrů od toho místa; samce a samici, vyhladovělé a s vystouplými žebry. Nebyli to však dingové z tábora domorodců, ale dingové

divocí a nebezpeční.

Svraštil čelo. Musel přemýšlet. Od příchodu bílých mužů se všechno změnilo: Stezky písní i Místa snění. Putování se stávalo

obtížným, protože se ztratilo mnoho znamení. I gumovníkový háj,

kde Předek emu sedával na hnízdě, byl pryč. A jak měl potom černý muž pokračovat ve Stvoření světa, když nemohl putovat?

Ezekiel a duchové s ním spříznění jednoduše došli k závěru, že se blíží konec světa, konec Snění.

Když se však nyní podíval na malou Beth a vzpomněl si přitom na její matku, ke které mluvil klokaní Předek, Ezekielovi začalo

svítat ještě jedno vysvětlení. Po měsíce sledoval, jak vyrůstá nový

dům a začleňuje se do místních lesů; viděl, jak vznikají nové cesty;

sázejí se nové stromy. Celou tu dobu nevěděl, co si o tom má myslet, ale nyní se začínal ptát: Že by to vše nebylo koncem Snění, ale

naopak začátkem nového Snění? A jakmile ta myšlenka v jeho hlavě nabyla konečné podoby, Ezekiel se rozhlédl po kraji novýma

očima a viděl nové stezky písní i nová Místa snění, která však patřila novým lidem.

Na počátku toho všeho stála malá dívka -, právě tak jako Předkové kdysi stáli na počátku Snění -, a Ezekiela napadlo, že by Beth

mohla náležet k Novým předkům.

Ezekiel nosil šaty, které mu dávno předtím věnovali lidé z misie:

tedy košili a kalhoty. Pod tím cizím oblečením ale měl to, v čem by

chodil, kdyby bílí muži nikdy nebyli přišli: opasek z vlasů a malý

kožený váček, ve kterém nosil své cennosti. Za starých časů muži

v podobných váčcích nosívali také ostré kameny, řemínky, špičku

kopí a někdy i hrudku včelího vosku, rybářský háček a pazourek k rozdělávání ohně. Ale tehdy již s sebou nosili zápalky i tabák,

malý nožík, tkaničky do bot, a když měli štěstí, i pár drobných.

Starý stopař rukou zalovil pod košilí, kde skrýval svůj váček.

Pak natáhl ruku k Beth a řekl: “To je pro tebe.”

Beth se podívala na zvláštní předmět ležící na jeho dlani.

Chvíli

jí trvalo, než pochopila, že vidí zvířecí zub.

“Co to je?” zeptala se.

“Zub dinga,” řekl Ezekiel. “Moc starý, má v sobě mocné kouzlo.

Je pro tebe.”

“Pro mě?” divila se Beth. “Ale proč?”

Ezekiel ji nechtěl vystrašit, a proto jí neřekl pravdu -, byla v nebezpečí a potřebovala ochranu. Jen s úsměvem pravil: “To je pro

štěstí. Pro malou dívku z Merindy. Protože je k Ezekielovi hodná.

Je to dárek, který ti přinese štěstí a bude tě chránit.”

“Dobrý,” řekla Beth a dárek si od něho vzala. “Díky, Ezekieli!”

“Měj ho stále při sobě,” řekl starý muž. “Má v sobě moc silné kouzlo.”,.

Znenadání přišla Sarah na mysl jedna z písní australských domorodců:

“Šplhám na vysoké skály,

dívám se dolů,

dívám se dolů,

vidím, jak déšť padá, padá, padá, a tam dole stojí můj milý.”

Zvláštní, říkala si v duchu, jak řídila bryčku sluncem zprahlou

krajinou, celá léta jsem si na tu píseň nevzpomněla. Stará Deereeree měji naučila, když jsem byla malá. Proč se mi teď najednou vybavila? Poslední dobou se Sarah rozpomínala na spoustu dalších

věcí: na způsob pletení proutěných košů, jak ji to učila Deereeree;

na dívku jménem Becky, s níž bývaly v misii nejlepší přítelkyně;

i na tajné rituály v okolních lesích. Vzpomínky se jí vracely díky

otázkám, jaké jí Philip občas kladl a které obvykle začínaly slovy:

“Jak to dělají domorodci…?” A Sarah zjistila, že vzpomínat na takové věci je velmi příjemné.

Toho rána se vydala do Cameronu nakupovat -, vyšívací nitě pro Alici, prášek do pečiva pro paní Jacksonovou a tužky pro Adama a také vyzvednout poštu. Přišly dva dopisy pro Joannu: jeden od

pana Robertsona z Misie Karra Karra a jeden z Anglie. Alici také

přišlo několik dopisů.

Sarah o Philipově ženě přemýšlela; byla tak tichá, nenápadná a zmatená, jak sama říkala, tím životem v divočině. Zdálo se, že

tráví spoustu času dopisováním si s četnými přáteli a příbuznými

v Anglii. Stávalo se, že ji celé hodiny nikdo neviděl ani neslyšel,

načež vyšla z ložnice se stohem dopisů k odeslání. Rodina jí posílala pohlednice a fotografie i novinové články a Alice pak trávila hodiny jejich vylepováním do svého alba. Každému bylo jasné, že

Alici McNealové se stýská po domově. Proto ani nikoho nepřekvapilo, když předešlého dne při večeři Philip oznámil, že teď, když je

stavba nového domu téměř u konce, vrátí se co nejdříve s Alicí a Danielem do Anglie.

Sarah věděla, že okamžik Philipova odjezdu nemůže odvrátit, ale když se o tom slovy zmínil jako o hotové věci, nemálo ji to rozrušilo. Na druhou stranu však věděla, že to tak bude lepší, aby se

neprobudilo k životu to, co mezi nimi vznikalo, ale co si oba odmítali připustit. Sarah si celých pět měsíců dávala pozor, aby se s Philipem neocitla o samotě. I přesto v sobě cítila rostoucí a prohlubující se náklonnost, právě tak jako tušila podobné pocity i v něm. Oba

se tak ocitali v nebezpečné situaci.

Snažila se najít původ své lásky k Philipovi. Častokrát se ptala:

Proč Philip? Sarah neměla o obdivovatele nouzi. Byl tu Polokrevný Eddie: živý, inteligentní, pohledný a zcela zjevně do ní zblázněný. A pak tu byl mladý domorodec, který pracoval v Thompsonově

obchodě v Cameronu: postával u její bryčky, kdykoli přijela nakupovat. Zájem o ni projevil dokonce Arnie Ross, jeden z městských

právníků, který Sarah viděl na pikniku a od té doby posílal na Merindu vzkazy, v nichž ji žádal o svolení, aby ji mohl navštívit.

Sarah se však zajímala výhradně o Philipa-, více než jen zajímala. Byla do něho zoufale zamilovaná. A chtěla vědět proč. Byl přitažlivý, ale to byl i Arnie Ross. Philip byl vtipný a inteligentní, ten

mladý muž u Tomphsona byl zase citlivý a pozorný. Co tedy mohlo být na Philipovi tak výjimečného? Co ho v jejích očích povyšovalo nad ostatní?

Snad to, že jí připomínal její domorodé já, zajímal se o ně, snažil se je probudit, zdálo se dokonce, že je jím fascinován.

Ale kdyby mu dovolila, aby v ní probudil tu utajenou stránku její minulosti, ptala se Sarah, co by se pak stalo s jejím civilizovaným já? Nemohla být dvěma lidmi zároveň, mohla být jen jedním nebo druhým. Po sedm let Sarah žila jako bílá žena, konkurovala i Joanně,

svazovala své tělo v botách i korzetech a tajila v sobě své domorodé já, a přesto se teď zdálo, jako by ta bílá polovička ustupovala

před jejím druhým, až dosud potlačovaným já. Její nečekané rozpomínání se na minulost toho bylo důkazem. Dalším důkazem bylo i to, že své vzpomínky vítala a těšila se z nich. Snad právě to byl

jeden z důvodů, proč milovala Philipa.

A proto si teď, při jízdě v paprscích ranního slunce, kladla otázku: Kdyby se provdala za muže podobného Philipovi, vlastně za

Philipa samotného, mohla by se znovu vrátit ke svým domorodým kořenům?

Vzpomínala, jak se ještě před několika dny a nocemi dívala na Philipa, aniž by cokoli tušil. Skrývala se mezi stromy u řeky právě

tak jako před osmi lety a sledovala ho, když si prohlížel hudební

salonek v novém domě; dívala se, jak dlaní přejíždí po nábytku, jak

se zastavuje, aby zkontroloval dřevěné obložení. Do místnosti pro

nikaly šikmé paprsky měsíčního světla, které zvýrazňovaly jeho vysokou, štíhlou postavu; pohyboval se pružně a elegantně.

Sarah by k němu byla ráda přistoupila a řekla sbohem. Chtěla mu dát své sbohem vášnivě, tělem i duší, nepomíjivě. Toužila v něm zanechat pečeť svého já, aby na ni nikdy nezapomněl, právě

tak jako nikdy nezapomněl na Pyl ve větru. Ale vnitřní nespoutanost, která byla jako její stín, ji znepokojovala, a cítila, že se musí

ovládat. Proto se s ním rozloučila jen tiše -, několika málo slovy,

která ze svého rodného jazyka znala: Win jee khwaba.

Sarah jela dál polní cestou a upírala pohled vzhůru k obloze, kde

viděla orla snášejícího se střemlav přímo na ni a záhy v bleskové

spirále znovu stoupajícího do výše. V dáli se jí podařilo rozlišit

zbytky vypálené farmy uprostřed ohněm sežehlých polí. A vtom zahlédla Philipa sedícího na louce, jak si kreslí do skicáře; poblíž

měl uvázaného koně.

Zastavila bryčku a zadívala se na něho. Vybavily se jí noci, které

Philip trávil s Joannou a Hughem nad plány nového domu, a neustále přicházel s rozličnými změnami či vylepšeními. Při stavbě

dohlížel na umístění každého trámu, na zatlučení každého hřebíku.

Kdykoli zpozoroval nějaký nedostatek, kterého si zřejmě nikdo jiný nevšiml, nařídil, aby se celá věc udělala znovu. S plány stočenými pod paží procházel po stavbě a všechno kontroloval, měřil

a přeměřoval. A kdykoli bylo zapotřebí jednoho páru rukou navíc,

ať už k postavení zdi nebo k míchání betonu, připojil se vždy ke své

pracovní četě.

Je jedinečný, říkala si Sarah, kdykoli pomyslela na nový dům na

Merindě; Philip při jeho stavbě přišel s nejedním odvážným vylepšením. Přestože byl velmi rozlehlý, měl jako jediný dům v kraji

pouze jedno podlaží, pod jednou střechou. Kuchyně podle zvyku stávala na konci dlouhé chodby vně, zatímco Philip ji zakomponoval do plánu místností uvnitř domu. V zadní části verandy pak stála

cihlová prádelna s kohoutky a tekoucí vodou, což bylo také nanejvýš neobvyklé. A jako první v kraji byl dům vybavený plynovým

osvětlením.

Sarah o novém domě smýšlela jako o duchovní stavbě. Dům to byl překrásný již na první pohled: s elegantní přesahující střechou

a vkusným kováním na sloupoví hluboké verandy, která celou stavbu obemykala.

Na nový dům se přicházeli podívat lidé z celého kraje a Frank, Downs o něm do Timesů napsal článek doprovázený ilustracemi, které nakreslila jeho čerstvá manželka. Sídlo Merinda na nich bylo

zobrazeno jako velkolepě i harmonicky zasazené mezi původní vegetací a eukalypty.

A Sarah si říkala: Něco takového mohl dokázat jedině Philip.

Náhle zdvihl zrak. Horký vítr prohánějící se pláněmi zavířil stránkami skicáře. I ze vzdálenosti asi padesáti metrů Sarah cítila,

jak k ní od Philipa pronikají a objímají ji horké proudy jeho touhy.

Zamávala mu a přitom si kladla otázku, zda i on cítí podobné vlnění.

Philip k ní zvolna vykročil -, nezvykle pomalu, zdálo se Sarah,

jakoby nejistě, aby získal čas k přemýšlení nad tím, co řekne.

Náhle si uvědomila, že oba chtěli vyslovit jedinou věc, ale věděli, že

nemohou, že na to nemají právo.

“Ahoj, Sarah. Nakreslil jsem si ten velký dům v Tillarrara,”

řekl

a podal čtvrtku Sarah, aby si ji mohla prohlédnout. “Je perfektní

ukázkou australské architektury. Vidíš tu klenutou zinkovou střechu, ty nosné pilíře a rustikální ráz? Podle použití skalice a překládaných prken s vyřezávaným okřídlím a evidentního georgiánského vlivu bych hádal, že byl postaven někdy okolo roku 1840.”

Postavili ho v roce 1841,” řekla Sarah a skicář mu podala zpět.

“Nečekal jsem, že tě tu uvidím,” řekl Philip.

“Jela jsem do města pro poštu,” prohlásila Sarah a vzpomněla si

přitom, jak ráno téměř naléhala na Joannu, aby zůstala doma a starala se o Daniela, který byl těžce nachlazený, a ujišťovala ji, že cesta do města jí naprosto nebude na obtíž. Zároveň si ale v duchu říkala, jelikož věděla o Philipově úmyslu zajet se podívat na Tillatrara, že se tomu místu musí vyhnout a raději jet oklikou po hlavní

cestě. Jakmile však vyjela z Cameronu a blížila se ke křižovatce,

přesvědčila sama sebe, že ta cesta je lepší, protože je kratší, a na

Philipa stejně nenarazí. Teď viděla, že tak jednala zcela záměrně,

že se s Philipem ve skutečnosti chtěla setkat od samého začátku.

“Jsem rád, že jsi tu. Doufal jsem, že budeme mít příležitost spolu mluvit, ještě než odjedu.”

Sarah se podívala zpět na uplynulé měsíce a v tom okamžiku pochopila, že se jí Philip musel vyhýbat právě tak, jako se ona vyhýbala jemu.

Pomohl jí vystoupit z bryčky a chvíli se procházeli.

Kráčeli v tichosti a vnímali přitom vlnění sdílené lásky a vášně,

které je oba obklopovalo a vydělovalo z ostatního světa.

Philip se podivoval nad tím, jaký pocit klidu a míru v něm Sarah

vždy vyvolává, jako by se jeho neklidný duch utišoval, kdykoli byla nablízku. Myslel na dům, jehož stavbu právě dokončil, na své vrcholné dílo, a právě tak přemýšlel i o své kariéře architekta, ke které, jak tušil, mu svým dílem dávala inspiraci právě jeho láska k Sarah.

Dům Westbrookových u řeky vyšel přesně podle Philipových záměrů -, zapadl do krajiny mezi eukalypty, jako by tam byl vyrostl. A jednoduchost střechy přesahující nad hlubokou verandou byla přímo ztělesněním dokonalosti stylu. Philip se nechával unášet

potěšením z toho, že měl možnost vyprojektovat a postavit dům harmonizující s okolní přírodou, přetvořit místní dřevo a kámen do

křivek a tvarů, které přírodu doplňují, místo aby si ji násilně podrobovaly, a vyjadřují tak samotného ducha krajiny.

Ve smyslu Philipova chápání byl nový dům takový, jaký by jej byli postavili domorodci sami, kdyby domy stavěli -, byl výrazem, a nikoli protipólem, přirozeného ducha země.

Ve městech, kde dosud navrhoval a stavěl domy, se Philip často cítil omezován nutností potlačovat v sobě tvořivou intuici.

Právě

proto, jak sám tušil, stále cestoval a hledal. Nyní měl pocit, že konečně našel to, co hledal, právě v tom zapadlém koutě světa, v domě Westbrookových a v inspiraci, jakou mu dávala dívka stojící

v tichosti po jeho boku. Nikdy předtím mu vlastní práce nepřinesla

tak hluboké uspokojení.

Náhle se zdvihl nenadálý poryv větru a odnesl Sarah klobouk.

Vykřikla, Philip se pokusil jej zachytit, ale vítr jej nesl pryč.

“Chytím ho!” zvolal Philip.

Sarah se k němu v honbě za kloboukem přidala, oba se za ním rozběhli po trávě a oba zároveň se na něj vrhli do křoví, kde se klobouk zachytil, aby se jej vítr vzápětí znovu zmocnil a unášel dál.

Zanedlouho už na klobouku nezáleželo; Sarah s Philipem si užívali

svobody větru a slunce a otevřených plání.

Klobouk nakonec uvízl na nízkém keři a Philip se náhle zastavil,

aby jej chytil, takže do něho Sarah vrazila. Oba se potáceli, podpírali jeden druhého, smáli se, a pak náhle znehybněli, až nakonec

stáli v objetí a klobouk upadl v zapomnění.

“Sarah,” řekl a pevně ji sevřel v náručí.

Přitiskla tvář k Philipově krku, zatímco ji líbal na vlasy a na líce

a oba přitom cítili sladké paprsky slunce. Svíral ji takovou silou, že

sotva dýchala. A vtom ji začal líbat na ústa.

Sarah se k němu ještě několik okamžiků tiskla, ale pak se mu vysmekla. Byl krásný a chtěla jen jeho, ale právě tak věděla, že

Philip musí odcestovat a že je ženatý.

“Sarah,” řekl. “Chci s tebou mluvit, chci ti vysvětlit. Chci ti toho

tolik říct!”

“Ne, prosím,” řekla a v očích se jí zaleskly slzy. “Vůči Alici to

není čestné.”

“Tomu, co mezi námi je, se nemůžeme ubránit, Sarah. Popíráš snad, že to tu je? Že jeden druhého milujeme?”

“Ne,” řekla Sarah. “Nepopírám, ale nemáme na to právo.”

“Nedává nám snad láska jistá práva?”

“Ale nejsme tu jen my, Philipe. Jsou tu i další lidé. Tvá žena-”

“Nechci o Alici mluvit. Tohle s ní nemá nic společného. Není to

ani její chyba. Miloval jsem ji, když jsem si ji bral, a stále ji miluji,

ale jinak, než miluju tebe. Přitahovala mě k ní její plachost i pevnost rodinných pout. Napadlo mě, že by mi mohla pomoci usadit se

a skoncovat se svým neklidem. Namísto toho se ale stala jeho obětí. Měla jsi pravdu, stavím domovy jiným, ale sám žádný nemám.

Vůči ní a Danielovi to není spravedlivé. Proto se s ní vracím tam,

kam patří, kde bude šťastná.

Sarah, pojďme se ještě chvíli procházet. Nechci odjet takhle.

Rád bych ti o sobě vyprávěl, rád bych o tobě věděl, co se jen dá.

Máš v sobě tolik tajemství, která bych chtěl odkrývat. A až odejdu,

půjdeš ty se mnou -, tady,” a položil jí ruku na srdce.

“Pojďme si

prostě povídat, Sarah. Jen chvíli a pak se zase oba vrátíme k tomu,

co je třeba.”

“Vrátíš se, Philipe?” zeptala se Sarah. “Uvidím tě ještě někdy?”

Nejraději by ji ještě jednou vzal do náručí, ale propast mezi nimi

zůstávala otevřená. “Sarah, komukoli jinému bych odpověděl: Je-li

to ve hvězdách, tak se vrátím. Ale tobě jediné, Sarah, říkám: Zavede-li mne sem znovu má stezka písní, pak se ještě uvidíme.”,.

Joanna bez meškání otevřela dopis z Misie Karra Karra.

Obsahoval menší obálku nesoucí anglické poštovní známky a vzkaz od

Robertsona, ve kterém psal, že se mu ozval londýnský přítel a odborník na Tironův těsnopis a poslal mu klíč, který přikládá.

V Robertsonově vzkazu dále stálo: “Paní Westbrooková, v případě, že

byste měla s překladem dědečkových poznámek jakékoli problémy, vzkazuje vám můj přítel, že by mu bylo potěšením zhostit se toho úkolu za vás.”

Otevřela obálku a vyjmula její obsah -, dopis od Gilese Stafforda

vysvětlující Tironův stenografický kód a malý notes plný symbolů

s jejich slovními ekvivalenty.

Joanna užasle zírala před sebe. Konečně klíč. Nyní měla zjistit,

zda dědečkovy poznámky skutečně obsahují odpovědi na její otázky.

I když se nemohla dočkat, aby se pustila do překladu, otevřela nejprve druhý dopis, napsaný paní Elsií Dobsonovou, která podle

zpáteční adresy žila ve stejné vesnici jako tetička Millicent.

Rozložila bledě modrý dopisní papír, který i po tak dlouhé cestě

voněl levandulí, a dala se do čtení drobného, precizního rukopisu.

Paní Elsie Dobsonová se představila jako vdova žijící naproti Millicent Barnesové, s níž se znala bezmála šedesát let. Dále uváděla,

že považuje za svoji povinnost Joanně oznámit, že Millicent zemřela ve věku sedmdesáti let, ve spánku a přirozenou smrtí.

“Jako její nejbližší přítelkyně,” psala paní Dobsonová, “jsem o ni pečovala během posledních dní jejího života, kdy ji stihl mrtvičný záchvat. Vše, co měla, mi zanechala. Nebylo toho mnoho,

ale když jsem se konečně přiměla k tomu, abych prošla její věci,

narazila jsem na vaše dopisy, paní Westbrooková.

Je mi líto, že vám a vaší matce Millicent způsobila tolik utrpení

tím, že odmítala zodpovědět vaše otázky. Millicent nebyla nijak

potměšilá, ale nikdy se docela nevyrovnala se ztrátou své “sestry”,

jak říkávala Johnovi Makepeaceovi. Později, když se Emily provdala za Petronia Druryho a odplula s ním z Anglie, cítila se Millicent znovu opuštěná. Odešla však na věčnost a já se domnívám, že

nikomu neublíží, pokusím-li se teď sama zodpovědět vaše otázky.

Millicent a její sestra, ačkoli dvojčata, si byly velmi, velmi nepodobné. Naomi, vaše babička, byla bystrá a optimistická, silnější

než Millicent, ta se mi zdála být jejím opakem: zasmušilá, zatrpklá,

a upřímně řečeno, poněkud slabá. Neudělali ani krok jedna bez druhé, ale když se Naomi zamilovala do Johna Makepeaceho a odplula s ním, Millicent prohlásila, že jí to nikdy neodpustí.”

Joanna si všimla, že v pokoji zvolna ubývá světla. Slunce zapadlo, zasouvací dveře na verandu byly otevřené a Joanna vnímala

teplý noční vánek a zvuky ze dvora, kde střihači po pracovním dni

balili své nástroje.

Rozsvítila lampu a vrátila se ke čtení dopisu paní Dobsonové.

“Pamatuji se na den, kdy k nám přišla vaše matka. Byla jsem tehdy

u Millicent na návštěvě. Muselo to být před pětačtyřiceti lety, protože si vzpomínám, že jsem tehdy přivedla malého Raymonda, své

první dítě, abych jí ho ukázala. Seděli jsme u čaje a vyrušilo nás zaklepání na dveře, načež jsme spatřili velmi zvláštního muže. Byl

námořní kapitán a měl s sebou dítě. Vyprávěl nám naprosto fantastický příběh.”

Zatímco četla dopis paní Dobsonové, představovala si matčinu odyseu z Austrálie do Singapuru a odtud pak do Southamptonu, při níž musela strávit dlouhé měsíce ve společnosti námořníků a na

otevřeném moři. Dítěti, které se objevilo přede dveřmi tetičky Millicent, bylo tehdy necelých pět let, bylo dohněda opálené, na hlavě

mělo námořnickou čepici a vlasy mu sahaly až do pasu. Kromě dárků, které jí koupili námořníci, měla u sebe jen koženou brašnu

plnou papírů a podivnou chlupatou hračku jménem Rupert.

“Kapitán nám nemohl říci, jak se Emily dostala na australské pobřeží, kde ji naložila první loď. Ani dopis, který měla při sobě,

vlastně nic nevysvětloval. Na první pohled jsme poznali, že byl napsaný ve spěchu.”

Podle slov paní Dobsonové v dopise stálo: “Toto je Emily Makepeaceová, dcera Johna a Naomi Makepeaceových a neteř Millicent Barnesové. Dopravte ji prosím do Crofter’s Cottage, Bury St.

Edmunds v Anglii. Budete odměněni.”

Joanna se snažila představit si okolnosti toho zoufalého útěku z Austrálie. Kdo mohl malou dívku dopravit z vnitrozemí do přímoří a předat ji tam úřadům? Jmenovala se ta neznámá Reena?

Proč ji do Anglie nedoprovázela Reena sama? A co se vlastně stalo

s Johnem a Naomi?

Joanna se vrátila k dopisu: “Millicent byla celá bez sebe.

Bylo to

přece dítě její sestry a ona Naomi stále milovala. Nikdy se nám

však nepodařilo zjistit, co se s Naomi stalo.

Když vaše matka vyrůstala,” pokračovala paní Dobsonová, “podivovala se občas nad tím, proč si nevzpomíná na své rodiče. Kdykoli se na to zeptala Millicent, Millicent jí řekla, že v šesti letech

měla vysokou horečku, což samozřejmě nebyla pravda. Co ve skutečnosti zavinilo ztrátu paměti vaší matky, jsem se já ani Millicent

neodvažovaly domýšlet, ale muselo to být něco děsivého, protože

malá Emily mívala noční můry. A měla téměř ochromující strach ze psů a hadů. Vždy jsem měla dojem, že v Austrálii musela být svědkem něčeho nepopsatelného. Millicent se tím hlouběji nezabývala. Myslím, že měla strach z toho, na co by tak mohla přijít.

Paní Westbrooková, lituji, že vám nemohu říci více. Buďto jsem všechno ostatní zapomněla, protože má paměť už není, co bývala,

nebo prostě už nic není. Vaše matka posléze vyrostla v milou dívku

a všechny nás svým odjezdem do Indie velmi zarmoutila, obávali jsme se, že ji už nikdy neuvidíme. Paní Westbrooková, je tu ještě

něco, o čem se vám musím zmínit: Když jsem se doslechla o její smrti, byla jsem na jednu stranu zdrcená, ale zároveň mě to vůbec

nepřekvapilo. Vždy jsem měla pocit, že vaše matka má v sobě něco, co ji předurčovalo k tragickému osudu. Nevím, jak jsem si něco

takového mohla myslet, mohu to jen připsat něčemu, co jsem kdysi

dávno zaslechla, a od té doby zapomněla.”

Dopis byl podepsaný: “Srdečně Vaše, E. Dobsonová.”

Joanna očima spočinula na jeho poslední řádce. Žena, která mohla osvětlit tolik důležitých temných míst, byla teď mrtvá a jediná

další osoba, která měla co do činění s Emily v dětském věku, ztrácela paměť.

Přečetla dopis ještě jednou, aby se ujistila, že jí nic neuniklo,

a přitom se pozastavila nad výroky: “Musela být svědkem něčeho nepopsatelného…” a “…něco, co ji předurčovalo k tragickému osudu.”

Tedy i tam a v té době, uvažovala Joanna, lidé, kteří netušili nic

o její minulosti ani o kletbách australských domorodců, viděli cejch zatracení, který Emily provázel okolo světa.

Právě když Joanna chtěla složit dopis zpět do obálky, všimla si,

že obsahuje ještě jednu stránku. Zdvihla ji ke světlu a viděla, že paní Dobsonová připsala ke svému dopisu ještě dodatek.

“Dopis jsem si ještě jednou přečetla a napadlo mě, že jsem vynechala dvě věci, které by vás mohly zajímat. Ptala jste se, na jaké

místo v Austrálii měli Makepeaceovi namířeno. To sice nevím, ale

snad vám pomůže něco jiného. Vzpomínám si totiž, že odpluli roku 1830 na lodi jménem Beowulf. Jsem si tím jistá, protože mě sága o Beowulfovi vždy fascinovala a jméno jejich lodi ve mně vzbuzovalo zlověstné předtuchy.

Další věc, která by vás mohla zajímat, se týká té zvláštní chlupaté hračky. Měla ji s sebou, když ji přivedl ten námořní kapitán.

S hračkou se něco stalo, nevzpomínám si co, ale Emily z toho málem zešílela. Millicent ji tedy vyčistila, zpevnila švy a přitom v ní

něco objevila. Když to pak vyndala, zjistila, že to je velký ohnivý

a poměrně úctyhodný drahokam; později jsme se dozvěděly, že to byl opál. Nevím, co se pak s opálem stalo, ale věřím, že vám svým

skromným dílem budu nápomocná.”

Joanna hleděla na poslední řádky.jako u vytržení. Opál! Ukrytý v Rupertovi!

Přistoupila ke své šperkovnici a kámen z ní vyndala. Zahleděla se do jeho rudozelených hloubek a přemýšlela, jak by mohl souviset s Karra Karrou. Odnesli si jej Joannini prarodiče právě z Karra

Karry? Bylo právě to příčinou matčina nutkání k návratu do Austrálie? Bylo tu ještě něco jiného, to “dědictví z jiného světa”, které

se Joanně nikdy nepodařilo určit? Našel John Makepeace opálový důl? Zdědila snad Joanna něco více než jen pozemky, snad nějaké

nepředstavitelné bohatství?

Držela opál v dlani a cítila jeho teplo, jako by v sobě skrýval

vlastní energii, a tázala se: Co jsi zač? Odkud pocházíš? Kam míříš? Vládneš dobrem, či zlem?

Byl čas obrátit se na dědečkovy poznámky. Odpovědi jistě čekaly právě tam, v šifrovaných dokumentech.

Joanna položila notes na stůl, k němu přiložila první list dědečkových poznámek a naproti čistý list papíru. Podívala se na první

symbol a vyhledala jej ve Staffordově knize.

Naposledy pohlédla na opál, nehybný, a přesto zářící ve světle lampy svým mihotavým svitem, a dala se do překládání.,.

Kapitola 23..

JOANNA BYLA ZMATENÁ -, PŘEKLÁDALA DĚDEČKOVY POZNÁMKY JIŽ

měsíc a výsledkem jejího snažení zatím nebylo nic než strohý a poněkud duchaprostý popis Makepeaceova putování divočinou a jeho života v domorodém kmeni náčelníka Djoogala. Joanna nenašla

jedinou zmínku o tom, jak se kmen jmenoval, ani v které části Austrálie se nacházeli. Mezi tím, co se jí podařilo určit, nebyla ani stopa po tom, jaká by mohla být příčina matčiných obav. Vyjma dingů, které si příslušníci kmene drželi jako miláčky, v nich nebyla ani

žádná zmínka o psech. Jen okrajově se poznámky zmiňovaly o tom, že domorodci uctívají Duhového hada.

Jedinou významnou věcí, kterou se jí podařilo zjistit, bylo, že

kmen vyznával totem klokaního Předka.

Joanna se pohodlně usadila v křesle a otočila hlavu nejprve k jednomu rameni a pak k druhému, aby si uvolnila napjaté krční svaly. Každé odpoledne sedávala za stolem nad dědečkovými poznámkami se slovníkem Tironova kódu. Doufala, že narazí na něco

úžasného, na něco převratného, ale každého večera ji čekalo jen

zklamání.

Bylo pozdě. Kromě Hugha, který jel dohlédnout na nová jehňata, už všichni spali; v domě bylo ticho a klid. Před dvěma týdny odjeli McNealovi i střihačská sezóna již skončila a život na Merindě

se vrátil do poklidného stereotypu. Již brzy mělo být hotovo i natírání interiéru nového domu, aby pak Joanna dala konečné sbohem

starému dobrému srubu Westbrookových.

Ale toho večera, přes všechen klid a mír, cítila jisté znepokojivé

napětí, jako by sama nepřítomnost nějakého převratného odhalení

byla jakýmsi znamením. A byla tu ještě jedna skutečnost narušující

klid, k Merindě se přibližovali dingové. “Ezekiel tvrdí, že je viděl

jen pár kilometrů proti proudu řeky,” řekl toho rána Joanně Hugh.

“Nechci nic riskovat, tak jsem poslal na stráž proti dingům další

muže. Sucho dodává dingům odvahy. Dohlédni na to, aby se Adam s Beth nepřibližovali k řece.”

Dingové, říkala si Joanna v duchu, když se dívala na hmyz poletující okolo cylindru olejové lampy. Divocí psi.

Pronásledovali ji

ve snech a teď jí nedopřejí klidu ani přes den. Varoval Ezekiel před

blízkostí dingů i ostatní farmáře, nebo to varování patřilo převážně

Merindě a Beth? Beth Joanně ukázala zub psa dingo, který jí starý

stopař dal, a Joanna uvažovala: má nějaký zvláštní význam, nebo

je to skutečně jen dárek pro štěstí?

Podívala se na posledních několik stránek, které jí zbývalo přeložit, a modlila se za to, aby klíč ke všem záhadám obsahovaly právě ony.

Vzala do ruky pero a vrátila se k luštění podivného těsnopisu.,.

“Bojím se o Naomi,” napsal John Makepeace před bezmála pěti desítkami let, “mám strach, že prochází jakousi změnou, že se s ní

něco děje.”

Po stránkách a stránkách popisů života příslušníků Djoogalova kmene -, způsobu lovu, výroby oštěpů a bumerangů, rituálů a legend -, se tón Johnových poznámek náhle změnil. Rozrušená Joanna rychle četla dál.

“Naomi to tu velmi svědčí, zatímco ve mně narůstají pochyby, ztrácím sebejistotu. Co horšího, Naomi říká, že mi uniká polovina

domorodců, polovina jejich kultury jen proto, že zapomínám na ženy.

Naomi tvrdí, že domorodé ženy mají s muži rovnocenné postavení. Připouštím, že ženy hrají v kmeni významnou roli, jelikož

jsem se o tom mohl na vlastní oči přesvědčit. A přestože muži příležitostně přinesou do tábora uloveného klokana, každodenní sháňka po potravě závisí na ženách. Domorodé ženy mají pod kontrolou i vlastní rozmnožování a záležitosti s tím spojené.

Svatební

rituál je prostý -, žena jednoduše prohlásí muže za svého manžela.

Právě tak se ženy neomezují ani toliko na plození a výchovu dětí,

zatímco muži by se starali o důležitější věci. Kdykoli je třeba učinit

zásadní rozhodnutí, týkající se celého kmene, usnášejí se muži i ženy s rovnými právy. A následuje-li kmen stezku písní, jsou někdy

ve vedení muži, zatímco ženy je následují, jindy zase vedou ženy

a muži je následují. Mluvím však jen o každodenním životě.

Náboženská ani duchovní role žen v kmeni se mi nezdá nijak významná.

Podle toho, co jsem zatím viděl, je veškerá taková moc v rukou mužů.

Naomi to ale popírá,” pokračoval Makepeace, “a trvá na tom, že ženy mají vlastní, mužům nepřístupné rituály. Tvrdí, že ženské rituály existují a v mnoha směrech jsou významnější i mocnější než

mužské, protože jejich součástí je plodnost -, tedy vitální síla podmiňující pokračování kmene. Sdělila mi například, že rituály spojené s první dívčí menstruací jsou mnohem složitější a žádají si

mnohem více tajemství a tabu než rituály, kterým podléhá dospívání chlapce. Podle Naomi domorodci zřejmě naprosto nechápou, že

dítě v děloze počíná právě mužské semeno. Namísto toho věří v ,dětské duchy’ -, žena projde určitým místem a duch dítěte, které

se chce narodit, do ní skočí. Z toho důvodu je všechna moc i magie

spojená s plozením výhradní doménou žen a esencí jejich tajných

rituálů jsou právě mystéria rozmnožování.

Naomi prohlašuje, že evropští antropologové berou na vědomí pouze rituály mužů, a docházejí tak k mylnému závěru, že duchovno je vlastní pouze domorodým mužům, a to jen proto, že jsou to

samí muži jako já a smějí slyšet jen o mužských záležitostech.

V důsledku toho všeho jsou zprávy o Austrálii tak jednostranné.

Snad bych měl považovat za výhodu to, že mám manželku, která si našla přítelkyně mezi ženami v kmeni a dostalo se jí cti nejen přihlížet, ale i účastnit se některých z jejich tajných rituálů. Ale

Naomi ke mně není docela otevřená. Odmítá vyzradit povahu ženských rituálů; tvrdí, že je vázaná slibem ponechat si jejich tajemství pro sebe. Ujišťuje mě ale, že jde o ceremonie nanejvýš důstojné

a zbožné povahy.” Možná má pravdu, nevím. Ale štve mě,” psal závěrem, “že to přede mnou tají. Řekl jsem jí, že v zájmu vědeckého poznání a intelektuálního rozvoje bych rád byl svědkem jednoho z těchto rituálů.”

Joanna přestala psát. Měla pocit, jako by se noc okolo ní zavlnila a tichý dům vydával nepokojné vzdechy. Znovu si přečetla větu,

kterou právě dopsala. Náhle vytušila, co se blíží.

Beth se znenadání probudila. Byla tma. Ležela v posteli a zaposlouchávala se do ticha v domě. Uvažovala, co ji mohlo vzbudit.

A vtom si všimla, že Knoflík v posteli není. Byla již natolik zvyklá

cítit tíhu jeho těla na svém, že ji jeho nepřítomnost vytrhla ze spánku. Posadila se a rozhlédla kolem. Knoflík stál u dveří na verandu

a škrábal na ně. “Knoflíku, chceš jít ven?” řekla.

Již měl svůj věk a během noci občas musel navštívit křoví.

Beth

tedy pootevřela zasouvací dveře v očekávání, že slepý Knoflík venku stráví několik minut a pak se vrátí dovnitř. K Bethině překvapení však vystřelil ze dveří, prolétl verandou a s vrčením zmizel ve tmě.

“Knoflíku!” volala Beth. “Vrať se!” A rozběhla se za ním.,.

V tiché noci bylo slyšet jen skřípění Joannina pera po papíře.

Kód již znala zpaměti natolik dobře, že ani nemusela otevírat slovník. Jen horečně psala.

“Tady v Karra Karře se již několik dní shromažďují klany celého

kmene,” poznamenal si John Makepeace. “Slyšel jsem, že je to početný kmen, ale nikdy jsem netušil jak. Klany a rodiny putovaly po

celé týdny po stezkách písní, přicházely ze severu, jihu, východu

i západu na toto místo, které, jak jsem se dozvěděl, je nejsvětějším.

Karra Karra -, Hora života. Již jsou tu stovky lidí a stále přicházejí

další. Rozdělávají ohně, zpívají a tančí. Příbuzní, kteří se léta neviděli, slaví opětovná setkání; upevňují se stará přátelství; uzavírají

se výhodné obchody i manželství; a Djoogal předsedá soudu nad zločiny čekajícími na rozsudek již rok a obvykle majícími něco společného s porušením tabu. Je to mohutné, živé i hlučné shromáždění a já žasnu nad tím, že Naomi a já a malá Emily jsme jako

první příslušníci bílé rasy, svědky takové podívané.

Naomi se má zítra účastnit nejposvátnějšího a nejtajnějšího ze všech rituálů. Neprozradí mi nic bližšího, jen že se to týká matek

a dcer. Poslední dobou se Naomi stává čím dál tím tajnůstkářštější.

Chodí s ostatními ženami a sbírají jíl a barvy, kterými si pak pomalovávají tělo. Naučili ji tajné písně, tajemství rituálů i všechna tabu,

která musí dodržovat. Dnes večer mi řekla, že se mnou nemůže spát. Musí být čistá pro rituál.”

Joanna si všimla, že John v těch místech psal procítěněji; cítila

jeho závist i obavy z toho, že by mohl vypadnout ze hry.

“Ujistil jsem Naomi, že nebudu nikde opakovat, cokoli mi řekne, že se může spolehnout na moji mlčenlivost, ale přesto odmítla

odpovědět na jakékoli otázky ohledně rituálu. Připomněl jsem jí,

že je mou ženou, a proto mi musí říkat vše, co dělá. A také, že mi

může věřit. Nechápu, co se s ní stalo. Život mezi domorodci ji změnil. Poslouchá mě stále méně a méně; autorita, jakou jsem nad ní

měl kdysi, když jsme se brali, je pryč. Asi jsem udělal chybu, že

jsem ji sem bral. Sklony k nezávislosti, jaké Naomi začíná jevit,

považuji za nanejvýš odpudivé a neženské. Připomínám jí, že jsem

sem přišel studovat domorodce a jejich zvyky, a její povinností

proto je sdělit mi vše, co se jí podaří zjistit. Ale má sladká Naomi,

kdysi tak povolná a poslušná, je teď však právě tak svéhlavá jako

ženy, se kterými chodí lovit. A Emily, které jsou teprve tři roky

a šest měsíců, začíná projevovat naprosto stejné sklony k svéhlavosti.

Rád bych věděl, s čím ty ženy přijdou zítra?” ,.

Beth šla lesem a volala Knoflíka. Ještě nikdy se nestalo, že by jí

takhle utekl.

Vtom ho zahlédla před sebou na pasece a zvolala: “Knoflíku! Ty syčáku! Podívej, kvůli tobě jsem se vydala až sem v noční košili.”

Zastavila se a znehybněla. V křoví se skrývalo ještě něco, blízko. Beth napínala zrak. Vykročilo to ze tmy. Spatřila robustní tělo,

nastražené, trojúhelníkovité uši, krátký střapatý ocas a krémovou

srst. Byl to divoký, vlku podobný pes mezi domorodci zvaný dingo.

Byli dva, samec a samice.

Starý slepý Knoflík vedený čichem a instinkty se postavil mezi dívku a divoké psy. “To bude dobrý,” pronesla Beth tenkým hláskem. Náhle dostala obrovský strach.,.

Joanna byla ponořena hluboko do noci a do dědečkových poznámek, jejichž překlad už ani nezapisovala, jen při světle lampy

četla dál.

“Naomi opustila tábor dnes ráno ještě před svítáním a Emily svěřila Reeně. Odešla na tajné místo spolu s ostatními ženami, aby

se tam připravily na dnešní rituál. V celém kmeni vládne horečná

aktivita -, lov, příprava jídla na večerní hostinu, tanec, zpěv. Muži

se kupodivu nepozastavují nad tím, že je ženy opomíjejí v hlavním

rituálu. Nejsou tu žádní kněží ani kardinálové nebo biskupové.

Nejvýznamnější kmenové ceremonie budou vykonávat prosté ženy, ženy bez postavení a titulů, které mají dcery. Muži mají zakázáno vědět cokoli o průběhu hlavního rituálu. Žádný muž jej nikdy

neviděl na vlastní oči. Co tam v nitru hory ženy dělají? Poté, co

jsem viděl brutální obřezávání chlapců, se mohu jen domýšlet, jakým nepopsatelným praktikám se podrobují nevinné dcery, z nichž

mnohé sotva dosáhly dospělosti.

Přišel jsem sem hledat druhý Ráj. Neboť věda zamořující naši dobu se svými takzvanými důkazy vyvracejícími boží stvoření světa, věda popírající slovo boží, nazývajíc bibli knihou “mýtů a legend” -, ta věda sama musí být vyvrácena. A přišel jsem až sem

proto, abych dokázal, že Bible svatá obstojí v empirické analýze

a že intelektuální zkoumání snažící se vyvrátit pravdu ji naopak

může i potvrdit.

Přišel jsem sem hledat druhý Ráj -, místo, kde Bůh znovu stvořil

muže a ženu, kteří tentokrát neokusili zakázaný plod stromu vědění, a bylo jim proto dovoleno žít dál v nevinnosti.

Domorodci neznají studu z nahoty ani smilstva. Jsou takoví, jakými je Bůh stvořil.

Nyní však vidím, že jsem se mýlil. Tohle není žádný druhý Ráj, ale jeden z božích omylů. Zbožňován je zde Had, a víra v jediného

Boha zde neexistuje. Divoši uctívají kameny, řeky a zvířata.

Ale

skutečného Boha neznají.

Bože, odpusť mi můj omyl. Ani má Naomi již není daleka toho, aby sešla z pravé cesty a vstoupila na jejich stezku hříchů.

Obávám

se, že za to budu potrestán. Kéž bychom se mohli vrátit zpět do

Anglie. Ale jak? Peníze došly. Za poslední, které jsme měli, jsme

koupili pozemek pro naši farmu.

Musím vědět, co hodlají ženy činit v nitru hory, a musím před tím uchránit Naomi.”,.

Vystrašená Beth se dívala, jak samec dinga vykračuje směrem k ní. Knoflík vrčel. Postavil se přímo před Beth a tlačil ji pryč od

dinga. Samice se obchvatem přesunula napravo. Knoflík trhnul hlavou a zavrčel na ni. Na krku se mu naježily chlupy. Vycenil bílé

tesáky.

Dingové se přibližovali.

Knoflík vrčel, cenil zuby a zadními běhy tlačil Beth vzad.

Beth

se snažila přemýšlet, co by měla udělat. Sebrala klacek a hodila jej

po divokých psech.

Dopadl přímo mezi ně, nepovšimnutý.

“Jděte pryč!” křikla.“Huš!”

Zlaté oči ji dál nehnutě sledovaly. Beth viděla psí tlamy lesknoucí se slinami.

Samec náhle dlouhým skokem vyrazil vpřed, Knoflík vyletěl do vzduchu a zabořil do něho tesáky. Beth vykřikla. Vzápětí se do Knoflíka pustila samice a zakousla se mu do ocasu. Beth se zděšeně dívala, jak dingové napadají Knoflíka, každý z jedné strany. Viděla lítat chlupy, slyšela hrozné zvuky, krev, Knoflík přišel o jedno

ucho, na boku se mu náhle objevila ohavná tržná rána. Dingové útočili stejně, jako by lovili klokana -, jeden na hlavu, druhý na

ocas -, dováděli svoji kořist do šíleného zoufalství, odzbrojovali ji

až k naprosté bezmocnosti.

“Nechte toho!” křičela Beth. Sebrala další klacek a prudce jím švihla. “Pryč!“ječela. Zasáhla přitom jednoho z dingů.

Samec pustil Knoflíka a otočil se k Beth. Skočil po ní, ale Beth

padla naznak a čelist mu sklapla naprázdno. Knoflík šel po něm,

bez ohledu na to, že mu samice trhala bok.

Beth upustila klacek a civěla na Knoflíka, zakrváceného a potrhaného, jak slepě bojuje, aniž by viděl útočníky.

Beth si zakryla uši dlaněmi, otočila se a utíkala.,.

Joanna dlouho seděla a upřeně hleděla na poslední slova, která její děd napsal. Naplňoval ji pocit naléhavého tušení, temné předtuchy. Představila si mladého Angličana odříznutého od jemu známého světa a zákonů, který se snaží zvládnout situaci, v níž, jak věří, ztrácí vlastní ženu uprostřed mystérií za hranicemi chápání -,

vyzvídá ženské rituály, poruší tabu -, sešle tak na Joanninu rodinu

jedovou píseň? Nebo je tu ještě něco? Co vlastně viděla tříletá

Emily? Jaký monstrózní vír ji smetl, když byl její otec odhalen?

A čemu se ženy věnovaly v nitru hory?

Joanna zdvihla zrak. Všimla si, že okolní lesy náhle oživly křikem a štěbetáním ptáků, kteří v noci obvykle spí. Slyšela pomatené

krákání vran i smíchu podobný pískot kakadua. Něco nebylo v pořádku. Něco se dělo.

A pak ji napadlo: Beth.,.

Beth letěla lesem, vrhala se mezi stromy, odhazovala větve, prodírala se mlázím. S bušícím srdcem tak vyběhla z lesa a zjistila, že

dům stojí na druhé straně, za ní, ale tam byli i dingové.

Šílená stra

chy slepě utíkala do tmy, oči jí hořely slzami. Upadla, znovu vstala

a jako o život utíkala hlouběji do lesa.

Zastavila se, lapala po dechu, poslouchala. Žádné zvuky neslyšela, jen ticho. I ptáci utichli.

A vtom zaslechla lehké pravidelné údery tlap běžících na lesním

podrostu.

Slyšela, jak se přibližují, znovu se dala do běhu. Slyšela klapot

čelistí, narazila do stromu a bezmyšlenkovitě se na něj vyškrábala.

Zespodu na ni blýskaly hladové oči.

Něco ostrého jí sevřelo kotník. Zaječela.,.

Joanna vyběhla z domu a letěla po cestě směrem k lesu.

Narazila na Sarah s Adamem, kteří se v nočních košilích snažili určit, odkud přesně slyšeli výkřiky.

Pak zaslechli další. “Tam!” zvolal Adam.

Rozběhli se po stezce a zmizeli v lese.

V trávě na něco narazili. Byla to jedna z Bethiných pantoflí.

Joanna se zahleděla do okolní temnoty. “Beth?” zavolala. “Kde jsi?”

Točila se kolem dokola, až pohledem spočinula na něčem, z čeho jí ztuhla krev v žilách. Rozběhla se tím směrem. “Můj bože,”

vykřikla. Bylo to Knoflíkovo roztrhané tělo v kaluži krve.

“Beth!” volali Sarah s Adamem.

“Beth!” křičela Joanna.

Zaslechli další výkřik, a další.

Joanna se řítila mezi stromy, rozrážela větve do stran, nebrala na

vědomí kameny ani větévky, které se jí zabodávaly do nohou a do

obličeje. “Ach, bože,” vzlykala, “prosím. Ne.” Sarah s Adamem běželi za ní a všichni volali: “Beth! Už jdeme!”

Náhle uslyšeli ještě jeden zvuk -, zvláštní šust, hvízdnutí, pak

ostré sfffik a zavytí.

“Támhle,” ozval se Adam. “Přišlo to támhle odtud!”

V příštím okamžiku uviděli podťatého, roztrhaného a zakrváceného dinga, a hned za ním Ezekiela se zdviženou rukou, ve které

držel bumerang.

Hystericky ječící Beth našli se zakrvácenýma nohama na půli cesty ke špici stromu. Pod ní ležel dingo s jedním z Ezekielových

bumerangů zaseknutým v krku.

“Mami!“ječela Beth. “Mami, mami!”

Joanna k ní vztáhla ruce a vzala svoji plačící dceru do náručí.

Pak se otočila a s Beth, která plakala pro Knoflíka a z nohou jí

proudem tekla krev, se rozběhla zpět.,.

Dveře do kuchyně se rozletěly a dovnitř vběhl Hugh. Křičel: “Joanno!”

Našel ji na chodbě, právě když zavírala dveře do Bethina pokoje. “Jak je jí?“zeptal se.

“Bude v pořádku,” odpověděla Joanna a unaveně si z tváře odhodila pramínek vlasů. “Má pár vážných kousnutí, ale to se zahojí.

Díky bohu, že si nezlomila nohy. Ale je v těžkém šoku. Nevím, jak

se s tím vyrovná, Hughu.”

“Ezekiel za mnou přišel a všechno mi řekl. Přijel jsem, jak rychle to jen šlo. Měl bych k ní jít a něco jí říct?”

“Dala jsem jí něco na spaní. Hughu, Ezekiel jí zachránil život.

Tuším, že ji možná sledoval. Ten zub dinga, co jí dal…jako by to

věděl…”

Teď je poznamenaná i Beth, uvažovala Joanna. Odkaz Naomi Makepeaceové tedy dolehl i na ni. Joanna přitom myslela na svoji

matku, která zemřela ve čtyřiceti letech na v podstatě neexistující

nemoc. Byl takový osud předem upředen i pro Joannu a Beth, či dokonce i pro Bethiny dcery? Mělo to tak jít do nekonečna?

“Hughu, musíme ji najít,” řekla Joanna. “Ať už je příčina jakákoli, musíme ji najít a zastavit. Než bude pozdě.”

KNIHA ČTVRTÁ..

1885-1886.

Kapitola 24..

BYLA NOC. UPROSTŘED PUSTINY, POD NEBEM POSETÝM TISÍCI HVĚZD

se matně rýsovaly siluety eukalyptů a za nimi vzdálené vrcholky

hor. V samém srdci temnoty vzplály zlatavé plameny táborového ohně, okolo kterého se skláněli unavení muži a trpělivě upírali své

oči na bublající kotlík. Ticho právě tak nesmírné jako obloha, prostírající se od horizontu k horizontu, lidským zrakem nepostižitelnému, zatímco k sluchu doléhal hlas pustiny v osamělém kvílení

dinga či praskání a syčení ohně. Když vtom se ze tmy ozval pronikavě zvučný hlas:

“Za starých časů krušných zkoušek, co Bůh nám vzal i dal, když naše bedra nesla.

V těch dobách soužení a temna, my šli tou cestou svou, byť do pekla vedla.”

Dál pak vyprávěl o velké pustině, o klokaních tancích a putování domorodců, o domech z kůry a o dívce jménem Ruth pohřbené

kdesi v Zemi Nezemi s dítětem v náručí. Muži okolo ohně se mezitím věnovali každý svému -, odsedlávali koně, rozkládali si lůžka,

zapalovali dýmky a nad nimi se vznášelo hvězdné ticho, chladné,

čisté a bez falše. Jako stíny se pohybovali “v prastarém rytmu, unavení, shrbení i zlomení, však s vírou, že temnou noc vystřídá světlejší den.” Nakonec oheň vyhasl a muži se usadili. “Leč pro všechnu naši bolest, za všechny naše hříchy, nás znovu čekají zlé časy.”

Jeviště ztemnělo a na okamžik se zdálo, jako by se celé divadlo

zastavilo v čase i prostoru. Vtom se znovu spustila světla a zcela

nová scéna oslnila zrak. Byl den a pod modrou oblohou se jako by

na míle daleko prostíraly zlaté lány, uprostřed nichž stála chatrč.

Z komínu stoupala spirálovitá stužka dýmu a u chatrče se lopotila

žena. Hlas pokračoval: “Jak zázračné jen pomyslet, co v drsné buši

ženské ruce mohou dokázat…”

Poté, co skončila balada o “Hanině srdci”, prostý venkovský výjev nahradilo plátno Ayerského monolitu v ohnivém západu slunce

a neviditelný vypravěč recitoval slavné “Snění pro Joannu.”

S každou další básní se scenérie na jevišti měnily a vytvářely tak

přehlídku krajinných a oceánských pohledů na tvář Austrálie.

V hledišti se sotva našel někdo, komu by alespoň jeden z nich nebyl důvěrně známý. A přestože mnozí z těch, kteří toho předvánočního večera zaujali místa v Melbournské koncertní síni, žili ve

městech, mohli zavzpomínat na své dětství v buši nebo alespoň na

staré příběhy. K jejich srdcím promlouvaly balady o vytrácejícím

se způsobu života v obrazech s bohatými detaily od mihotavých hvězd v poušti, přes smích papouška kakadu, po práskání volařského biče a šumění větru.

Z jedné z lóží představení sledovali i Joanna a Hugh. Spolu s nimi tam byla i dvanáctiletá Beth v dlouhých krajkových šatech a s květinami ve vlasech, Sarah ve smaragdových večerních šatech

a osmnáctiletý Adam s černou kravatou. Lóži s nimi sdíleli Frank

a Ivy Downsovi, kteří přijeli do Melbourne právě na premiéru Živoucích příběhů z pouště, velmi originální dramatizaci sbírky balad, která vyšla před třemi roky pod názvem Básně syna pouště.

Hugh požádal Ivy Downsovou, aby namalovala výpravná plátna zobrazující jehličnany ve Sněžných horách, kde “se temná zeleň gumovníků dotýká zářivé modři oblohy,” a poušť tak obrovskou a čistou, aby “si člověk jen zastínil oči a uviděl zítřek.”

Hughova kniha měla v Austrálii takový úspěch, že jeho nejoblíbenější balada “Tulák” byla také zhudebněna a zpívala se ve školách, po hospodách i na cestách a okolo táborových ohňů. Celá

sbírka se dočkala širokého ohlasu v celém britském impériu, které

v té době četlo baladu o trestanci, jehož “hříchy byly sečteny, než

přišel na tento svět,” a o “zkratkách ke smrti”jako cestách střihačů.

V dalším obraze se na scéně rozvířila živá polka a obecenstvo začalo tleskat do rytmu hudby, takže bylo sotva slyšet vypravěče

recitujícího “Zastavený čas”. Když se pak scéna proměnila v rodeo, dalo se obecenstvo do bouřlivého smíchu nad kousky Lachlana Peteho, který na jevišti pronásledoval čilé tele. V

tom ohlušujícím řevu se Frank naklonil k Hughovi a řekl: “Jsou rádi, že přišli,

Hughu. Na celém světě není nic hlučnějšího a nevychovanějšího než spokojené australské obecenstvo.”

Scéna naposledy ztemněla, právě když se na ní objevila silueta starého pastýře na koni, a vzdalující se hlas vypravěče závěrem dodal: “Protože tohle je život, život pastevců,” načež spadla opona.

Joanna ani nedýchala, jaké bylo v sále ticho. Pak se spustil potlesk; nejprve zvolna, ale s rozsvícením nově instalovaných elektrických lustrů se rozezněl naplno. Na jeviště vystoupil muž,

v němž všichni poznali Richarda Hawthronea, jednoho z nejoblíbenějších melbournských herců. Při čtení balad obecenstvo slyšelo

právě jeho známý baryton. Dvakrát se uklonil, načež napřáhl paži

směrem k Hughovi, a všechny oči se obrátily k lóži. Lidé jeden po

druhém vstávali, až bylo celé obecenstvo na nohou a sál se naplnil

potleskem.

“Dívají se na tebe jako na hrdinu, Hughu,” řekl Frank Downs později, když před divadlem čekali na kočár. “Bůh suď, žes ale ukázal světu, že nejsme jen hrstka zapadlých kolonií.”

“Uznání patří i tvé ženě, Franku. To její obrazy celé představení

inspirovaly.”

“Vám oběma patří uznání,” řekla Joanna. Na chodníku postávaly zástupy dam ve večerních šatech s gentlemany v cylindrech a operních pláštích. Pro všechny Melbourňany to byl velmi významný večer. Poprvé měli možnost navštívit představení, které

nepocházelo z dílny Francouze nebo Itala ani Angličana, s kteroužto skutečností se jako mladý národ dosud museli smiřovat, ale bylo

dílem jejich krajana, australského rodáka Hugha Westbrooka.

Mnozí z nich k němu přistupovali s gratulacemi.

“Úžasná podívaná, Hughu,” řekl John Rivers, potřásaje Hughovi pravicí. “Nebesa, až jsem z toho měl slzy v očích. Narodil jsem

se sice v Anglii, ale srdcem jsem Australan.”

“Johne, nepřipojíte se k nám s Maude na večeři? Máme v hotelu rezervovaný soukromý salonek.”

“Díky zapozvání, Hughu, ale obávám se, že jsme již zadaní.”

Pauline, která na představení přišla s Juddem, Hughovi podala ruku a řekla: “Byl to nádherný večer. Můžeš na sebe být hrdý.”

“Nezajedete s námi do hotelu?” zeptal se.“Otevřeme tolik lahví šampaňského, kolik jich jen v King George mají.”

“Jsem mírně unavená a musím chytit ranní vlak do Kilmarnocku.”

Pauline stiskla Joanně ruku a dodala: “Gratuluji vám oběma.”

Mezi přítomnými byli i Ian Hamilton a Angus McCloud s mladou Declanou. V šichni Hughovi blahopřáli a vychvalovali představení, o němž se Harold Ormsby vyjádřil jako o klenotu nadcházejících desetiletí.

S gratulacemi přišla také Louisa Hamiltonová s rodinou a Joanna si všimla, jak Louisina sedmnáctiletá dcera Athena hází po Adamovi významnými pohledy. “Ahoj, Adame,” řekla, usmívajíc se na

něho zpod své havraní kštice. Joanně neušlo, že ani ne devatenáctiletému Adamovi doufala padnout do oka nekonečná řada dívek.

Stal se z něho přitažlivý mladý muž a zdálo se, ať už byl důvod jakýkoli, že jeho akademická odměřenost probouzí v mladých ženských srdcích vášeň.

Joanna byla na svého adoptovaného syna hrdá. Příští měsíc, krátce po svých devatenáctých narozeninách, měl začít navštěvovat Univerzitu v Sydney, která mu udělila stipendium, neboť ukončil cameronskou střední školu jako nejlepší ze třídy. Přijetí na Univerzitu v Sydney bylo cílem Adamova vášnivého úsilí, jelikož na

ní byla, jeho vlastními slovy: “špicová katedra přírodních věd, na

kterou nedávno přistoupil jistý profesor paleontologie obratlovců,

člen Královské vědecké společnosti v Londýně a spolupracovník Charlese Darwina!”

Adam snil o tom, že půjde v šlépějích Charlese Darwina, vstoupí do Královské vědecké společnosti a bude cestovat světem jako

přírodovědec, objevovat nové živočišné druhy, odhalovat dinosauří kosti a přispívat tak k rostoucímu počtu důkazů ve prospěch evoluční teorie. V jeho energickém vystupování a zápalu, jaký mu zářil v očích, Joanna viděla, že se nemine úspěchem.

“Stálo to za vidění, co myslíš, Joanno.” řekl Hugh I skrze rukavičku Joanna cítila teplo jeho ruky, a když se zahleděla do jeho usměvavé tváře, vybavil se jí mladý muž, kterého potkala před patnácti lety. V pětačtyřiceti je krásný jako tehdy, pomyslela si, jen léta mu vtiskla do tváře výraz moudrosti a tiché důstojnosti. “Ano, Hughu, stálo to za to,”

odpověděla.

Hugh se na ni chvíli díval, načež se zeptal: “Joanno, není ti nic?”

Ta otázka ji nijak nepřekvapila. Přestože se mu Joanna nezmínila o tom, co ji poslední dobou trápilo, a vlastně to před ním i tajila,

věděla, že to Hugh nakonec vycítí. “Ne,” řekla. “Nic mi není.”

“Cítíš se na slavnostní večeři? Budeš-li chtít, můžeme jít rovnou

do našeho pokoje.”

“Na to nechci ani pomyslet. Nedopustím, aby ti mé zanedbatelné bolesti hlavy zkazily tak výjimečný večer.”

Tentokrát to však bylo něco více než jen bolest hlavy, než pouhá

dohra dalšího zlého snu. Joannu celý den soužil zvláštní pocit,

předtucha, jakou člověk mívá, když se blíží bouře. Ten den to nebylo poprvé, již celé týdny ji sužovaly rostoucí obavy.

“Ach, tati!” zvolala Beth, když se oddělila od malé skupinky přátel. “Všechny to ohromilo! Jsi prostě skvělej!”

Joanna sledovala objetí otce s dcerou a přitom se ohlížela za dnem, kdy poprvé dostala to zvláštní tušení. Bylo tomu dva měsíce, co Beth začala menstruovat. Joanna své dceři vysvětlovala

změny, jaké v jejím těle probíhají, co může očekávat a jak se má

o sebe starat, a přitom prožívala první nejasné záchvěvy strachu.

V duchu si říkala: Beth už není malá holčička, dospívá.

Právě té noci Joanna sužovaná nespavostí znovu prošla matčin deník, aby zjistila, zda neobsahuje něco podstatného z doby, kdy

i Joanna sama začala menstruovat, kdy i jí bylo dvanáct.

Nebylo tam

však nic, ani zmínka ani náznak následného znepokojení ze strany

lady Emily.

Joanna měla strach z budoucnosti. Věděla, že její matka začala

mít noční můry, když jí bylo šest let podobně i ji začaly trápit zlé

sny poté, co Beth oslavila sedmé narozeniny. Je to všechno jen autosugesce, ptala se, nebo něco víc? V sedmnácti Joanna jen o vlásek unikla útoku vzteklého psa, čekal tedy za pět let podobný osud

i na Beth? Byl snad útok těch dvou dingů jakousi předzvěstí?

Co by tedy měla dělat? Co neměla? Nemohla Beth držet stále u sebe. Nechtěla jí být opičí matkou, ale chtěla svoji dceru chránit.

Joanna věděla o Bethině panickém strachu ze psů. Nemohla snést pomyšlení na to, že by její dcera, tak šťastná a plná života, v sobě

mohla nést temný zárodek strachu. Věděla, že lady Emily v sobě

takový strach měla, i ona sama v sobě takový strach nesla strach

blížící se nemoci, podobný hemofilii, přecházel z generace na generaci jako kletba probouzející v každé generaci vědomí nevyhnutelnosti i lítost nad generacemi následujícími.

Joanna Beth záměrně neodhalila detaily minulosti své, ani lady

Emily. Doufala, že se jí podaří přetrhnout kruh pouze tím, že nedopustí, aby se znovuzhmotnil v Bethině fantazii, jak se tomu nesporně stalo v jejím případě. Beth nečetla deník své babičky ani nevěděla o její nevysvětlené smrti; domnívala se, že Joanna hledá Karra

Karru, aby našla kus půdy.

Leč Joanna si s mrazením v zádech i za horké prosincové noci uvědomila, že bez ohledu na všechna preventivní opatření se známé příznaky začínají projevovat i u Beth. Tentokrát však nemohla

tak snadno vinit pouhou fantazii.

Týdny a měsíce, které následovaly po noci, kdy Beth napadli dingové, Joanně pevně utkvěly v paměti. Odjela s Beth do přímořského střediska, kde se jí s pomocí slunce,oceánu a mateřské lásky

snažila vrátit ztracené zdraví a citovou rovnováhu. A Beth se vskutku uzdravila. Zranění se jí zahojila a hysterie i hoře se proměnily v pouhé vzpomínky. Ale když se vrátily na Merindu, Joanna

zjistila, že se Beth neuzdravila docela -, měla panický strach i z nejpřátelštějších ovčáckých psů.

“Ach mami,” pravila, když před divadlem čekali na kočár, “myslím, že bys z toho všeho měla omdlívat vzrušením! Všichni otce přímo zbožňují! On ti je vážně slavný!”

“Co vy dvě,” ozval se Frank, když kočáry konečně přijely.

“Neztrácejme čas. Umírám hlady!”

Hotel King George stál na módní Elizabeth Street, shodou okolností nedaleko od místa, kde kdysi bydlela Ivy Dearbomová.

Když

Downsovi projížděli okolo důvěrně známých zelených dveří s naleštěným mosazným klepadlem, Ivy ucítila, jak jí Frank náhle stiskl ruku, a oba v tu chvíli poznali vnitřní štěstí, jaké přinášejí sdílené

vzpomínky.

A když pak kočár míjel rejdařskou kancelář, vzpomněla si zase Joanna na to, jak s Huhgem pátrali po Beowulfovi, po lodi, na níž

Joannini prarodiče připluli do Austrálie. Nakonec se zjistilo, že loď

se roku 1868 potopila. Byla to soukromá plachetnice a její kapitán

i majitel v jedné osobě se utopil i s celou posádkou, lodním deníkem a seznamem cestujících. Joanna se alespoň pokusila napsat

Společnosti vysloužilých námořníků a rozličným organizacím podobného druhu v naději, že by snad mohla najít někoho, kdo se plavil na Beowulfovi zároveň s jejími prarodiči. Z několika málo odpovědí se jí však nepodařilo zjistit naprosto nic.

Joanna ucítila na rameni čísi ruku, otočila se a spatřila Sarah, jak

se na ni tázavě dívá.

Joanna se usmála, aby rozptýlila její obavy, a řekla: “Která ze

scén se ti líbila nejvíce, Sarah?”

“Všechny se mi moc líbily,” odpověděla Sarah. Myslela přitom na Philipa; přála si, aby tam s nimi mohl být.

Vzpomněla si na den, kdy se s Philipem “náhodně” setkali uprostřed polí a právě tak náhodně se líbali. Pak se spolu celé hodiny

procházeli a povídali si. Nedotýkali se už těly, spíše jejich duše

splynuly v jakémsi duchovním smyslu. Philip jí vyprávěl o svém dětství v Americe, o své rodině a o válce mezi krajany, která tolik

změnila jejich životy. Sarah mu pak zase vyprávěla o tom, jak vyrůstala v misii, ani domorodá ani bílá. Povídali si o architektuře -,

i medicíně, o hudbě a o ovcích, o Navazích a o Duhovém hadovi.

A jak Philip na počátku slíbil, šli pak každý svou cestou.

Během pěti let, která uplynula od Philipova odjezdu, od něho Sarah občas dostala tu vánoční blahopřání z Německa, tu dopis ze

Zanzibaru, kde studoval muslimskou architekturu, nebo pohlednici

z Paříže. Philip také poslal svoji knihu s obrazem Merindy na obálce. Vždy psal jen stručně a lehkovážně, nikdy se nezmínil o lásce či

o naději v opětovné setkání. A Sarah mezi jeho řádky četla osamělost a cítila jeho bezútěšného, hledajícího ducha.

Poslední dopis,

který od něho dostala, přišel před šesti měsíci: “Požádal jsem Alici

o rozvod. Jsme prostě každý příliš jiný a při mém způsobu života je

jen nešťastná. S rozvodem ale nesouhlasí.”

Kočár konečně dorazil před hotel. Westbrookovi a Downsovi prošli vestibulem a vstoupili do malého foyeru restaurace, kde dívky v uniformě pomohly dámám odložit pláště a gentlemanům klobouky.“Doufám, že dnes hovězí pečeni nespálili.” prohodil Frank,

právě když vešel rozladěný vrchní číšník.“Ach. drahý pane Westbrooku,” začal,“zdá se, že došlo k drobnému nedopatření.

Vaši

slavnost máme zapsanou na zítřejší večer. Obávám se, že soukromý

salonek, který jste si na dnešni večer zadali, již dostal někdo jiný.”

“Tady to vidíte ” vložil se Frank.

“To nic. Chyby dělá každý,” přerušil ho Hugh.“Máte tam nějaké volné stoly?”

“Doufám, že ano, pane Westbrooku. Podívám se,” odpověděl a zmizel za závěsem, který odděloval restauraci od foyeru.

“Imbecil,” pravil Frank.

“Co uděláme,” řekla Joanna,“když nebude mít volný stůl?”

“Můžeme to zkusit u Callahana,” navrhl Adam.

Ale Beth namítla: “Adame, tam mají moc malé stoly.”

“Mohli bychom zkusit Crystal Café u Moffata,” řekl Hugh.

“Je příliš pozdě,” řekla Joanna.“Nezavírá kavárna někdy brzy?”

Vtom se vrátil vrchní číšník. “Rádi vaší společnosti vyjdeme vstříc, pane Westbrooku,” řekl. “Račte mě prosím následovat.”

Hugh se ocitl na druhé straně závěsu a zprvu nepoznával žádnou ze známých tváří ani nezaregistroval, že celá restaurace vstává.

Když však všichni zvolali: “Bravo, bravo náhle v gentlemanovi stojícím u orchestru poznal Iana Hamiltona a v mužích zdvihajících sklenky šampaňského McClouda se synem, žena s do očí bijícími volavčími pery ve vlasech pak musela být Maude Reedová.

Když pak hudebníci začali hrát důvěrně známou melodii “Tuláka,”

Hugh poznával další tváře Cameronových, McClintocksových i dalších Hamiltonových až pochopil, že se ten večer ukázala celá

Západní Austrálie.

Přistoupila k němu Pauline a podala mu sklenku šampaňského.

“Myslel jsem, že jsi chtěla chytit ranní vlak,” řekl Hugh a všichni

se dali do smíchu.

“Překvapený?” zeptala se Joanna.

“Ohromený. Tys o tom všem věděla?”

“Všichni jsme o tom věděli. Máte tu připravený zvláštní stůl.”

“Dobrý bože, je tu i guvernér.”

Hugh s Joannou procházeli mezi stoly a všichni zpívali “Tuláka”, a když píseň skončila, následoval tak dlouhý potlesk, že Hugh

musel žádat o ticho se zdviženýma rukama. “Děkuji vám všem, drazí přátelé,” pravil. “Nevím, co bych řekl.”

“Nikdy jsem ani nepomyslel, že se takového dne dožiju!” řekl Ian Hamilton.

Beth přistoupila k Hughovi a postavila se po jeho boku. “Tati, máme pro tebe překvapení,” prohlásila, obrátila se ke guvernérovi

Viktorie a usmála se.

Guvernér, jemuž britská koruna svěřila dozor a správu nad koloniálními záležitostmi Viktorie, promluvil s nebývalou obřadností

i energií. Oslovil stovku přítomných v sále, jako by mluvil před

parlamentem. “Dal jste svým lidem,” řekl Hughovi, “jejich vlastní

kulturu, kulturu nezávislou na dědictví, které si k těmto vzdáleným

břehům přinesli z rodné Anglie. Na důkaz jejího uznání…”

Guvernér předložil doklad ve formě listu pergamenu převázaného stuhou

a zapečetěného voskem. “Byla mi prokázána čest, abych vám, pane Westbrooku, předal tuto zvláštní poctu od královny Viktorie

osobně.”

Hugh přijal dopis a nahlas jej začal číst, záhy však musel přestat,

neboť mu dojetím přeskakoval hlas. Joanna od něho tedy dopis vzala a sama jej hostům přečetla.“Prostřednictvím vaší poezie,”

psala královna,“se nám dostalo bližšího porozumění našim tak vzdáleným poddaným, s nimiž nám k našemu zármutku dosud nebylo dáno vstoupit v těsnější kontakt, k nimž nicméně chováme nejvřelejší sympatie.” Joanna udělala krátkou přestávku, rozhlédla se po hostech a dodala: “Podepsána královna Viktorie.”

Následovalo několik okamžiků ticha, až Angus McCloud řekl: “Hughu, promluv, alespoň pár slov.”

Hugh si odkašlal.“Obávám se, že jsem na dnešní večer neplánoval žádné projevy. Snad není třeba slov o tom, jak hluboce jsem

poctěn tím, že sama Její Výsost četla mé básně. Rád bych však vzpomenul jednoho mého starého přítele, který již mezi námi není,

jeho jméno je Bill Lovell. Nebyl vzdělaný, sotva uměl číst a psát.

Kdykoli se mu však zachtělo, dokázal vyjádřit, co má na mysli.

Farmář, pro kterého, svého času pracoval jednoho dne prohlásil:

“Lovelli, jestli se nepolepšíte, tak vás vyrazím ze svý farmy.” Můj

přítel na to řekl:“To mi nemůžete udělat. Jsem britský občan.”

Poté, co všeobecný smích utichl, Hugh pokračoval: “Drazí přátelé. Ve svých básních jsem psal o tom, kdo jsme a kde jsme.” Podíval se na Joannu a pokračoval: “Došli jsme daleko od domova, musíme pamatovat na svoji mateřskou zemi, ale všichni víme, že Austrálie je naším domovem. A naší budoucností.”

Potlesk se provalil i zavřenými dveřmi mezi jídelnou a hotelovou halou, kde muž v námořnické uniformě právě kráčel k recepčnímu stolku. Muž měl bledě modré oči, tvář ošlehanou větrem

a pěstěný bílý plnovous; oblečený byl v temně modrém námořnickém kabátu s mosaznými knoflíky a důstojnickou čepicí; v ruce si

nesl lodní pytel.

“S dovolením,” oslovil recepčního.“Jestli se nemýlím, bydlí tu u vás, pan a paní Westbrookovi, je to tak?”

“Och, vydržte okamžik prosím,” řekl recepční a zalistoval v knize hostů. “Ano, tady je máme. Ale obávám se, že momentálně nejsou přítomni. Mám tu jejich klíče, což znamená, že jsou mimo hotel.”

“Nevíte, kdyse vrátí”

“To nemohu říct. Ale pokud chcete můžete jim nechat vzkaz.

Cizinec se na chvíli zamyslel. “Pochybuju, že by to bylo k něčemu dobré,” říkal si pro sebe. “Musím chytit loď. A tam, kam mířím,

není žádná adresa.”

Z jídelny se znovu ozval smích. Námořní kapitán se otočil a zadíval se přes halu. “Zní to, jako by se tam někdo dobře bavil,” prohodil s úsměvem.”

Musí to být nějaká soukromá oslava,” řekl recepční. “Slyšel jsem, že jídelna je dnes večer zavřená. Přejete si, abych panu a paní

Westbrookovým vyřídil, že jste je hledal?”

Nemělo by to smysl. Oni mě neznají a já neznám je.” Po chvilce přemýšlení řekl: “Není to nic důležitého. Takže dobrou noc.”

Sebral svůj lodní pytel a vykročil do tmy.,.

Orchestr hrál valčíky a polky i divoký “Klip klap stříh” a číšníci

mezi hosty roznášeli podnosy s předkrmy a šampaňským, zatímco Joanna děkovala hostům a přijímala od nich gratulace k manželově

úspěchu.

“Pauline, jsem tak ráda, že jste s Juddem přišli.”

Pauline pohledem mířila za Joannu, kde se Beth s Adamem a otcem připravovali ke skupinovému fotografování. Pocítila záblesk

závisti nikoli vůči Hughovi, kterého již dlouho považovala za ztraceného, ale k jeho dceři. Kdyby Pauline měla dceru, přála by si,

aby byla jako Beth: krásná, bystrá a plná života. Právě taková dívka naplňovala Paulininy sny, když ještě doufala ve vlastní dítě. Posléze se však Pauline smířila se skutečností, že je jednou z žen,

jimž mateřství nebylo souzeno.

“Mrzí mě, že tu není Colin, řekla Joanna.”

Pauline se na ni podívala, vybavilo se jí jejich první setkání před

patnácti lety na večírku, který pořádala na Adamovu počest. Je zvláštní, pomyslela si Pauline, jak s věkem člověk získává jiný po

hled na svět. “Děkuji,” řekla s vědomím, že Joanna právě tak jako

celý kraj ví, proč Colin před třemi měsíci opustil Austrálii.

Kilmarnock se dostal do nelehké situace. S poklesem cen vlny se zhroutily i Colinovy pronajaté farmy, a jelikož kolonie postihla

ekonomická krize, soudní vystěhování již nestřídaly nové koupě.

Ve snaze nahradit své ztráty se MacGregor pokusil hledat štěstí

v realitách, nakoupil řadu nových obytných domů na předměstí Melbourne a doufal, že mu jejich prodej přinese tučný zisk.

Následkem krize se však vlna přistěhovalectví zhoupla k nule, a ukončila tak stavební konjunkturu. Nabídka převyšovala poptávku a pro

nové domy nebyli kupci. Údery kladiv a dlát, které se v Melbourne

rozléhaly od nepaměti, utichly a vystřídal je sychravý křik aukčních vyvolávačů cen za pozemky bankrotářů. Colinovi tak zůstaly

prázdné domy a většina z jeho pronajatých farem stála neobydlená

a nevyužitá. Po celém kraji vešlo ve známost, že Colin musel zatížit Kilmarnock hypotékou, aby mohl splatit dluhy.

Pauline navždy utkvěl v paměti výraz jeho tváře, když vešel do obývacího pokoje, postavil se před ni a řekl: “Jsem zruinovaný,

Pauline. Banka mi chce zrušit úvěr. Vezmou mi Kilmarnock.”

Pauline již delší dobu tušila, že se něco takového stane, ale zoufalství a neodvratitelnost v Colinově hlase způsobily, že to na ni

dolehlo jako děsivá skutečnost. Věděla, co by následovalo, kdyby

banka zabavila Kilmarnock: rozdělila by jej na menší pozemky a ty

pak jednotlivě prodala. Takže když Colin dodal, že odjíždí do Skotska, aby se pokusil sehnat peníze na záchranu farmy, Pauline již

znala pravdu: Odjížděl navždy.

Pauline si s úžasem uvědomila, že právě ona, která vždy usilovala o vítězství a žila soutěží, prohrála v mateřství a manželství.,.

Připojila se k nim Ivy se sklenkou šampaňského v jedné ruce a jednohubkou s kaviárem ve druhé. “Jaký to báječný večírek, Joanno,” pravila. Ve svých dvaapadesáti měla své rusé vlasy prokvetlé šedinami. Oblečena byla v dlouhých černých šatech, které jí

výtečně padly. Ivy proslavily jednak ilustrace pro Syna pouště, ale

i také její vlastní obrazy. “Ivy Downsové,” napsala o ní cameronská

Gazette, “se na jejích pozoruhodných plátnech daří zachytit modř

australské oblohy i jasnou průzračnost australských dálek.

Poprvé,

dle mínění umělecké kritiky, máme možnost spatřit obrazy australské krajiny, které se nepodbízejí krajině anglické, ať již uhlazenými

živými ploty či přízemními mlhami. Krajiny paní Downsové nám představují horké severní větry, suchou trávu a ostré světlo.

Spolu

s autorkou si tak uvědomujeme, že jejím domovem je Austrálie, nikoli Surrey, což je pro australského ducha velmi osvěžující představa.”

“Vskutku báječný,” přisvědčila Pauline. Její předpojatost vůči Frankově ženě se již stala minulostí. Zklamání, která jí přinesl její

vlastní život, Pauline s léty přidalo i na šlechetnosti v posuzování

druhých. Vážila si Ivy jako ženy, která Franka učinila šťastným,

a obdivovala ji, neboť si svou odhodlaností vybudovala pozici ve

světě a v povolání, kterému dominovali muži.

“Ozval se ti Colin?” zeptala se Ivy.

“Řekl, že mi napíše, jakmile dorazí do Skotska. Každým dnem od něho očekávám dopis.”

“Byla bych ráda, kdybys Frankovi dovolila, aby mu vypomohl,”

řekla Ivy.

“Pokusila jsem se s ním o tom promluvit, ale Colin je zatvrzelý.

Řekl, že se nechce zatěžovat dalšími dluhy. A sama znáš jeho názory na dobročinnost, dokonce i mezi členy rodiny. Nepřijal by od

Franka jediný šilink.”

“Pauline,” řekla Ivy, “skutečně hrozí nebezpečí, že bys mohla přijít o Kilmarnock?”

“Ano.”

Místnost náhle ozářil záblesk fotografova magneziového prášku a zvěčnil Hugha s guvernérem. “Pauline, víš, že vždy budeš mít domov v Lismore,” řekla Ivy.

“Děkuji ti, Ivy, ale zase bude dobře. Colin si nějak poradí.

Vrátí

se s penězi.”

Trojice žen se odmlčela a šum zábavy jako by se jim obloukem vyhýbal.

Pauline přemýšlela o posledních hodinách, které s Colinem strávila. Stáli spolu v přístavu a čekali, až se bude moci nalodit. Colin

si nepřál, aby ho šla vyprovodit, ale Pauline trvala na svém.

Ve vlaku nemluvili a v přístavu si pak vyměnili jen pár slov.

Přátelsky se

objali a Colin vykročil po můstku na palubu lodi. Pauline si v tom

okamžiku uvědomila, že se jí vybavují jen příjemné vzpomínky -,

první společné dny jejich manželství, noci vášně a dny soutěžení.

Pomyslela na Colinovu tvrdost, na vzrušení, jaké v ní vyvolával.

Vzpomínala na večírky, které na Kilmarnocku pořádali, na eleganci jejich společného života a v duchu se ptala-, kdyby se byla více

snažila nebýt tak sobecká, mohla učinit jejich manželství šťastným? Nenesla v podstatě právě ona vinu za to, že v jejich vztahu

chyběla láska? Na takové otázky Pauline nebylo souzeno nalézt odpovědi.

“Musím tě varovat, Joanno,” řekla Ivy. “Můj manžel a několik dalších se snaží Hugha přemluvit, aby se ucházel o místo v parlamentu.”

Všechny tři pohlédly na skupinku mužů stojících u baru a přitom zaslechly, jak Frank říká: “To vám povídám, až budeme federace, budeme ve vládě potřebovat muže, jako je Hugh Westbrook.”

Zatímco Hugh protestoval, jeho přátelé Frankovi srdečně přitakávali.

Melbournské Timesy se staly největšími novinami ve Viktorii, a jak se rozšířily jeho noviny, rozšířil se i Frank. Od sňatku s Ivy se

mu na vestě řetízek kapesních hodinek protáhl na dvojnásobek běžné délky. Vlasy se mu z čela docela vytratily, takže Frankovy

šediny mohly být spatřeny výhradně zezadu.

“Franku, četl jsem tvůj poslední článek o domorodcích,” začal Ian Hamilton. “Musím říct, že to místo o Radě pro ochranu práv bylo pěkně ostrý -, doporučit její zrušení a nechat domorodce spravovat jejich vlastní rezervace!”

“Dobrý bože, Iane,” řekl Frank, přitom dopil svůj džin s tonikem a podal prázdnou sklenici zpět barmanovi. “Rada je sestavená

z idiotů. Byl to jejich nápad, aby rezervace přijímaly jen čistokrevné domorodce, což samozřejmě znamenalo, že míšenci skončí ve

městech, kde se o sebe budou muset nějak starat. A sám jsi viděl,

jaké to mělo katastrofální následky. Nemohou se normálně zapojit

do společnosti. Je třeba se o ně postarat.”

“Nechápu proč,” namítl Hamilton.

“Proboha, chlape, nemyslíš si, že jim něco dlužíme? Poslední sčítání lidu odhalilo, že ve Viktorii žije už jen osm set domorodců,

a žádný z nich není čistokrevný.”

“Na to jsem právě myslel, Franku. Každý ví, že během nějakých dvaceti let musí domorodci vyhynout. V Tasmánii už žádní nezůstali, nebo ano? Proč se tedy zabývat problémem, který už tu stejně

dlouho nebude?”

“To je stupidní uvažování,” řekl Frank, právě když se uhýbal Juddovi MacGregorovi, který se natahoval pro sklenku šampaňského, s omluvným: “Pardon pánové.”

Judd se vzdálil od baru, neboť se konverzace od domorodců přesunula k ovcím, a rozhlédl se po sále. Spočinul pohledem na Beth

Westbrookové, která se právě smála čemusi, co právě řekl Declan

McCloud. Declanovi bylo dvanáct let, právě tak jako Beth, a oba se

připravovali na vstup na střední školu v Tongarra.

Jak se Judd díval na malou slečnu Westbrookovou, vzpomněl si na setkání, které se uskutečnilo v kanceláři ředitele školy Milese

Carpentera mezi Hughem a Joannou Wesbrookovými, ředitelem Carpenterem a jeho asistentem, Scottem McIntyrem. Účastnil se jej Judd. Kdykoli se ve škole zasedalo nad otázkou sporného přijetí, bylo zvykem, že se účastnil i jeden z učitelů, a Judd se nabídl jako dobrovolník.

Miles Carpenter byl nejprve šokovaný tím, že Westbrooka vůbec napadlo svoji dceru zapsat do chlapecké akademie.

“Neslýchané,” prohlásil, “dívka se chce stát farmářem.” Vyzval však Hugha

a jeho ženu, aby ho s celým případem seznámili.

“Beth je inteligentní a dychtí po vzdělání,” pravil Hugh Westbrook, “ví už také něco o zvířatech a o běhu ovčí farmy.

Byla by

pro vaši školu přínosem.”

“Ale, pane Westbrooku, Tongarra je internátní škola,” řekl Carpenter na vysvětlenou. “Chlapci bydlí u nás na kolejích.

Jistě sám

chápete, jak nesmírné obtíže by přijetí dívky způsobilo.”

“Merinda leží několik málo kilometrů odsud. Beth by mohla denně dojíždět,” řekl Hugh a Carpentera tak usadil.

Ten se však pokusil o další útok: “Ke studiu u nás patří i namáhavá práce. Máme tu nejen učebny, pane Westbrooku, ale vyučujeme také sedlářství, kovářství a péči o dobytek, včetně telení. A to je

práce pro mladou dámu nanejvýš nevhodná.”

Westbrook však prohlásil: “Má dcera se může naučit kteroukoli z těchto prací.” Carpenter i jeho asistent McIntyre se zdáli být

v koncích. Judd pozoroval, jak ztrácejí svoji pozici, a proto se vložil do diskuse sám. “Pan Westbrook tu zapomíná na jeden podstatný bod,” řekl, “a to nepřiměřenost svých argumentů.

Dívka by totiž

rozptylovala pozornost chlapců a její přítomnost by tak narušovala

výukový proces. Jako učitel bych rozhodně nevítal, kdyby se objevila v mé třídě.”

Právě v tom okamžiku Hugh Westbrook vytáhl šekovou knížku a řekl: “Rád bych škole přispěl velkorysým darem.”

“To nemá nic společného s penězi, pane Westbrooku,” řekl rychle Judd, aniž mu unikl pohled, který si Carpenter s McIntyrem

vyměnili. “Je to otázkou cti. Musíme myslet na pověst školy.

Tongarra je známa svým vysokým standardem. Jsme jednou z nejprestižnějších vzdělávacích institucí v koloniích.

Kdybychom měli přijmout dívku, naše reputace by tím značně utrpěla, nemluvě o tom,

jak by tak byly zdiskreditovány i diplomy našich absolventů.”

Judd však nakonec prohrál. Hugh Westbrook poskytl škole nemalou dotaci, a přestože s jistými omezeními, Beth mohla nastoupit již v novém pololetí.

Když Judd dále protestoval, Carpenter pravil: “Pane MacGregore, nemyslíte, že si to berete příliš osobně? Za dívku přece bude

nést zodpovědnost škola. Pokud její přítomnost způsobí nějaké problémy, nikdo nebude vinit vás.”

Ale Judd si to musel brát osobně, protože se ho celá záležitost

osobně týkala. Dívčina přítomnost na škole totiž měla značně oslabit Juddův hlavní argument, který zavinil definitivní rozkol mezi

jím a Colinem.,.

Judd se vzdaloval od baru a od hovoru o ovcích a politice, srkal

šampaňské, kynul hlavou slečně Minervě Hamiltonové, která se na

něho usmívala, a přemýšlel o rozhovoru s otcem, jenž se odehrál

před dvěma měsíci v kilmarnocké pracovně. Judd tenkrát netušil,

že se svým otcem mluví naposledy.

Pohledem směřoval napříč místností přeplněnou lidmi a sledoval, jak se Louisa Hamiltonová sesouvá na židli a sbíhají se k ní její dcery. Přitom Judd slyšel svůj vlastní hlas, jak toho zářijového

dne říká: “To nemůžeš myslet vážně, otče. Teď, když do stříhání

zbývají dva týdny!”

Colin si však dál balil kufry jako posedlý. Judd se díval na jeho

křečovitě stažená ramena, sledoval zuřivé pohyby Colinova zápěstí, když do kufru vhazoval rozličné papíry a dokumenty. A Judd

poznal, o jaké dokumenty jde: byly to originály dokladů o vlastnictví starého hradu a příslušných pozemků ve Skotsku, z nichž některé pocházely až z doby Jindřicha VIII. Byl mezi nimi i Colinův

rodný list, cestovní pas a lodní lístek. “Jedině na tohle se člověk

může spolehnout, Judde,” prohlásil MacGregor. “Peníze přicházejí

a odcházejí, půda se dá koupit i ztratit, z přátel se mohou stát nepřátelé a ze synů cizí lidé, ale jedno zůstává -, dědičná práva. Banka

by mi teď mohla zabavit farmu, věřitelé by mě mohli připravit o všechen majetek, ale rodokmen mi nikdo vzít nemůže. Jsem pánem z Kilmarnocku.”

Tehdy již Judd věděl, že se otec nikdy nevrátí. Snad právě proto,

v zoufalé snaze zadržet ho, pronesl Judd ta zlostná, úmyslně zraňující slova, jimiž chtěl v otci vyprovokovat jeho niternou agresivitu,

která, jak věděl, v něm vždy číhala, a roznítit v něm zlostnou touhu

zůstat a bojovat za Kilmarnock -, australský Kilmarnock, ne zříceninu obývanou duchy, ale nový hrad stojící na slunci, hrad s budoucností.

“Nikdy sis nevážil svého původu,” pravil Colin hořce.

“Jsem Australan, otče. Tady mám svůj původ i život, v Austrálii,” odvětil Judd.

“Učitelský.”

“Ano, život učitele. Nejsem lord, ani nechci být.”

“Tak si buď a žij v té své zemědělské škole. Zahoď vše, co jsem

pro tebe vybudoval, čeho jsem dosáhl, abych ti to mohl předat.

Buď

si prostým učitelem pro prosté žáky v prosté škole. Prokrista, Judde, to není, jako bys učil v Oxfordu, nebo snad ano? Tohle je mizerná zapadlá farmářská škola v jedné mizerné zapadlé kolonii.”

Otec se synem hleděli jeden na druhého přes nenáviděnou pracovnu s vědomím, že co bylo vyřčeno, nelze vzít zpět a slova visela ve vzduchu jako ozvěna. Hořkost a lítost, jakou oba cítili, nakonec způsobila, že Judd zmlkl, aniž se odhodlal říci: “Je mi to líto.”

Judd pevně sevřel v prstech svoji sklenku šampaňského a dál sledoval ženy rojící se okolo Louisy Hamiltonové, která se ovívala

jako v posledním tažení. Viděl, jak Joanna Westbrooková dává Louise pod nos lahvičku vonných solí. Viděl, jak Hamiltonovy dcery, všechny rozmazlené, bezmocně pobíhají okolo své matky.

A pak spatřil i svoji nevlastní matku stojící v davu lidí.

Pauline bylo devětatřicet, ale Juddovi stále připadala krásná.

Věděl, že v jejím ladném štíhlém těle sídlí bolest; věděl, jak těžce

na ni dolehl Colinův útěk. Judd si byl vědom toho, že Pauline celá

léta křivdil a stavěl mezi ni a sebe přehrady v domnění, že je stejná

jako Colin jen proto, že se za něho provdala. Během posledních tří

měsíců, kdy viděl, jak statečně Pauline nese tíhu Colinova odjezdu,

Judd zjistil, že ji začíná obdivovat.

Do dna vypil svoji sklenku šampaňského a znovu vykročil směrem k baru.

Joanna seděla u Louisy a očima hledala Beth. Našla ji pod obrazem krále Jiřího s napohled zapomenutou sklenkou limonády v ruce.

Joanna se zadívala ve směru Bethina pohledu a zjistila, že předmětem jejího zájmu je Judd MacGregor. A výraz Bethiny tváře v

Joanně znovu vyvolal obavy a tušení. Uvědomovala si, co k tomu mladému muži Beth cítí -, nemluvila o nikom jiném než o panu MacGregorovi. “Nikdy mě ani nenapadlo, že by mohl být tak okouzlující,” řekla Joanně po posledním ročníku zemědělské výstavy, na níž Judd převzal cenu za chovného berana. “Viděla jsem

ho již stokrát, ale teprve teď vidím, jak je skvělý. Jen si představ,

bude mým novým třídním učitelem!”

Joanna si tak připomněla, že nebude trvat dlouho, a Beth bude vdaná; odejde z domova a bude žít kdesi jinde. Jak ji pak bude Joanna moci chránit?

“Ach, bože,” pravila Louisa Hamiltonová, která se nenadále ocitla ve středu pozornosti všech žen. “Musí to být tím nočním horkem, vážně mi není dobře.”

Pauline stála stranou, sledovala Joannu snažící se pomoci a přitom zachytila Louisin letmý pohled plný dobře známého strachu.

Pauline okamžitě pochopila, jaký má Louisa ve skutečnosti problém: čekala další dítě; po třinácti letech, během nichž se jí dařilo

neotěhotnět.

“Louiso,” řekla Joanna, “ty vážně nevypadáš dobře. Podívám se po nějakém místě, kde by sis mohla lehnout.”

Joanna vyšla z restaurace a zamířila k recepčnímu stolku.

Chvíli

čekala, zatímco recepční se probíral účty. Když pak zdvihl hlavu,

řekla: “Dobrý den, mé jméno je Westbrooková. Chtěla jsem se zeptat, zda by se zde nenašel volný pokoj. Mezi hosty je jedna žena,

která by si potřebovala odpočinout. Necítí se -,”

“Paní Westbrooková?” otázal se recepční. “Prosím za prominutí, když jsem přišel do služby, nikdo mi neřekl, že ta soukromá oslava je vaše. Ptal se tu na vás jistý gentleman. Oznámil jsem mu,

že tu nejste.”

“Nechal tu své jméno?”

“Povídal, že ho neznáte a že on nezná vás. Byl to námořník -, námořní kapitán, myslím.”

“Námořní kapitán! A nenechal žádný vzkaz?”

“Říkal, že musí stihnout loď. Že tam, kam má namířeno, byste se

s ním nemohla spojit.”

Když recepční viděl výraz zklamání na Joannině tváři, dodal: “Je mi to líto, paní Westbrooková, netušil jsem, že jste přímo v restauraci…”

“Jak dlouho je pryč?”

“Řekl bych, že takových deset minut. “

Joanna si to spěšně namířila přes halu a ke dveřím. Vyšla na chodník a rozhlédla se po ulici. Spatřila dva muže stojící na rohu

pod lampou -, kamelota a námořníka s lodním pytlem přes rameno.

Jak se k nim přibližovala, viděla, že námořník je mužem v letech, po sedmdesátce, hádala, s bílými vlasy, bílým, zastřiženým

plnovousem a tváří zbrázděnou stovkami vrásek. “Promiňte,”

řekla.

Oba na ni ostražitě pohlédli.

“Nebyl jste před chvílí v hotelu a neptal se po paní Westbrookové?”

“Byl,”

“Jsem Joanna Westbrooková.”

“Rád vás poznávám, paní Westbrooková!” pravil muž. “Já jsem kapitán Harry Fielding.”

Joanna mu potřásla rukou tvrdou jako kámen. “O čem jste se mnou chtěl mluvit, kapitáne Fieldingu?”

“Byl jsem pryč,” řekl. “V Asii, hlavně tam, a teprve nedávno jsem se vrátil. Obvykle pak strávím týden doháněním novinek, které mi utekly, takže mi nějakou dobu trvalo, než jsem narazil na vaše oznámení v novinách. Byly to staré noviny, pustil jsem to z hlavy. Ale v dnešních Timesech jsem četl, že jste s manželem přijeli

do města na výstavu a bydlíte v tomhle hotelu. Jsem rád, že jsme se

neminuli.”

Výmluvně se usmál.

“Kapitáne Fieldingu,” řekla Joanna, “pokračujte, prosím.”

Sáhl do kapsy a vytáhl výstřižek z novin. “Jste paní Joanna Westbrooková, že? Dáma, která dala do novin to oznámení?”

Joanna se podívala na inzerát, který nechala otisknout ve Frankových novinách již před léty. “Ano,” přisvědčila.

“Píše se tu, že hledáte informace o lodi Beowulf. Jako mladý muž jsem na té lodi sloužil. S bocmanem jsme byli kamarádi.

Můžu vám o té lodi říct, co budete chtít.”

“Skoro jsem se už vzdávala naděje!” zvolala Joanna. “Kapitáne Fieldingu, snažím se vystopovat dva cestující, kteří se na lodi Beowulf plavili roku 1830. Byl jste v té době na palubě?”

“To teda byl. Ve dvaceti jsem právě byl na cestě objevit svět.”

“Vzpomněl byste si,” řekla Joanna s potlačovaným vzrušením, “zda byli mezi cestujícími na palubě? Vím, že už je to dávno.”

“Paní Westbrooková, až vám bude tolik jako mně, což není málo, tak zjistíte, že si nemůžete vzpomenout, co se stalo minulý týden, ale do nejmenších podrobností si pamatujete, události, které

se odehrály před léty. Tehdy to byla má první opravdová plavba.

Můžu vám říct, i jakou měl kapitán barvu očí.”

“Vzpomínáte si mezi cestujícími na mladý pár jménem Makepeaceovi? John a Naomi?”

“Makepeace,” opakoval si potichu. “Ale ano, ten zbožnej chlapík. Říkal, že hledá Rajskou zahradu nebo něco na ten způsob. Pamatuju si ho, i jeho krásnou ženu. Vzpomínám si, že mi jejich jméno připadalo nějaký divný.” Fielding svraštil obočí. “Ještě něco mi

na nich nesedělo, jak o tom tak přemejšlím. Když jsem se tam stavěl o pár let později, slyšel jsem o nich vyprávět hodně zvláštní příběh.”

“Kde to bylo, kapitáne Fieldingu? Vzpomínáte si, kde se vylodili?”

Joanna ani nedýchala.

“To si teda vzpomínám, protože se nám všem zdálo, že párek novomanželů si do začátku manželství mohl vybrat lepší místo.

Můžu vám říct, i kde přesně to bylo. Záleží na tom tak moc?”

,.

Kapitola 25..

JUDDOVI MACGREGOROVI STAČILO PŘEČÍST PRVNÍCH NĚKOLIK Odstavců domácí písemné práce a věděl, že napíše “výborně.” Obrátil list, aby se podíval, který z jeho žáků práci napsal, a spatřil podpis

Beth Westbrookové, a zaváhal. Musí jí doma pomáhat. Žádná dívka nemůže být tak dobrá v biologii.

“Dívky prostě nemají schopnost učit se tak jako chlapci,” řekl Judd Milesovi Carpenterovi v prosinci, kdy se dozvěděl, že Beth

Westbrooková byla přijata na školu. “Ujišťuji vás, pane Carpentere, že výuce té dívky nebudu věnovat ani o minutu více času než

chlapcům. Bude dostávat stejné úlohy jako oni a nebudu jí poskytovat žádné zvláštní úlevy. Jakmile pak zaostane ve studiu, čímž

jsem si jist, doporučím její vyloučení ze školy. A to, pane Carpentere, se stane hned první týden po začátku pololetí.”

Pololetí však začalo již před čtyřmi týdny a malá Westbrooková chlapcům zatím stačila. Ve skutečnosti, jak Judd zjistil, byla dokonce lepší než většina z nich. Judd tak dospěl k podezření, že jí

doma musí někdo pomáhat.

Zaslechl smích za oknem, podíval se ven a na trávníku před školní budovou spatřil chlapce pokřikující na Beth Westbrooko vou, kterou ke školní bráně doprovázela její gardedáma, Sarah Kingová. Díval se, jak upjatě Beth kráčí ve snaze ignorovat jejich

jízlivosti. Chlapci jí ztěžovali život, ale Judd nehodlal zasahovat.

Učitelé v Tongarra se v osobních problémech žáků angažovali jen

velmi zřídka. Žáci si vytvořili svá vlastní pravidla chování a sami si

je i prosadili. Jednou ze zásad bylo i to, že každý tedy i Beth se stará a bojuje sám za sebe, a nechodí za učitelem.

Juddovi to připomnělo jeho první dny ve škole. Na svůj věk byl tehdy poměrně malý a spolužáci neznali slitování. Juddův otec tehdy řekl Carpenterovi: “Neberte žádné zvláštní ohledy na Juddovu

postavu. Jednejte s ním jako s ostatními. Udělá to z něho chlapa.”

Judd obstál před všemi útoky i ve všech zkouškách se stoicismem,

jaký nepsané zákony školy vyžadovaly, a vyrostl tak v silného neohroženého muže. Dokonce přitom získal obdiv svých někdejších

mučitelů a stal se jedním z nejrespektovanějších žáků na škole.

Lehkým ranním větrem se nesl hlas: “Nechceme tu žádný holky!“jednoho z chlapců pokřikujících na Beth. Judd si přitom vzpomněl na svého otce, který mu před léty řekl: “Musíš přitvrdit, synu.

Přece nechceš, aby si o tobě každý myslel, že jsi zženštilý.”

Judd se zahleděl na únorovou oblohu. Zdálo se, že podzimní deště tentokrát příjdou velmi brzy. Vzpomínal na svého otce, od jehož odjezdu již uplynulo pět měsíců; představoval si, jak Colin sedí na svém větrném hradu mezi svými keltskými relikviemi, a v duchu se ptal: Je šťastný, nebo se souží vlastní hanbou a výčitkami?

“Co to je?” křičel jeden z chlapců na Beth. “To nemůžeš ani na krok bez svý umouněný chůvy?”

Když Judd viděl, jak se Beth otočila, aby mu odpověděla, zavřel

okno a řekl si: Jedinou stinnou stránkou života v kampusu jsou právě takové rušivé elementy.

Postrádal klid a mír tichého Kilmarnocku, ale přesto zjistil, že

tam není schopen žít mezi všudypřítomnými vzpomínkami, které mu působily jen bolest. Stále tam byl jeho otec, v každé cihle Kilmarnocku, v každém brnění, v každém šálku kávy. Judd přemýšlel

o dopisu, v kterém se chtěl otci omluvit a požádat ho, aby se vrátil.

Začal psát, ale věděl, že jej nikdy nedokončí ani neodešle.

Když se vrátil ke čtení Bethiny práce, vyvstal mu před očima obraz dívky, která se jednoho lednového rána objevila v jeho třídě.

Nebyla stydlivá ani váhavá, jen tam stála, jako by čekala, že se něco bude dít. Měla na sobě dlouhé bílé šaty, od nichž se zářivě odrážely její vlasy. Juddovi se vybavily všechny příležitosti, při nichž

Beth viděl na každoročních zemědělských přehlídkách v Cameronu. Beth mívala chlapeckou postavu i způsoby, nosila kalhoty

s laclem a ve vlasech stužky a pobíhala mezi expozicemi s partou

kluků. Ale dívka, která se představila před třídou, už nevypadala

jako chlapec. Z Bethiných záznamů Judd věděl, že jí loňské září

bylo dvanáct, a již pozoroval první známky toho, že pro jeho třídu

bude, měsíc od měsíce, čím dál tím mocnějším rušivým elementem. Chlapci se k Beth zatím chovali, jako by byla jednou z nich

nebo na ni alespoň doráželi tak, jako kdysi na slabého Judda MacGregora, ale Judd věděl, že již brzy se na ni začnou dívat jinak

a bude jim tak působit rostoucí obtíže v soustředění se na studium.

Sledoval, jak na ni chlapci dorážejí, a přitom ho napadlo, že Beth nemusí být v Tongarra dlouho. Spolužáci jí ztěžovali školní

život a chovali se k ní odmítavě, což bylo pochopitelné, neboť si

vedla mnohem lépe než oni. Judd také věděl o učiteli, který Beth

odmítal vyvolávat, přestože zvedala ruku. A jeden z učitelů dokonce hovořil o tom, že na protest podá výpověď.

Protestovali i někteří z rodičů. Čtyři žáci odešli poté, co se jejich otcové dozvěděli, že

školu navštěvuje dívka. Když na to Judd upozornil Milese Carpentera a připomněl mu, do jaké míry přítomnost dívky školu poškozuje, dostalo se mu odpovědi ve smyslu liber a šilinků.

“Pane MacGregore, Westbrookův příspěvek ztracené školné více než vynahrazuje. Navíc nám přislíbil, že bude škole věnovat opakovanou

pozornost po celou dobu, kdy ji jeho dcera bude navštěvovat.”

Judd však trval na tom, že jde o čest spíše než o peníze.

Poukázal na to, jaké problémy způsobila nová koloniální legislativa

umožňující ženám vstup na vysoké školy. Následkem nedávného přijetí několika studentek se v Melbourne masově bouřila celá univerzita a učitelé, kteří odešli, se odmítali vrátit. Judd byl na Tongarru hrdý a příčilo se mu samotné pomyšlení, jak by snížení standardu mohlo poškodit pověst školy.

Při troše štěstí, řekl si, ta dívka odejde sama. Kdyby za ním náhodou přiběhla a stěžovala si na to, jak se k ní spolužáci chovají,

Judd by jí rozhodně doporučil, aby ze školy odešla.

Znovu se podíval na Bethinu práci, řekl si, že tráví zbytečně mnoho času nad podružným problémem, a na horní okraj stránky napsal “výborně.”,.

“Co to je, Westbrooková?” ječel chlapec jménem Randolph Carey.

“Nemůžeš do školy bez svý negerský chůvy?”

Beth toho měla dost. Spolužáci ji pronásledovali už od školních

bran, kde ji vysadil kočár a rozloučila se s ní Sarah. Beth si nevšímala narážek ani urážek, ale už toho bylo příliš. Otočila se a řekla:

“Sarah není negr ani chůva. Je to má kamarádka.”

“Každý ví, že tvá máma je blázen do černejch hub,” prohlásil třináctiletý Michael Callahan. “Můj táta říká, že by měla jít k nim,

když je do nich tak žhavá.”

“A tvuj táta píše básničky,” dodával Randolph, “trochu ujetej, co?”

“Spousta mužů píše poezii!”

V tom okamžiku Beth zachytila odlesk slunce. Zdvihla oči a viděla Judda MacGregora, jak zavírá okno ve své pracovně v prvním

poschodí. Slyšel?napadloji.

Neslyšel, řekla si Beth, protože věděla, že pan MacGregor je gentleman. Kdyby byl slyšel, jak ji spolužáci osočují, jistě by zasáhl.

Beth se líbilo, že na ni Judd MacGregor nebere zvláštní zřetel.

Nikdy s ní nejednal jinak než s ostatními, nikdy se jí nevysmíval

ani se k ní nechoval jako k panence z porcelánu; na rozdíl od pana

Carmichaela. Když Beth při hodině nesprávně odpověděla a spolužáci se jí smáli, pan Tyler se smál s nimi. Na rozdíl od pana MacGregora, jenž se k ní choval s jistou nevšímavostí, kterou si Beth

bez nejmenších pochyb vykládala jako znamení víry v její schopnosti. Cítila v MacGregorovi přesvědčení, že vlastní úsilí jí přinese

úspěch spíše než cizí pomoc. A následkem toho se do něho zamilovala ještě zoufaleji.

Vysoký, zrzavý a pihatý Randolph Carey řekl: “Vrať se domu, ty Anglánko!”

“Nejsem Angličanka!”

“Tvá máma je. Můj táta říká, že je to britská cou -, “

V tom okamžiku se ve dveřích školní budovy objevil profesor latiny, pan Edgeware. Žáci ztichli, načež pronesli: “Dobré ráno, pane,” když spěšně prošel kolem.

“Proč mě nenecháte být?” zeptala se Beth svých dotěrných spolužáků, jakmile byl Edgeware z doslechu.

“Hele, Westbrooková,” prohlásil Randolph Carey, “když chceš, abysme tě nechali být, musíš stát na naší straně, musíš se k nám přidat.”

Beth se na něho podezíravě podívala. “Ale jak?”

“Musíš podstoupit zkoušku. Každej, kdo chce mezi nás, musí projít zasvěcením.”

“Jakým zasvěcením?”

“Předem ti to nemůžu říct. To by bylo moc jednoduchý. Ale jestli si myslíš, že bys to nezvládla -,”

“Zvládnu,” pravila Beth.

“Tak dobře. Zkouška je taková…”

Žáci se připravovali na každoroční školní besídku sestavenou ze

scének, písní a recitálů, které si předem sami napsali, aniž by jim

učitelé nějak pomáhali. “Zítra večer v sále bude zkouška,”

řekl

Randolph. “Pověz domorodý chůvě, že tu budeš přes noc.”

“Ale moji rodiče vědí, že nejsem v programu.”

“Řekni jim, že zůstaneš, aby ses mohla podívat na zkoušku.

Končí v devět. Ale do sálu nechoď. V sedm budeš u ohrady. Tam se

dozvíš další. Samozřejmě pokud nebudeš mít strach přijít.”

Beth váhala. Rozhlédla se po spolužácích, kteří ji obkličovali.

Viděla úsměv rozehrávající se Randolphovi na rtech. Vzpomněla si

na hada, kterého jí dal do lavice. A řekla: “Budu tam.”

Když Randolph a jeho kamarádi odešli, Billie Addison řekl: “Beth, buď opatrná. Mají něco za lubem.”

Ale Beth již věděla, že to, co se mělo stát příští noci, bude jakousi zkouškou. Mrtvý had v lavici byl jen jednou ze série recesí, jejichž terčem se Beth stala, aby se ukázalo, zda nepoběží za učiteli

nebo za rodiči. Ale Randolph zatím nedosáhl uspokojení.

“Jestli tam půjdeš,” řekl Billie, “mohli by ti udělat něco zlýho.”

“Pomůžeš mi?”

Billie váhal a Beth řekla jen: “To je dobrý. Chápu tě.”

“Nejsem zbabělec,” ohradil se Billie. “Ale, táta říká, že když se

ještě jednou dostanu do rvačky, tak mě vezme ze školy a nechá pracovat na farmě. Prostě by ses zejtra měla vyhnout ohradě a jít domů

jako vždycky.”

Ale Beth věděla, že se Careyho výzvě vyhýbat nebude. Hrála si s klukama celý život a znala jejich rituály i zkoušky, jakým jeden

druhého vystavují. Věděla, že se Randolphovi bude muset jednou postavit, nebo ve škole nebude nikdy šťastná.

“Billie, já tam musím jít. Když neprojdu zkouškou, tak mě nikdy nebudou brát. Ale půjde to. Uvidíš.”,.

Joanna zaklepala na dveře Bethina pokoje. “Děje se něco, drahoušku?” otázala se, když Beth otevřela. “Sotva ses dotkla oběda.”

“Jsem v pořádku, mami,” odpověděla. “Jen jsem trochu unavená.”

Joanna se své dceři zahleděla do tváře. Pak Beth pohladila po vlasech. “Ve škole je všechno v pořádku?”

“Ach, jistě. Úžasně se tam bavím. A než se s otcem vrátíte, budu

mít s vyznamenáním složený všechny zkoušky za zimní pololetí.”

Joanna nechtěla nechat Beth doma samotnou, ale kapitán Fielding doporučil, aby ji s sebou do Západní Austrálie raději nebrala;

prý to není místo pro mladou dívku. Beth ujišťovala rodiče, že už je

dospělá dost, aby mohla být sama, a že s ní stejně bude Sarah.

Hugh s Joannou a kapitánem Fieldingem plánovali, že nejpozději za týden vyrazí: nejprve do Melbourne a odtud pak pobřežním parníkem do Perthu. Adam tou dobou již byl z domu, v prvním semestru na Univerzitě v Sydney.

“Beth, nebyla bys raději, kdybychom nikam nejezdili?” zeptala se Joanna.

“Ale ne, mami, musíte tam jet. Musíte najít místo, kde se narodila babička.”

Kdykoli se Joanny zmocňovaly pochyby nad rozhodnutím vydat se do Západní Austrálie, připomínala si, že tam jede kvůli Beth právě tak jako kvůli sobě.

Joanna přemýšlela o cestě, na kterou by se s matkou vydala před

patnácti lety, kdyby ještě před tím lady Emily nepodlehla nemoci.

Napadlo ji, že by se konečně mohla blížit konci té cesty i naplnění

poslání, které od své matky převzala. Na začátku stál Joannin závazek vůči její matce, posléze vůči sobě samé, a nyní vůči Beth. Jako

po stezce písní, napadlo Joannu. A výstupní stanice leží v Západní

Austrálii.

Joanna se podívala na Beth a nejraději by řekla: “Odjíždím pro tvé dobro, abych zastavila kletbu, která si na tebe činí nárok.” Namísto toho ale řekla: “Mám strach, že se ti po nás bude stýskat, že

se tu budeš cítit osamělá.”

“Ale vůbec ne. Nacházím ve škole spoustu nových přátel. Moc se mi tam líbí.”

Kromě toho, svitlo Beth a začínala se jí přitom vracet sebedůvěra, to kluci dlouho nevydrží. Nakonec se sami unaví svými žertíky

a vezmou ji mezi sebe. Ne všichni spolužáci byli Bethinými mučiteli, jen ti, kteří stáli při Randolphovi Careym. A Beth nabyla přesvědčení, že i ten si brzy uvědomí marnost svých schválností a nechá ji na pokoji. Protože Beth byla pevně rozhodnuta, že mu neudělá to potěšení, aby ji viděl padnout.,.

Následujícího dne se u školní brány v obvyklou hodinu neobjevil kočár z Merindy a Beth stála u zmíněné ohrady.

Několik minut po Beth dorazili kluci s dlouhým úzkým prknem, které položili přes široké koryto, kde se učili plavit ovce.

Koryto

bylo deset metrů široké a plné špinavé vody, na jejíž hladině se odrážel měsíc, který právě vyšel zpoza mraků. “Musíš to celý přejít,”

řekl Randolph. “Pak tě vezmeme mezi sebe.”

Beth se podívala na prkno a kousla se do rtu. Viděla jej docela

jasně, ale když přes měsíc přešel za mrak, prkno i s příkopem zmizelo ve tmě.

Beth záhy zapochybovala o uváženosti svého pevného rozhodnutí přistoupit na Randolphův hec. Rozhlédla se po tichém školním pozemku; většina budov měla temná okna, plynové lampy osvětlovaly jen chodníky. Ze sálu k jejím uším doléhaly hlasy spolužáků,

noc byla plná pachu krav a ovcí.

“Takže?” ozval se Randolph. “Bojíš se?”

Beth si vzpomněla na hada, kterého našla v lavici, a napadlo ji,

co by asi udělal pan MacGregor, kdyby to viděl. Věřila, že je spravedlivý a postavil by se na její stranu.

“Tak co?” řekl Randolph. Beth viděla, jak se na ni kluci dívají.

“Když přejdu po celém tom prkně, tak budu patřit mezi vás?”

zeptala se.

“Jasan.”

Beth přikročila k prknu a všimla si, že je ještě užší, než se jí zdálo, a uprostřed prohnuté. Když pohlédla dolů, tak s jistým zděšením navíc zjistila, že si přes sukni nevidí na nohy, a nemůže se dívat, kam šlape.

“Do toho,” řekl Randolph.

Pohlédla na Billieho Addisona, díval se do země. Beth vykročila po prkně.

Kluci stáli v kruhu okolo koryta a v tichosti sledovali, jak Beth

roztřeseně, ale opatrně postupuje nad vodou. Vysvitl měsíc, ale

vzápětí znovu zašel. Ze sálu se ozval smích. V nedaleké stodole tiše zabučela kráva.

Beth kráčela s rozpaženýma rukama, opatrně kladla nohu před nohu, očima sledovala prkno a vodu pod ním, jen několik centimetrů od lemu její sukně. Od jihu vál chladný vítr a lehce čeřil vodní hladinu. Beth bez dechu postupovala po prkně.

“Ona jde,” řekl jeden z kluků.

“Sklapni,” okřikl ho Randolph.

Beth cítila, jak jí vysychá v ústech, prkno se pod ní prohýbalo.

Noc jako by se náhle ochladila. Beth se začala třást zimou.

“Beth, jsi v půlce,” volal na ni Billie.

Na okamžik se zastavila. Koryto se jí začínalo zdát až příliš široké, voda hluboká, studená. Zpoza mraků prosvitl měsíc.

Beth zahlédla hmyz rojící se nad vodní hladinou.

“Jdi dál,” řekl Billie tiše. “Dokážeš to.”

Beth šla. Zdvihl se vítr a zamotal jí sukni. Prkno se jí pod nohama rozhoupalo.

“Jde jí to!” prohlásil Declan McCloud.

“Do toho, Beth,” řekl další kluk.

Když se blížila k druhé straně, zdvihla hlavu a uviděla, že tam na

ni čeká Randolph Carey. Usmála se.

Pak ztuhla.

Spatřila psa, který mu stál u nohou, jednoho ze školních ovčáckých psů.

“No tak, Westbrooková,” řekl Carey. “Co je s tebou? Přece se nebudeš bát starýho psa.”

Beth se začala chvět. Cítila, jak jí vysychá v ústech a zdvihá se jí

žaludek. Snažila se na psa nedívat ani na něj nemyslet. Jen bude

klást nohu před nohu a tak dále, až dosáhne konce prkna.

Ale podívala se psovi do očí, v měsíčním světle zlatých, a také

hrozivých. Znala i jeho jméno: Mág. Starý dobrácký huňáč, který ji

teď však probodával pohledem.

Beth náhle uviděla psy dingo, ženoucí se za ní, a Knoflíka, který

se ji marně snažil chránit.

Znenadání se s ní zatočil celý svět a záhy se ocitla s nohama ve

vzduchu. S mohutným cáknutím dopadla do vody a zajela pod hladinu. Když ucítila, jak se nad ní zavřela studená voda a tíhu sukní

táhnoucích ji ke dnu, na okamžik podlehla panice. Vtom se nohama dotkla dna. Chtěla se postavit, ale bláto bylo příliš kluzké. Rozhodila ruce do stran a zalapala po dechu. Znenadání ucítila, jak ji

kdosi tahá ven, Billie Addison a Declan McCloud.

Randolph Carey se trhal smíchy, několik dalších se k němu přidalo. Když se Beth se splihlými vlasy vyškrábala z vody, všimla si

nejistých výrazů na tvářích ostatních kluků.

“To nebylo fér, Careyi,” řekl Billie Addison.

Ale Randolph se smál o to více. “Všichni jste padavky!”

prohlásil. “Tak se mi zdá, že mezi nás přece jen nepatříte, slečno Chrabrá.

Neprošla jsi zkouškou. Máš strach ze starýho psa!” Otočil se a se

psem na vodítku šel pryč, několik kluků ho následovalo.

“Kecy,” prohlásil Declan McCloud, když Beth pomáhal z vody.

“Ty vypadáš.”

Beth se třásla zimou, až jektala zuby.

“Co chceš dělat?” zeptal se Billie. “Půjdeš žalovat starýmu Carpenterovi?”

“Spíš bys měla jít domů,” řekl Declan. “Takhle tě žádnej z nich

nesmí vidět.”

Ale Beth nemohla jít domů; do příjezdu kočáru zbývaly ještě dvě hodiny.

Snažila se ovládnout třesavku. Rozhlédla se po temném kampusu a přemýšlela, co udělá. Nepamatovala si, že by jí někdy byla taková zima.

“Dostaneš zápal plic,” řekl Declan. “Na ten se umírá.”

“Můžeš si jít sednout do stodoly,” navrhl Billie, “je tam teplo.”

Ale Beth řekla: “Ne, jsem v pořádku. Můžete jít.”

“Ale co chceš dělat? Podívej se, jak vypadáš!”

Beth pohlédla k osvětlenému oknu v prvním poschodí učitelské budovy. Věděla, u koho může hledat pomoc.

Judd otevřel dveře, spatřil Beth a řekl: “Dobrý bože, co se ti stalo?”

“Spadla jsem do vody.”

Očima přejel mokré vlasy, promočené šaty, louži vody, která se Beth dělala u nohou. “Pojď dovnitř,” řekl, a než zavřel dveře, rychle se rozhlédl po chodbě.

Zavedl Beth ke krbu. “Pověz mi, co se ti stalo.”

“Procházela jsem se podél koryta na plavení a spadla jsem tam.”

“U koryta na plavení? Cos tam dělala… a co děláš touhle dobou

ve škole?”

Beth neodpovídala, Judd se snažil vymyslet, co udělá. Na Beth byl hrozný pohled: mokré vlasy měla splihlé, sukně se jí lepila na

nohy a celá se třásla zimou.

Judd ze své postele stáhl přikrývku a podal jí Beth. “Sundej si ty

mokré věci a zabal se do deky. Zůstaň u krbu. Seženu někoho, kdo

zajede na Merindu a dá zprávu tvým rodičům.”

Když se o chvíli později vrátil, našel Beth u krbu zachumlanou v přikrývce. Šaty jí visely na krbové římse.

“Jeden člověk už je na cestě na Merindu,” řekl a pohlédl na Beth. “Kdo ti to udělal?”

Když neodpovídala, dodal: “Je to vážná věc. To chápeš, ne?

Musíš mi povědět, kdo ti to provedl.”

“Prostě jsem spadla, to je všechno.”

Judd se podíval na hodinky. Za jak dlouho tak mohli přijet Bethini rodiče? Na pracovním stole stál malý lihový vařič.

Judd na

něm ohřál vodu a udělal čaj. Přitom nespouštěl oči ze zamlklé Beth. Věděl, jak naložit s žáky, kteří dělají problémy, ale Beth mu

křížila záměry.

“Beth,” oslovil ji, když se vrátil s čajem. “Chci ti pomoct.

Nebudeš z toho mít žádné problémy, slibuji. Ale řekni mi, co se stalo.”

Beth se dál dívala do plamenů. Oči se jí leskly slzami. Na tvář se

jí lepilo několik pramínků vlhkých vlasů.

“Kluci si z tebe vystřelili, že ano?”

“To nic,” řekla Beth. “Mně jsou fuk.”

Díval se, jak jí po tváři stéká slza, a náhle pocítil zvláštní, nevysvětlitelný neklid.

“Když mi povíš, kdo to byl, postarám se, aby byli potrestáni.”

Beth však mlčela.

Ozvalo se zaklepání na dveře a vešel pan Carpenter s Hughem a Joannou.

Joanna odvedla Beth do vedlejší místnosti. Tam ji osušila a pomohla převléct do šatů, které jí přivezla. “Jsi v pořádku, drahoušku?” zeptala se. “Pověz mi, co se stalo.”

“Ach, mami,” řekla Beth, snažila se zadržet slzy, ale přesto se

zajíkala pláčem. “To bylo z hecu. Musela jsem přejít po prkně.

A stál tam pes -, “

Joanna vzala Beth do náruče a přitiskla ji k sobě, jako by do sebe

chtěla vstřebat všechnu její bolest. Půjde to tak dál, pomyslela si,

dál a dál.

Vrátily se do Juddova pokoje a Joanna řekla: “Bude v pořádku, pane Carpentere. Chci vědět, kdo je za to zodpovědný.”

“Paní Westbrooková, ujišťuji vás,” odpověděl ředitel, “že děláme vše pro to, abychom viníky odhalili.”

“Beth, pověz nám, kdo tě tam shodil,” řekl Hugh.

Beth se tulila k matce a nic neříkala.

“Stalo se již dříve něco podobného?” otázal se Hugh. “Jsou k tobě spolužáci krutí?”

“Varoval jsem vás, pane Westbrooku,” prohlásil Judd. “Říkal jsem vám, že se vyskytnou problémy. Přijetí v chlapecké škole není pro dívku nic snadného.”

“Pomohl jste jí snad nějak?” zařval Hugh.

“Tati, pan MacGregor za to nemůže,” řekla Beth.

“Upozorním učitelský sbor, aby byli ostražitější. Ujišťuji vás,

paní Westbrooková, že se to již nebude opakovat.”

“Pane Carpentere,” řekla Joanna a vzala přitom Beth okolo pasu. “Naše rodina za několik dní odjíždí na cesty. Máme namířeno

do Západní Austrálie a Beth pojede s námi.”

“Ale mami,” ozvala se Beth.

“Ale, drahá paní Westbrooková, pevně věřím, že není třeba, aby Beth odcházela ze školy. Mohu vás ujistit -,”

“Neodchází ze školy. Vrátíme se nejpozději za několik měsíců, do začátku příštího pololetí. Doufám, že do té doby zjistíte, kdo má

ten incident na svědomí, a vypořádáte se s ním.”

“Paní Westbrooková, tuším, kdo by to mohl být,” řekl Judd.

“Hned půjdu a promluvím si s ním.”

Zatímco Miles Carpenter horlivě ujišťoval Huga a Joannu, že vše bude v naprostém pořádku, Beth náhle vyskočila a rozběhla se

za Juddem.

“Pane MacGregore, počkejte prosím,” volala a na schodech ho zastavila.

“Je mi líto, Beth, ale musíme si na to posvítit.”

“O tom jsem mluvit nechtěla. Jen vám chci říct, jak mě mrzí, že

jsem vás zklamala.”

“O čem to mluvíš?”

“Vím, že jste mi věřil, a já jsem vám tolik chtěla dokázat, že mi

věříte právem. Mrzí mě, že jsem vás zklamala.”

Judd na Beth užasle pohlédl. Mraky přešly a po tváři jí přelétl

proud měsíčního světla. Na okamžik měl Judd zvláštní pocit, jako

by před ním nestála dvanáctiletá dívka, ale žena stejně stará jako

on, že tam oba stojí z docela jiného důvodu.

“Nechci odejít z Tongarra,” řekla Beth tiše. “Vrátím se.”

“To ti na tom tak záleží?” zeptal se Judd, očima přitom sledoval,

jak si s jejími vlhkými vlasy pohrává mírný noční vítr.

“Záleží, víc než na všem ostatním,” odpověděla Beth.

Když Westbrookovi vyšli ze školní budovy, Joanna řekla: “Pojď, drahoušku. Pojedeme domů.”

“Paní Westbrooková,” řekl Judd. “Promluvím chlapcům do duše.

Jsem si jist, že když jim to vyjasním, nechají vaši dceru na pokoji.” Podíval se na Beth a usmál se. “Rádi tu mezi námi Beth uvidíme.”,.

Kapitola 26..

MYSLÍŠ, ŽE TAM NĚKDE JSOU STEZKY PÍSNÍ, MAMI?” Zeptala se Beth dívajíc se z okna vlakového kupé.

“Zdá se mi, že teď dokonce po jedné jedeme, drahoušku,”

odpoěděla Joanna. “V Perthu nám říkali, že koleje vedou po jedné

z poutních stezek domorodců.”

Beth samým vzrušením nemohla ani sedět. Tiskla tvář na okno, hleděla do divočiny a představovala si lid, který tudy kdysi dávno

putoval.

I Joanna stěží ovládala své vzrušení. Když kapitán Fielding prohlásil: “Do Západní Austrálie, tam měli namířeno,” bála se tomu

věřit, aby si předčasně nedělala marné naděje. Kapitán Fielding se

mohl stát další slečnou Tallhillovou, která se v Bowman’s Creek

Durrebar očividně zmýlila, nebo se mohl připojit k mnoha dalším, kteří odpovídali na Joanniny dopisy či inzeráty a nabízeli své

informace za peníze. Ale Fielding se před Joannou zmínil o detailech, které v žádném případě nemohl znát, kdyby byl jen podvodník. “Mladý Makepeace hledal Rajskou zahradu… Měl krásnou ženu, ke konci plavby těhotnou… dítě se jí narodilo v Perthu… holčička to byla, myslím…”

Vydali se tedy na cestu: malá skupinka sestávající z Hugha, Joanny s Beth a kapitána Fieldinga, který je během čtyřtýdenní plavby podél jižního pobřeží Austrálie bavil vyprávěním o svých

dobrodružstvích. Na přání Franka Downse s nimi jel i Eric Graham

z Timesů, aby sepsal, co se, jak doufal, mělo vyvinout v zajímavý

článek. Sarah s nimi nebyla. “Spíš bych měla zůstat doma,”

řekla,

“aby tu někdo byl, až se Adam vrátí ze školy domů na prázdniny.

A budu se starat o zahradu. Kdo by tu na všechno dohlížel, kdybychom všichni odjeli?”

Těsně před odjezdem však Jacko projevil jisté obavy před nebezpečím napadení jednoho ze stád mouchami. V takové situaci mouchy zamoří vlnu a parazitují na ovcích, čímž způsobují nemoci

a posléze úhyn. Hugh nicméně trval na tom, že cestu podniknou.

“Lepší příležitost se už nenajde,” řekl Joanně. “Kapitán Fielding je

ochoten nás tam zavést, na Merindě je klid, Adam je ve škole a Jacko se postará o mouchy.”

Když se však vylodili v Perthu, na Hugha tam již čekal telegram

od Jacka: MOUCHY VÁŽNÝ NEDAJ SE ZASTAVIT. HROZÍ

ÚHYN STÁDA. HNED PŘIJEĎ.

“Ach, Hughu,” pravila Joanna. “Co budeme dělat?”

“Telegram je už týden starý,” řekl. “Situace se zatím mohla zlepšit. Okamžitě Jackovi zatelegrafuju.”

Ale příštího rána přišel od Jacka další telegram: HUGHU, stálo v něm, POPLACH NA MERINDĚ. BOJÍM SE, ŽE STÁDO NEZACHRÁNÍM.

“Hughu, raději by ses měl vrátit domů,” navrhla Joanna. “Beth a já zatím zůstaneme tady.”

“Nechci, abychom se rozdělovali, Joanno,” řekl Hugh. “Nikdy jsme nebyli od sebe. Ale zařídím, aby to netrvalo dlouho.

Počítám,

že potrvá tak čtyři týdny, než se dostanu domů, týden, než se zbavíme much, a hned potom se vrátím prvním parníkem,” řekl.

“Ty

i Beth byste tu zatím měly vydržet. Máte tu pana Grahama a kapitána Fieldinga. Než se nadějete, budu zpátky.”

Ale právě teď, tedy o tři dny později, Joanna seděla ve vlaku jedoucím z Perthu na západní pobřeží Austrálie. Doprovázela ji Beth, kapitán Fielding a reportér z Timesů; všichni měli namířeno

do vnitrozemské Kalagandry, města známého zlatými doly.

Poté, co Hugh odjel, Joanna začala pátrat po stopách svých prarodičů. Nejprve prohledala celý Perth, jehož obyvatelstvo čítalo

necelých osm tisíc, probírala se záznamy, hovořila s lidmi, procházela hřbitovy. Nakonec však nenašla jedinou známku toho, že by

Makepeaceovi Perth kdy navštívili. “Není divu,” řekl kapitán Fielding, “Beowulf tu kotvil před padesáti lety. Tehdy na Garden Island stálo jen pár stanů, ve kterých tábořili první osadníci. Neexistovaly žádné imigrační formuláře!” O Karra Karře ani

Bowman’s Creeku nebo Durrebaru nikdo neslyšel.

Joanna však slyšela vyprávět historky o “bláznivém bělochovi”, který před mnoha lety odešel se ženou do pouště, kde pak žili v kmeni domorodců. Celý příběh měl několik verzí v závislosti na

tom, s kým Joanna hovořila. Představitel místní misionářské divize

vyprávěl: “Vzpomínám si, že jsem o tom slyšel jako malý kluk.

Byl to skandál. Domorodci toho muže snědli i se ženou. Tenkrát to

byli kanibalové, víte.” Zaměstnanec koloniálního katastrálního úřadu si prostudoval Joanninu listinu a řekl: “Slyšel jsem ten příběh vyprávět, když jsem sem prvně přijel. Všichni říkali, že ten běloch byl šílenec. Opustil svoji bílou manželku s dítětem, oženil se

s domorodou ženou, a utekl s ní do pouště.” Poté, co vyslechla ještě několik dalších verzí, Joanna nakonec došla k závěru, že o Makepeaceových ve skutečnosti nikdo nic neví a že legenda o bílém

muži, který se vydal hledat druhý Ráj, je jen jednou z řady mýtů

pestré historie Západní Austrálie.

Za tři dny hledání však zjistila dvě věci: Jednak to, že pokud hledají kmen, který kdysi obýval okolí Perthu, musejí pátrat na východě a podél železnice, neboť právě tudy se kmen ubíral na svých

toulkách; a že mají hledat člověka jménem Fox, který o té oblasti

ví, “co se vědět dá.” Komisař Fox byl momentálně na jedné ze svých každoročních oficiálních návštěv v Kalagandře.

Joanna a její společníci byli právě na cestě do zlatokopeckého města Kalagandra. Eric Graham si psal do poznámkového bloku osnovu svého článku a chvílemi se přitom díval z okénka. Vedle něho seděla Beth s tváří i očima hořícíma vzrušením a neposedná

touhou po dobrodružství. Na vedlejším sedadle podřimoval kapitán Fielding a naproti, ve směru jízdy, seděla Joanna a sledovala

pomalu se měnící tvář krajiny od přímořských hvozdů přes zemědělské usedlosti a nakonec poušť.,.

Ve vlaku bylo hlučno a přeplněno muži, kteří cestovali k nalezištím zlata-, všichni s nadějí, ranci, lopatami i krumpáči.

Kalagandra ležela pět set šedesát kilometrů ve vnitrozemí, pročež Joanna se svým doprovodem vyjela z Perthu předešlého večera

a všichni se vyspali vsedě, zatímco vlak si vesele razil cestu nocí.

Teď již bylo téměř poledne a naleziště zlata ležela přímo před nimi.

Poslední stanicí byla právě Kalagandra. Dál, jak se Joanna doslechla, už nebylo nic než buš a klokani.

“Myslíš, že tam někde jsou stezky písní?” zeptala se Beth. Jak se

Joanna dívala z okna a snažila se prohlédnout černý dým valící se

z lokomotivy, za nímž si v holé divočině představovala stezky písní, po kterých možná putovala domorodá žena jménem Reenadeena s malou Emily, když se tou pustinou snažily projít k řece, kde

skláněly své ladné šíje černé labutě. Žena s malým dítětem, pomyslela si Joanna a v duchu je viděla, samy uprostřed vyprahlé země

spalované sluncem.

Joanna se podívala na Beth, která vzrušeně vykukovala z okénka. Poprvé si přitom všimla dolíčků v Bethiných tvářích, zvláštních

dolíčků posazených neobvykle vysoko, těsně pod očima.

Vzpomněla si, že její matka měla právě takové dolíčky; vybavilo se jí,

jak si lidé všímali jejího podmanivého úsměvu. Joanna se dívala na

svoji dceru a začínalo se jí zdát, jako by se s ní na cestu přece jen

vydala i její matka.

Myslela na to, co se v dědečkových poznámkách dočetla o rituálu, který se konal v útrobách posvátné hory a k němuž směřovala

pravidelně pouť matek a dcer.

Snad právě to jí bylo hnací silou, napadlo Joannu. Měla její pouť

ještě nějakou skrytou motivaci, silnější než obavy o budoucnost

své dcery? Podléhaly s Beth jakémusi vnitřnímu naprogramování vírou prastarého národa? A motivoval je na jejich cestě jen holý

strach, jak Joanna dosud věřila, nebojim byly motorem i mocnosti

dobra?

Joanně náhle svitlo: Jako by s Beth směřovaly k ukončení jakéhosi významného poslání.

Věděla, že se blíží čas, kdy bude muset seznámit Beth s pravým důvodem jejich cesty. Zavřela oči a zdálo se jí, že kola vlaku šeptají: spě-chej, spě-chej, spě-chej…

S velkým skřípěním brzd vlak dorazil do stanice. Muži z něho vyskakovali, ještě než zastavil, a shromažďovali se na nástupišti,

takže se společnost Westbrookových okamžitě ocitla uprostřed hlučného davu lidí pobíhajících všemi směry.

Joanna se rozhlédla kolem v odpoledním dusnu. Kalagandra vyrostla uprostřed nevlídné vyprahlé pustiny. Na západ od města leželo několik farem s lány pšenice, na východ se táhla jen Velká

poušť. Stromy byly pokácené, kam jen oko dohlédlo, na míle daleko se prostírala písečná pláň posetá stovkami kráterů a připomínající měsíční krajinu. Země byla obrácená vzhůru nohama jako po

nájezdu krtků. Joanna viděla, jak nad krátery pumpují mužské hlavy jako písty, slyšela zvonění krumpáčů, rachocení sít na rudu a nepřetržité dunění parního drtiče křemene.

Tolik lidu! Uprostřed zlatonosných polí narychlo vyrostlo město

chatrčí a stanový tábor, aby poskytlo primitivní přístřeší tisícům

mužů hrnoucích se do kraje s lopatami na ramenou. I v místních salonech s provizorními kulečníky a divadlech s plátěnými stěnami si

bylo možno povšimnout jakéhosi překotného rozkvětu. Prodavači džinu vystavovali své zboží na prknech podepřených párem sudů.

V otevřených dveřích se zase nabízely nepostradatelné ženy.

Stály

tam tisíce stanů, nad nimiž vlály vlajky snad všech národů, na jedné z polorozpadlých chatrčí Joanna dokonce zahlédla ruského orla.

Celé město, všimla si Joanna, bylo nehotové s dřevěnými obchody,

narychlo postavenými kamennými budovami a vrzavými chodníky.

“Pamatuju ještě jednu zlatou horečku,” vyprávěl kapitán Fielding cestou do hotelu. “To bylo v roce 1850. Přišli jste do mel

bournskýho přístavu a viděli tam u mola lodě naložený lidma, který měli namířeno do San Franciska. Brzo potom ale samozřejmě

objevili zlato ve Viktorii, a velkej exodus do Kalifornie skončil.”

“Zdá se, že se jim tu daří,” řekla Joanna, když ve výkladech viděla zboží od zlatokopeckých bot po hodinky z masivního zlata.

“Ano, ale lidi, který tu bohatnou, se tu nenarodili,”

odpověděl

Fielding. “Před rokem nikdo z nich ani netušil, že Kalagandra existuje. Přicházejí sem z celé Austrálie, dokonce z celého světa. Zbohatnou a zase odjedou. Až zlato dojde, město prostě zanikne.”

“A kde žijí domorodci?” zeptala se Joanna.

“Určitě někde tady. Řekl bych, že na kraji města, jako všude jinde. Tohle bývala jejich země, tomuhle kraji říkali galagandra podle

jednoho místního keře, ale ve městě nežijou a jeho rozkvět jim nic

nepřináší.”

Dorazili do hotelu Golden Age a museli čekat, zatímco se personál snažil zvládnout zákazníky žádající pokoje, přestože na hotelu

visela tabule s nápisem OBSAZENO. Joanna se rozhlédla po přeplněné hale, kde lidé spali v křeslech nebo dokonce tábořili na pohovkách.

Vzala si klíče od svého pokoje a vyšla do prvního patra i s Beth,

která již byla netrpělivá, kdy bude moci napsat dopisy otci a Sarah

a Adamovi. Jakmile se Joanna ujistila, že Beth nic neschází, vydala

se do haly za kapitánem Fieldingem. Eric Graham byl již na cestě

do nejbližší redakce, aby zjistil něco o Makepeaceových.

Joanna

s kapitánem se vydali přes ulici na policejní stanici, kde se ptali po

komisaři Foxovi.

O chvíli později vyšel z menší kanceláře neznámý muž a řekl: “Paní Westbrooková? Policejní komisař Paul Fox. Řekli mi, že se

mnou chcete mluvit.”

Pohledný bezmála padesátník, komisař Fox, měl na jedné tváři zvláštním způsobem přitažlivou jizvu. Oblečený byl v khaki uniformě s koženým pásem a pouzdrem na revolver brownie.

Přestože

měl uniformu zaprášenou a propocenou, bylo vidět, že je mužem, který neslevuje z osobních standardů ani za nejnepříznivějších podmínek.

“Doufám, že mi můžete pomoci, komisaři,” řekla Joanna a podala mu ruku.

Když se Fox doslechl, že se po něm ptá jakási paní Westbrooková hledající ztracené příbuzné, očekával, že se setká s jedním ze

dvou typů žen vyskytujících se v Kalagandře, které přicházely buďto porušovat zákon, nebo šířit evangelium. Byl však příjemně

překvapen, jelikož se ocitl ve společnosti zcela odlišné. Paní Westbrooková byla přitažlivá třicátnice s vystupováním dámy.

Na sobě

měla šaty vkusného střihu, stylový klobouk a, jak si Fox všiml, rukavičky z té nejjemnější kůže.

Joanna představila kapitána Fieldinga a řekla: “Pane Foxi, přijela jsem do Západní Austrálie hledat stopy svých prarodičů. V Perthu mi řekli, že jste mužem, který o zdejším kraji ví vše, co se vědět

dá.”

Fox se usmál. “Nevím, jestli vím všechno, paní Westbrooková.

Ale pomohu vám, jak jen budu moci. Kdy sem vaši prarodiče přijeli?”

“Vylodili se v Perthu v roce 1830, ale nevím, kam cestovali potom. Mám však důvod se domnívat, že právě do této oblasti.”

“To bylo před padesáti šesti lety, paní Westbrooková.

Pochybuji,

že po nich ještě najdeme nějaké stopy.” Fox se nemohl ubránit upřenému pohledu na Joannu a pomyšlení na to, jak přitažlivá a ušlechtilá je to žena, hotová vzácnost v Kalagandře.

Přemýšlel,

kde by asi mohl být její manžel. “Můj zástupce mi sdělil, že jste

přijela z Melbourne,” řekl. “To jste urazila pěkný kus cesty, abyste

našla stopy svých prarodičů.”

“Jsem tu ještě z dalších dvou důvodů, pane Foxi. Věřím, že se v nejbližším okolí narodila má matka. Je-li tomu tak a podaří-li se

mi to s jistotou určit, osvětlí se tím významná, ale i temná stránka

historie mé rodiny. Mimoto jsem zdědila doklad o vlastnictví půdy,

která se, jak věřím, nachází v blízkosti tohoto místa. Zatím se mi

však nepodařilo určit, kde přesně.”

“Rozumím. Kromě jmen vašich prarodičů máte ještě něco, o co bychom se mohli opřít? Jakékoli podrobnosti, které by nám mohly

pomoci?”

“Nějaký čas žili v domorodém kmeni -, asi tři roky. Domnívám se, že je ten kmen v podstatě přijal za své.”

“Pozoruhodné,” řekl. “Znáte jméno toho kmene?”

“Bohužel ne. Ale žili nedaleko místa zvaného Karra Karra.”

“Karra Karra,” opakoval Fox. “Nic mi to neříká.”

“Pane Foxi, v hotelu jsem se doslechla, že za hranicemi města žije spousta vystěhovaných domorodců. Nevíte, zda někteří z nich

nepocházejí původně z okolí Perthu?”

“To vám sotva povím, paní Westbrooková. Přišli ze všech možných stran. Poté, co byly kmeny rozděleny, rozešli se jejich příslušníci po osadách bělochů v naději, že tam najdou útočiště. Přitom

překročili tradiční hranice mezi kmeny, o čemž se jim svého času

ani nesnilo. Takže tu máme domorodce, kteří zašli daleko z území

svých kmenů.”

“Mohl byste mě za některými z nich zavést, abych si s nimi pohovořila?”

“Bylo by mi potěšením, paní Westbrooková,” odpověděl Fox.

“Nijak často mě nepotkává takové vytržení z obvyklé rutiny sbírání opilců a zlodějů, jakým je doprovázení dámy městem.

Řekněme

tedy za dvě hodiny? Počkám na vás v hotelu.”,.

Do širých písečných plání se šikmo opíraly paprsky pozdně odpoledního slunce. A ačkoli se Kalagandra připravovala na blížící

se večer, muži ve zlatonosných kráterech neustávali ve své práci..

Komisař Fox s Joannou kráčeli po dřevěném chodníku, kapitán Fielding s Beth šli za nimi a Eric Graham s černým trampem Michaelem zástup uzavírali. Vzduchem se nesla vůně kávy a prachu

a ulice nepřetržitě křižovali muži s lopatami a krumpáči na zádech,

s očima upřenýma na zlatonosná pole.

“Pane Foxi,” začala Joanna, “doluje se tu ještě něco kromě zlata? Třeba opály?”

Fox zakroutil hlavou. “Nikdy jsem neslyšel o tom, že by se v Západní Austrálii vyskytovaly opály. Kdyby tu nějaké byly, vyvolalo

by to další horečku!”

Došli k severnímu okraji města, které tam končilo kamenitou strání posetou opuštěnými jámami. Byla to pustá končina bez vody, kde nic nerostlo, a požehnaný úkryt před sluncem bylo možno

hledat toliko ve stínu skalních útvarů nebo pod nuznými lidskými

přístřešky, které hyzdily svah i strž pod ním.

Joanna se zastavila a užasle se rozhlédla.

Místo obývaly stovky domorodců. Kromě několika kamenných chatrčí ke stavbě většiny obydlí posloužily otlučené plechovky od

petroleje, pochybně pospojované kusy dřeva a papíru a dokonce i hadry a láhve. Z četných ohnišť stoupal dým a prostíral se nad strží jako smuteční závoj. Ve vzduchu bzučely mouchy a polodivocí

dingové s vystouplými žebry se přehrabovali mezi odpadky a smetím.

Z celého obrazu vyzařovala zvláštní atmosféra apatie. Joanna měla pocit, že se místní obyvatelé pohybují jaksi snově s pomalými

gesty a nepřítomnými výrazy. Dospělí seděli na židlích a klábosili

spolu, zatímco si děti hrály ve špíně. Všichni byli nuzně oblečení:

ženy v nepadnoucích šatech a muži v neladících kabátech a kalhotách. Ve srovnání s většinou ostatních byly děti oblečené vysloveně

neskromně. Starší lidé nosili přes ramena přikrývky a Joanna jich

několik viděla i v klokaních kůžích.

“Pane Foxi,” řekla tiše, když procházeli po okraji toho nuzného

města, “jak k tomu ti lidé přišli?”

“Pokusili se s námi bojovat. To bylo před léty, když sem přišli

první bílí lidé a usadili se na jejich území. Usedlíci se mstili tím, že

domorodcům vypalovali vesnice a odháněli jim obživu. A protože pak domorodci neměli co lovit, uchylovali se ke krádežím na farmách a dostalo se jim za to odvety. Nakonec kapitulovali.

Pochopili, že jedinou cestou k přežití je připojit se k nám, napodobovat nás.

Ale nemají ani ponětí, jak na to. Nosí odložené oblečení, které jim

věnovaly různé církve, zápasí s angličtinou, pijí alkohol a kouří tabák, ale ve skutečnosti se nám nikdy nedokázali ani přiblížit.”

Zastavili se a sledovali, jak domorodá žena peče chléb na žhavém uhlí. Byla bosá a šaty na ní visely. Příbytek za ní postavený

z beden s jasně viditelným nápisem “Továrna Adelaide” nebyl o nic větší, než aby pojal právě jednoho člověka. Žena se na návštěvníky nejprve podívala a vzápětí se zadívala stranou.

Joanna pomalu kráčela dál a přitom si všimla, že několik málo domorodců jeví o procházející skupinku bělochů jistý zájem.

“Mami,” ozvala se Beth tiše, “to není nikdo, kdo by těm chudákům pomohl?”

“Vlastně je,” řekl Fox. “Vláda jim pomáhá prostřednictvím Rady pro ochranu práv domorodců, která jim poskytuje stravu a ošacení a stará se o jejich všeobecné zájmy. Ale je obtížné napravit

křivdy, které vznikly před tak dlouhou dobou. Také mnozí z prvních misionářů sem nepřišli proto, aby zaopatřovali přistěhovalce,

ale aby pomáhali domorodcům. Mám ale strach, že se jejich dobré

úmysly minuly účinkem. Tak například trvali na tom, aby se domorodci vzdali svých klokaních kůží a oblékali se jako Evropané. Domorodci ale používali klokaní kůže ke spoustě účelů -, ochrana

před přírodními živly byla jen jedním z nich. Po vydělané klokaní

kůži se déšť sveze a člověk pod ní zůstane suchý. Ale frak se v dešti nasákne vodou. Následkem toho spousta domorodců onemocněla zápalem plic a zemřela. Dobré úmysly, paní Westbrooková, někdy mají katastrofální následky.”

Politováníhodný výjev bídy a utrpení, zdálo se Joanně, však dával tušit více než jen dobré úmysly minuvší se účinkem.

Dívala se

do prázdných tváří lidí, mezi nimiž procházela, a viděla v nich jistý

druh odevzdanosti, jako by se byli smířili se svým osudem.

Joanna

si vzpomněla na Johna a Naomi Makepeaceovi a napadlo ji, že obyvatelé toho bohem zapomenutého údolí původně dost možná vděčí za svůj osud zločinu, který spáchal její děd před padesáti lety.

Nepatřili snad někteří z těch lidí ke kmeni, v němž Makepeaceovi

žili?

“Jistě by se těm lidem dalo nějak pomoci. Nemohli by se třeba znovu vrátit na území svých předků?”

“Paní Westbrooková, i kdyby to území nebylo obsazené,” řekl Fox odháněje od sebe mouchy, “většina z nich už neví, kam patří.

Nedokázali by najít své stezky písní, které právě spojují jejich posvátná místa.”

“Mohli bychom zjistit, zda někteří z nich nepocházejí z Perthu?”

“Můžeme se zkusit zeptat. Není jiný způsob jak to zjistit.

Nevedeme o těch lidech žádné záznamy. Jejich počet se neustále mění.

Přicházejí a odcházejí, jak se jim zachce. Někteří jsou tu den a druhý den jsou pryč. Zítra ráno tu možná najdete stovky nově příchozích.”

“Hledám kmen s klokaním totemem. Musí si přece pamatovat svůj totem.”

Fox potřásl hlavou. “Mnozí z těch, kteří jsou tu, by vám neřekli

ani jméno svého kmene.”

“Ráda bych si s nimi promluvila,” řekla Joanna. “Chci vědět, zda někteří z nich pocházejí z Perthu.”

“Musím vás varovat, paní Westbrooková,” řekl Fox, “ti lidé mají ve zvyku říkat vám to, co si myslí, že chcete slyšet. A to není

vždy pravda.”

Přistoupili k muži sedícímu pod jediným stromem v celém údolí.

Měl bílý plnovous, který mu sahal až po pás, a kouřil dýmku.

Joannu napadlo, nakolik se podobá Ezekielovi. Eric Graham vyndal svůj poznámkový blok a začal si zapisovat.

“Mluvíš anglicky?” oslovil ho komisař Fox.

“Mluvit,” odpověděl stařec.

“Z kterého jsi kmene?”

Zpod hustého obočí se na komisaře podívaly malé pronikavé oči. Když domorodec neodpovídal, Fox řekl: “Nejsem tu v žádné úřední věci, starý muži. Chceme jen nějaké informace. Víš něco o kmeni Karra Karra?”

“Ale jo,” odpověděl. “Vím o Karra Karra.”

“Pane Foxi,” řekla Joanna v náhlém vzrušení. “Zeptejte se ho, kde -, “

“Okamžik, prosím, paní Westbrooková. Starý muži, víš, kam jídlo uteklo za lžící?”

“Ale jo, vím. Zavedu vás tam.”

“Ale jistě to nebude zadarmo,” zavrčel Fox a odvrátil se.

“Paní

Westbrooková, vidíte, před čím stojíte? Možná byste měla mluvit

se sestrou Veronicou. Žije v téhle oblasti již několik desetiletí.

Snad bude něco vědět.”

“Sestra Veronica?”

“Je to jedna z katolických jeptišek, které se starají o školu a nemocnici na kraji města. Mohu vás tam zavést hned teď, pokud

chcete.”

Zamířili ven z tábora; Eric Graham přitom dumal nad tím, zda se

mu z toho nakonec podaří udělat článek nebo ne, a kapitán Fielding

si mezitím v klidu zapaloval dýmku. Beth přitom zahlédla značku,

která zaujala její pozornost. Byl to kůl šikmo zabodnutý do písku,

na němž viselo přibitých několik neuměle popsaných tabulí nasměrovaných do různých stran. Na jedné z nich stálo: BUSTARD

CREEK 20 km JIH. Beth se uchichtla. Nějaký recesista přejel písmeno “U” štětcem a změnil jej na “A”.

Na zbývajících tabulích stálo: JOHNSON’S WELL, DURRAKAI a LAVERTON.

Beth se na ně nechápavě dívala. Zdálo se jí, že ukazují do nikam.

Klášter byl pro Joannu překvapením. Očekávala, že najde hrubé dřevěné budovy stojící uprostřed vyprahlého kusu země, ale namísto toho spatřila komplex kamenných budov nalepených jedna na druhou podél napohled jediného vodního zdroje v okruhu několika kilometrů. Je to jako oáza, pomyslela si Joanna, když viděla

skupinku stromů a trávu rostoucí na břehu průzračného potoka.

Fox ji vedl k velkému plaňkovému domku s prostornou verandou a cínovým bubnem pod střechou k chytání dešťové vody. Na domovních dveřích stál vybledlý nápis: KATOLICKÝ KOSTEL SV

ALBANA, OTEC MCGILL, MŠE KAŽDOU ČTVRTOU NEDĚLI V MĚSÍCI. Pod ním bylo připsáno: ŠKOLA A NEMOCNICE.

“Jeptišky žijí támhle v tom domě,” řekl Fox a všichni vystoupali po schodech vedoucích na verandu. “Ale vím jistě, že sestru Veronicu najdeme tady v nemocnici, v podstatě tu žije.”

Joanna zažila další překvapení, když vstoupila do příjemně chladného vestibulu vonícího citronovým mýdlem a čerstvými květinami. Mouchy i prach zlatonosných polí či tábora domorodců

jako by zůstaly za dveřmi té předsunuté církevní hlídky, kterou, jak

Fox vysvětlil, drželo dvanáct sester oddaných svému řádu.

Sestra Veronica byla tělnatá žena k sedmdesátce. Měla na sobě bílý hábit, který zdůrazňoval její snědou pleť, a ačkoli její tvář vypovídala o tvrdých letech strávených v žáru pouštního slunce, mluvila s překvapivě vytříbeným britským přízvukem.

“Paule,” přivítala komisaře a stiskla mu ruku, “ráda tě vidím.

Měl bys nás navštěvovat častěji.”

Fox představil Joannu s kapitánem Fieldingem a malou Beth.

Eric Graham s připravenou tužkou a notesem se snažil vypadat nenápadně. “Paní Westbrooková hledá stopy svých prarodičů,”

vysvětloval Fox, “kteří se před léty mohli vyskytovat někde v těchto

místech. Jmenovali se John a Naomi Makepeaceovi a žili tu s rodinou domorodců v místě zvaném Karra Karra.”

“Je mi líto,” řekla jeptiška poté, co chvíli hledala v paměti.

“Jméno Makepeace jsem nikdy neslyšela a Karra Karru neznám.

Snad kdybyste se zeptali domorodců žijících za městem…”

“To už jsme udělali,” řekla Joanna. “Bohužel jsme nic nezjistili.”

Sestra Veronica viděla zklamání v Joannině tváři a dodala: “Snad kdybyste mi řekla něco víc, mohla by se mi vrátit paměť.

Právě jsem chtěla vystřídat sestru Agathu ve službě u nemocných.

Pokud by vás neobtěžovalo mě doprovodit, mohli bychom si pohovořit cestou.”

Vyšli ven z budovy zadem a vydali se po cestičce vedoucí napříč

překvapivě zeleným trávníkem. Větve eukalyptů šumící Joanně vysoko nad hlavou jí připomněly Merindu.

“Je to tu jako v pohádce,” řekla. “Když se člověk podívá na ta zlatonosná pole, ani by nevěřil, že hned vedle může být tak krásné

místo.”

“Máme tu vydatný zdroj vody. Bustard Creek, který je odsud třicet kilometrů na jih, zásobuje vodou podzemní řeka tekoucí hlubokými vápencovými jeskyněmi. Neexistuje téměř nic, co bychom

zde nemohly pěstovat.”

“Mít takový kus země je požehnáním, sestro.”

“Ale mi ji nevlastníme, paní Westbrooková,” řekla Veronica.

“Koloniální vláda nám před několika lety dala svolení k tomu, abychom zde vybudovaly nemocnici a staraly se o pár zlatokopů, kteří

si na tuto oblast činili nároky. Potom udeřila zlatá horečka a my náhle měly plné ruce práce. Ošetřujeme tu spoustu případů zranění

hlavy a nohou. Muži s lopatami a krumpáči zacházejí tak neopatrně!”

“Jistě jsou vděční za to, že tu vy a vaše sestry jste.”

“Mohu vás ujistit, že nám nedají odpočinout. Ale narazily jsme na problém. Místní úřady jsou pod tlakem, aby nás odsud vystěhovaly, protože to tu chtějí převzít důlní společnosti.

Nejsme bohatý

řád, paní Westbrooková. To málo peněz, které se k nám dostane, sotva stačí na léky a jiné potřeby. Pokud budeme nuceny odejít, nemám tušení, kam půjdeme.”

Prošli kolem pečlivě udržovaného hřbitova, skleníku, kde pracovalo několik dalších jeptišek, zeleninové zahrady a nakonec

dvorku s hospodářskými zvířaty. “Snažíme se být soběstačné,”

komentovala Veronica. “Ale přibývají nám léta. Naší nejmladší sestře

je padesát. A protože jsme tak chudé, máme obtíže se získáváním

nových příslušnic řádu.”

Došli až ke schodům dřevěného domku, na jehož dveřích stálo: OŠETŘOVNA.

“Paní Westbrooková,” otázala se Veronica, “v kterých letech tu žili vaši prarodiče?”

“Od roku 1830 do 1834.”

“A říkáte, že žili někde v těchto místech mezi domorodci?”

“Snad, ale nevím to jistě.”

Sestra Veronica se zastavila a pohlédla na Joannu. “Pokud tu v těch letech žili, museli sem přijít přes Perth ve stejné době, kdy

jsem tam byla i já. Přišla jsem do Austrálie jako sedmnáctiletá novicka. Já a dvě další sestry jsme sem dorazily s prvními osadníky.

Tři roky jsme žily v osadě Perth a pak se přestěhovaly na východ,

kde jsme založily farmu a školu pro děti osadníků. Počkejte, něco

se mi začíná vybavovat…”

Joanna čekala; slunce zatím zapadlo v korunách stromů a neustálý hluk přicházející z nedalekých nalezišť zlata zdánlivě utichl.

“Bylo to v třicátém čtvrtém,” pravila sestra Veronica.

“Pamatuji

si ten rok, protože jsem tehdy skládala svůj slib. Tehdy nám z pouště přinesli malou holčičku, paní Westbrooková. Mohly jí být tak

čtyři roky a byla v hrozném stavu. Fyzicky byla naprosto v pořádku

a bylo o ni dobře postaráno, ale otázky na rodiče v ní probouzely

hystérii. V tom, co se pokoušela říct, jsme se jen stěží vyznaly, měla takový strach. Vzpomínám si, že se nám snažila vyprávět něco

o psech, divokých psech a o velkém hadovi. Ze všeho nejnepochopitelnější bylo, že nemluvila anglicky, ale jedním z domorodých

nářečí!

Doručily ji k nám úřady, abychom se o ni postaraly, než by ji mohly posadit na loď mířící do Anglie. Bylo nám řečeno, že tam má příbuzné. Paní Westbrooková, mohlo to dítě mít něco společného s vašimi prarodiči?”

Joanna na ni hleděla jak u vytržení. “Byla to jejich dcera,”

odpověděla. “Má matka.” Podléhala náhlému vzrušení. “Takže tu přece

byli. Přišli touhle cestou. A Karra Karra tedy musí být někde blízko.”

“Co teď budete dělat, paní Westbrooková?”

“Musím zjistit. kam šli a kde žili.”

“Proč? Pochybuji, že tu po tolika letech něco zjistíte.”

“Je tu ještě něco, sestro. Má matka věřila, že to čeká na ni, a já

teď svým způsobem cítím, že to čeká na mě.”

Veronica svýma malýma živýma očima zkoumavě pohlédla Joanně do tváře. “Je to tedy duchovní cesta?” otázala se.

“Myslela

jsem si to, už když jsme si podávaly ruce. Cítím ve vás pevné odhodlání a vůli, paní Westbrooková, snad vůli osudu.”

Podívala se

na Beth. “A ve vaší dceři právě tak. Jako by vás sem Bůh poslal za

nějakým účelem.”

“Něco nás sem vedlo,” přisvědčila Joanna, “protože jsme na cestě sem už léta, a ne tak docela z vlastní vůle. Něco mě sem táhlo,

právě tak jako moji matku.”

“Rozumím,” řekla Veronica s úsměvem. “Před mnoha lety sem něco táhlo i mě. Pocházím ze zámožné rodiny, paní Westbrooková,

a zamlada jsem bývala, mohu-li to tak říci, velmi krásná. Měla jsem budoucnost před sebou, jak to bývá. Ale byla jsem ,povolána. Neměla jsem na výběr, než vydat se sem a přinést boží lásku

do této divočiny.”

“Ale co budete dělat, když vás odsud vystěhují?”

“Najdeme jiné místo. Jako dosud.” Vzala Joannu za ruku a řekla: “Bůh vás provázej na vaší cestě, má drahá, a dej vám naleznout,

co hledáte.”,.

Kapitola27..

“TOHLE SE MI VŮBEC NELÍBÍ, JACKO,” PRAVIL HUGH, KDYŽ PROHLÍŽEL

mrtvou ovci. Klečel na zemi a studoval povahu jejích zranění.

Boláky na těle zvířete a cuckovité rouno jasně ukazovaly, že má co do

činění s napadením mouchami. Hugh konečně vstal, stáhl si rukavice a rozhlédl se po okolí. Všude ležela těla uhynulých ovcí. A dosud živé ovce vypadaly, jako by neměly vydržet o mnoho déle.

Cesta z Kalagandry na Merindu trvala Hughovi pět týdnů.

Jakmile dorazil domů, osedlal si koně a vyrazil do polí, aby promluvil

s Jackem. Nyní, o hodinu později, si již uvědomoval, že situace je

mnohem vážnější, než se původně domníval. V celém kraji umíraly ovce po stovkách. Klesaly k zemi, kde právě stály, visely z nich

chomáče vlny, těla měly pokrytá vředy a prolezlá červy.

Pohroma

postihla celá stáda od Williams Grange až po Barrow Downs.

A přestože počasí bylo tou dobou chladné, Hugh se obával, že při

oteplení se vylíhne nová generace a krajem se přežene ještě mocnější vlna masařek.

Odhodil rukavice a projel si prsty ve vlasech. Byl unavený.

Cestou z Kalagandry se téměř nezastavil a začínalo mu být jasné, že se

za Joannou nebude moci vrátit tak brzy, jak původně doufal.

“Jacko, tohle není obyčejný nájezd much,” řekl. “Něco tu nehraje. Ovce umírají mnohem rychleji, než při běžném postižení mouchami.”

“Právě proto jsem se rozhodl, že pro tebe pošlu, Hughu. Bylo mi

jasný, že to sám nezvládnu.”

Hugh pomalu procházel mezi uhynulými zvířaty, prohlížel každou ovci a byl čím dál tím zmatenější. Doba mezi napadením zvířete a jeho smrtí se mu zdála příliš krátká. Byl teď rád, že z Kalagandry odjel, kdy odjel. Tušil, že v odhalení příčiny a nalezení způsobu, jak zabránit úhynu zvěře, bude hrát roli každý den. Došel k samici, která byla ještě naživu. Ležela na boku a tělo se jí hemžilo

červy. Hugh vzal pušku a prostřelil jí hlavu.

“Jacko, řekni chlapům, ať vykopou jámu a pohřbí mrtvá těla.”

“A co pak?”

“Prohlédneme všechna stáda. A zasažené kusy dáme do karantény.

Už to by mělo zdravým pomoct. Ale jinak nevím, Jacko. Je to vážné. Nikdy jsem nezažil, aby mouchy přinášely tak rychlou smrt.

Inkubační doba je příliš krátká. Dost možná jde o nový druh.”

“Do stříhání už zbývají jen čtyři měsíce,” řekl Jacko chmurně.

“Vypadá to, že bych měl začít plavit.”

“Jacko, mám pocit, že běžné dezinfekční plavení tentokrát nezabere. Nech mi tuhle zdechlinu odvézt na farmu. Udělám na ní pitvu. Možná tak přijdu na něco nového. Mezitím zajedu na ostatní

farmy a podívám se, co s tím dělají.”

Hugh se vrátil domů naprosto vyčerpaný. Až na paní Jacksonovou, která právě vařila večeři, byl v domě sám.

Znaveně se převlékl z cestovních šatů a nalil si sklenku whisky

v obývacím pokoji a mezi těmi důvěrně známými stěnami pocítil zvláštní klid. Útulná krása domova na Merindě Hughovu utrápenou duši naplňovala pocitem míru. Dům to byl tichý, prostorný

a neochvějný -, hotový azyl, pomyslel si Hugh.

Ještě větší jistotu než Merindina prostá elegance však Hugovi přinášely srdci blízké předměty, z nichž každý měl svůj neopakovatelný význam, jako fotografie všech velikostí a tvarů bez rámeč

ku či zarámované ve stříbrných či dřevěných rámečcích, které stály

na stolech i visely na stěnách: Adam v devíti letech, jak hrdě drží

rybu, kterou chytil v řece; Beth oblečená na dětský karneval; Sarah

s Joannou, jak pracují ve skleníku, zachycené fotoaparátem bez jejich vědomí v okamžiku, kdy se zalité sluncem skláněly nad květinami a léčivými bylinami. Byly tam i další drobnosti spojené se

šťastnými vzpomínkami, suvenýry ze Světové výstavy, stužka, kterou Beth vyhrála za ovčího mazlíčka na zemědělské výstavě, a diplomy za studijní úspěchy z cameronské střední školy, kterou

Adam navštěvoval.

Hugh pomalu upíjel svoji whisky a snažil se nemyslet na hrůzostrašný pohled, který se mu naskytl před několika hodinami, pohled na ovce v rozkladu zaživa, na bezmoc v očích mužů, kteří vědí, že ztratí své farmy a tedy všechno, čeho kdy dosáhli. Zítra, řekl

si v duchu, si vyhrne rukávy a pustí se do boje s další živelnou pohromou, která dolehla na farmáře západní Viktorie.

Toho večera

však toužil po útulnosti rodinného krbu.

Hughovi se stýskalo po Joanně a byl by raději, kdyby se s ním vrátila domů nebo kdyby on mohl zůstat s ní. Podařilo se Joanně

během těch pěti týdnů, které strávil na cestě, něco zjistit?

přemýšlel Hugh. Když přijel domů, čekal na něho na Merindě telegram

s datem starým čtyři a půl týdne: JSME V KALAGANDŘE. BYDLÍME V

HOTELU GOLDEN AGE. MILUJU TĚ A CHYBÍŠ MI.

JOANNA. Od té doby nepřišlo nic.

Hugh zaslechl kroky na chodbě. Otočil se a ve dveřích uviděl Sarah.

“Vy jste se vrátil!” zvolala.

Objali se. “Jak se má Joanna?” zeptala se Sarah. “Zjistila něco?”

“Zatím nic, bohužel. Aspoň ne, když jsem odjížděl. Doufal jsem, že tu na mě bude čekat víc nových zpráv.”

“Je mi líto, ale nic nepřišlo,” řekla Sarah. “Ale jestli znám Joannu, tak nelení! Je tu ale něco od Adama.” Sarah odešla ke stolu

a přinesla obálku. “Je to čtení tak na hodinu, tolik se mu na univerzitě líbí!”

Hugh pohlédl na známý rukopis a přečetl prvních několik slov: “Drahá rodino, Zdraví vás váš skvělý a světový syn!”

Hugh se usmál. V hlavou se mu mihla vzpomínka na malého chlapce s obvazem na hlavě a zmatenýma očima plnýma strachu.

“Co ovce?” zeptala se Sarah. “Víte už, co s nimi je? Slyšela jsem

lidi, jak říkali, že to je nový druh masařek.”

“Myslím, že mají pravdu. Vyskytují se komplikace s mykotickou dermatitidou. To jsem u napadení mouchami ještě neviděl.”

“Co budete dělat?”

“Z napadených ovcí ostříháme vlnu, co to půjde, a zbylé stádo oddělíme. Pak chci dát do karantény březí ovce -, máme jich přes

dva tisíce. Kdyby i ty zasáhly mouchy, tak bychom mohli přijít o celé stádo. Potom začneme plavit a uvidíme, co to udělá.”

“Hughu,” řekla Sarah. “Kdybych vám mohla nějak pomoct -,”

“Děkuju ti, Sarah,” řekl a vzápětí si vzpomněl: na prvním místě

byla cesta do Cameronu a neradostný úkol poslat Joanně telegram

se zprávou, že se do Kalagandry hned tak nedostane.,.

Sarah měla neklidné spaní. Mohlo by to mít něco společného s novými problémy na Merindě a obavami o Hugha? pomyslela si.

Nebo to vůbec nesouviselo s Merindou, ale pramenilo z dění odehrávajícího se ve vzdálenosti tisíců kilometrů na opačném konci

kontinentu?

Přetáhla si přes ramena šál a vyklouzla z domu. Byla půlnoc a celá Západní Austrálie dřímala pod matným podzimním měsícem.

Kráčela dolů k řece, kde opatrovala novou úrodu bazalky a máty, a myslela na to, kde v tu chvíli asi může být Joanna, co

s Beth právě dělají, co už objevily. Litovala, že do Západní Austrálie nejela s nimi. Vždyť Joanna sama řekla: “O zahradu se postará

paní Jacksonová.” Ale Sarah měla strach, že paní Jacksonová by se

o zahradu nestarala, jak je třeba. A také chtěla být doma pro případ,

že by se vrátil Adam. Ten však psal, že potkal spoustu nových přátel a mnozí z nich ho pozvali, aby je navštívil v Sydney, takže spíše

zůstane tam, než aby vážil cestu zpět na Merindu.

Měla jsem jet s Joannou, říkala si Sarah v duchu, když poklekla

na zem, aby si ve světle svítilny prohlédla první nesmělé květy na

několika málo lodyhách máty. V následujícím okamžiku si znovu pomyslela, a tentokrát již naléhavěji: měla jet s Joannou, snad proto ten zvláštní neklid. Nedostala se Joanna do nesnází? Nepotřebuje pomoc? Tak daleko od domova, v cizí zemi, nelituje, že tam Sarah není s ní?

Viděla, že bazalka ani máta nemají tolik listů, kolik by mít měly,

a opatrně je zastřihla, áby lépe rostly. Při práci naslouchala nočním

zvukům, sledovala stíny mraků otírajících se o tvář měsíce a v duchu se snažila překlenout obrovskou vzdálenost, která ji dělila od

Joanny, snažila se vytušit, co se v tom okamžiku odehrává v západoaustralské pustině.

Když za zády uslyšela zvuky, pomyslela si, že to bude nějaké zvíře, které se zastavilo, aby si odhadlo lidského vetřelce a pak

uhánělo zpět do své nory. Vzápětí ještě něco, náhlá předtucha způsobila, že vyskočila na nohy. Upřela oči do tmy mezi stromy, zadržela dech.

A vtom ho spatřila. S kufrem v ruce kráčel po cestičce vedoucí od hlavní cesty k domu.

“Philipe!” vykřikla a rozběhla se k němu.

“Sarah!” Pustil kufr na zem a rozběhl se k ní; vrhli se jeden druhému do náručí a pevně se objali. Philip si našel cestu k jejím rtům.

Dlouhou chvíli se líbali, načež Philip řekl: “Sarah, Sarah.”

Ty jsi tady! Ty jsi vážně tady!”

“Copak jsi nedostala můj dopis? Ach, Sarah, můj ty světe, má rozkošná Sarah.” Znovu ji políbil a zajel jí prsty do vlasů.

Sarah se

Philipa užasle držela v závrati z jeho doteků, tepla i vůně.

“Bože, Sarah, chybělas mi,” řekl Philip, když bral její tvář do

dlaní. “Ale, Sarah, napsal jsem ti, že jsem stále ženatý -, “

Znovu ho políbila. Pak se tváří přitiskla k jeho krku a řekla: “Vrátil ses. Philipe, ty jsi tady.”

“Musím ti vysvětlit, vyprávět. Musel jsem se vrátit. Projel jsem

celý svět, Sarah, ale tys byla všude se mnou. Pokoušel jsem se žít

s Alicí na jednom místě, jak ona chtěla. Ale nemohl jsem.

Nepat

řím nikam než sem. Cítil jsem, jak tam má duše strádá. Nemohl jsem myslet na nic jiného než na tebe a na Austrálii, na život v míru

tady a s tebou, na ten pocit sounáležitosti. Požádal jsem ji, aby mi

dala svobodu. Řekla, že můžu jít. Jsme každý jiný. Ona má svoji

rodinu, Daniela a domov v Anglii. Nepotřebuje mě. Ale řekla, že

mi nemůže vyhovět rozvodem, zatím. Sarah, má lásko,” dodal, “chci být jen s tebou.”

“Ano, Philipe,” řekla Sarah a náhle pochopila neklid ve své duši, který se tak nenadále rozplynul. Pohlédla na Philipova ústa, ústa, o nichž tak často snila. Dotkla se jeho rtů a znovu ho políbila,

jen lehce. A pak vášnivě.

“V dobrém i zlém,” řekla, “navždy spolu. Půjdeme dál.”

Stáhl ji do vlhké trávy, do soukromí eukalyptových stromů, keřů

a vinné révy. Viděla, jak se jim nad hlavou ve větvích stromů třpytí

Jižní kříž, nato ji Philip sevřel v objetí a se Sarah se zatočily okolní

hvozdy, když řekl: “Nikdy jsem tě neměl opouštět…” A pak již nebylo třeba slov.,.

Kapitola 28..

JEŠTĚ NEŽ SE KAPITÁN FIELDING VRÁTIL Z PORADY S ČERNÝM

StOpařem Sammym, kterého si najali v Kalagandře, Joanna věděla, že

něco není v pořádku.

Ona a její společníci se nacházeli v bezmála vyprahlé buši táhnoucí se podél okraje Velké viktorijské pouště. Před čtyřmi týdny

vyjeli z Kalagandry na velbloudech napříč pustou divočinou a posledních devět dní se ubírali právě touto cestou. Zatím však nenarazili na žádné domorodce ani na stopy po jejich táborech na nic, co

by bylo možno považovat za Kara Karru. Joanna seděla na svém velbloudovi a rozhlížela se po poušti, která jako by se táhla až do

nekonečna; její monotónnost narušovaly jen šedozelené mulgy, zakroělé eukalypty a pouštní duby se zvláštními jehlicovitými listy.

Krutá a nemilosrdná tvář Austrálie se tak stávala mnohem bližší

jejímu chápání. Mapy zobrazovaly jen tenký pobřežní pás po obvodu celého kontinentu; tam rostla města a sídla, bujely lesy a travnaté pláně. Ale vně toho okraje se prostíralo obrovské písečné srdce Austrálie, kde právě nacházeli uplatnění dovezení velbloudi. Joanna se svým doprovodem projížděla mezi zkroucenými stromy a miniaturními solnými jezery, kde se objevovaly četné ještěrky

a spousta hadů a much, příležitostně zahlédli i malého klokana nebo ptáka emu, ti však byli vzácní. A kam jen oko dohlédlo, nebylo

ani stopy po lidském osídlení, ani stopy po civilizaci.

Po vzdáleném horizontu pluly zlověstné temné mraky; byl horký červnový den.

Joanna přemítala nad tisíciletími, která vymodelovala ty nehostinné písečné duny, a zdálo se jí nemožné, aby je domorodá žena

s malou dívkou v náručí mohla přejít sama a pěšky. Ji samotnou doprovázeli čtyři muži a osm velbloudů s vodou a potravinami, zbraněmi i stany, léky a kompasem a ani tak to nebyla snadná cesta.

Joanna viděla stopaře Sammyho, jak se vzdálil s bumerangem a puškou, nato k ní přikráčel Fielding na svém velbloudovi, s tváří

zastíněnou širokým kloboukem, který vyměnil za svou námořnickou čapku. “Poslal jsem ho, aby se šel podívat po nějaké vodě.

Tenčí se nám zásoby,” řekl.

“Něco vás trápí, kapitáne. Co to je?”

“Je mi líto, paní Westbrooková,-ale vypadá to, že jsme se ztratili.”

“Ztratili? Ale jak je to možné?”

Kapitán Joanně podal svůj kompas a řekl: “Dívejte se, co to dělá.”

Joanna si přístroj položila na rozevřenou dlaň. Střelka rozechvěle ukazovala “Sever” a vzápětí přeskočila na “Jih”.

“Dělá to už několik dní,” řekl Fielding. “Zpočátku to nebylo tak

zlé. Se Sammym jsme si mysleli, že se nám to podaří vyrovnat.

Ale

je to čím dál tím horší. Mám strach, že teď už je kompas nepoužitelný.”

“Čím to může být?” zeptala se Joanna, zatímco dál sledovala střelku, která znovu náhle přeskočila k severu.

“Nemám ponětí. Ještě nikdy jsem neviděl, aby kompas dělal něco podobného.”

“Mohl by být rozbitý?”

“I to mě napadlo. Ale dobrý námořník nikdy nevypluje na moře jen s jedním kompasem.” Kapitán sáhl do své sedlové brašny a vyndal z ní kouli velikosti pomeranče. Spodní část byla kovová

a pod skleněným víčkem plavala střelka kompasu. “Takový používáme na lodích,” řekl na vysvětlenou, “jehla tu plave v lihu, vidíte?

Je to spolehlivější než ruční model. A teď se dívejte, co dělá.”

Joanna zírala na střelku plovoucí v kouli naplněné lihem; nejprve plula k severu, ale pak pomalu změnila směr na jih.

“Pokud vás zajímá můj názor,” pravil Fielding rozhlížeje se po okolní pustině, “myslím, že tu působí neznámé síly.”

“Dá se nějak zjistit, kde právě jsme?”

“Paní Westbrooková, nemáme ani možnost zjistit, kam míříme.

Podle hodinek se obvykle dá -, ” Vyndal z kapsy hodinky a ukázal

je Joanně. “Obvykle stačí, abyste namířila dvanáctkou ke slunci,

a spojnice jihu a severu prochází polovinou úhlu mezi dvanáctkou

a hodinovou ručičkou. Jenomže se mi nepodařilo zjistit, kde na obloze stojí slunce.”

Joanna zamžourala k oslnivě bílé, ploché obloze, na níž se prostíraly vysoké mraky. Sluneční paprsky jako by přicházely odevšad

zároveň a nevídanou bělost oblohy přerušovaly jen černé mraky visící nad obzorem, které pozorovali již několik dní. Fielding tvrdil,

že pod těmi mraky zuří bouře, ale nebylo možno určit, v jaké vzdálenosti, nebo zda na severu, jihu, východě či na západu.

“A co Sammy? Nemůže nás odsud vyvést?”

“Sammy je z kmene Pilbara, paní Westbrooková. Tahle poušť není domovem jeho předků. Říká, že zdejší stezky písní nemůže přečíst.”

Přijela k nim Beth na svém velbloudu. Po několika lekcích jízdy

na velbloudu v Kalagandře se obstojně vypracovala. Podobně jako

její společníci měla přes nos a ústa převázaný šátek, aby se jí písek

nedostal do plic, a široký klobouk, který ji chránil před sluncem.

Dlouhou sukni s rozparky pak měla zastrkanou do vysokých bot.

“Mami, co se děje?” zeptala se.

Joanna jí vysvětlila, co se děje s kompasem. “Budeme se vracet?” poznamenala Beth.

Joanna myslela na Hugha, který, jak s jistotou věřila, byl v tu

chvíli již na cestě zpět do Západní Austrálie. Když před šesti týdny

odjel na Merindu, sliboval, že se s mouchami vypořádá nejpozději

za týden a pak se okamžitě vrátí do Západní Austrálie. To znamenalo, že by měl dorazit do Kalagandry během následujících dvou

týdnů. V hotelu Golden Age pro něho Joanna nechala dopis, ve kterém vysvětlila, co zatím podnikala, proč a jakým směrem se se

svým doprovodem vydala. K tomu dodala, že se do Kalagandry vrátí v polovině června, a do té doby už zbývalo jen několik dní.

Joanna se obrátila ke kapitánu Fieldingovi s otázkou: “Jsme schopni najít cestu zpět?”

“Nejprve musíme zjistit, kterým směrem leží město, paní Westbrooková. Pokud se zmýlíme a půjdeme nesprávným směrem, skončíme ve Velké poušti, a tam s jistotou zahyneme.”

“Kapitáne, co je v té Velké poušti?” zeptala se Beth.

“To nikdo neví. Je neprozkoumaná. Lidé chodí tam, ale nikdo se nevrací. Představuju si to mnohem horší než to, čím jsme prošli za

poslední čtyři týdny. A můžu vám říct, že tam nechci skončit.”

Eric Graham sesedl ze svého velblouda a jal se protahovat svá ztuhlá záda; přitom si mumlal cosi o “zatracenosti, šílenství a cestování.”

Vtom se objevil Sammy. Pod ošuntělým kloboukem mu zářil široký úsměv. “Kapitáne, je tam moc vody,” pravil.

“Je to velká studna?” ptala se Joanna.

“Moc velká, paní,” odpověděl domorodec a doširoka přitom rozpřahoval ruce.

Díky bohu, pomyslela si Joanna, když se podívala na své společníky. Naposled narazili na studnu před šesti dny; šaty měli špinavé a propocené a tváře zmatovělé nánosem špíny.

Všechno nádobí, z kterého jedli, čistili jen pískem. Joanna se těšila na to, až bude

moc vše řádně umýt.

“Navrhuji, abychom se tu zdrželi, kapitáne,” řekla Joanna.

Uvažovala přitom tak, že pokud se vskutku ztratili a nevrátili by se do

Kalagandry do týdne, Hugh by se je jistě vydal hledat.

“Jo, souhlasím s vámi,” prohlásil Fielding, přiměl svého velblouda pokleknout a lehce sklouzl na zem.

“Kapitáne Fieldingu,” řekla Beth, “jak daleko myslíte, že je odsud do Kalagandry?”

“To ti nepovím, holka. Myslím, že se už týden točíme v kruhu.

Vlastně doporučuji, abychom se tu utábořili, dokud se nám nepodaří se zorientovat. Zajeden, dva dny se může obloha vyjasnit. Pokračovat v cestě by znamenalo vystavit se nebezpečí.”

Postavili tábor stejným způsobem jako každou noc po uplynulé čtyři týdny; zatímco Sammy se vydal hledat potravu, Graham s Fieldingem postavili stany a Beth nasbírala dřevo. Joanna se pak

uchýlila do svého stanu, aby se zotavila, než se pak připojila k ostatním na večeři.

Rozsvítila lucernu a začala si uvolňovat sponky ve vlasech.

Pak

si je důkladně rozčesala, upravila a s důslednou pečlivostí znovu

stáhla sponkami. Vodou, kterou Sammy obstaral, si umyla ruce i obličej a použila kapku levandulové kolínské. A protože byla v blízkosti studna, vzala si na sebe poslední čistou blůzu; následující den měla v úmyslu věnovat praní.

Venku našla připravený stůl se židlemi i nádobí.

Kuchaře dělal Sammy, ale Joanna vždy podrobila všechny potraviny pečlivé prohlídce, než se do nich pustili. Toho večera Sammy vařil guláš z malého klokana, kterého se mu podařilo chytit do

pasti. “Sammy, dej pozor, ať je to důkladně uvařené,” řekla Joanna.

Pak vyndala z popela moučné bochníky, Australany nazývané placky, oprášila je a položila na talíř.

Sammy dával přednost jezení rukama u ohně, ale Joanna i její společníci seděli za stolem a jedli vidličkou a nožem.

“Kapitáne

Fieldingu,” řekla, “mohou ty černé mraky, které pozorujeme už několik dní, být nad Velkou pouští? Je možné, že tam prší?”

“Jo, i v poušti prší, paní Westbrooková,” pravil Fielding a lokl si

rumu z lahve, kterou si s sebou vezl. Pak se na láhev nevrle podíval

a dodal: “Ale protože tam prší jen vzácně, je to pak průtrž.

Uděláme nejlépe, když si od těch mraků budeme udržovat odstup.”

“Jen mě napadlo, když ta bouře zuří v poušti, nedalo by se pak tvrdit, že Kalagandra leží opačným směrem?”

“Ne tak docela. Právě tak by mohlo pršet v Kalagandře, a pak by

opačným směrem ležela poušť,” řekl Fielding a ukázal přes rameno.

“Nechápu,” prohlásil Eric Graham, “jak tam ti domorodci mohou přežít. Jak se orientují ve dnech, kdy není vidět slunce?

Nemají přece kompasy.”

“Mají celou síť cest, pane Grahame,” řekla Joanna. “Ne cest, jak

je známe my, ale neviditelných stezek protínajících křížem krážem

celý kontinent. A domorodci po nich cestují stejným způsobem, jako bychom my šli ulicí nebo polní cestou.”

“Ale když jsou jejich stezky neviditelné, jak domorodci poznají,

kde právě jsou.”

“Pamatují si přírodní útvary,” řekl kapitán. “Třeba se podívají

tady na ten strom a řeknou si: Tady doprava. Hromada kamenů jim

zase může připomenout, že jsou na půli cesty ke studni. Třeba sedíme přímo na jejich hlavní tepně a nevíme o tom.”

Graham skeptickýma očima přehlédl okolní tmu. “Chcete tím říct, že kdyby se nám podařilo najít nějakou z takových neviditelných cest, mohla by nás dovést domů?”

“Kdybychom našli tu správnou stezku písní,” řekla Joanna, “mohli bychom ji sledovat přímo do Karra Karry místo bloudění divočinou v naději, že o něco zakopneme.”

Vzpomněla si, jak Sarah označila stezku písní klokaního Předka procházející Merindou, a napadlo ji, že by se o něco podobného mohla pokusit i zde. Sarah si tehdy všímala navršení kamenů, seskupení stromů a četla v nich znamení.

Po večeři se Sammy dal do mytí nádobí, ostatní se sešli okolo ohně u čaje, který sice vařili v kotlíku, ale Joanna vezla také porcelánovou cukřenku, šálky s talířky a malými lžičkami.

Eric Graham

vyndal svůj notes a jako každý večer si do něj začal psát, zatímco

kapitán Fielding si nacpával dýmku. Beth se dala do čtení.

Joanna si zkoumavě prohlížela tváře svých společníků. Eric Graham si počínal vcelku zdatně, až na drobné problémy s hmyzem, říkala si v duchu. Několikrát mu musela ošetřit žihadla a bodnutí, která se ostatním očividně vyhýbala. I Beth se zdála být bez

problémů. Největší starosti si však Joanna dělala o kapitána Fieldinga. Měla jisté pochybnosti o tom, zda by se ve svém věku měl

vystavovat tak svízelným podmínkám. Nestěžoval si, ale Joanně neušla bledost v jeho tvářích a celková únava.

Začínala si připouštět, že možná měla dbát na varování komisaře Foxe a nepouštět se na cestu pouští. “Počkejte na svého manžela,” naléhal Fox. “A vezměte si s sebou více mužů i zásob.” Ale

Joanna byla zoufalá z toho, jak rychle jí utíká čas, a sestra Veronica

navíc tvrdila, že se Emily Makepeaceová vydala právě tudy, což znamenalo, že Karra Karra musela být někde blízko snad i se zbytky Djoogalova kmene. Trvalo však plné dva týdny, než se jim

v Kalagandře podařilo připravit malou expedici, protože velbloudy

bylo třeba dopravit až z Albany a museli najít spolehlivého domorodého stopaře. Joanna již nemohla déle čekat, dostala se již tak daleko, čekala již tak dlouho a byla teď již tak blízko, musela najít

svůj klíč k tajemství.

Kapitán Fielding si konečně zapálil dýmku, přičemž se vzduch naplnil štiplavým dýmem, a řekl: “Lidi, vyprávěl jsem vám už o starých časech…” Nato se jal vyprávět příběh o plavbách do dalekých zemí obývaných exotickými děvami, námořními hrdlořezy a mořskými hady. Celá společnost mu sice pozorně naslouchala, ale bez valného zájmu, neboť všechny Fieldingovy příběhy slyšeli

již během několikatýdenní cesty z Merindy a kapitán se začínal opakovat. I to však bylo lepší než poslouchat děsivé ticho pouště,

které jim připomínalo jejich vlastní nepatrnost a zranitelnost.

Všichni jedním uchem poslouchali Fieldingovo vyprávění, zatímco druhé měli nastražené do ticha pouště a mysleli na Foxova varování před hady, štíry a domorodci, kteří byli podle jeho slov schopní člověka probodnout pro pouhý tabák. Joanna i Beth se měly na

pozoru obzvláště před divokými psy dingo, před nimiž je komisař

také varoval.

A zatímco Fielding vyprávěl, prohlížela si Joanna kompas, který držela v dlani. Fascinovalo ji podivné chování střelky, která nejistě přeskakovala ze severu na jih. Podívala se na oblohu. “Zvláštní…” řekla si pro sebe. “Žádný měsíc ani hvězdy. Jen ta podivná

tma.”

Eric Graham myslel na to samé. Tužka mu skřípala po stránkách jeho poznámkového bloku. “Ještě nikdy jsem neslyšel takové ticho,” psal. “Napadá mě, zda jsme se neocitli v nějakém docela jiném světě, kde nejsou žádné hvězdy ani měsíc.”

Se vzdalujícími se vyhlídkami na nalezení Karra Karry Eric začínal klesat na duchu. Měl strach z toho, že se bude muset vrátit do

Melbourne beze zpráv. Když se ho Frank Downs otázal, zda by se chtěl připojit k expedici, Eric se bez váhání chopil své příležitosti.

Psaní líbivých článků o velrybách spatřených při pobřeží ho už unavovalo. Toužil po tom, aby se konečně mohl prosadit se skutečnou reportáží. Pro ambiciózního reportéra to byla obrovská příležitost, neboť, říkal si Eric, by to byl první autentický článek svého

druhu oproti jiným, které se psaly “podle vyprávění”. Doufal, že si

tak získá uznání i slávu, možnost prokázat, že je nejlepší ve svém

oboru. I mladá dáma, která odmítla jeho nabídku k sňatku, by pak

mohla změnit názor. Nejprve by však museli něco najít.

“Jen víru mít!” pravil, když odložil tužku a začal si třít dlaně

o sebe. “V noci je tu požehnaná zima.”

Fielding náhle vstal a začal se rozhlížet. “Co se děje?”

zeptala se

Joanna.

Kapitán přivíral oči a upřeným pohledem prohledával tmu.

“Nevím,” odpověděl. “Ale něco je ve vzduchu.”

“Beth,” řekla Joanna a přitáhla si šál, který měla přehozený přes

ramena, “není ti zima?”

“Je mi akorát, mami,” řekla Beth, aniž zdvihla oči od knihy.

Joanna dala Beth k přečtení deník lady Emily již prvního dne v Kalagandře se slovy, že je čas, aby se dozvěděla skutečný důvod

jejich cesty do pouště. Beth si četla každý večer a Joanna pozorovala, s jak zamyšleným výrazem v očích se její dcera zahloubává

do kapitol minulosti. Když se pak blížila noc, Joanna s Beth trávily

čas povídáním si o tom, co právě četla. Beth Joannu obvykle zahrnula takovou spoustou otázek, že si někdy povídaly dobrou hodinu,

než obě usnuly. Teď, když se Beth již blížila ke konci knihy, byla do

ní naprosto ponořená.

“Božínku,” řekla, když od knihy konečně odtrhla oči. “Ráda bych věděla, co za tím vším vězí. Mám na mysli, proč se vlastně

bojíme psů, mami? Je jasný, že z nich mám strach já, po tom, co se

stalo chudáčkovi Knoflíkovi. Ale i babička se bála psů a ty taky.

Myslíš, že bychom vážně mohly být prokleté? To by bylo vzrušující!”

“Vzrušující?” podivila se Joanna. “Ano, myslím, že svým způsobem ano.”

“A myslíš, že dědeček spáchal nějaký zločin? Zajímalo by mě, jaký. Možná ukradl ten opál? Má obrovskou cenu, já vím, ale myslela jsem si, že domorodci neměli žádný majetek. To by je pak nenapadlo, že ten opál má takovou cenu, nebo ano?”

“Možná, že ten opál má jinou hodnotu…třeba náboženskou.”

Joanna jí opál ukázala první noc, kterou tábořili. Beth jej viděla již

předtím, ale tentokrát, když jí Joanna vysvětlila jeho skutečný význam, jej Beth vzala do ruky a pocítila jeho zvláštní teplo; hypnotizovaná záblesky rudého a zeleného světla se upřeně dívala do jeho

hloubek. A vtom se zeptala: “Proč myslíš, že byl schovaný v Rupertovi?”

“Vsadím se, že pradědeček Makepeace našel opálový důl!

Nezmiňuje se babička o ještě nějakém dalším dědictví?”

prohodila

Beth a podala deník Joanně. “Něco, pro co by se chtěla vrátit?

Vsadím se, že právě to stojí v té listině!”

Joanna však vůbec nevěděla jistě, co by mohlo být tím “dalším dědictvím”. Opatrně do kožených desek vrátila starou knihu i s opálem, který, jakkoli byl cenný, se rozhodla vzít s sebou spolu

s dědečkovými poznámkami a listinou. Přitom si Joanna vzpomněla na něco, o čem se před časem zmínila Sarah: “Ta kniha je Sněním vaší matky. Je to vaše stezka písní, právě tak jako kdysi bývala

její. Následujte ji a najdete místo, které hledáte.”

Ale jak ji může sledovat, ptala se, když nedokázala rozpoznat záchytné body, od kterých se stezka odvíjela? Snad právě deník obsahoval znamení, která tím směrem ukazovala, ale z nějakého záhadného důvodu Joanně stále unikala.,.

Když viděla, jak se Fielding vzdaluje od ohně, zeptala se: “Děje

se něco, kapitáne?”

“Mám nějaký divný pocit,” řekl.

“Hej,” ozval se Graham. “Co je to za hluk?”

Zaposlouchali se. “Zní to jako hřmění,” řekla Beth.

Sammy náhle vyskočil na nohy. “Voda!” vykřikl.

Všichni se otočili směrem, odkud zvuk přicházel. Nic neviděli, ale cítili, jak se pod nimi otřásá zem.

“Co -, ” zvolal Graham.

A vtom to přišlo.

“Mami!” vykřikla Beth.

“Beth!”

Joanna otevřela oči a obrátila je k nebi. Zdvihla hlavu a pocítila

náhlou nevolnost. Chvíli nehnutě ležela, snažila se přemýšlet, rozpomenout se na poslední zážitek. Co se stalo? Sáhla si na hlavu

a do očí i do úst se jí svezla sprška písku. Rozkašlala se a posadila,

celý svět se s ní pohupoval. Položila si ruku na čelo a ucítila bolestivou bouli.

Rozhlédla se kolem. Okolí jí nebylo nijak povědomé; vypadalo jinak než místo, kde se zvečera utábořili; stromy ani kopce nebyly

na svých místech. Stany tam nebyly vůbec. Ani velbloudi. Nikde nikdo.

Vtom se jí vrátila vzpomínka na rostoucí vodní stěnu, která se řítila přímo na ně.

Beth!

Joanna se s námahou postavila a očima horečně prohledávala okolí. Hledala stopy po Beth a ostatních. Ale neviděla nic, nikoho.

Přece tam nemůže být docela sama! Ostatní se právě jistě probouzejí do stejně šokující skutečnosti, aby se záhy vrátili zpět k Joanně.

Dobrý bože, modlila se v duchu, ať je Beth naživu!

Přitiskla si kolena těsně k bradě a přemýšlela. Jen žádnou paniku. Zachovat chladnou hlavu. Neztratit sebeovládání.

Snažila se vzpomenout si na to, co se stalo. Všichni seděli okolo

ohně, Graham řekl: “Co je to za hluk?” A otočili se právě ve chvíli,

kdy se k nim závratnou rychlostí blížila temná stěna. Joanně se vybavilo, jak k ní Beth natáhla ruku. A pak už nic.

Vtom se náhle začala chvět a svět se s ní znovu začal točit.

Uvědomila si, že upadá do tranzu.

Nedaleko zahlédla eukalypt, kterému se vodní živel jakýmsi záhadným způsobem vyhnul -, stál zpříma. Dopracovala se až k němu

a opřela se o jeho kmen, celá se chvěla. Zatmělo se jí před očima,

pak znovu rozsvítilo; tušila, že každou chvíli omdlí. Rychle se posadila na zem a sklonila hlavu mezi kolena.

“Ach bože,” lkala tiše. “Ať jsou ostatní naživu. Beth -,”

Uplynulo několik okamžiků a závrať polevila, Joanna nad sebou znovu získávala kontrolu. Rozhlédla se po okolí, tentokrát pozorněji. Podle jasného denního světla mohlo být okolo poledne. Viděla stejnou hnědou pustinu posetou zakrslými eukalypty a mulgami,

jakou cestovala již čtyři týdny, až na to, že teď byly stromy i keře

vyvrácené a svými bledými kořeny mířily k nebi. Po táboře nebylo

ani stopy. Ani jediná židle nebo sedlo, jako by to celý tábor smazalo z povrchu zemského.

A Beth? Kde mohla být Beth?

Joanna si uvědomila, že přišla i o kožené desky, o opál, matčin

deník i listinu. O všechno.

Znovu vstala a opřela se o strom, snažila se uklidnit.

Nedaleko

na zemi viděla pohybující se stíny. Zdvihla oči a spatřila velké ptáky kroužící po obloze.

A pak uviděla ještě něco. V písku leželo cosi černého.

Joanna v tom poznala námořnický kabát s mosaznými knoflíky.

“Kapitáne Fieldingu!” zvolala a rozběhla se k němu. “Ach, díky bohu!”

Ležel na zádech se zavřenýma očima a otevřenými ústy. Joanna mu nahmatala krční tepnu. Byl mrtvý.

Ovinula si paže okolo kolen a zápasila s panickým strachem.

Nevzpomínala si, že by se někdy předtím tak bála. Nebo měla takovou žízeň. Kde ale by měla hledat vodu? Země byla kupodivu su

chá. Jak to bylo možné, po takové záplavě? Byla snad v bezvědomí

déle, než se domnívala? Zamžourala na osamělého orla kroužícího

jí nad hlavou. Věděla, že orli někdy unášejí novorozená jehňátka,

nebo dokonce děti. Napadl by i bezbrannou ženu?

Musela se ovládnout. Prudká povodeň s sebou všechno odnesla, jen Joanna zůstala. To by ale mohlo znamenat, že přežili i ostatní,

snad i se zásobami z tábora.

Zatímco nad zemí poletovaly stíny ptáků, zakryla Fieldingovo tělo pískem a kamením. Ze suchých větví pak utvořila kříž a zapíchla jej k hlavě toho nouzového hrobu. Z posledních sil se pak pomodlila a vstala. Kapitánův kabát si nechala.

Očima hledala slunce, ale viděla jen výsměch bělosti táhnoucí se od obzoru k obzoru. Pozorně si prohlédla kořeny vyvrácených stromů a keřů, určila podle nich, odkud vodní smršť přišla, a vydala

se na pochod.

Hrob nechala za zády a napjatě vyhlížela cokoli podezřelého.

Měla hlad a naléhavá žízeň jí říkala, že brzy bude muset najít vodu.

Šla dál a přitom volala: “Beth! Sammy! Pane Grahame!”

Po několika stech metrech začínala nacházet nejrůznější předměty: měch na vodu, plný; plechovku nasoleného hovězího a pak

ještě jednu se suchary; Ericův klobouk. Zastavila se, aby zvážila situaci, a přitom se trochu napila vody. Zjistila, že při jisté šetrnosti

má dostatek zásob vody a potravin na několik dní.

Musela najít Beth. Ale kde by ji měla hledat? A jak daleko mohla Joanna dojít s tím málem zásob, které měla? Přitom si vzpomněla na varování kapitána Fieldinga před pouští, která byla ještě

nehostinnější než okolní terén a v níž by Joanna bezpochyby zabloudila a zahynula. Hugh se už pravděpodobně vrátil zpět do Perthu, uvažovala Joanna, tou dobou možná už sedí ve vlaku do Kalagandry, a když ji tam nenajde, jak slíbila, jistě se ji vypraví hledat.

Rozhodla se postavit tábor přímo na místě a čekat, až ji někdo zachrání.

Joanna si dala malý doušek vody z měchu a dlouho jej držela v ústech, než polkla. Odhadovala, že jí zbývá jen něco málo přes

třetinku litru. Toho rána dojedla poslední zbytek jídla.

Opustila malou stříšku, kterou si opřela o kmen eukalyptu, a rozhlédla se po krajině. Za pět dní se nic nezměnilo. Obloha byla

stále podivně zatažená, takže neměla možnost určit světové strany.

Při západu slunce se nad celým světem stmívalo jakoby v jediném

okamžiku a nebylo možno určit, kterým směrem leží západ nebo jih; východ slunce ani jedinkrát nespatřila, vždy ji budilo až ostré

denní světlo. Teď však již potřebovala vědět, kde je, protože musela opustit svůj tábor.

Celých pět dní přežívala jen díky naději, že ji najde někdo z jejích společníků, že se před ní jakoby zázrakem zjeví Beth nebo

Hugh. Každý den vyrážela jiným směrem, šla tak daleko od tábora,

jak se jen odvážila, ale nikdy se nevydávala z dohledu své stříšky

a oblázky si značila cestu. V mezích svých možností tak prozkoumala okolí a před setměním se cestou značenou oblázky vracela

pod stříšku, kde snědla trochu nasoleného masa se suchary; spala

pak neklidně, zabalená v kabátě kapitána Fieldinga, který ji chránil

před chladem, a litovala, že neumí rozdělat oheň bez zápalek.

Často se probouzela hrůzou, když v nočních můrách znovu zažívala

vodní smršť, nebo se jí ve snu zjevovala Beth umírající tou či onou

smrtí. Joannu přitom probouzely její vlastní výkřiky. Ležela pak ve

svém příbytku pod eukalyptem a modlila se, aby i tohle byl jen zlý

sen a aby se co nejdříve probudila ve své posteli na Merindě.

A plakala pro Beth, pro kapitána Fieldinga, nad sebou.

Teď, když jí došly zásoby jídla a bezmála i vody, stála Joanna před nelehkou skutečností, že v zájmu přežití bude muset opustit

své stanoviště. Nevěděla však, kterým směrem by se měla vydat.

Našla sice kompas se zbrklou střelkou i kožené desky s nepoškozeným obsahem, ale nic z toho jí nepomohlo rozeznat sever od jihu

ani najít vodu.

Rozhlížela se po pusté krajině a snažila si vzpomenout, co během

let slyšela o přežívání v divočině. Věděla, že tam někde je voda, ale skrytá, člověk musel vědět, jak ji najít. I jídla, při jistém důmyslu

spojeném se zručností, by mohla být spousta.

Cítila v ruce tíhu měchu na vodu. Věděla, že ze všeho nejdříve musí najít vodu.

Nechtěla však vyrazit jen tak nějakým směrem, naslepo. Musela se vydat za nějakým cílem, po té správné cestě. Již prvního dne

prozkoumala nízké pahorky napravo. Věděla, že tam voda není.

Po

Joannině levé ruce ležely na kilometry daleko roztroušené oblázky,

jako by tam kdysi dávno vybuchla sopka. Za jejími zády se prostírala monotónní planina a před ní též, právě tam slibovaly řídké keře a vyvrácené eukalypty největší naději.

Joanna se tedy vydala přímo vpřed. Než však vyrazila na cestu, nechala o sobě na místě zprávu pro kohokoli, kdo by do těch míst

mohl zabloudit. Sundala si jednu ze svých lazuritových náušnic a přivázala ji k pevné větvi stromu. Pak ostrým kamenem vyryla své jméno do kmene eukalyptu. V písku udělala velkou šipku ukazující směrem, kterým se vydala. Nakonec opustila relativní bezpečí svého malého tábora. Nesla s sebou jen Fieldingův kabát, kožené desky a znepokojivě lehký měch s vodou. Byla rozhodnutá

dojít tak daleko, jak jen bude moci, a nechat si vodu na později,

přestože jí již docházely síly a sužovala ji krutá žízeň.

Plahočila se dál, napříč polopouští, přecházela solná jezera, míjela mulgy, trnité keře a pokroucené eukalypty, které jen stěží připomínaly impozantní velikány na Merindě.

Hodiny ubíhaly a Joanna myslela na domov, aby neklesala na duchu recitovala si Hughovy balady, vedla fiktivní rozhovory s Beth a se Sarah. Představovala si, že přímo před sebou nachází

Beth sedící ve vlastním skromném příbytku, jak radostné by takové setkání bylo. Když si uvědomila, že se pomalu stmívá, ohlédla

se zpět, ale již neviděla svoji malou stříšku ani nepoznávala okolní

krajinu. Neměla ani ponětí o tom, jak daleko došla, zato měla obrovský hlad a žízeň, o jaké se jí nikdy ani nesnilo.

Usadila se na místě chráněném několika balvany, a doufajíc, že není domovem smrtelně jedovatých hadů, dlouho seděla s měchem v klíně, než se v zoufalství konečně napila. Znovu se jí do vědomí

vkrádal panický strach. Zdvihla zrak k obloze, ale nebyly na ní

žádné hvězdy ani měsíc. Umřu tady, pomyslela si a dala se do pláče.

Znovu ji probudil výsměch mléčně bílé oblohy spolu s tichem, které ji dovádělo k šílenství. Poté, co za sebou zanechala svoji druhou náušnici a další šipku sestavenou z kamenů, znovu vykročila

na pochod. Prohledávala vyschlá koryta potoků v naději, že nalezne kapsy s vodou, kopala pod keři, pokoušela se z nelítostné země

vyždímat i tu poslední vlhkost. V poledne polkla poslední doušek

vody. Měch si však nechala. Křeče z hladu se proměnily ve skutečnou bolest, ale přinutila se jít dál, vstříc nehostinnému horizontu,

v obavách z konce, jaký ji s největší jistotou čekal. Asi po hodině

musela zastavit. Uvědomovala si, že nemá smysl se plahočit dál,

aniž by věděla kam. Nemohla spoléhat na to, že voda prostě spadne

z nebe nebo vytryskne ze země. Musela ji najít, a brzy, dokud byla

ještě při smyslech.

Sponkami si uchytila vlasy uvolněné z účesu. Myslela na to, že stejnou pustinou kdysi prošla žena s manželem a malou holčičkou.

“Naomi byla vytrvalá,” tvrdili Patrick Lathrop i Elsie Dobsonová.

A Joanna si nyní uvědomila, jak vytrvalá její babička musela být,

aby v těch končinách přežila.

Jsem Naomina vnučka, říkala si, když se rozhlížela po nijak slibném okolí. Také vytrvám.

Pak si vzpomněla na svoji matku, lady Emily, která tudy prošla ve společnosti domorodé dívky, a napadlo ji: Jak to dokázali?

Jak

mohla dvě tak křehká stvoření ujít tolik kilometrů nehostinnou pustinou, bosá?

A vtom jí to došlo: Dokázali chodit po stezkách písní.

Samozřejmě, říkala si v duchu, právě to je odpověď. Hledala záchranu cestami myšlení mladé Angličanky s dobrým vychováním, zatímco měla uvažovat jako lidé, které zrodila zdejší země, jako

domorodci. Přežívali díky tomu, že dokázali sledovat stezky písní.

Joanna věděla, že stezky písní spojují Místa Snění, z nichž každé

představovalo jeden stupeň cesty Předků, a že je obvykle dělila

vzdálenost jednodenního pochodu. Jak ale takové místo najít?

Pomalu se otáčela a snažila se na pusté pláni něčeho zachytit.

Viděla skály, zakrnělé stromy, písečné pahorky, vyschlá koryta potoků nic, co by napohled připomínalo stezku písní. Ale pak ji napadlo se ptát: Jak vlastně stezka písní vypadá?

A náhle se jí vybavila vzpomínka z doby před léty, kdy se Sarah

sešly dolů k řece a Sarah Joanně pověděla, že Merindou prošel klokaní Předek. Ukázala tehdy na travnatý pahorek a řekla: “Tam klokaní Předek spal. Vidíte ty mohutné zadní běhy, dlouhý ocas a malinkou hlavu?” Joanna si vzpomínala, jak na pahorek dlouho zírala,

až skutečně spatřila spícího klokana.

Co z toho vyplývalo? Hledat v pustině přírodní útvary a obrazy?

Přestat se dívat na poušť očima Angličanky a prohlédnout si to místo tak, jak by to udělal domorodec?

Joanna napínala zrak a krajina se začínala zdát zajímavější.

Skály a stromy i koryta potoků se daly do pohybu, zůstávaly ale na

svých místech, spíše jakoby procházely jistou metamorfózou.

Spočinula očima na seskupení balvanů: Nepřipomínalo snad obrys ptáka emu?

Rozběhla se k nim, malátná hladem i žízní, a hledala potravu nebo vodu, která tam měla být. Ale našla jen pár holých kamenů.

Znovu se rozhlédla kolem. Tam, přímo tam, kde se koryto potoka stáčelo. Nepodobalo se to hadovi? Joanna se k tomu místu rozběhla, vrhla se na kolena a začala kopat v tvrdém jílu. Na vodu

však nenarazila.

Vstala a prohledávala pustinu očima plnýma slz. Příroda jako by

se jí vysmívala, zaváděla ji na Místa snění, která ve skutečnosti vůbec nebyla Místy snění. Zoufalství ji zachvátilo jako požár. Vzpomněla si na kapitána Fieldinga ležícího v nuzném anonymním hrobě a jeho sen o životě na slunném Fidži, který byl právě tak mrtvý

jako on sám.

“Spravedlnost!” vykřikla náhle. “Beth! Kde jsi? Ach Bože!”

Znovu padla na kolena a skryla tvář v dlaních. Do úst jí skanuly

slané slzy. Vyděsila se. Nejprve ji napadlo, že začalo pršet, ale pak

si všimla, že má vlhké ruce. Začala si olizovat dlaně a přitom myslela na to, do jak zoufalého stavu se dostala. Očima spočinula na

kožených deskách s odřenými přezkami a iniciály “J M”. Myslela na poznámky, které její děd tak opatrně a pečlivě psal těsnopisem,

na to, jak neužitečné teď pro ni jsou. Přestože obsahovaly fascinující pozorování o domorodcích, nebyla v nich jediná praktická informace. Zapsal, že ženy sbíraly potravu, ale nezmínil se, jak. Zaznamenal, kdy se kmen vydal ke studním, ale opominul napsat cokoli

o způsobu, jakým takové studny hledal. Všechno to byla jen prokletá bezcenná hromada papíru.

Joanna náhle popadla desky a vrhla je pryč tak prudce, jak jen byla schopna. Odrazily se od balvanu a s plesknutím dopadly na zem. Joanna na ně ztrápeně hleděla, vzpomněla si, že v nich je i listina a opál. Vstala, aby pro ně došla. Nahlédla dovnitř, aby se ujistila, že opál je neporušený, a přitom si všimla svých vlastních poznámek k překladu kroniky Johna Makepeaceho.

Oči se jí zastavily nad větou, kterou sama napsala: Djoogalův kmen náleží ke klokanímu totemu.

Znenadání Joannu napadlo, že do jisté míry snad uvažovala správně, že by skutečně měla najít stezku písní a sledovat ji.

Snad

se mýlila jen v tom, že si ji sama chtěla vymyslet. Musela najít tu

pravou stezku písní, ne jen něco, co připomíná ptáka emu nebo hada. Musela přesně vědět, jaká stezka krajem prochází. A jelikož se

nacházela na území Djoogalova kmene, musela hledat stezku písní

klokaního Předka.

Vyšplhala se na břeh vyschlého potoka a pohledem znovu pátrala po kraji. Tentokrát hledala prastarou stezku klokaního Předka, který tudy musel projít již před tisíciletími, kdy zemi stvořil svým

zpěvem. Pokusila se zapomenout na Joannu Westbrookovou, proměnit se v Djoogala, příslušnici jeho kmene, snad dívku jménem

Reenadeena. Kdyby na tom místě stáli oni a hledali stezku písní, říkala si Joanna, co by asi viděli?

Nebylo to ono? Skalní útvar vyvrásněný před tisíciletími, který

by Joanna dříve považovala za spícího lyrochvosta či bojujícího

bandikuta, ale v němž teď viděla dva klokany; jednoho velkého a druhého menšího, který se pase.

Tam, napadlo ji. Zastavil se tam klokaní Předek, aby si odpočinul a najedl se.

Vykročila tím směrem a sotva si uvědomovala, jak zvolna ubývá denního světla a ona ztrácí soudnost nebo že jí ve spáncích nepravidelně tepe krev. Ještě než ke skále došla, byla Joanna přesvědčená, že našla Místo snění klokaního Předka.

Joanna si udržovala přehled o ubíhajících dnech sbíráním drobných větviček. Každé ráno, než se znovu vydala na pochod, našla

větévku a vložila ji do svých desek. Pak zanechala nějakou značku,

buďto vyškrábala do skály své jméno nebo do kmene stromu své iniciály spolu s obvyklou šipkou z oblázků, která ukazovala směr,

jímž se vydala. A než zjistila, že opustila relativní bezpečí polopouště a zabloudila do Velké viktorijské pouště, nasbírala větviček

čtrnáct.

Měla teď již vodu i potravu. Hned v prvním Místě snění kopala v zemi tak dlouho, až narazila na poloslanou, ale pitnou vodu.

Na

dalším Místě snění, odkud viděla obrysy solného jezera, kde se klokaní Předek pářil s jiným klokanem, Joanna ke své bezmezné radosti objevila mezi kořeny akátu larvy brouků a zaživa je snědla.

Další den se jí poštěstilo najít ještěrku, kterou také snědla syrovou. Pak si vzpomněla, jak jí Bill Lovell jednou říkal, že vnitřní kůra

stromů bývá někdy jedlá. I to jí pomohlo přežít.

Jedno z Míst snění leželo v obrovské proláklině, kterou Joanna odhadovala na meteorický kráter vytvořený v prehistorických dobách nějakou sprškou z vesmíru, protože střelka kompasu kroužila

jako pomatená. Na dně kráteru se vytvořila jílová pánev a Joanna si

vzpomněla, jak jí Sarah vyprávěla o jistém druhu žáby, která se zahrabává v jílových pánvích, kde se těsně pod povrchem skrývá mezi přívaly deště a uchovává si vodu v těle. Rozkopala jíl a našla žáby, které když vyždímala, vydaly čerstvou pitnou vodu.

Jednoho dne na sklonku odpoledne zahlédla přelétající hejno papoušků kakadu a napadlo ji: Letí za vodou. Vydala se za nimi a našla přírodní studnu plnou čerstvé vody.,.

Pátého dne cestování za klokaním Sněním Joanna narazila na něco, co ji polekalo i vyděsilo tak, že rázem poklesla na duchu. Byla to lidská kostra. Šaty se již dávno rozpadly a zůstaly jen čistě bílé kosti, z čehož Joanna usoudila, že to není kostra žádného z jejích

společníků. Člověk, který tam zahynul, byl sám. Joanna u lebky našla brýle s kovovým rámečkem a schovala si je. Ještě téhož odpoledne, než se setmělo, se jí podařilo rozdělat oheň tak, že jednu

z čoček namířila tam, kde tušila slunce. Konečně si mohla dopřát

teplé jídlo.

Osmého dne jí nad hlavou prolétli dva orli zápasící spolu o klokaní mládě. V boji mládě upustili, Joanna se k němu rozběhla

a zmocnila se jej. Stáhla je z kůže, podobně jako stahovala králíky

na Merindě, a opekla ve žhavém popelu. Maso jí pak vystačilo na

několik dní.

Jak Joanna sledovala odvěkou stezku písní, cítila v sobě rostoucí sílu, a to i přes prostou stravu a nevraživou tvář krajiny. Namísto

toho, aby ztrácela naději a podléhala vyčerpání, cítila, jak do ní

proudí nová energie.

Poztrácela již všechny sponky, takže jí teď vlasy sahaly až do pasu a musela si je zastrkávat za uši. Když se začalo oteplovat, rozepla si vrchní knoflíčky blůzy a vyhrnula dlouhé rukávy. Zbavila

se spodniček a z mlhavě mravních pohnutek je pohřbila do země.

Smísila trochu jílu s vodou, takže vznikla pasta, kterou si rozetřela

po tváři, aby ji chránila před spálením. Propletla několik větví mulgy a nasadila si je namísto klobouku. Kožené desky zabalila do kabátu kapitána Fieldinga, který si uvázala okolo pasu, aby mohla jít

s volnýma rukama.

Jednoho dne zaznamenala jistou změnu terénu, měla pocit, jako by právě vstoupila do země zázraků. Vyschlé studny tvořily v písku

pravidelné jámy zaplněné duhově zbarvenými minerálními usazeninami, které se leskly jako přírodní sklo. Pod zářivou oblohou se

třpytily solné pánve. Joannu z toho prostoupil pocit návratu na počátek času -, do Času snění.

Konečně se ukázalo i slunce a Joanna podle hodinek určila světové strany -, spojnice jihu a severu procházela mezi dvanáctkou

a hodinovou ručičkou a zjistila, že míří k východu, hlouběji do srdce Velké viktorijské pouště. Přesto však věděla, že se nesmí vracet.

Za ní se nacházela jen pustina spolu s rizikem, že zabloudí, ale dokud sledovala stezku písní, byla snad mimo nebezpečí.

Také si uvědomovala, že ji táhne ještě i jiná síla. Šla po stezce

Djoogalova kmene, tím si byla jistá. A byla to i cesta, kterou za

svými nadějemi prošli Naomi a John Makepeaceovi. Stejná cesta, jakou se vydala Reenadeena, aby malou Emily vyvedla z nebezpečí. A Joanna se již necítila osamocená. Jejich duše putovaly s ní.

Patnáctého dne cesty za klokaním Sněním na Joannu padl stín, právě když brýlemi rozdělávala oheň a připravovala se, že si opeče

nějaké larvy. Zdvihla oči a nad sebou spatřila muže s oštěpem v ruce.

Pomalu vstala a zjistila, že muž není sám. Stálo za ní několik dalších mužů, i ti měli zbraně. Byli nazí a těla měli potřená tukem

smíseným s popelem; okolo čela a pasu měli pásy z vlasů podobné

tomu, který Sarah pro Joannu vyrobila před léty za tyfové epidemie. Sledovali Joannu nicneříkajícími pohledy.

“Patříte k Djoogalovu kmeni?” zeptala se.

Neodpovídali.

Pak řekla: “Karra Karra?”

Stále žádná odpověď.

Joanna cítila tíhu horkého poledního vzduchu, bezbřehost pouště táhnoucí se až do nekonečna. Zavětřila vůni larev, které se pekly ve žhavém popelu, a vybavilo se jí, jak chutnaly zasyrova. Vzpomněla si na to, jak chytila a snědla ještěrku, jak z kořenů akátu vysávala hořkou vodu. Proto jí ani nepřipadalo zvláštní, když hleděla do těch hluboko posazených, hnědavých očí a neměla strach.

Muži se bez jediného slova otočili a vykročili pryč.

Joanna se za nimi dívala. A pak si uvědomila, že se od ní očekávalo, že je bude následovat. Rychle sebrala Fieldingův kabát s koženými deskami a vydala se za nimi.

Když se dostali do tábora, žhavý sluneční kotouč již přetékal za

západní horizont. Joanna se ocitla mezi nepravidelně rozestavenými miamiemi, což byly malé přístřešky z eukalyptových větví, a táborovými ohni. Joannu udivovala jednak její vlastní nebojácnost

i samozřejmost, s jakou ji domorodci přijali v táboře.

Procházela

okolo žen, které právě vařily, stahovaly zvířata nebo kojily děti.

Usmívaly se na ni, jako by to bylo na denním pořádku. I ženy byly

nahé. Několik mladších dívek na sobě mělo sukýnky z papouščích per, ale všichni ostatní muži, ženy i děti byli docela nazí.

Ironií osudu se Joanna cítila v rozpacích nad svou lněnou blůzou, dlouhou

sukní a párem bot.

Muži se zastavili. Otočili se a muž v čele Joanně pokynul svým kopím. Zadívala se směrem, kterým ukazoval, a spatřila bílou dívku ležící nad otevřenou jámou plnou zapařených eukalyptových

větví.

“Beth!” vykřikla Joanna a rozběhla se k ní.

Dívka byla v bezvědomí a ošklivě spálená, a jak Joanna zjistila,

když jí sáhla na čelo, měla vysokou horečku. Tak příznačnou a nevýslovnou bledost již znala viděla ji při tyfové epidemii a na tváři

mrtvého kapitána Fieldinga. Joanna zdvihla Beth do náručí a přitiskla si ji na prsa. Domorodá žena, která se o její dceru zřejmě starala, řekla něco, čemu Joanna nerozuměla.

Přišla jsem pozdě, pomyslela si. Příliš pozdě.,.

Kapitola 29..

SARAH VE SKLENÍKU PŘIPRAVOVALA MASTI Z MĚSÍČKU A KOSTIVALU; obklopená rostlinami visícími od stropu, malými stromky, popínavými révami a drobnými bylinami v hliněných květináčích.

Nad

příjemným pachem zeminy a kompostu se nesla delikátní vůně růžové rozmarýny a citrónové verbeny, ale i tu přehlušovalo omamné

aroma roztaveného včelího vosku. Když před šesti měsíci Joanna odjížděla do Západní Austrálie, slíbila jí Sarah, že se bude starat

× o zahradu a zásoby léčivých bylin. Pracovala tu každý den: ošetřovala sazeničky, prostřihávala, roubovala a sklízela.

Často ji napadala otázka, co Joanna s Beth právě dělají, či zda

Joanna náhodou nevzdala čekání na Hughův návrat a nevydala se na cestu zpět bez něho. Z Kalagandry se měla vrátit již před několika týdny, ale Hugh byl stále na Merindě a zápasil s útokem much,

který zatím přerostl v kalamitu.

Jak Sarah sledovala soudržnost tekutého vosku, ruce jí znenadání z vlastní vůle znehybněly. Zahleděla se skrze skleněnou stěnu

mezi stromy, na stříbřitý billabong a pomyslela si: Philip přichází.

Rychle zhasla plamen pod včelím voskem, sundala si zástěru a pospíchala do své ložnice, kde si upravila vlasy a okartáčovala

lístky a drobné květy, které se jí nalepily na tmavohnědou vlněnou

sukni. Když se pak spěšně převlékala z hrubé pracovní blůzy do hedvábné, zjistila, že se jí třesou ruce. Byla vzrušená i plná očekávání. Od Philipova návratu do Austrálie se setkávali s největší opatrností. Sarah si uvědomovala, že v zájmu Philipovy kariéry architekta se musejí mít na pozoru.

Služebnictvo moc mluvilo, dělníci na farmě právě tak. A každý věděl, že Philip je stále ženatý.

Milovali se jen jednou.

Philip měl naštěstí spoustu práce, neboť obdržel smlouvu na stavbu domu pro Cameronovy a McCloudovy, což si žádalo častých cest do Melbourne, kde navštěvoval dodavatele a trávil celé dny v cihelnách a na pilách. Volného času neměl nazbyt a Sarah

měla jen málo příležitostí být s ním o samotě. Několikrát přišel na

Merindu na večeři a spolu s Hughem a Sarah navštívili koncert v cameronském parku. Ale to, po čem oba nejvíce toužili -, svoboda milovat a se milovat -, leželo mimo jejich dosah.

Philip teď však přicházel na Merindu sám a neohlášený. Sarah cítila jeho kroky po cestě, bezmála i viděla, co má na sobě.

Spěchala po chodbě ke dveřím a otevřela je, ještě než Philip stačil zaklepat.

Zahleděli se na sebe upřenými pohledy.

“Ahoj, Sarah,” řekl s úsměvem.

“Ahoj, Philipe. Pojď dál, prosím. Jsem ráda, že tě vidím.”

Odložil si klobouk a rozhlédl se po předsíni. Potom Sarah políbil na tvář, dlouze. Hodnou chvíli se na ni díval a pak tiše řekl: “Vypadáš báječně, Sarah. Jak se máš?”

Sarah přehlédla celou Philipovu výšku i mírně křivý nos, vnímala jeho přitažlivost, svoji bolestnou touhu. “Mám se dobře,” odpověděla. “Stále na tebe myslím.”

“Snažím se udržovat odstup. Nemůžu se soustředit na práci.

Musím myslet jen na tebe. Chci být jen s tebou.”

“I já,” řekla Sarah a dotkla se jeho paže.

“Přišel jsem, protože jsem dnes dostal dopis od Alice. Stále nechce připustit rozvod. Nechce, abych se k ní vrátil, ale obává se, že

právní rozvod by poznamenal Daniela. Až bude starší, řekla.”

Sarah přikývla. Chápala, že rozvod pro ženu znamená společenské stigma, právě tak jako si uvědomovala vlastní pozici milenky

ženatého muže.

“Jak se daří Hughovi?” zeptal se Philip s lítostí nad tím, že Sarah

nepřináší lepší zprávy.

“Hugh táboří u severní hranice,” odpověděla Sarah. “Už nebyl doma tři dny.”

“Je to vážné, že?”

“Mám strach, že ano.”

“Cestou sem jsem potkal pana Ormsbyho. Říkal, že jestli to tak půjde dál, asi se může rozloučit se Strathfieldem.”

“Slyšela jsem,” řekla Sarah.

Znovu se odmlčeli. V přilehlém pokoji hodiny odbily čtvrtou.

“Jestli chceš, můžeš se vypravit do tábora,” řekla Sarah.

“Hugh

tě rád uvidí.”

“Myslím, že tam zajedu.” Philip sáhl do kapsy a vyndal obálku.

“Když jsem si dnes ráno šel pro poštu, zeptala se mě pošťačka, jestli nepojedu okolo Merindy. Měla tam na první pohled důležitý dopis pro Hugha.” Ukázal jej Sarah.

Přečetla si zpáteční adresu -, dopis přišel od komisaře Foxe ze

Západní Austrálie. “Z Kalagandry, ale ne od Joanny. Philipe, něco

není v pořádku. Cítím to. Cítím to už několik týdnů. Musíme ten

dopis okamžitě doručit Hughovi.”

Hugh odložil pero a podíval se z okna svého stanu. Sledoval hemžení v provizorním táboře. Dělníci si nalévali čaj, který se nepřetržitě vařil v kotlíku na ohni. Hughovi jejich tábor připadal jako

vojenský a jeho muži mu připomínali vojáky. Každý den vyráželi prohlížet, střílet a zakopávat ovce; zvířata, která mohla být zachráněna, oddělovali od ostatních a prováděli u nich nanejvýš nepříjemnou dezinsekci plavením. Do tábora se vraceli vyčerpaní a špinaví, napili se silného čaje a najedli Ping-Liho sendvičů, aby pak

znovu vyrazili do další bitvy v té ponižující válce. I Hugh byl unavený. Nejraději by si odpočinul, ale neustále před sebou měl obrovský kus práce.

Přesně jak se obával již před třemi měsíci, s příchodem teplého

počasí se nad západními nížinami objevila strašlivá vlna masařek

a přehnala se nad farmami jako smrtonosný oblak. V celé jihovýchodní Austrálii ovce umíraly po tisících a farmáři od Adelaide po

Queensland se předháněli ve vymýšlení způsobů, jak epidemii zastavit.

Hugh znovu vzal do ruky pero a vrátil se k psaní, letmo pohlédl

na Joanninu fotografii na stole. Chyběla mu. Litoval, že nemohl

zůstat v Západní Austrálii nebo se alespoň vrátit před dvěma týdny.

Pravidelně Joanně psal a informoval o průběhu nekonečné bitvy s mouchami. Dopis od Joanny však nedostal. Přicházely zprávy o bouřích -, v Bightu se ztratilo několik lodí, z nichž některé měly

na palubě poštu. Mimoto stávkovali námořníci, což způsobilo, že

veškerá námořní doprava podél australského pobřeží doslova zmrzla. A Hugh sám věděl, že telegraf je nespolehlivý. Stepní požáry často poničily vedení a domorodí vyvrhelové příležitostně káceli sloupy.

Již brzy, lásko, řekl si Hugh v duchu, když si představil Joannu

čekající na něho v hotelu Golden Age.

Vrátil se ke svému deníku, který pomalu začínal připomínat kroniku ztroskotání, a to počínaje již prvním záznamem: Vlna dvouletých ovcí máčená v tabáku a síře stále obsahuje vajíčka.

Třetí týden -, Stádo beranů není čisté ani po plavení ve vápně se

sírou. John Reed má podezření, že vdechnutí vede k otravě.

Zastavíme to.

Pátý týden -, Experimenty s vyšší teplotou vody. Ukázalo se, že

zbavuje vlnu mazu, a tím ji poškozuje. Příště zkusit snížit teplotu

vody; Ian Hamilton to už zkusil, bez úspěchu.

Osmý týden -, Angus McCloud přišel s pokusným vzorcem, který použil na šestiměsíčních jehňatech. Zjistil, že vlna tím ztrácí

lesk. Mouchy přetrvávají.

Desátý týden -, Frank Downs hlásí katastrofální ztráty na Lismore.

Jedenáctý týden -, Stádo merindiných beranů vážně nakažené.

Musí se nechat utratit.

Hugh vzal pero a začal psát: “Dvanáctý týden -, Jsem přesvědčený, že se ty zelené masařky množí téměř výhradně na živých ovcích. Následkem toho izolace snižuje rozsah postižení jen minimálně. Je třeba najít způsob, jak přerušit rozmnožovací cyklus

much.”

Hugh se podíval na nádoby srovnané na pracovním stole.

Obsahovaly vzorky, které nasbíral ze stáda Merindy, které prošlo obvyklými odhmyzovacími koupelemi. Stálo na nich: MUŠÍ

VAJÍČKA, JEDNODENNÍ, KUKLY a LARVY NALEZENÉ NA ZDECHLINÁCH. Byly důkazem toho, že běžné koupele, které chránily ovce před mouchami, proti tomuto určitému druhu nezabíraly.

Hugh pokračoval v psaní: “Zjistit výsledky experimentů s namáčením v arzeniku.”

Když vyjevil, že má v úmyslu na svých ovcích zkusit radikální arzenikový vzorec, někteří z ostatních farmářů proti tomu Hugha

varovali. “Já nevím,” řekl Ian Hamilton. “Arzenik je nebezpečná

věc. Pro stádo může být nebezpečnější než mouchy. A pak je taky

třeba myslet na střihače -, nebudou stříhat, když budou přesvědčení, že je ve vlně jed.”

Hugh se však rozhodl, že je na čase udělat riskantní krok. Za poslední tři měsíce objevil několik pozoruhodných faktů. Mezi nimi

i ten, že jediná zelená masařka vyprodukuje dva tisíce vajíček.

Hugh uvažoval matematicky, na základě statistiky alespoň polovina mladých much snese další dva tisíce vajec, a došel k ohromujícím výsledkům. Jakmile by se znovu oteplilo a všechna vajíčka vylíhla, nastalo by další zamoření, a to tak obrovské, že by již nikdo

a nic nemohlo zabránit katastrofálním ztrátám na stádech.

Hugh se podíval na pytle navršené u stěny stanu. Měly na sobě štítky, na nichž stálo: CHOVNí BERANI, TABÁK A SÍRA, 10.

ČERVEN 1886 a SAMCI, KOROZIVNÍ SUBLIMÁT, 30. ČERVEN 1886. Nic z toho nepřineslo úspěch. Hugh se proto před dvěma týdny rozhodl, že vyřazené samice nechá podstoupit kontroverzní arzenikovou koupel. Jacko právě přinesl vzorky jejich vlny a Hugh se rozhodl, že je okamžitě prohlédne.

Vybral pytel označený: VYŘAZENÉ SAMICE, SEVERNÍ

OHRADA, ARZENIKOVÝ VZOREC č.12. Vyřazené ovce patřily k těm, které již byly za věkem plodnosti a na farmě sloužily jako adoptivní matky zaskakující při péči o jehněčí sirotky. Vyndal z pytlů několik vzorků a přistoupil k pracovnímu stolu.

Položil na

sklíčko několik vláken vlny, nastavil mikroskop a zadíval se do tubusu.

Svraštil čelo, nastavil úhel zrcátka, aby zachycovalo více světla, a pootočil šroubem jemného zaostřování objektivu.

Zorné pole

se zaplnilo zvětšenými vlákny vlny. Hugh posouval podložní sklíčko, nahradil objektiv jiným, který měl větší zvětšení, a studoval

jednotlivá vlákna.

Po mouchách nebylo ani stopy.

Šel k pytli pro další vzorek; tentokrát od jiného zvířete ze stejného stáda.

Všechna vlákna pod mikroskopem byla čistá. Ani jediné muší vajíčko.

Vzal další a další, až prohlédl bezmála dvacet vzorků. Všechny byly čisté.

Arzenik zabíral.

Hugh spěchal k východu ze stanu a vyhlédl ven, aby zavolal Jacka. Ke svému překvapení uviděl, jak do tábora přijíždí bryčka.

“Tohle ti dnes přišlo, Hughu,” řekla Sarah, když do stanu vstoupil i Philip. “Dopis přinesl Philip, když měl cestu kolem. Mysleli

jsme si, že by to mohlo být důležité.”

Hugh otevřel obálku, rozložil jediný list papíru, který obsahovala, a četl: “Vážený pane Westbrooku, právě jsme byli informováni,

že telegrafní dráty u hranice Jižní Austrálie jsou stržené.

Posílal

jsem vám telegramy, které, jak nyní zjišťuji, vám nemohly dojít.

Proto vám píši tento dopis. Je mou povinností vám oznámit, pane

Westbrooku, že se vaše žena na základě vlastního rozhodnutí 6.

května vydala do pouště, a to ve společnosti své dcery, pana Erica

Grahama, kapitána Fieldinga a domorodého stopaře. Vše nasvědčuje tomu, že se stali obětmi vodní smrště. Jediným přeživším je

Eric Graham a nachází se v kritickém stavu. Paní Westbrooková ani ostatní nebyli nalezeni.”

Hugh na dopis vytřeštil oči. Přečetl jej znovu. “Můj bože,”

řekl.

“Sarah, proboha-,

“Co je to?” Sarah si od něho dopis vzala a přečetla. “Ach, ne…”

Položila Hughovi ruku na paži. “Hughu,” řekla. “Joanna žije.

Cítím to. Kdyby byla mrtvá, věděla bych to. Ale. Hughu, je ve velkém nebezpečí. Musíme ji najít.”,.

Judd MacGregor byl právě zaměstnaný v otcově pracovně, u jeho stolu. Již se zde neměl čeho bát; duchové odešli i s jeho otcem.

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupila Pauline.

“Buď zdráva, matko,” řekl Judd. “Musím říci, že vypadáš ohromně.”

Pauline, která si právě navlékala rukavičky, se usmála.

“Děkuji,

Judde. Mám namířeno do Lismore navštívit Franka. Ještě je třeba

vyjasnit pár drobností, než budu moci převzít Kilmarnock. Na čem

tu tak usilovně pracuješ?”

“Uvažoval jsem nad tím, že jelikož nemůžeme zachránit zbytek stáda před mouchami, mohli bychom z něho vytěžit lůj a definitivně vyčistit pastviny. Mám s Kilmarnockem nové plány -, pěstování

pšenice. Je to teď velmi výnosné. Vzpomínáš si na ty akcie stříbrného dolu, které mi strýček Frank daroval loni k jedenadvacátým

narozeninám? Myslíš, že by byl proti tomu, abych je prodal?”

“Myslím, že ne. Koneckonců patří tobě. Takže to bude pšenice, říkáš? Ten nápad se mi docela líbí.”

“Vyžaduje méně počátečních investic, mnohem méně práce a přináší rozhodně vyšší zisky. Mimo jiné především proto, že počítám s novou experimentální odrůdou, která roste i v suchých oblastech.”

Pauline sledovala pohyby Juddových rukou, jimiž doprovázel nadšený popis svého plánu; kdykoli se ho zmocnilo vzrušení, měl

přitom nakrčené obočí. Taková podoba s Colinem, napadlo Pauline, s Colinem, jaký býval, dříve než léta hořkosti a zklamání vryla

do jeho mladé tváře vrásky. Jak si Pauline všimla, Judd se otci podobal v mnoha směrech, v neústupnosti, oddanosti svým snům, ale

právě tak jevil zjemňující rysy své matky Christiny, od jejíž smrti

již uplynulo čtrnáct let.

“Do oběda budu zpět,” řekla Pauline, když se sklonila a políbila

Judda na tvář. “Požádala jsem Jenny, aby dnes večer uvařila tvůj

oblíbený puding.”

Když Pauline již stála u dveří, Judd řekl: “Nikdy tě nedokázal ocenit.”

Posmutněle se usmála. “Myslím, že snad ano, svým způsobem.”

“Myslíš, že se k nám někdy vrátí?”

“Nevím, Judde.”

“Do té doby již Kilmarnock bude patřit tobě. Dovolíš mu, aby se

vrátil?”

“Ani to nevím.”

Pauline se snažila nemyslet na to, co mohla budoucnost přinést.

Byla pevně rozhodnuta žít svým vlastním životem bez ohledu na to, co si, jak tušila, mysleli její přátelé. Již dříve byla svědkem toho, jak společnost Západní Austrálie klade osamělé ženě za vinu

to, že ji opustil manžel. Pauline se však odmítala dívat na Colinův

čin jako na akt opuštění. Uprchl sám před sebou, protože se za sebe

styděl a věřil, že si může zachránit poslední špetku sebeúcty, vrátí-li se do Skotska na hrad svých předků. Nemohla Colina vinit z toho, že chtěl uniknout z manželství, které nikdy nemělo být, nebo

před finančním zruinováním. Pauline se v kraji nadále ukazovala

a objevovala se při společenských příležitostech a vždy držela hlavu zpříma, přestože se na ni lidé dívali skrz prsty.

Rozhodla se, že

Kilmarnocku se nevzdá. Použila svého dědictví a s finanční pomocí od Franka zaplatila Colinovy dluhy. Měla tam teď domov a nehodlala jej opustit.

“Odteď již všechno půjde dobře, mami,” řekl Colin. “Uvidíš.”

Pauline sahala po klice a přitom myslela na zázrak, který se stal

skutečností, jak postupem času přestala o Juddovi smýšlet jako o dítěti cizí ženy. Chtěla ještě něco říci, ale vtom zezadu uslyšela

hlas. “Á, tady jste!”

Polekaně se otočila a uviděla tam stát Franka. “Právě j sem byla

na cestě do Lismore, za tebou,” řekla.

“Ano, já vím,” prohodil Frank. “Jenže něco vyšlo najevo. A já musím jet okamžitě na Merindu. Jen jsem se stavil, abych ti řekl, že

naši obchodní schůzku budeme muset odložit.”

“Co se děje na Merindě?”

“Zdá se, že Joanna má vážné problémy v Západní Austrálii, a Hugh mě požádal o pomoc.”

“Jaké problémy?”

“Ve vzkazu, který mi Hugh poslal, nic bližšího nepíše. Ale, ať je

to co je to, je to naléhavé.”

“Pojedu s tebou,” řekla Pauline.

Judd sáhl pro kabát. “Chci jet též.”,.

Jak se po příjezdové cestě blížili k domu, Frank zvolal: “To je

přece Reedův kůň.”

“A není tamto Hamiltonův povoz?” řekla Pauline tázavě. “Vypadá to, jako by Hugh žádal o pomoc všechny.”

“Pak to bude něco vážného,” řekl Frank, když své sestře pomáhal vystoupit z kočáru.

Ke svému překvapení v pokoji našli celý zástup lidí. Byl tam i Ezekiel a svůj hustý bílý plnovous měl stažený za opaskem.

Měl

slovo, právě když ti tři vstupovali. “Mít dobré oči. Vezměte mě

s sebou. Najdu vaši paní.”

“Děkuji ti, Ezekieli,” řekl Hugh. “Vážím si tvé ochoty.”

Pauline se Hughova zjevu zděsila. Vlasy měl neučesané a nebyl oblečený právě způsobem, jakým měl ve zvyku, když přijímal hosty. V jeho hlase i očích si všimla něčeho, s čím se u něho ještě nesetkala.

“Hughu,” řekla a přistoupila k němu. “Co se děje? Co se stalo?”

Hugh ji zpravil o dopise od komisaře Foxe a o tom, že se vzápětí pokoušel poslat telegram do Západní Austrálie. Ale když mu

sdělili, že u Nullarboru jsou dráty stále na zemi, rozhodl se vydat

do zmíněné oblasti se záchrannou expedicí.

“To je moje parketa,” řekl Frank Hughovi. “Bůh ví, jaké mám zkušenosti se sestavováním expedic. A tentokrát tam nebudou žádní reportéři. Jedu s tebou. Kdyby Eric Graham zemřel, nikdy bych

si to neodpustil.”

Judd přistoupil k Hugovi a řekl: “A co vaše dcera? Beth jela do

Západní Austrálie také, ne?”

Hugh jen stěží mohl mluvit. “Také je nezvěstná.”

“Jestli smím,” řekl Judd, “rád bych je s vámi jel hledat.”

Ale Hugh zavrtěl hlavou. “V zájmu všech bude lepší, když zůstaneš tu, Judde. Můj pokus s arzenikem vyšel. Teď je třeba, aby to

někdo řekl ostatním farmářům. Někteří z nich by ještě mohli mít

naději na záchranu svých farem. Nikdo se pro takový úkol nehodí

víc, Judde. Znáš vzorec, který jsem použil, a všichni v tebe mají

důvěru. Budou ti věřit.”

Později, když byly plány upředeny, členové expedice vybráni a konvice s kávou paní Jacksonové po několikáté vyprázdněná, poté,

co všichni odešli a na dům padlo napjaté, zlověstné ticho, Sarah

přistoupila k Hughovi a řekla: “Pojedu do Západní Austrálie s vámi. Pomohu vám Joannu najít.,.”

Kapitola 30..

“MAMI, CO SE TO DĚJE? TY ŽENY SE CHOVAJÍ TAK DIVNĚ,” řekla Beth.

“Ano, také jsem si všimla.”

Joanna si zastínila oči a jako každý den za posledních pět měsíců, které s Beth strávily mezi domorodci, pohledem pátrala na západním horizontu. Jako pokaždé tam však nic neviděla, ani jedinou

lidskou postavu nebo velblouda, jen rudou poušť ztrácející se za

okrajem země. Joanna se však nevzdávala naděje na záchranu, byla si jista, že je Hugh najde.

“Že nemáš strach, drahoušku,” promluvila k Beth a rozhlédla se po domorodých ženách, které sháněly jídlo a které se k nim vždy

chovaly přátelsky. Toho dne byly neobvykle energické, jakoby něčím posedlé.

“Myslím, že ne,” řekla Beth. “Ale nikdy jsem je takové ještě neviděla. Že by nás tu nenechali samotné, mami? Ať už nás otec najde. Chci domů.”

Během prvních dní, které strávily v kmeni domorodců, se Joanna pokoušela najít cestu zpět do Kalagandry. Jakmile se Beth vrátila síla, poradila se Joanna s kmenovými vůdci v naději, že by jim

mohli pomoci vrátit se zpět do civilizace. Ale celý kmen neochvějně mířil na východ k místu setkání, kde se měl zúčastnit významného corroboree. Nenechali se přesvědčit, aby změnili kurz na západní, ani Joanně s Beth nemohli poskytnout průvodce. A když Joanna

navrhla, že by s Beth vyrazily samy, připomněli jí starší kmene, že

je od Kalagandry dělí stovky kilometrů cesty nehostinným terénem. Samy by s jistotou zahynuly. Ale Naliandrah, bystrá starší žena, jejíž jméno v překladu znamenalo “motýl”, sedící shrbená

u svého ohně, je ujistila, že jakmile se kmen zúčastní zmíněného

corroboree, otočí se znovu k západu a pomůže Joanně s Beth vrátit

se ke svým. Věřili jí, neboť Naliandrah byla moudrá: Právě k ní se

chodilo pro radu. Starší kmene se s ní radili, než vyrazili na lov, zamilované dívky ji žádaly o milostné amulety, neplodné ženy k ní

chodily vdechovat dým jejího magického ohně v naději, že otěhotní, Naliandrah ve svém posedu dokonce i sjednávala manželství.

Měla dlouhé bílé vlasy, seschlé tělo podobné panence, ale oči, v

nichž hořela jiskra moudrosti, oči hledící vždy zpříma a do hloubi.

Joanna si udržovala přehled o dnech, které v kmeni prožily, nedočkavá, kdy dojdou k místu, kde se měli otočit. Listopad se chýlil

ke konci; Hugh je tou dobou už jistě hledal. Joanna za pochodu dál

značila cestu, na všech místech, kde tábořili, zanechala šipku ukazující, kterým směrem kmen jde. Každý den se dívala na kompas

a pozorovala, jak se střelka stává tím nejistější, čím dále na východ

kmen zachází, jako by mířili přímo k tomu, co to způsobovalo.

Kmen právě tábořil na místě zvaném Woonona, což v domorodém jazyce znamenalo “místo pro malé mladé klokany” a jelikož to bylo místo věrné svému jménu, celý kmen se tam dobře najedl.

Zatímco muži chytali do pastí malé klokany, ženy se věnovaly svému nikdy nekončícímu sběru plodů a Joanna s Beth jim jako obvykle pomáhaly.

Náhlý výbuch smíchu Joannu přiměl, aby se otočila právě ve chvíli, kdy mladá vdova Coonawarra předváděla jedno ze svých zosobnění starého Yolgerupa, náčelníka kmene. Měl obočí, z kterého šel strach, a zlověstně vrčel, ale jak již Joanna zjistila, byl stejně

nebezpečný jako stará líná kočka. Yolgerupa všichni milovali, ženy si z něho utahovaly, což byl projev sympatie. Coonawarra, jejíž

jméno v překladu znamenalo “zimostráz”, se naparovala s klackem

v ruce a vydávala ostré skřeky, jaké dělal starý náčelník, kdykoli

chtěl svému kmeni připomenout své postavení. Hned v příštím okamžiku zase napodobovala náčelníka, jak sedí na zemi, hraje si

s neviditelnými dětmi a směje se svým bezzubým smíchem.

Ženy povykovaly a dělaly narážky, kterým Joanna nerozuměla.

Během doby strávené s Yolgerupovým kmenem se naučila jen několik málo slov z domorodého jazyka, který byl velmi složitý a obtížný. Proto cítila vděčnost k Naliandrah, která jí pomohla vrátit

Beth zdraví, neboť v dívčím věku žila v křesťanské misii a uměla

trochu anglicky. Právě od ní se Joanna dozvěděla vše, co o lidech,

s kterými žila, znala.

Stalo se, že se jeden mladý muž z kmene vrátil z lovu se zlomenou rukou. Stará Naliandrah stáhla malého klokana a přiložila ještě

teplou kůži na ránu, pevně ji ovázala a stáhla motouzem.

Klokaní

kůži tak nechala několik týdnů, během kterých, jak Joanně vysvětlila, klokaní duch přešel do ruky a zahojil kost. Joanna si ale všimla, že kůže vyschla a ztvrdla na kámen; v podstatě fungovala jako

dlaha zabraňující ruce v pohybu, aby se konce kostí mohly znovu

spojit.

Právě Naliandrah také Joannu naučila zákonům a zvykům, jimž se kmen podřizoval, počínaje tabu vyslovování jmen mrtvých až po svatební obřad -, ten nespočíval v ničem jiném, než že se žena

vyspala s mužem a veřejně ho prohlásila za svého manžela a sebe

za jeho ženu. “Má tvůj manžel ještě další ženy?” zeptala se Naliandrah a zároveň vysvětlila, že domorodí muži mohou mít více než

jednu ženu. Nato se zeptala: “A kolik máš manželů ty?”

Vysvětlila

Joanně, že domorodé dívky se vdávají v deseti letech, zatímco muži mívají první ženu teprve hluboko ve středním věku, takže než

žena dosáhne pětatřiceti let jako Joanna, měla by za sebou mít již

několik manželů.

Pochopit pojetí složitějších jevů ale již nebylo tak snadné; například domorodý způsob chápání času. Všechno se točilo okolo Času

snění, který, jak Joanna objevila, figuroval nejen v minulosti, ale

i v přítomnosti a budoucnosti. Ve skutečnosti domorodci ani neznali slova označující minulost, přítomnost a budoucnost -, všechno bylo Sněním. Kmen neměl ani jednotlivá slova pro včera, dnes

a zítra; jen slovo punjara, které znamenalo prostě “jiný den”.

Vše, od čeho se odvíjely životy domorodců, pocházelo z přírody. Kupříkladu i způsob počítání. Domorodci neměli slova pro čísla, namísto nich si vypomáhali zvířaty. Slovo “pes”

označovalo počet “čtyři”, protože pes má čtyři nohy; “pták” se rovnalo “dvěma”

a “klokan” znamenalo “tři”.

Joanna se naučila i něco o smrti, kterou domorodci považovali za součást života. Lidé u nich neumírali, ale “vraceli se.”. A zemřít

znamenalo stát se Předkem. Když se Naliandrah zeptala Joanny, jaké je její Snění, a Joanna odpověděla, že neví, stařena smutně potřásla hlavou a pravila: “Co se pak stane s tvojí duší, až zemřeš?”

A konečně Joanna zjistila, že se ženy nenazývají ženami, ale “dcerami Snění.”

A domorodci byli naopak unesení Joannou. Viděli, že Joanna putovala po stezce písní klokaního Předka, a když se jí zeptali, kdo

je jejím totemem, vzpomněla si na to, co jí Sarah před léty řekla, a

odpověděla: “Klokan” a domorodci chápavě pokyvovali hlavou.

Usoudili, že Joanna patří ke kmeni, a protože měla pleť zbarvenou

jako duch, musela být posedlá duchem Předka.

Přijali ji pak mezi sebe; prozrazovali jí svá tajemství, odpovídali na otázky o duchovních poutech mezi matkami a dcerami

i o stezkách písní, které spojovaly generace jako mosty. Ženy s Joannou otevřeně hovořily o svých rituálech, které zahrnovaly

zemi, čtení z hvězd, předpovídání budoucnosti, léčitelství a pokračování života.

Ale když se Joanna otázala: “Znáte Djoogalův kmen? Znáte Karra Karru?” uzavřely se do sebe a jejich tváře náhle nabyly neproniknutelného výrazu.

Zatímco sledovaly, jak Coonawarra baví ostatní ženy svými žerty, obrátila se Joanna k Beth se slovy: “Vypadají radostněji než obvykle. Myslím, že se není čeho bát.” Ale Beth z nich nespouštěla

oči. Zdají se šťastné, říkala si, ale také netrpělivé. Proč asi? ptala se

Beth v duchu.

Joanna se dívala na mladou dívku jménem Winning-Arra, která se právě zapojila do žertování tím, že začala házet svým klackem

jako oštěpem a poskakovat po jedné noze napodobujíc jednoho z mužů kmene, čímž v ženách podnítila bouřlivý smích. Joanna pohlédla na koše a pytle, které nesly na zádech, a znovu se obdivovala jejich schopnosti vytěžit tak bohatou úrodu ze zdánlivě neplodné

země. Vzpomněla si na kostru, u které našla brýle, kostru muže,

jenž podle svého názoru zemřel uprostřed pouště neskýtající možnost obživy. A přesto tu byly Coonawara a Winning-Arra spolu

s ostatními ženami, které nacházely cestu ke kořenům, semenům, planým ořechům a bobulím, medovým mravencům a larvám i ještěrkám, z nichž pak připravily chutnou hostinu pro celý kmen. Nacházeli se uprostřed rozlehlé žhavé pouště, kde byl vzduch suchý

právě tak jako písek a stromy nedosahovaly člověku výše než do pasu, a přesto Coonawarra měla na opasku navlečené stovky tučných larev, které pečené, zdálo se Joanně, chutnaly podobně jako

lískové oříšky. Winning-Arra mezitím lapila dvě masité ještěrky

zvané goanna a ostatní ženy se pro změnu pyšnily ulovenými krysami a hady či ptáky; to vše bylo příslibem velké hostiny provázené lahodnými vůněmi.

Joanna se fascinovaně dívala na svoji novou “rodinu.”. Vyjma Naliandrah, jejíž povinností bylo zůstat v táboře a starat se, aby

oheň nevyhasl, se všechny příslušnice kmene věnovaly sběru; od nejstarších po nejmenší kojence na prsou matky. Byly mezi nimi vytáhlé dospívající dívky s dlouhými štíhlými údy, i mladé ženy

pohybující se s ladnou elegancí, právě tak jako mladé matky i mnohokrát vdané starší ženy s drobnými postavami seschlými následkem života stráveného mezi sluncem a pískem. Těla měly zdobená

kmenovými jizvami a vyšperkovaná náhrdelníky a pásy vyrobenými z lidských vlasů, per a zubů psů dingo. Ženy se také pomalovávaly, pokud pro ně plody, které právě sbíraly, představovaly zvláštní duchovní symbol.

Joanna si všimla těsného spojení mezi takovými rozličnými vztahy, mezi ženami a rodovými pouty. Se závistí hleděla na stupně

generací, po nichž ženy kráčely od prapramatek k dcerám. I tomu

nejmenšímu dítěti stačilo pohlédnout na bělovlasou ženu opírající

se o hůl, aby uvidělo generace, z nichž vyšlo. Snad právě proto, pomyslela si Joanna, ti lidé nepotřebovali slova vztahující se k minulosti, přítomnosti a budoucnosti. Žili v nich, v každém okamžiku.

Joanna pohlédla na Beth stojící po jejím boku a litovala, že její

dcera nikdy nepoznala svoji babičku lady Emily, ani prababičku Naomi. Beth zdědila rysy žen rodiny Makepeaceových, říkala si Joanna v duchu. Měla bohaté hnědé vlasy, stejně vysoké čelo a husté řasy. A rostla do výšky. Před dvěma měsíci Beth oslavila

své třinácté narozeniny; vyrůstala z ní krásná mladá žena.

Podobně

jako Joanna, Beth stále nosila šaty po evropském vzoru, přestože

její blůza i sukně začínaly vypadat obnošeně. Nosila však dlouhé

vlasy v domorodém stylu a pleť jí, právě tak jako Joanně, na slunci

ztmavla.

Ale jakkoli zpříma a pevně teď Beth stála, její zotavení probíhalo pomalu. V prvních dnech Joanna dokonce přestávala věřit, že se

uzdraví, neboť Beth dlouho putovala pouští bez jídla a bez vody,

než ji posléze našli domorodci. Naliandrah však uplatnila svá kouzla. Když se jí Joanna dotazovala na léčebné účinky kořínků a bobulí, kterými Beth krmila, moudrá stařena jí vyprávěla o Duhovém hadovi, stvořiteli řek i studní, o nebeské Pramatce všehomíra, a vysvětlila jí, že to jejich moc Beth uzdravila, nikoli kořínky

a bobule. Beth zpočátku stálo všechnu sílu, aby mohla jíst, pít

a mluvit, ale po týdnu se již byla schopná i posadit. Ještě dlouho

pak trvalo, než se dokázala postavit a udělat prvních několik kroků;

Joanna a Naliandrah jí pomohly dojít až k řece.

Beth sledovala Coonawarru a Joanna v její tváři viděla výraz hlubokého soustředění, přitom se znovu zamyslela nad nevšedním chováním okolostojících žen. Přestože smích a veselí neodmyslitelně patřily ke každodennímu sběru plodů, uvědomila si, že vysoké tóny jejich křiku a afektovanost tance nezapadaly do předchozích sto padesáti dní, které s nimi prožila. Zdály se mnohem vzrušenější i jejich smích byl spontánnější a pronikavější. A Joanna tušila, že to svým způsobem nemusí věstit nic dobrého.,.

Sběr plodů skončil a ženy se vydaly na cestu zpět do tábora.

Joanna s Beth v dlouhých tmavých sukních a světlých blůzách kráčely mezi menšími černými ženami, které na sobě neměly nic víc

než vrstvu tuku ptáka emu a popela. Joanna nesla na zádech koš jako ostatní, aby měla ruce volné a mohla v zemi rýt holí.

Ženy za

pochodu zpívaly, neboť toho dne k nim byl larví Předek obzvláště

štědrý, a právě tak i Předek goanna a galah; za to bylo třeba projevit

odpovídající vděčnost.

Jak se blížily k tábořišti nacházejícím se na místě posetém sopečnými vyvřelinami na břehu pramene sladké vody, ženy zaslechly muže zpívající své písně Předkovi malého klokana, který je rovněž hojně obdaroval. Coonawarra poskakovala tanečním krokem

a libovala si, jak se večer nají tolik, že už nikdy nebude muset jíst!

Joanna s dcerou měli vlastní miamiu s vlastním ohništěm a tyčí,

na kterou si věšely osobní majetek. Jelikož se domorodci na majetek nijak zvlášť nezaměřovali, tyče před ostatními miamiami byly

ověšené nanejvýš pytly, oštěpy, posvátnými kameny a pery k odrazení Yowieho a nočního démona. Před Joanninou miamiou však stála tyč, na kterou právě pověsila koš plný svíjejících se larev,

s Fieldingovým námořnickým kabátem, koženými deskami Johna Makepeaceho, dvěma přikrývkami z klokaní kůže a sbírkou hřebenů, které si s Beth samy vyrobily ze dřeva a kosti.

“Beth,” řekla Joanna, “jdi a přines trochu vody na mytí, já zatím

promluvím s Naliandrah. Snad mi prozradí, co se vlastně děje.”

Naliandrah jako obvykle seděla shrbená nad svým ohněm, rozhrabávala žhavé uhlíky a mumlala si magická zaříkadla.

“Naliandrah,” oslovila ji Joanna a přisedla si k ní. “Máme si Beth a já před dnešním večerem dělat obavy? Je tu něco, z čeho bychom měly mít strach?”

Malá pronikavá očka, sotva viditelná pod hustým obočím, očka jiskřící inteligencí se setkala s Joanninýma. “Je strach,.Janno,” řekla stařena. “Vždy je strach.”

Již dlouho předtím jí Joanna vysvětlila účel své cesty pouští; vyprávěla Naliandrah o své matce a jedové písní, kterou, jak věřila,

byla prokleta, i o tušení, že na ni v Karra Karře něco čeká.

Naliandrah ji vyslechla mlčky a s nicneříkající tváří, jen oči tajemně přivírala. Stařena mlčela i poté, co Joanna dovyprávěla svůj příběh.

Nyní však Joannu vyděsila slovy: “Dojdeš ke konci své stezky písní, Joanno. Již brzy.”

Joanna na ni upřeně hleděla. “Co máš na mysli?”

“Uvidíš, dnes večer při corroboree.”

Corroboree se konalo, když měsíc dosáhl vrcholu své dráhy.

Hostiny sestávající z pečených klokanů, ještěrek a ptáků a doplněné divokými bobulemi a plástvemi medu se kmen účastnil, jako

každý večer, podle komplikovaného systému předností a různých tabu. Nestalo se, že by se na jídlo někdo vrhal, porce se rozdělovaly podle pevně stanovených zásad: Muž, který zabil klokana, nejprve servíroval svým rodičům, rodičům své ženy, svým bratrům

a mužům, kteří s ním lovili; ti pak své porce na oplátku sdíleli se

svými rodinami nebo muži, jimž byli zavázáni, takže na ně samé někdy ani nezbylo. Ženy zase rozdělovaly nasbírané plody na základě pokrevní příbuznosti, manželských svazků a dalších zvyklostí, které se Joanně zatím nepodařilo odhalit. Mladí domorodci

se řídili podle přísných tabu: Chlapec, který chytil goannu, jej nesměl sníst sám, ale musel se rozdělit se svými rodiči; žena mohla

přijmout jídlo jen od muže, který prošel zasvěcením; a dívka, která

již začala menstruovat, se musela vyvarovat určitých pokrmů.

V Joanně slavnost zanechala dojem hlučného veselí, za něhož se, i přes všechny zásady a tabu, celý kmen dobře najedl.

Nadále ji

však sužoval pocit, že ten večer nebude jako jiné. Zdálo se jí, že

jsou všichni hlučnější než jindy, i smích se ozýval příliš záhy.

A když hostina skončila, překvapilo ji, že ne všechno jídlo bylo

snědeno, což odporovalo zvykům domorodců. Jak Joanna zjistila, museli domorodci přetrpět častá období hladu, a proto se cpali, jak

jen mohli, až se jim žaludky rýsovaly pod kůží. Joanně proto neušlo, že toho večera drželi svůj apetit na uzdě a zbylé jídlo schovali -,

s něčím takovým se u nich ještě nesetkala.

Zatímco se muži vzdálili, aby se připravili k tanci, Joanna se vrátila do své miamii pro svoji i Bethinu klokaní přikrývku.

Noc se

pomalu ochlazovala a dobře věděla, že tančit by se mohlo až do svítání. Vzhlédla k měsíci, který visel na obloze jako naleštěná

stříbrná mince, a napadlo ji, že snad právě v tom okamžiku se na

stejný měsíc dívá i Hugh. Jak daleko může být? ptala se v duchu.

Měl přijít již brzy?

Než se vrátila k táborovému ohni, Joanna zkontrolovala kompas, jak měla ve zvyku vždy zvečera. Střelka se nyní točila dokola.

Připojila se k Beth, do širokého kruhu žen, které seděly okolo ohně a vzrušeně tlachaly tak rychle, že jim Joanna nemohla rozumět. Nespouštěla oči z prázdného středu kruhu, kde měli muži zanedlouho tančit. Kmen pořádal corroboree téměř každou noc: některé tance měly zvláštní náboženský a rituální význam pro muže

a ženy jim nesměly přihlížet, jiné zase pro ženy a nesměly jim být

přítomny toliko ženy, další se konaly výhradně pro pobavení -, vyprávěly se příběhy, tančily groteskní tance, imitovaly pamětné hony. Joanna však již věděla, že toho večera mělo být corroboree jiné.

Zatímco se muži a jinoši připravovali na vystoupení -, pomalovávali se, dávali si pera do vlasů a krášlili těla lasturami a zvířecími

zuby -, ženy žvýkaly listy jedovatého keře nazývaného pituri, který

mohl přivodit smrt, ale v malých dávkách měl mocné povzbuzující

účinky. Joanna všude viděla zúžené zorničky a slyšela rychlý proud hovoru.

Tanečníci byli konečně připraveni.

Když Joanna s Beth viděly své první corroboree, zdálo se jim, že

se dívají na chaotické třeštění, které na první pohled nemělo řád ani

smysl. Posléze však objevily, že každý pohyb má svůj význam, právě tak jako každé gesto, či poskok patřily k ději. A vtom uprostřed nekonečné pouště, v přízračné záři měsíce a hvězd vstoupili

do kruhu tanečníci s tvářemi ozářenými plameny.

Naliandrah se posadila k Joanně s Beth a spolu sledovaly, jak tanec začíná.

Muž jménem Thumimberie byl známý jako nejlepší tanečník.

Když se celý kmen sešel při masovém corroboree, jednotlivé kmeny přicházely jen proto, aby viděly Thumimberie tančit. A ten, jak

se tanec dostával do plného proudu, přeskakoval z jedné nohy na

druhou, vlnil se, klátil a točil v samém středu kruhu. Přidal se k němu další muž s modře a rudě pomalovaným tělem a drobnými větévkami a listy ve vlasech. On a Thumimberie pak předvedli blouznivý tanec, vrhali se k sobě a odskakovali od sebe, téměř jako by

bojovali. Ženy sedící v kruhu se chopily svých oštěpů a bumerangů

a postupně začaly kruh stahovat.

Joanna se obrátila k Naliandrah s otázkou: “Jaký je v tom příběh?”

“Moc významná pověst, Janno,” řekla moudře stařena. “Dívej se.”

Muži tančili okolo ohně za téměř ohlušujícího dunění bubnů a třeskotu bumerangů. Ženy se daly do zpěvu; ve vysokých tónech

zaříkávaly Joanně nesrozumitelnými slovy.

“Naliandrah, prosím,” řekla. “Vyprávěj mi ten příběh.”

Stařena jí vysvětlila, že jde o příběh o ďáblu jménem Makpeej a o tom, jak se kdysi utkal s Duhovým hadem.

Joanna se dívala, jak se mužům pod nohama zdvihá prach; jejich tanec se podobal bitvě právě tak jako waltzu. Přitom poslouchala

Naliandrah, která svým šelestivým hlasem vyprávěla příběh o Makpeeji a jeho těhotné ženě, o nichž bylo známo, že jsou duchy,

které vysílají mrtví, neboť měli bílou pleť.

Joanna nejprve ohromeně, pak fascinovaně sledovala, jak se do obřadu zapojuje další tanečník. Měl na hlavě dlouhou paruku z trávy a tělo měl od hlavy až po paty bíle pomalované.

Ale Makpeej byl zloduch,” řekla Naliandrah. “Rozzlobil Duhového hada a Duhový had proto Makpeeje spolkl.”

Do kruhu vstupovali další tanečníci, celá řada mužů se pohybovala jako vlna, těla měli pomalovaná duhovými barvami.

Obklopili bíle pomalovaného muže a ten zmizel.

“Ale protože byl Makpeej zloduch,” řekla Naliandrah, “Duhový had ho zvrátil a vyšla z něho malá dívka, také bílá jako Makpeej.”

Objevil se menší tanečník, také pomalovaný bíle, a začal pobíhat okolo ohně, přičemž třeskot bumerangů postupně nabýval na

mohutnosti.

“Teď musí Duhový had zahubit bílé dítě,” pokračovala Naliandrah, “ale mladá žena z kmene povolala svého Předka, černou labuť, spolu s bílou dívkou vyšplhala labuti na záda a obě uletěly na

západ, do zapadajícího slunce.”

Joanna upřeně hleděla asi na dvacet mužů, kteří s těly lesknoucími se potem tančili a dupali na prašné zemi. Hleděla do tváří žen

v kruhu a ve světle plamenů pozorovala jejich vášnivé výrazy.

Magický zpěv naplňoval noc rytmem šílenství.

Po svém boku Joanna cítila ztuhlou, chvějící se Beth. “Mami, víš, co to má znamenat?” zeptala se.

Joanna slyšela naléhavost v jejím hlase, ale právě tak v očích své

dcery viděla směsici strachu a vzrušení.

Joanna se obrátila k moudré ženě Naliandrah. “Takže ty to víš,”

řekla. “Celou dobu jsi věděla, kdo byli mí prarodiče a čeho se tu

dopustili. Prosím, pověz mi, co se jim přihodilo.”

Ale stařena zakroutila hlavou. “Nemohu ti nic říct, Janno.

Odpověď leží v tobě. Sama ji musíš najít.”,.

Tu noc nikdo nespal. Tanec pokračoval a jídlo bylo znovu přineseno; hodovalo se, přikládalo do ohně, domorodci se dostávali do

extáze. Dokonce i ženy povzbuzené pituri vyskakovaly na nohy a tančily své vlastní tance. A za svítání, kdy Joanna očekávala, že

se vyčerpaní lidé odvlečou do svých miamií ke svým ohništím, aby

tam prospali celý den jako po většině corroboree, ji domorodci překvapili tím, že sbalili tábor a znovu se vydali na pochod k východu.

Kmen vždy cestoval nalehko; nutnost přežít nedovolovala, aby se domorodci zatěžovali něčím navíc. Naliandrah měla tu čest, že

mohla nést drahocennou doutnající pochodeň, aby mohl být v příštím táboře založen oheň. Ostatní ženy nesly hole používané k rytí

v zemi, koše, kameny určené k drcení, a své děti. Muži si nesli pouze zbraně pro případ, že by cestou narazili na klokana nebo ptáka

emu. Před odchodem z tábořiště Woonona na sebe ještě naplácali bláto, aby je chránilo před hmyzem.

Joanna kráčela po boku Naliandrah, která po odvěké cestě “zpívala” významná místa-billabongy, studny a bizarní skalní útvary,

tedy vše, co vzniklo silou ducha Předků. Ukázala Joanně jedno z posvátných míst, kde rodina získávala okr pro svá corroboree;

místo se jmenovalo psí Snění. V poušti bylo vyschlé řečiště -, snění

bílého jeřába. Uschlá akácie byla zase mravenčím Sněním. Lidé z Yolgerupova kmene vzdávali hold duchům, kteří obývali taková místa, a zároveň úzkostlivě dbali na to, aby nikdo z nich nevkročil

na posvátnou půdu, aby nevyrušili jedinou skálu nebo se nedotkli

jediné haluzky.

Jak pochodovali, seřazení v dlouhé nesouvislé řadě, s vycházejícím sluncem v očích, všimla si Joanna, že bez ohledu na slavnosti

a tance minulé noci byli všichni velmi živí a plní energie.

“Co to s nimi je?” zeptala se Beth. “Chovají se, jako by byli opilí. Podívej se na Coonawarru. Je tak nervní, že nadskakuje, sotva se

něco šustne. A Yolgerup po minulé noci by měl být vyřízený.

Ale

podívej se na něj, pochoduje, povídá si s těmi muži, rozhazuje rukama. Co se to děje, mami?”

Joanna vzala svoji dceru okolo ramen a řekla: “Jsem si jistá, že

se to brzy dozvíme.”

Šli dál rudou pouští, po níž se plížily paprsky vycházejícího slunce. Joanna měla dojem, jako by k nim čelní vítr přinášel podivné zvuky.

“Mami,” řekla Beth, “slyšíš to?”

A vtom se na Yolgerupův nenadálý pokyn celý kmen zastavil.

Když jej Joanna došla, zjistila, že kmen stojí na okraji rozlehlé náhorní planiny. Země jako by se jim propadla před očima, v dáli se

však táhla rozlehlá planina.

“Ach, mami!” vydechla Beth.

Joanna nemohla uvěřit svým očím: Dole v písku viděla stovky, snad tisíce tábořících domorodců, z jejich ohňů vycházel oblak dýmu vznášejícího se nad táborem, kam až oko dohlédlo.

“Beth!” řekla Joanna s úžasem nad vyhlídkou, která se před ní otevřela. “To musí být velké setkání celého kmene!”

“Ale mami, ještě nikdy jsem neviděla tolik domorodců. Kde se všichni vzali?”

Se zatajeným dechem Joanna sledovala, jak se celý Yolgerupův kmen rozběhl dolů k planině. Teprve, když viděla, jak lidé vybíhají

z různých táborů, aby je přivítali, když viděla ta šťastná objetí,

předvádění dětí, tahání za vousy a volání jednoho přes druhého i výkřiky radosti, ukazování a smích, Joanna pochopila vzrušení,

které kmen prožíval během několika uplynulých dní: Vzrušení nad

tak obrovskou událostí.

“Beth,” řekla Joanna, “je to přesně takové, jak to dědeček popisuje ve svých poznámkách starých padesát dva let!

Setkávají se tak

každých pět let, obnovují přátelství, vyprávějí si příběhy, upevňují

kmenová pouta. “

“Podívej se na Coonawarru!” řekla Beth a ukázala na konec stezky u paty útesu, kde se shromáždila početná skupina. “To musí

být ten muž, o kterém mluvila, kterého si chce vzít. A podívej na

Yolgerupa! Neobjímá se tam se svou matkou?”

Joanna ale nereagovala. Upřeně hleděla na mohutnou horu dominující celé planině.

Kam jen dohlédla, prostírala se rovná poušť až k obzoru. Z ní však příkře vystupovala obrovská rudá hora. Joanna cítila horký

vítr vanoucí jí do tváře, a jak okolo ní dál probíhali domorodci Yolgerupova kmene, mířící dolů k planině, zmocňoval se jí rostoucí

pocit odloučení. V tetelícím se vzduchu se jí hora mihotala před

očima, jako by byla živá a dýchala. Joanna měla pocit, že na ni sahá

jakási neznámá síla a táhne ji k té hoře.

Beth vyndala z kapsy kompas. “Mami, podívej, jak se ta střelka točí!” řekla. “Mohla by to způsobovat ta hora? Je možné, aby byla

nějak zmagnetizovaná?”

Joanna nemohla odtrhnout oči od masy před svýma očima.

Z temně rudé stěny hory jako by vycházely vlny žáru; v úpatí se

objevovaly stříbrné pásky chvějící se na slunci a vzápětí mizely,

aby se nečekaně znovu objevily někde jinde. Joanna měla dojem, že slyší, jak hora vydává hukot, jakoby bzukot miliónů včel.

Naliandrah k ní přistoupila, ukázala k hoře a řekla: “Karra Karra.”,.

“Proč jsi mi neprozradila, že míříme sem?” otázala se Joanna.

“Celou dobu jsi věděla, že hledám Karra Karru.”

“Nemohla jsem tě sem dovést, musela jsi sem dojít sama. Každý jde svou stezkou písní, nikdo nemůže jít za něho.”

“Znala jsi tedy i mého dědečka? Byla jsi tu i za náčelníka Djoogala?”

“To bylo dávno, Janno. Nebyla jsem tady, byla jsem ve škole křesťanské misie.”

“Ale slyšela jsi o obřadu, který v hoře kdysi probíhal?

Myslím,

že se ho můj dědeček zúčastnil.”

“Jen ten, kdo vstoupí dovnitř, pozná tajemství hory, Janno. Já tam nebyla. Než jsem k tomu dospěla, moc Karra Karry byla ukradena.”

Ukradena, řekla si v duchu Joanna, mým dědečkem.

“Mami, co budeme dělat, jestli je tohle Karra Karra?” zeptala se

Beth.

Joanna s úžasem hleděla na živoucí horu a cítila, jak ji naplňuje

výrazem tajemství. Byla to jen skála, ale dávala v sobě tušit obsah

a ducha. V duchu viděla to, co její matku pronásledovalo a navštěvovalo ve snech; nepopsatelný výjev, jakému byla Emily svědkem

a který ji odloučil od jejích rodičů; jedovou píseň; Duhového hada

opředeného tajemstvím; divoké psy; a konečně i “dědictví”

vyčkávající návratu lady Emily -, to vše bylo právě zde, v této hoře.

Joanna myslela na roky strávené hledáním tohoto místa, na vzdálenost, jakou překonala, a stěží dokázala uvěřit, že skutečně

našla, co hledala. Zmocnil se jí náhlý pocit nevyhnutelnosti.

Nemohla již čekat ani jediný den, ani hodinu. “Beth, půjdu do té hory,” řekla Joanna.

Beth na svoji matku užasle pohlédla. “Ale mami, není to nebezpečné?” varovala Joannu.

“Beth, drahoušku,” řekla Joanna. “Je to něco, co musím udělat.

Nic se mi nestane. Podle mého dědečka se uvnitř té hory konaly ženské rituály po celá staletí. Jak to může být nebezpečné?”

“Pak chci jít s tebou.”

“Ne, Beth, zůstaneš s Naliandrah.” Joanna se obrátila ke stařeně.

“Mohla bys mi ukázat, jak se dostanu dovnitř? Můj dědeček popisoval jakousi jeskyni u paty hory.”

“Ukážu ti,” řekla Naliandrah. “Ale pamatuj, Janno. V hoře stále

žije Duhový had.”,.

Kapitola 31..

“TO JE PODIVNÉ,” ŘEKL FRANK, PŘI ČEMŽ PRSTEM KLEPAL NA SKLÍČKO

kompasu. “Nechce držet na místě. Ta zatracená střelka vytrvale přeskakuje k jihu. Podívej se na svoji, Hughu.”

Seděli okolo táborového ohně za noci, která završovala čtvrtý týden od jejich odjezdu z Kalagandry. Hugh a jeho společníci dorazili do Západní Austrálie opožděně vinou bouří v Bightu; kapitán

lodi byl neustále nucen vyhledávat závětří v zátokách a zálivech

podél australského pobřeží. Jakmile se dostali do Kalagandry, narazili na problémy se sháněním mužů, kteří by byli ochotni jít do

pouště hledat ztracenou ženu, když zlato měli přímo v Kalagandře.

Ale nakonec téměř tři měsíce po odjezdu z Merindy měli muže, velbloudy i zásoby a prvního listopadového dne vyrazili do neznáma.

Nyní, o osmadvacet dní později, odhadovali, že by se měli nacházet nedaleko místa, kde se strhla vodní smršť. Hugh s Frankem

navštívili Erica Grahama v nemocnici Sv. Albana, kde o něho pečovala sestra Veronica. “Nějak jsme se ztratili,” řekl Graham.

“Kompas se zbláznil. A pak jsme se dostali do té vodní smrště.

Kdyby nebylo těch zlatokopů, kteří mě našli, byl bych zahynul právě tak jako ostatní.”,.

Hugh vyndal svůj kompas a podíval se na něj. “Ano,” řekl Frankovi, “s mým také není něco v pořádku. A Eric povídal, že by to

mělo začít právě v těchto místech.”

Grahamovi se podařilo nakreslit hrubý plán jejich pouti pouští.

Jeho notes se ztratil při větrné smršti, ale podařilo se mu určit polohu několika záchytných bodů. Hugh vyndal mapu a ve světle táborového ohně ji začal studovat.

“Takže,” pravil. “Eric říkal, že udržovali východní směr, jak jen

to bylo možné, a každý den urazili přibližně čtyřicet kilometrů. Za

dva týdny se dostali asi někam sem, kde zakreslil hřeben skalnatých vrcholků. Těmi jsme prošli před třemi dny, takže teď musíme

být blízko místa, kde se strhla vodní smršť.”

Frank se podíval na mapu, která v těch místech končila. “Kam půjdeme odsud?” zeptal se.

“Tady musíme využít schopností Ezekiela a dalších dvou stopařů,” řekl Hugh, složil mapu a zasunul si ji do sedlové brašny. “Zítra

prohledáme celou oblast a pokusíme se najít pozůstatky Joannina

původního tábora. Pokud s Beth přežily, mohlo se jim podařit zachránit zásoby, postavit někde blízko nový tábor a čekat na záchranu. Neudělaly by takovou chybu, aby se vzdalovaly.”

“Ale co když neměly jinou možnost?” namítl Frank. “Vždyť jsme tu nenašli žádnou vodu. Možná ji musely jít hledat.”

“I tak se pěšky daleko dostat nemohly. Zůstaly by u prvního vodního zdroje, na který by narazily. Neměly by žádný důvod pokračovat v cestě.”

Skrze mihotavé plameny Hugh pohlédl na svého přítele. “Co je, Franku?” zeptal se. “Něco ti leží v hlavě.”

“Jak znám Joannu, Hughu, tak mě napadlo, že se možná rozhodla pokračovat v hledání Karra Karry. Když se dostala tak daleko, sotva by jen tak seděla a čekala, až ji někdo zachrání.”

Hugh upil ze svého šálku. “Ano,” řekl, “také mě to napadlo.”

Podíval se na Sarah, jejíž rudohnědé oči upřeně hleděly do ohně.

Nevzdávala se přesvědčení, že Joanna i Beth jsou stále naživu, a jak se expedice blížila k východu, byla si čím dál tím jistější.

“No,” řekl Frank a vrátil kompas do kapsy, “slunce a hvězdy nás

povedou. Aspoň že obloha není zatažená, díky bohu.”

Záchranná expedice sestávala z deseti členů: Hugha, Franka, tří

dělníků z Merindy, kteří spolu se Sarah a Ezekielem přicestovali

lodí z Melbourne. Konstábl Ralph Carruthers se k nim jako dobrovolník připojil v Kalagandře a s ním dva černí stopaři jménem Jacky-Jacky a Tom. Vybaveni byli patnácti velbloudy, potravinami

a vodou na dva měsíce, zdravotnickým materiálem, kompasy, stany, nářadím a puškami s municí.

“Kam vyrazíme zítra, pane Westbrooku?” zeptal se konstábl Carruthers. Díval se na výpravu jako na dobrodružství skýtající nekonečné dny jízdy pod pouštním sluncem a večery strávené u táborového ohně. Carruthers byl mladý a svobodný; a byla to především touha po dobrodružství, co ho přímělo vstoupit do služeb zákona na pomezí civilizace. Když slyšel komisaře Foxe mluvit o záchranné expedici, bez váhání se chopil příležitosti připojit se k ní.

“Budeme pokračovat východním směrem, pane Carruthersi,”

odpověděl Hugh, načež se zahleděl do temné noci, která je obklopovala. Přemýšlel o tom, zda Joanna prošla stejnou cestou, zda ve

skutečnosti není někde nablízku. Pohlédl na okrouhlý stříbrný měsíc a napadlo ho, že možná právě v tu chvíli se Joanna dívala na

stejný měsíc. Vzpomínal na mnohé společně strávené noci, na intimní hodiny vášně a lásky; vzpomínal na radost a smích i všechno,

co spolu kdy sdíleli, co spolu kdy vytvořili. Modlil se za to, aby

Joanna s Beth byly stále naživu; odmítal uvěřit, že by mohly nebýt.

A Hugh byl pevně odhodlán je najít, jít dál pouští, dokud se mu to

nepodaří.

“Zajímalo by mě, kam se ztratil Ezekiel,” řekl Frank.

Hugh se podíval na svého starého přítele a snažil se spočítat léta,

po která se znali. Vybavil se mu mladý a poněkud nabubřelý majitel Lismore a melbournských Timesů, který se mu stal přítelem, zatímco ostatní farmáři nechali čerstvého Queenslandana na holič

kách. Hughovi se z ničeho nic vybavovaly léta staré a dávno zapomenuté události a rozhovory: zemědělská výstava, na níž poprvé

mluvil s Ianem Hamiltonem; taneční zábava, při níž mu Frank řekl:

“Pozor, Hughu, myslím, že po tobě hází okem má sestra Pauline.”

Je zvláštní, pomyslel si teď Hugh, co pouštní hvězdy a ticho dělají

člověku s pamětí.

“Říkal, že jde na výzvědy, podívat se po stopách tábora.

Ezekiel

potmě vidí jako kočka.”

“Tak tedy,” řekl Frank, načež vstal a protáhl si záda. “Zalezu do

stanu.” Od odjezdu z Kalagandry Frank sice zhubl, ale stále ještě se

nezocelil tak, jak bylo na takovou cestu třeba. Proklínal svůj sedavý život a litoval, že nedal na Ivyny rady a nedopřál si více pohybu.

Cestou do stanu, o který se dělili s Hughem, si v duchu slíbil, že

jakmile se vrátí, pustí se do jízdy na koni, do lukostřelby a veslování i do té bláznivé hry -, tenisu.

Právě tak i Carruthers se rozhodl, že si půjde lehnout, dávaje na

srozuměnou, jak dychtí po tom, aby mohl ráno brzy vstát a být připraven na další dlouhou cestu. Domorodí stopaři se uložili po boku

uvázaných velbloudů a nechali Hugha se Sarah u ohně o samotě.

Chvíli seděli v tichu a sledovali čaj vařící se v kotlíku.

Chvílemi

zdvíhali oči ke hvězdám, jako by se chtěli ujistit, že jsou na svém

místě.

Za poslední týdny Hugh u Sarah pozoroval jakousi změnu. Pleť jí na slunci ztmavla a horko jí dodalo zvláštní lesk. Bylo to však

ještě něco víc, říkal si Hugh. Sarah se postupně stávala tišší a uzavřenější. Stále přemýšlel o tom, jak se každou noc, když si myslela,

že ostatní spí, vykrádala z tábora do pouště. Někdy odcházela jen

na hodinu, jindy se vracela teprve za svítání.

“Myslím, že bychom si měli jít lehnout,” řekl Hugh. “Zítra se vydáme na cestu bez pomoci mapy a bez spolehlivě fungujících kompasů.”

“Ještě chvilku tu budu sedět. Dobrou noc, Hughu.”

Sarah se znovu zadívala do žhnoucích uhlíků a přitom myslela na Philipa; na to, jak ji v přístavu políbil na rozloučenou, aniž by

dbal na okounějící lidi. Během uplynulých čtyř týdnů měla Sarah

dostatek času i klidu na rozjímání a sebepoznávání. Přemýšlela o Joanně, která si zvolila jít vstříc svému osudu. Joanna nečekala,

až se její život sám naplní; stanovila si pevný cíl a šla za ním; sama

si vybrala vlastní osud, spíše než by se odevzdala do rukou daného.

Tak musím žít, říkala si v duchu Sarah. Musím se rozhodnout, co chci, a vydat se po své stezce písní, dokud se mi ji nepodaří naplnit. Ale jak? Chci Philipa a to je všechno. Ale v naší cestě stojí

nejeden zákon a tabu.

Když Sarah usoudila, že už všichni spí, vydala se tak daleko od

tábora, aby jej stále viděla, ale aby nikdo nemohl vidět ji.

Došla na

místo, kde se zastavila a pohlédla ke hvězdám. Všude kolem tušila

přítomnost Předků. Cítila pohyby duchů, kteří tudy prošli před ní,

ať jako duchové stvoření nebo jako skuteční lidé: mladí Makepeaceovi hledající Rajskou zahradu, Joannina matka Emily a domorodá dívka Reenadeena prchající před nebezpečím. Sarah věděla, že

touhy a sny každého, kdo tudy kdy prošel, tam dál žijí. Jejich tiché

hlasy jí zněly v uších, cítila na svém těle jejich dech, tušila tep jejich srdce. A v duchu si říkala: Připojím ke snům tohoto místa i své

tužby.

Sarah zavřela oči a snažila se vyslat svého ducha do noci; představovala si, jak jej Philip, od něhož jí dělily tisíce kilometrů, přijímá. Cítila, jak k ní vztahuje své ruce a objímá ji. Cítila fyzický tlak

jeho těla a dotek úst, toužila po jeho fyzické přítomnosti.

A vtom jí myslí probleskl další obraz: Výraz ve tvářích lidí v přístavu. Bílý muž líbající domorodou dívku na veřejnosti; kdyby jen

věděli, že ještě k tomu ženatý bílý muž.

Ach, Philipe, posteskla si. Co budeme dělat?

Sarah ve tmě zaslechla kroky. Otočila se a spatřila Ezekiela kráčejícího k ní pískem. Posadil se na zem a obrátil tvář ke hvězdám.

“Sem patříme,” řekl tiše. “K téhle zemi. Ty i já, my domorodci.”

Sarah vyčkávala. Po chvíli Ezekiel natáhl ruku obrácenou dlaní vzhůru. Sarah v jeho dlani spatřila modrou náušnici.

“Ta je Joannina!” zvolala. “Kdes ji našel?”

“Tam ten strom. Označila to místo a nechala tam značku. Jde tam,” řekl a ukázal směrem k východu.

“Myslíš, že značí cestu?”

“Tvoří stezku písní.”

“Ezekieli, to je báječné! Musíme to říct Hughovi!”

Ezekiel ji však zadržel a řekl: “Já nejdu. Hledej ji ty!”

“Co tím myslíš, Ezekieli?”

“Jmenuji se Geerydjine,” odpověděl. “Bílí mi kdysi dávno vzali jméno. Říkají mi Ezekiel. Ale já jsem Geerydjine. Dnes budeme procházet Místem snění Předka emu. Vrátím se tam a zůstanu.

Vrátím se teď ke svým předkům.” Odmlčel se, Sarah viděla, jak má

vlhké oči. Pak ji objal. Sarah na tváři cítila jeho drsný vous. Užasla

nad dotekem těch křehkých kostí a ochablých svalů. Vždy Ezekiele považovala za silného a statného, ale nyní ho poznala jako starého muže toužícího po odpočinku.

Dívala se za ním, jak kráčí pryč, až posléze splynul s nocí.

Sarah

se ho nesnažila zadržet, věděla, že se řídí zvykem svého lidu, že

odchází zemřít o samotě, v důstojnosti a ve svůj čas.

Podívala se na náušnici, kterou jí dal, a myslela na Joanninu stezku písní. Znovu slyšela Ezekielova slova: “My domorodci.”

Znenadání Sarah spatřila svoji cestu tak jasně, jako by se vinula

měsícem ozářeným pískem. Byla to stezka vedoucí napříč domorodou zemí a zemí bílých lidí až k Philipovi. Na jejím konci viděla

sebe samu v náručí muže, kterého milovala a líbala beze strachu, že

by tím mohli porušit zákon. Protože ona byla domorodou ženou, jak pravil Ezekiel/ Geerydjine, a podle zákonů svého národa mohla

muže prohlásit svým manželem, který mohl mít více než jen jednu

ženu.

Sarah si velmi přála, aby již mohli pokračovat v hledání a co nejdříve se vrátit na Merindu. Ještě dala tiché sbohem Geerydjineovi a pak spěchala zpět do tábora, aby Hughovi řekla, co je nového;

totiž, že Joannu najdou.,.

Joanna vkročila do temnoty jeskyně, z dosahu slunečních paprsků. Zastavila a přesvědčila se, že jí kožené desky pevně drží za pasem sukně, a zdvihla pochodeň do výšky. Všude okolo sebe slyšela

hučení hory, cítila její energii, téměř jako by byla vstupovala do živého organismu. Od vchodu vedla vymletá cesta zřejmě vyšlapaná

generacemi matek a dcer, usoudila Joanna a ztrácela se v hrozivé

tmě. Sluneční světlo pomalu ustupovalo, zatímco Joanna vstupovala do bijícího srdce hory a v duchu se ptala, co na ni čeká na konci té stezky.

Venku u vchodu do jeskyně čekala Beth plná úzkosti a naslouchala krokům své matky. Pohlédla na masové shromáždění domorodců dole na planině. Cítila kouř z jejich početných táborových

ohňů, slyšela bubny a zpěv. Když i zvuk matčiných kroků zanikl v temnotách jeskyně, dostala náhlý strach. Ztratila útěchu přítomnosti své matky, ocitla se sama mezi stovkami domorodců.

Vstala

a začala přecházet sem tam. Zdvihla oči ke slunci, které pomalu

šplhalo k zenitu, přemýšlela, jak dlouho by matka mohla být uvnitř

jeskyně.

Netrpělivost v ní narůstala. U jednoho z táborových ohňů muži tančili výjevy z lovu na klokany. Nahá těla měli pomalovaná, v rukách měli oštěpy a bumerangy, pronikavě křičeli a povykovali.

Beth se upřeně zadívala ke v chodu do jeskyně. Sluneční paprsky osvětlovaly začátek stezky klesající dále do hloubi temnoty. Pohlédla zpět na hlučnou, zakouřenou planinu a bez dalšího přemýšlení vklouzla do nitra hory.,.

Joanna postupovala temnými točitými chodbami a docela ztratila přehled o čase. Světlo pochodně vrhalo děsivé stíny tančící po stěnách. Viděla ve skále žíly rozličných barev; od zářivě zelených

pruhů přes rudé a oranžové až po hnědé. Cítila, jak ji mrazí v zátylku, nikoli však strachem, ale působením síly hory, snad jejím magnetismem, jak podotkla Beth, nebo snad ještě něčím jiným. Joannu

napadlo, zda by ta hora nemohla pulzovat energií života jako člověk.

Stezka se zúžila, stěny byly tak blízko u sebe, že se o ně otírala

rameny; strop byl tak nízký, že musela sklonit hlavu, aby mohla

projít. Scházela níže a níže, hlouběji do nitra hory. Narazila na

chodby tak úzké, že zapochybovala o své odvaze do nich byť jen vkročit.

Čas jakoby se zastavil a tma byla stále temnější. Joanna všude okolo sebe cítila tíhu hory. Až příliš dobře slyšela vlastní dech. Měla pocit, že kdyby se zastavila, slyšela by i tep svého srdce a jeho

ozvěnu od stěn podzemí.

Šla stále hlouběji. Nastražovala uši. Vzduch náhle ztěžkl. V

pochodni zapraskalo a plamen zakolísal, Joanna měla strach, aby nezhasl docela. Bez pochodně by se ocitla uprostřed tmy tak temné,

jakou může být už jen slepota.

Zaslechla zvuky, zastavila se a zaposlouchala, napjatě se je snažila rozeznat. Bylo to tiché rytmické klepání.

Joanně se ve tmě rozšířily oči. Plamen pochodně vrhal světlo jen

několik desítek centimetrů před ni. Každý krok, který udělala, v ní

vyvolával pocit, jako by kráčela skrze neprostupnou černou skálu.

Stezka však vedla dál, hlouběji.

Zastavila se a poslouchala. Klepání ji stále provázelo, jen se občas zdálo hlasitější a jindy zase nejasnější.

Na stěnách se začaly objevovat podivné malby. Joanna si je prohlížela ve světle pochodně, v jehož záblescích obrazy na stěnách se

zdály mihotavé, roztančené. Hleděla na zpodobení mužů, žen a zvířat žijících před tisíciletími. Zatímco postupovala chodbou

dál, malby rostly a narůstal i jejich počet. Zdálo se, že vyprávějí

příběh, ale Joanně se nepodařilo odhalit, jaký. Když však hleděla

na ty prastaré obrazy, cítila elektrizující vzrušení hory stvoření.

A přitom šla dál, hlouběji do jejího středu.

Zcela znenadání se před ní otevřela prostorná jeskyně. Joanna zalapala po dechu. Ze stropu visely mohutné stalaktity a setkávaly

se s obřími stalagmity, které vystupovaly ze země. Joannu napadlo,

že snad právě to je to místo, kam domorodé ženy zavedly její babičku, místo, kde se odehrávaly tajné rituály. Joanna zjistila, že klepání, které teď bylo jasně slyšitelné, bylo vlastně kapání vody. Uviděla rozlehlé jezírko s inkoustově černou vodou, jejíž hladina se

podivně vzdouvala a klesala. Jeskyně nebyla o nic menší než loď

katedrály, kterou Joanna kdysi viděla v Londýně a v níž se zvuky

odrážely právě tak jako zde; i ta gotická klenba, napadlo ji, se podobala útrobám té fantaskní hory.

Očima spočinula na něčem. Sehnula se a podívala blíže. Viděla kostru malého zvířete a kolem roztroušené slupky ovoce, semínka

a skořápky ořechů. Bylo to místo sídlem duchovních mocností?

Pokračovala dál s pocitem, že se na ni dívá obyvatel té monstrózní hrobky. Opatrně se postavila na skalní hranu při kraji černého jezera, tušila, že by jeho temné vody mohly skrývat netvora.

Hrana se zužovala; Joanna se musela přitisknout těsně ke stěně a pomalu postupovala dál. Stěny i skalní hrana však byly kluzké.

Natahovala ruku, aby se něčeho zachytila, a přitom jí ujely nohy.

Uklouzla, ještě se včas stačila zachytit, ale pochodeň jí vypadla

z ruky a odskočila přímo do vody.

Joanna s hrůzou sledovala, jak její plamen dohasíná. Vzápětí nevěřila vlastním očím, jeskyně se náhle naplnila bledě zelenou luminiscencí vycházející ze stěn, z krasových útvarů, ze stropní klenby

-, ta podivná záře vrhala na jeskyni ještě temnější světlo, ale zároveň Joanně dostatečně osvětlila cestu. Postupovala dál po skalní

hraně, a když došla k opačnému konci jezera, spatřila v odlehlé zdi

otvor, kterým stezka pokračovala.

Joanna váhala. Otvor ústil do tmy ještě černější, než jakou zatím

prošla, a jak viděla, stezka dál strmě klesala. Pomyslela na ztracenou pochodeň, na denní světlo za svými zády, na Beth, která na ni

čekala. Nato pocítila podmanivé kouzlo hory.

A vešla dovnitř.,.

Beth se pomalu plížila temnou chodbou, ohmatávala si cestu podél stěn, opatrně kladla nohu těsně před nohu. Nikdy ani netušila,

jak absolutní může tma být. Ani za bezměsíčných nocí na Merindě,

kdy se i hvězdy skrývaly za mraky, nebyla tma tak temná a neproniknutelná jako zde. Beth věděla, že jde jen několik minut za matkou, ale uvědomila si, že tak pomalým tempem ji nikdy nemusí dostihnout.

Šla dál a napínala zrak, jako by věřila, že se jí i ve tmě podaří

prohlédnout. A modlila se, aby před sebou spatřila světlo pochodně.

Připomněla si však, že se i její matka odvážila vejít do nitra hory, že její babička prošla stejnou cestou a obě našly cestu zpět.

Myslela na to, že tou samou cestou prošly celé generace žen a všechny přežily. A Beth věděla, že cesty nejsou nekonečné.

“Mami!” zavolala. “Mami, jsi tu někde?”

Jedinou odpovědí jí však bylo vlastní volání “mami”, doléhající

k ní ve spršce ozvěn.,.

Joanně se ulevilo, když několik okamžiků poté, co vešla do otvoru na druhém břehu podzemního jezera, zjistila, že stejná zelená luminiscence září i tam. Ocitla se v prostorném tunelu, na jehož

stěnách také nacházela malby a rytiny. Jak však zjistila, byly to výjevy odlišné od těch, které viděla předtím a na nichž byli muži zobrazení při lovu zvěře nebo v boji. Na těchto, napohled starších

malbách, byly výhradně ženy -, hrubé obrysy postav představující

plodnost a cyklus života. Vzduch měl zvláštní nádech, Joanna se

snažila rozeznat jednotlivé vůně, ale na mysl jí přicházel jen prach

a krev. Pokračovala v cestě tunelem, míjela výjevy zobrazující těhotné ženy s velkými prsy, děti v děloze, a lid na cestách.

Kráčela

podél již důvěrně známých kliček, kruhů a teček, v nichž poznávala typické umění domorodců. Četla v nich poselství prastarých stezek písní a myslela na dávno zapomenuté ženy, které je vytvořily.

Přitom ji napadlo, že snad vznikly za propastí času v dobách matriarchátu.

Šla dál po svažující se cestě, hlouběji do lůna hory. Doléhaly k ní další pachy jílu a plísně a těžká houbová vůně i jakýsi nasládlý

pach. Všude se rozlévalo zelené světlo a Joanna měla zvláštní pocit, jako by se pohybovala v tropickém moři; dokonce se jí zdálo,

že cítí slanou vodu a mořský vzduch.

Znenadání došla na konec tunelu a ocitla se na kraji ohromné sluje prostoupené vlhkostí a zelenou září.

Zastavila se a zůstala užasle hledět. Přímo před sebou viděla to,

co ji sem přivedlo, po tolika letech hledání a mílích cestování konečně našla, co hledala.,.

“Mami!” křičela Beth. “Kde jsi?”

Snažila se nepodlehnout panice. Snažila se zachovat klid. Ale tma na ni doléhala příliš hrozivě, a příliš dlouho. Co když se vydala

po nesprávné cestě? Co když již je na hony vzdálená své matce?

Co

když je navždy ztracená v útrobách té strašlivé hory, jen proto, že

neměla dostatek trpělivosti nebo odvahy vyčkat u vchodu?

Rukama tápala po vlhkých stěnách, nohy jí podklouzávaly po slizké stezce. Ve své slepotě dokázala stát vzpřímeně jen s vypětím

všech sil. Snažila se neplakat a slibovala Bohu, že dostane-li ještě

příležitost, bude svoji matku vždy poslouchat.

A vtom, jako by její úpěnlivá prosba byla vyslyšena, před sebou

spatřila světlo. Vlastně to ani nebylo světlo, jak zjistila, když

z chodby vyšla do prostorné jeskyně s černým podzemním jezerem. Nevěřícně se rozhlížela v zelené záři vycházející z celého

vnitřního povrchu hory, záři tak úžasné, že na okamžik zapomněla

na svůj strach.

Všimla si úzké skalní hrany, která lemovala jezero, na jehož druhé straně vzápětí zahlédla další vchod, za nímž stezka pokračovala.

Nyní, když viděla, se Beth vrátila trocha sebevědomí i odvahy.

Napadlo ji, že právě tou cestou s největší pravděpodobností prošla

i její matka, že jde v jejích stopách. Vykročila po úzké hraně a opatrně se vydala okolo zlověstně temného jezera.,.

Joanna na okamžik pocítila pronikavý strach, Duhového hada ve skutečnosti viděla poprvé. Ale jak hleděla na jeho krásné, pevné, duhově vybarvené tělo, jak se pohledem soustředila na tisíce

drobných detailů, z nichž se skládal, a na mystické symboly i obrazy v jeho pozadí, spatřila ženské poprsí. A pochopila: Duhový had

byl ženou.

Mohla jen hádat, před kolika lety nebo dokonce staletími Duhový had vznikl a kolik rukou se podílelo na tak skvostném díle. Jak

se k němu pomalu přibližovala, vyvstával jí před očima obraz vysoký mnoho metrů a tak široký, že nedohlédla jeho konce.

Joanna

se podivovala umění a dovednosti věnované té jedinečné skalní malbě nad dokonalými tahy a barevnými odstíny každé šupiny na těle toho hadího tvora; nad spletitostí křivek v celé jejich délce a šíři jeho jeskyně; nad vibracemi života, které jako by z něho vycházely. Něco takového muselo vznikat věky, pomyslela si Joanna.

Jak upřeně hleděla na tu nástěnnou malbu, začínala si všímat čehosi pod nánosy barvy -, struktury skály samé, žíly hornin a geologické vrstvy prostupovaly skálu v rudých, oranžových, hnědých

a zelených pruzích. Čím déle se Joanna dívala, tím více si uvědomovala, že Duhový had tam byl dlouho před tím, než se skály dotkl

první nános barvy.

Rozhlížela se po sluji, zdvihla zrak k vysokému klenutému stropu, viděla krasové útvary, primitivní kresby na stěnách i jemné,

svatozáři podobné osvětlení a nemohla se ubránit dojmu, že stojí

v katedrále.

Jeskyní protékal podzemní potok. Na kamenné zemi Joanna zahlédla nádoby určené k pití, skořápky kokosových ořechů, pohárky

z kůry a jílu a vydlabané kameny, všechny byly pomalované stejnými mystickými symboly, jaké obklopovaly Duhového hada, symboly života a plodnosti: ženskými symboly, říkala si Joanna v duchu. Právě zde se po staletí odehrávaly tajné rituály žen.

Tam,

kde voda vyvěrala v samém středu, v lůnu země. Tam, kde započal

život.,.

Beth užasle hleděla na fantaskní malby v zeleně osvětleném tunelu a nabývala přesvědčení, že ji šálí zrak. Přesto by přísahala, že

viděla, jak se některé z postav na stěnách pohnuly. Přidala do kroku, zrakové klamy jí naháněly strach, bála se, aby se jí nezatočila

hlava nebo aby neomdlela.

Když zahlédla konec tunelu a viděla, že ústí do další jeskyně, dala se do běhu. Beth vešla do sluje a zůstala stát. Oči se jí naplnily

podivuhodným zeleným světlem. Atmosféra uvnitř byla nabitá elektřinou jako za bouřky. Smysly vybičované k nebývalé citlivosti, dívala se na Duhového hada. A vtom spatřila Joannu stojící na

břehu potoka.

“Mami!” zvolala Beth.

Joanna se otočila. “Beth!” vykřikla. “Co tu děláš?”

“Čekala jsem na tebe, dostala jsem strach. Mám žízeň.”

Joanna vzala Beth za ruku a zavedla ji ke břehu potoka.

Ponořila

hliněný pohár do křišťálové vody a podala jej své dceři. Beth se napila a zjistila, že voda chutná právě tak, jak vypadá: průzračně

a čistě.

“Co je to za místo, mami?” zeptala se Beth.

“Pokolení žen sem přicházela uctívat stvoření a pokračování života.”

“A jaký obřad tu prováděly?” ptala se Beth.

“To nevím,” odpověděla Joanna. “Možná si předávaly své znalosti a moudrost. Tvoje babička tu byla…před mnoha lety.

Dost

možná přihlížela jakémusi předávání stezek písní od matek dcerám.”

Beth se na ni zmateně podívala. “Ale já jsem myslela, že stezka

písní je cesta.”

“My jsme stezky písní, Beth, matky i dcery. Tak mě napadá, že tohle je snad to skryté dědictví, o kterém mluvila má matka-, možná jí daly na vědomí, že se sem jednoho dne vrátí i se svou matkou,

aby poznala krásu tohoto místa. Ale nikdy se tak nestalo.

Zemřela,

aniž by to tušila.”

Beth všude okolo sebe cítila mystickou moc hory. “Co myslíš, že tu matky svým dcerám říkaly?” zeptala se.

Joanna na ni pohlédla a pomyslela si: Takovou dceru jsem si přála. Ty jsi mé štěstí. Jsi sama sebou, tak svá, a přece jsi částí mne.

Budu tě učit o naší stezce písní, naučím tě naslouchat tvému vnitřnímu hlasu, hlasu intuice. Vtom si uvědomila, že snad právě to

před tisíciletími v zde ve sluji domorodé ženy říkaly svým dcerám.

Beth vzhlédla k Duhovému hadovi a řekla: “Je to ten had, kterého babička vídala ve svých snech?”

“Ano, věřím, že ano. Podívej se blíže, Beth, pod nánosem barvy uvidíš rozvrstvení hornin. Vidíš, jak znázorňují tělo obřího hada?

Myslím, že sem v dávných dobách přišli lidé a objevili něco, co považovali za zpodobení hada ve skále, a začali jej uctívat. Za staletí

jej pak vymalovali, vyzdobili, zkrášlili.”

“Mami!” řekla Beth a ukázala na hada. “Podívej na to oko.”

Joanna užasle pohlédla na ustupující hlavu Duhového hada. Byla namalovaná z profilu, takže se ukazovalo jen jedno oko. Tím okem však nebylo nic než prohlubeň ve skále, která vypadala, jako

by z ní někdo něco vyloupl nožem.

“Opál!” zvolala Beth. “Odtud musí pocházet ten opál!”

Joanna otevřela kožené desky a kámen z nich vyndala. Cítila v dlani teplo kamene, který vydával jasně červené a zelené záblesky. Znovu se podívala na malbu na stěně. Prohlubeň, do níž opál

patřil, měla stejnou velikost i tvar jako opál. “Beth,” řekla Joanna,

“to musí být ten zločin, jehož se dědeček dopustil! Musel se vplížit

do jeskyně, aby ho nikdo neviděl, a ukradl oko Duhového hada.”

“A podívej se tam!” řekla Beth, načež se ozvěna jejích slov rozlehla až vysoko, těsně pod stropní klenbou.

Joanna se zadívala směrem, kterým ukazovala, a spatřila malé kostry rozházené po zemi -, psí kostry.

Znovu pohlédla na hada a uviděla něco, čeho si dosud nevšimla: ve spodní části malby se krčily hrubé rytiny postav představujících

psy.

“Můj bože,” řekla posléze. “Naliandrah měla pravdu. Vzpomínáš, Beth, jak mi při corroboree povídala, že odpověď leží ve mně?

Jistě! Teď už rozumím. Celou dobu jsem tu odpověď znala, jen jsem si ji nedokázala formulovat.”

“Co tím myslíš?” otázala se Beth.

“Ti psi,” řekla Joanna, ukazujíc na rytiny ve skále a kostry na zemi, “to musí být strážci Duhového hada. Když se někdo prohřešil

proti Duhovému hadovi tak jako můj dědeček, dostalo se mu trestu

od těch psů. Vzpomínáš si, jak Naliandrah vyprávěla Makpeejův příběh? Říkala, že ho Duhový had pozřel celého. Nebyl to had jako

takový, ale ti psi…” V uvědomění si hrůzy toho, co právě řekla,

Joanna na okamžik zavřela oči. Právě takový ortel kmen vynesl nad Johnem Makepeacem: Pustili na něho divoké psy. A tří a půlletá Emily tomu musela přihlížet.

“Teď už tomu rozumím,” řekla Joanna. Snažila se představit si, co se před padesáti lety muselo odehrát někde nedaleko -, mladý

Angličan neodolal pokušení zmocnit se opálu, kmen ho odhalil, pak psi… Ale co se stalo s Naomi? Postihl i ji ten strašlivý trest?

“Opál patří sem,” řekla Joanna. “Musíme jej dát zpět.” A s navrácením opálu, říkala si v duchu, pomine i kletba nad její rodinou.

Joanna podala Beth své kožené desky a překročila úzký potok, aby opál vrátila na jeho místo. A zatímco kamenem otáčela ve snaze najít správnou polohu, Beth si prohlížela kožené desky a jejich

obsah. Zahlédla okraj listiny, celou ji vytáhla a v přízračném světle

jeskyně četla její bledé řádky. Došla až k pasáži, v níž stálo: “Dva

dny cesty…a dvacet kilometrů od Bo Creek,” a náhle si vzpomněla

na tabuli, kterou viděla nedaleko nemocnice, kde hovořily se sestrou Veronicou. BUSTARD CREEK 20km. JIH. A DURRAKAI.

“Mami!” zvolala náhle Beth. “Myslím, že vím, kde leží ten pozemek, ten v té listině! Tam, kde žijí jeptišky, je to jejich nemocnice! Vím to jistě!”

Joanna se na Beth překvapeně podívala. “Pokud je to pozemek označený na listině,” pravila posléze, “pak to musí být místo, kde si

mí rodiče chtěli založit farmu. Našli jsme to, aniž jsme o tom věděli.”

“Co s tím pozemkem uděláme?”

Joanna si vzpomněla na sestru Veronicu a nezapomněla na to, kolik péče věnovala malé Emily během prvních dní po jejím návratu z pouště. Byla-li listina stále platná a bylo-li možno si na pozemek činit nárok, Joanna nepochybovala o tom, co udělá.

Když byl drahokam na svém místě, zářící rudozeleným ohněm, Beth pravila: “Mami, myslíš, že teď, když má had zpět své oko, začnou v hoře domorodci znovu vykonávat své obřady jako kdysi?”

“To nevím, Beth. Možná že ne. Uplynulo mnoho let, koloběh ztratil svoji souvislost, již dlouho sem nikdo nevstoupil, dlouho tu neproběhl žádný obřad. Dokonce ani Naliandrah neví, jaké rituály

se tu v těch jeskyních odehrávaly. Možná, že rituály nadobro vymizely, a ty a já jsme posledními z těch, kdo stanuly před Duhovým

hadem.”