Hvězda Babylonu

Barbara Wood

(2004)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Egyptoložka Candice Armstrongová pracuje pod vědeckým vedením uznávaného odborníka profesora Masterse. Ten se věnuje bádání po vyhořelé alexandrijské knihovně. Candice překládá hieroglyfy a snaží se dokázat svou teorii, že královna Nefertiti byla ve skutečnosti faraon. Vše se změní ve chvíli, kdy starý profesor Masters spadne ze schodů a leží v nemocnici v kómatu. Stihne ještě pošeptat Candice pár důležitých slov .

Barbara Woodová

Hvězda Babylonu

Alpress, 2004

Prolog

Alexandrie, Egypt 332 let po Kristu

V temné tajné chodbě si kněžka netroufala zastavit ani zvolnit, ačkoliv do nohou ji únavou a bolestí chytaly kruté křeče. Zezadu ji doháněla smrt – nejenom ji, ale všechny její druhy. Musí je varovat.

Knihovna stála v plamenech.

Klopýtla, o drsnou zeď si odřela nahé rameno a málem upadla. Jakoby zázrakem se udržela na nohou a letěla vpřed, plíce zmučené nedostatkem kyslíku. Dokonce i tady, z bezpečné vzdálenosti, cítila vražedný žár, dusila se kouřem požáru. Dostane se k ostatním včas?

Filos si z nahé kůže seškrabával teplý olej a přitom si v duchu stále dokola kladl otázku, jakým zázrakem zrovna on získal pozornost a lásku nejkrásnějšího stvoření na světě. Artemisia by pochopitelně nesouhlasila, stěžovala by si na svůj příliš kulatý obličej a příliš tupý nos. Ovšem pro velekněze Fila se krásou vyrovnala Luně na nebi: člověku stačilo pohlédnout na ni jen jedinkrát a ihned podlehl jejímu kouzlu.

Právě se pomilovali. Artemisia se teď koupala v navoněné vodě své soukromé lázně. Později se každý zvlášť vrátí do Knihovny, kde budou pokračovat v plnění svých posvátných povinností, a o jejich zakázané lásce nikdo nebude mít ani potuchy.

Artemisia vzhlédla z kouřící vody ke svému milenci. Kdykoliv s ní Filos uléhal na lože, sundal si paruku. Jako všichni kněží měl vyholenou lebku. Díky tomu připomínal orla, o což se přičinil hlavně jeho impozantní nos, který zbožňovala. Filos byl nejkrásnější muž na světě. A patřil jenom jí.

Kéž by se mohli vzít!

Ale rodiče je oba ještě před narozením zasvětili službám Knihovny a jejímu tajnému poslání. Už jako děti složili slib čistoty, což tehdy učinili s lehkým srdcem, protože co dítě ví o tělesné lásce? Kdyby dnes jejich láska vyšla najevo, zbavili by je kněžského titulu, vytrhli z lůna rodiny a vyhnali do pouště, kde by bídně zahynuli.

Filos se náhle polekaně obrátil. Šramot za dveřmi. Někdo přichází!

Zaslechla to i Artemisia. „Skryj se!“ sykla.

Příliš pozdě. Dveře se rozlétly a na prahu se objevila kněžka z Knihovny, bílou řízu u krku rozervanou. Z obličeje jí čišel děs. Přítomnost velekněze v Artemisině komnatě ji nezajímala. „Knihovna hoří!“

Teď už ucítili kouř. Rozhrnuli závěsy na oknech a uprostřed pozemků Knihovny spatřili zlatavou záři. Kvapně se oblékli a vyřítili se ven.

Před budovou se jim naskytl šokující pohled. Skvostné sloupoví a oblouky a kopule stály v jednom plameni. V ulicích se tísnily davy lidí, kteří prchali z hořících budov a zase vbíhali dovnitř, o překot vynášeli nábytek, knihy, házeli je na obrovské hromady a podpalovali pochodněmi. Šílející dav ničil všechno, co mu přišlo pod ruku, a drancoval prostory Knihovny v honbě za džbány vína, posvátným olejem a zlatými lampami.

„Musíme je zarazit!“ zavřískla Artemisia, ale Filos ji bez vysvětlování zadržel. Mezitím už zahlédli, jak lůza vyvléká ven kněží a kněžky, servává jim oděvy a nahá těla s řevem hází na hořící hranice.

„Musíme zachránit, co se dá!“ zvolal Filos, popadl ji za ruku a rozběhl se s ní do přístavu, kde už šest staletí chránily Knihovnu před mořem mohutné hradby. Tady našli tajný vchod a vřítili se do zakouřené podzemní chodby, kde narazili na další prchající kněze a kněžky s náručemi plnými knih, jež stačili zachránit před rabováním. „Do přístavu!“ poručil jim Filos. „Vezměte, co jen unesete, ale především zachraňte sebe!“

Filos a Artemisia chvátali do nejvnitrnějších prostor Knihovny, do Nejsvětější Svatyně, kde se odjakživa přechovávaly ty nejposvátnější z knih. Pozvedli lemy říz a bleskově do nich nahrnuli svitky. Skrze zdi sálal žár a plíce se jim plnily houstnoucím kouřem.

Po chvíli se připojili k houfu bratrů a sester. Všichni se snažili zachránit sebe i náklad vzácných památek, které dokázali pobrat. Mířili k přístavu, ale v ulicích jim cestu odřízla lůza s tvářemi planoucími chtíčem po krvi a vraždění. „Pohani!“ hulákali. „Ďáblovo sémě!“

Kněží si bezhlavě razili cestu davem, ale řadě z nich nepřálo štěstí. Lůza se na ně sesypala a krupobitím ran jim tříštila lebky a kosti.

Filos si uvědomil, že v žádném případě se s Artemisiou nezachrání oba – ale s pomocí lsti by se to mohlo podařit aspoň jednomu z nich. „Utíkej!“ vybídl ji a vtiskl své svitky do její už beztak obtížené náruče. „Vezmi to! Pustím se tudy, nalákám je, aby běželi za mnou.“

„Ale bez tebe nemohu!“ Po tvářích jí proudily potoky zoufalých slzí.

„Moje milovaná, knihy mají nesrovnatelně větší cenu než můj bídný život! Opět se shledáme v Záři.“

Dala se tedy ze všech sil do běhu a ohlédla se pouze jedinkrát, a to zrovna ve chvíli, kdy se zběsilý dav zmocnil Fila a vyzvedl ho vysoko nad hlavy. Doléhaly k ní zrůdné skřeky, nevydával je však Filos, ale šílející křesťanská sběř nesoucí oběť k sálající hranici, kde ji mrštila do ohně.

A Filova poslední slova, než ho plameny pohltily: „Nedopusť, aby zapomněli na přísahu, má lásko! Nedovol na ni zapomenout!“

Knihovna tu stála po šest staletí, tedy už od časů, kdy Alexandr Veliký založil Alexandrii. Šest set let se tu nacházelo ohnisko vědy a moudrosti, vzdělanosti a filozofie, studnice knih, dopisů a slov snesených ze všech čtyř koutů světa. A teď stálo v plamenech až po základy a spolu s tím všechno uvnitř – papyry, pergameny, svitky, muži a ženy zčernaly na popel, který nakonec rozfouká vítr.

Na rozhoupaných člunech se choulili zachránění kněží a k hrudi tiskli vzácné poklady, s nimiž uprchli zkáze. Naposledy se ohlédli na žhavou zářící stěnu na noční obloze, načež se obrátili zády k domu i svým milovaným, napjali plachty a nechali se unášet proudem do dáli.

1. část

.

1.

Candice Armstrongova se užuž chystala udělat druhý největší omyl svého života, když ji vyrušilo zaklepání na dveře.

Nejdřív to přeslechla. Do hor Malibu útočila bouře od Tichého oceánu a hrozila, že přeruší dodávku proudu dřív, než Candice dopíše e-mail, jehož text hystericky vyklepávala na klávesnici – zoufalou prosbu, kterou prostě musí odeslat ještě před vypnutím elektřiny.

A taky dřív, než ji opustí odvaha.

Světla zablikala. Candice tiše zaklela a konečně uslyšela klepání na dveře. Tentokrát bylo hlasitější, naléhavější.

Mrkla na hodinky. Půlnoc. Kdo sem jde na návštěvu v tak nekřesťanskou hodinu? Podívala se na Huffy, která s ní ve srubu bydlela. Obrovská vykrmená perská kočka neměla ráda, když ji někdo vyrušoval ze zaslouženého spánku. Však také chrupala dál.

Candice se zaposlouchala. Třeba si to jen namlouvá, vždyť venku zuří hromy a vichr a zběsilé živly.

Klepy klep!

Jukla kukátkem ve dveřích. Na prahu stál muž, stékaly po něm proudy deště. Do obličeje mu neviděla, tonul ve stínu klobouku s širokou střechou. Připomínal pánský plsťák s měkkou promáčklou střechou ze čtyřicátých let. A k tomu pršiplášť. „Prosím?“ vyhrkla.

„Doktorka Armstrongova? Doktorka Candice Armstrongova?“

Autoritativní hlas.

„Ano.“

Zvedl ruku s odznakem. Policejní oddělení Los Angeles. Něco řekl – zřejmě se představil – ale slova se utopila v burácení hromu. „Mohu dál?“ zeptal se, vlastně skoro zahulákal. „Týká se to profesora Masterse.“

Nechápavě vykulila oči. „Profesora Masterse?“ Pootevřela dveře, aby si mohla muže prohlédnout trochu líp. Byl urostlý a promočený na kůži. Víc se poznat nedalo.

„Víte, že vám nefunguje telefon?“

Otevřela dveře dokořán. „To je tu při deštích normální. Pojďte dál, inspektore. Co je s profesorem?“

„Jsem detektiv,“ opravil ji a vstoupil přes práh, široká ramena prosáklá vodou. Candice honem zabouchla dveře, aby vichřice nemohla dovnitř. „Najít vás je dřina,“ prohodil muž. Jako kdyby ujížděl celou tu dálku jen proto, aby jí pověděl tohle.

Trochu jí tím připomněl, co řekl Paul, její poslední známost, když se rozcházeli, protože se s ním odmítla odstěhovat do Phoenixu a dělat ženu v domácnosti, zatímco on by si hezky v pohodě budoval právnickou kariéru. „Tohle není žádný domov, Candice. To je úkryt, doupě.“ Měl pravdu? Ale před čím by se ukrývala? Její nejlepší kamarádka Zora jí vynadala, že si Paula nechala „uklouznout“. Byl to prima úlovek, tvrdila, jako by mluvila o pstruhovi.

Jenže Candice se nesnažila ulovit partnera za každou cenu. Rozhodně ne takového, který jí oznámí: „Kariéru máš stejně odpískanou, takže bys měla být ráda, že ti nabízím aspoň manželství.“

Hledala mužskou společnost, láskyplný vztah. Ano, po tom toužila, ale kdo ví proč se jí to vyhýbalo. Jakmile muž zjistil, že se nikdy nestane ústředním bodem Candiciny existence a na prvním místě pro ni navždy zůstane její práce, bez výjimky práskl do bot. Nakonec muže definitivně vyškrtla ze života.

A právě proto se snažila necivět na vysokého neznámého muže s přimhouřenýma očima. Nejspíš byl i pohledný, ale obličej mu stínil hluboko stažený klobouk. „Tak co má být s Profesorem? Je v pořádku? Nestalo se mu nic?“

Pohledem přejížděl po vybavení venkovské chaty, jakoby v duchu sestavoval seznam zahrnující egyptskou sošku, koberec, kožené otomany, palmy v květináčích, obraly a plakáty Nilu a pyramid. „Měl nehodu, paní doktorka je v kritickém stavu a shání se po vás.“

Detektivovi neviděla jasně do tváře, stál ve stínu, ale rozeznala silné čelisti a pevně sevřená ústa.

„Ale proč chce zrovna mě?“ Od jejího posledního kontaktu s profesorem uběhl víc než rok.

„Nemám ponětí. Ale nefunguje vám telefon, takže mě řekli, abych vám to vyřídil osobně.“

Ten tón! Je snad náčelník že ho tím úkolem pověřili?

„Jenom si vezmu kabelku.“

Detektiv se nepřestával rozhlížet po místnosti. Všiml si načatých ovesných sušenek vedle klávesnice počítače, a šálku kakaa, na první pohled vychladlého. Na pozdní občerstvení zapomněla kvůli textu, který psala na počítači. Zřejmě e-mail.

Spěšně popadla klíčky od vozu a zhasla stropní světlo. Ve dveřích se ještě ohlédla na monitor počítače a e-mail, který čekal pouze na povel „SEND“. Poslední zoufalý pokus Ochránit si kariéru díky tomu, že ze svého úhlu pohledu vysvětlí pravou podstatu skandálu v hrobce faraóna Tetely. Ale co, odešle ho později.

Venku se zastavila přímo na dešti a užasle zírala na přední pneumatiku svého vozu. Lívanec nemohl být placatější. Na výměnu kola nezbýval čas.

„Vezmu vás,“ nabídl detektiv. Dost neochotně.

Během cesty do nemocnice, která byla v Santa Monice vzdálené deset mil, policista nic dalšího nevysvětloval. Klobouk nesundal, ale ve světle mu Candice viděla do obličeje lépe než předtím. Usoudila, že je skoro čtyřicátník. Po obou stranách úst se mu táhly hluboké rýhy. Nos měl mohutný a pěkně utvářený. Z profilu jí připomněl faraóna Tutmose Třetího.

Dálnice Pacific Coast připomínala výjev ze snu v deliriu, všechny čtyři jízdní pruhy zalévala voda a klouzala po útesech dolů, černou oblohu protínaly blesky. Ve tmě Candice ani nedohlédla na vřící vlny, které se tříštily o pobřeží, a všechna auta se plazila jen hlemýždí rychlostí.

Candice se v myšlenkách zatoulala k profesoru Mastersovi. Kdy spolu vlastně mluvili naposledy? Před rokem u oběda, když dokončili spolupráci na projektu Šalamoun. Přátelili se a pracovali spolu. Ale přesto, proč chce zrovna ji! Předklonila se, jako by tím mohla auto popohnat k rychlejší jízdě.

Detektiv se po své sousedce nenápadně ohlédl a snažil se odhadnout, co je zač. Napjatá. Nervózní. Hlava plná starostí. Zamlklá.

Na tak uzavřené a neprůhledné typy nebyl zvyklý. Osmnáct let u policie mu zostřilo instinkt. Většinu lidí prokoukl snadno, ostatní po chvilce. Ovšem Candice Armstrongova představovala záhadu. Nečekaný a chvatný půlnoční přesun do nemocnice za zraněným přítelem. Podobná situace si přímo koleduje o nervózní brebentění. O milion otázek. O jednu cigaretu za druhou. Ale tahle žena se dívá rovnou před sebe, oči upřené na silnici, ale nevnímá ji. Je soustředěná na cosi uvnitř vlastní hlavy.

A potom nečekaně pronesla: „Jericho.“

Detektiv odlepil oči od silnice. „Cože?“

„Tam jsem s profesorem Mastersem pracovala poprvé. Bylo to v Jerichu.“

Udiveně zamžikal. V duchu totiž vedla rozhovor sama se sebou.

Její hlas ho překvapil. Hluboký, současně pevný a vyzrálý, zvláštně kořeněný a hebce táhlý, připomínal mu horké sýrové fondue.

„Co se profesorovi vlastně stalo?“ zeptala se konečně. „Autonehoda?“

„Spadl ze schodů.“

Vytřeštila na něho oči. Profesor Masters spadl ze schodů?

„Vždyť se mohl zabít!“ vydechla, protože si uvědomila, že jejímu učiteli se blíží sedmdesátka.

„Je v kritickém stavu.“

Opět zaburácel hrom a nebe rozčísl rozeklaný blesk. Půlnoc už dávno získala nádech neskutečna. Neumírejte. Profesore, prosím.

Konečně odbočili z dálnice a hnali se vzhůru přes hřeben. Za okamžik už sjížděli po Wilshire Boulevard a přes kmitající se stěrače zahlédli vodou rozmazaný neonový nápis NEMOCNICE.

Policista zpomalil a zajel s vozem na parkoviště. Candice počítala s tím, že ji vysadí a sám hned odjede, ale zaparkoval na místě vyhrazeném pro nemocniční pohotovost a dvoukřídlými dveřmi ji doprovodil k výtahu, kde stiskl tlačítko do čtvrtého patra. Prudké světlo, které si nezadalo s denním, teď odhalilo vrásky v koutcích očí a ofinu tmavě plavých vlasů pod kloboukem, který si ani nyní nesundal. Navíc si s mírným překvapením všimla, že pod mokrým pršipláštěm má sako od obleku, bílou košili s naškrobeným límečkem a dokonale uvázanou kravatu z burgundského hedvábí. To ho odvolali z nějakého večírku?

Počítala s tím, že před JIPkou bude čekat hlouček ustaraných přátel a příbuzných, ale nebyla tam živá duše. S výjimkou muže, který pil z fontánky, byla chodba liduprázdná. Ani uvnitř se nikdo vystrašeně nechoulil vedle profesorova lůžka.

„Copak jste to nikomu neoznámili?“ zeptala se na sesterně, když se ohlásila.

„Pouze vám,“ odpověděla sestra, když Candice odváděla k jedné kóji, jež se v půlkruhovém vějíři rozvíraly před centrální řadou monitorů.

Při pohledu na svého starého učitele ochable ležícího v bílých přikrývkách jí vyhrkly slzy do očí – obvaz kolem křehkého čela, infuze přichycená náplastí k ruce, kyslíkové hadičky pod nosem, pípající monitor kontrolující srdeční činnost. V obličeji měl zrůdně nepřirozenou barvu. Vypadal na sto let.

Podívala se mu na ruce pokryté skvrnami a podlité krví v místě, kde v nich vězela infuzní jehla, a hlavou jí bleskl výjev, vzpomínka na ty ušlechtile formované ruce poletující nad prastarými papyry, rozpadlými na tisíc drobných úlomků. Profesor strávil dlouhé hodiny jejich sestavováním, občas mu trvalo týdny, než spojil dva nerovné okraje. Pamatovala si ho s pinzetou, jak klade jeden zažloutlý úlomek k druhému, všechny pomalované černými klikyháky. „Dávejte pozor, Candice,“ poučoval ji. „Tohle je pro vás alefbeta. Vidíte?“

O dvaadvaceti písmenech starých hebrejských textů hovořil profesor jako o „alefbetě“, aby je odlišil od dnešní „alfabety“. Po celý život se věnoval studiu vývoje starověkých psaných piktografů až do systému současného písma a díky tomu patřil k nepočetné hrstce vědců na celém světě, kteří ve starých hebrejských textech uměli číst stejně plynně jako v ranních novinách.

Teď jednu z těch rukou uchopila a v duchu se modlila, aby v dalších letech mohly dál sestavovat staré papyry. Rozlepil třesoucí se víčka. Okamžik zmatku, pak pochopení. „Candice. Tak jste přišla…“

„Pššš, profesore. Nesmíte se unavit. Ano, jsem tady.“

Očima zatékal do stran a začal mělce lapat po dechu. Cítila, jak jí suché chladné prsty svírají ruku. „Candice… Pomozte mi…“ Sklonila se níž, aby ho lépe slyšela.

Detektiv se postavil vedle pojízdného vozíku plného zdravotnických potřeb, odkud měl dobrý výhled na profesora i jeho hosta. Sestřička z JIPky se snažila Candice Armstrongové dovolat, ale zjistila, že telefonní linky v kaňonu jsou mimo provoz. Možná měla mobil, ale v seznamu číslo nebylo. Ovšem starý pán, zmatený a rozrušený, trval na tom, že pro ni musejí poslat, byl stále rozčilenější, a než opět upadl do bezvědomí, stačil vyděsit všechen personál. Lékař prohlásil: „Zranění hlavy, pravděpodobně subdurální krvácení. Nejdřív ho musíme stabilizovat…“

A usoudil, že Candice Armstrongova by starce pomohla zklidnit, když o ni tolik stojí.

Její adresu objevili v profesorově náprsní tašce, bydlela v horách Malibu. Vzhledem k naléhavosti situace se detektiv nabídl, že ji přiveze osobně, i když venku bylo boží dopuštění. Jel rozhodnutý bušit na dveře, dokud se v domě nerozsvítí, ale ještě nespala a dveře přišla otevřít viditelně rozrušená, pokoj ve srubu doslova vibroval jejím vnitřním napětím.

Teď však vypadala úplně jinak, k starci se skláněla s konejšivou něhou.

Zhruba pětatřicetiletá, v hnědých volných kalhotech a krémové hedvábné halence, pod hrdlem růžová brož s kamejí, drobné zlaté hodinky – skrz naskrz ženské, pomyslel si detektiv, vůbec se nehodí k ženě, která se hrabe v hlíně a troskách. Delší hnědé vlasy měla stažené dozadu keltskou sponou, ale jednotlivé pramínky se vyvlékly a spadaly kupředu, takže ze strany jí zakrývaly obličej. Měl dojem, že je vlastně docela hezká, ovšem on se za znalce ženské krásy nepovažoval.

Hlas, ten měla osobitý. Jako by jí z hlasivek kanul hustý med.

Candice nebrala detektivův zkoumavý pohled na vědomí, skláněla se co nejníž k profesorovi, protože mluvení ho namáhalo. „Můj dům…,“ sípal. „Běžte, Candice. Nutné. Dřív než – dřív ne…“

„Všechno je v pořádku, profesore. Nebojte se. Zvládnete to.“

Ale profesor byl stále rozrušenější. „Pandora. Můj dům.“

„Pandora? Vaše kočka, ano? Nebo váš pes? Chcete, abych ji krmila? Profesore, dovolte, abych někomu zavolala. Členu rodiny. Někomu z univerzity.“

Zazmítal hlavou ze strany na stranu. „Ne. Jenom vy. Běžte.“ Zavřel oči. Čelo měl svraštělé buď bolestí, nebo zoufalstvím, nedokázala to určit. „Hvězda babylonská… Najděte…,“ sípal.

„Hvězda… jaká?“

Oči zůstaly zavřené.

„Profesore Mastersi?“

S nejvyšším vypětím vyrazil tři slova: „Pandora. Ten klíč…“ A potom opět upadl do bezvědomí.

Když v detektivově doprovodu po chvíli odcházela z JIPky, Candice bylo do pláče. Profesor se zdál tak drobný a zranitelný. Ještě před sedmi lety, když spolu pracovali v Izraeli, byl hotový obr.

U výtahů Candice vytáhla z kabelky mobil. „Snad takhle pozdě seženu ještě taxi,“ zamumlala a vyťukala číslo informací.

„Já vás domů odvezu.“

„Jenže já domů nejedu. Musím nutně k profesorovi. Mám dojem, že si přál, abych se mu postarala o nějaké zvířátko, jeho mazlíčka.“

„Hodím vás tam.“ Další zdráhavá nabídka. Ale ráda ji přijala.

Přeběhli parkovištěm, do nějž ještě nepřestal bušit nelítostný liják.

„Bluebell Lané ve Westwoodu,“ řekla, když se zabouchly dveře vozu. „Číslo nevím, ale poznám dům.“

Byla to zámožná čtvrť v západní části Los Angeles, a když zastavili u velikého sídla v tudorovském stylu, od ulice oddělené zahradou s úhledně zastřiženým živým plotem, růžovými keři a pečlivě ošetřovaným trávníkem, neviděli v oknech jediné světlo. Candice bez vysvětlování vyskočila z vozu a rozběhla se do deště.

Detektiv ji dohonil až na přední verandě, kde hledala mezi květináči a pod domovní rohožkou. „Říkal něco o klíči, ale nemůžu ho najít.“

Klíč nenašla, ale ukázalo se, že vchodové dveře nejsou zamčené.

Vstoupili do temné haly a Candice zavolala: „Héj, čičí, čičí! Pandoro? Pandy? Kdepak jsi?“

Napínala uši, jestli zaslechne vstřícné zamňoukání, cupot tlapek po mramorových dlaždicích. Neslyšela však nic než ticho, tu a tam přerušované burácením hromu.

Odvážila se hlouběji do domu, nahlížela do temných místností a s pocitem nevítaného vetřelce nepřestávala volat: „Pandoro! Pandy! No tak, čičí, čičí!“ Zahltily ji vzpomínky: Dny strávené nad projektem Šalamoun, vůně profesorova dýmkového tabáku, jeho hluboký mírný hlas, kterým zkušeně a přesně popisoval všechny ty prastaré předměty, rituály i události. Z hloubi duše doufala, že se profesor uzdraví. Sestřička se zmínila, že k nehodě došlo, když v domě byla hospodyně. Naštěstí, protože v opačném případě…

Candice se zastavila v kruhové vstupní hale a s rukama v bok rozmýšlela, jak hluboko do domu se smí odvážit, když ji vylekal tlumený hlas. Uvědomila si, že detektiv už nestojí vedle ní, takže zamířila k patě širokého schodiště a zaklonila hlavu. Zahlédla ho nahoře, skoro utopeného ve stínu. K jejímu úžasu tlumeně mluvil do mobilního telefonu.

Nerozuměla, co říká, ale připadalo jí divné, že kvůli tomu vyšel do patra. Nebo tam něco hledá?

Z obývacího pokoje vycházelo kalné světlo.

Přiblížila se k otevřeným dveřím a v mžiku ji upoutal obraz nad krbem, provedený klasickým stylem Davida či Ingrese. Zobrazoval Pandoru, podle řecké mytologie první pozemskou ženu, vysokou a pružnou, v rozevláté říze, jak smutně a toužebně ukazuje štíhlou paží na skříňku, kterou právě dostala darem od Dia.

Candice se vytáhla na špičky a posunula obraz stranou, ale pod ním nenašla žádný schovaný klíč ani sejf zabudovaný do stěny, kde by se klíč případně mohl skrývat.

Opět obraz narovnala, ucouvla o krok a zamyslela se. Musela to být Pandora, o které mluvil profesor. Nevzpomínala si, že by se během jejich spolupráce zmínil o nějakém domácím mazlíčkovi, takže se logicky dalo vyvodit, že žádného nemá ani dnes.

Náhle si Candice všimla Pandořiny vztažené paže. Postava sice ukazovala na dárek, který jí dal Zeus, na skříňku obsahující všechno zlo světa, ale bílý prst jako by současně ukazoval za plátno a pravou stranu rámu k ozdobně vyřezávané dřevěné schránce stojící na mramorovém podstavci. Candice poznala, že jde o krabici na doutníky, kterou profesor míval v pracovně. Na tohle místo se nehodila, vypadala tu jako pěst na oko.

Zvedla víko skříňky a překvapeně vykulila oči. Ve schránce nebyly doutníky, nýbrž stará kniha.

Za zády zaslechla detektivovy kroky. Candice vytáhla knihu a ukázala ji detektivovi. „Mám dojem, že profesor žádal o tohle.“ Kývla směrem k obrazu. „Pandora ukazuje právě sem.“

Detektiv nepronesl ani slovo, jen dál postával ve stínu. Obývací pokoj na zlomek vteřiny ozářil blesk a ukázal starožitné zařízení i vystavené předměty z vykopávek. Candice pokračovala: „Nevadí, když to odnesu? Ráno to předám profesorovi. Můžu vám na to podepsat potvrzení.“

„Věřím vám,“ zabručel.

Venku na verandě, když zamykali vchodové dveře a váhavě vyhlíželi do černého deště, si Candice vzpomněla: „Co jste dělal nahoře na schodišti? Hledal jste tam něco?“

Zůstal zahleděný do vichřice. „Prohlížel jsem koberce, abych zjistil, kde vlastně zakopl.“

„Měla jsem dojem, že s někým telefonujete.“

„S manželem profesorovy hospodyně. Ta zavolala sanitku. Potřeboval jsem s ní mluvit, ale je pod sedativy.“

Candice se na něho pátravě podívala. Všimla si, že nepřirozeně silně zatíná čelisti, jako by se přemáhal, a z hlasu mu čiší podivné napětí. A náhle jí hlavou bleskla děsivá myšlenka. „Takže profesorovo zranění není náhoda, je to tak? To proto policie pověřila vyšetřováním detektiva?“

„Mě nikdo nepověřil. A jeho zranění je skutečně důsledkem nešťastné náhody.“

„Tak proč mě přijel vyzvednout právě policista?“

Konečně k ní obrátil hluboko zasazené oči. „Myslel jsem, že to víte. John Masters je můj otec.“

2.

Probudilo ji zvonění telefonu.

Podle řídkého světla prodírajícího se borovými větvemi za oknem Candice odhadla, kolik je hodin. Příliš časně na telefonát ze San Franciska, na který tak zoufale čeká oznámení, že dostala vytouženou práci, že její kariéra neleží v troskách.

Odhrnula si vlasy z obličeje a rozespale hlesla do sluchátka: „Haló?“

Ticho.

„Haló? Kdo volá?“

Cvak.

Užasle vykulila na telefon oči, prudce se v posteli posadila. Naráz se probrala a vybavila si všechno, co se stalo. Vytočila informace, zjistila telefonní číslo do nemocnice, nechala se spojit s JIPkou a otázala se na profesorův stav.

Prosím, ať je v pořádku. Ať je mu líp. Ať už sedí a vtipkuje se sestřičkami. Geniální mozek, který dal do souvislosti a potvrdil základy náboženské víry, mozek s vyhlídkou na dalších dvacet tvůrčích let zničen záhybem na koberci.

Žádná změna. „Kdyby přišel k vědomí,“ požádala sestřičku, „vyřiďte mu prosím, že ho dnes dopoledne přijde navštívit Candice Armstrongova.“

„Znovu?“

„Co myslíte tím znovu!“

„Vždyť jste odtud před pár minutami odešla, slečno Armstrongova!“

„To tedy těžko.“

„Máme vás na seznamu návštěv. Zrovna mám před sebou váš podpis.“

Candice si promnula oči. Pravděpodobně to byl stejný list, na který se podepsala v noci, a ještě se nedostali na další stránku. Poděkovala sestřičce a zavěsila. Pod horkou sprchou, zatímco si po těle roztírala avokádové mýdlo a drbala vlasy šamponem s jahodovou příchutí, přemýšlela o detektivovi z včerejší deštivé noci. „John Masters je můj otec.“

Sáhl do kapsy pláště, opět vylovil odznak a tentokrát Candice přečetla nápis, který předtím nerozluštila: Detektiv poručík Glenn Masters.

Vracela mu odznak s údivem, protože v tu chvíli se vzmohla na jedinou myšlenku, a sice že Glenn Masters, pořád ještě v klobouku a mokrém plášti, daleko víc připomíná kriminalistu pátrajícího na místě činu než muže, který se vrací do domu svého dětství. Tedy Candice aspoň předpokládala, že tady strávil dětství. Věděla, že profesor v domě žije padesát let, častokrát se chlubil, že sídlo koupil od jisté hvězdy němého filmu, jejíž přízrak tu podle jeho tvrzení dosud straší. „Omlouvám se,“ vyhrkla, „musí to pro vás být těžké. Neměla jsem právo odvádět vás od tatínkova lůžka. Mohla jsem si vzít taxík.“

Jako obvykle neodpověděl, pouze schoval odznak do náprsní kapsy. Candice omluvně zahučela: „Netušila jsem, že profesor má syna.“ Zamračila se, jelikož si vybavila dobu, kterou strávila v Izraeli na vykopávkách s detektivovým otcem, ty dlouhé měsíce, jež s profesorem věnovala práci na projektu Šalamoun, bezpočet hodin, které společně propovídali a o synovi přitom nepadla jediná zmínka.

K jejímu srubu se vraceli mlčky, ale než vystoupila z vozu, Candice se ještě obrátila ke svému společníkovi. „Detektive, váš otec mluvil o Hvězdě babylonské. Máte tušení, oč jde?“

„To nemám.“

Vzpomněla si na prastarou knihu v kabele, kterou měla přehozenou přes rameno. Vytáhla ji, zažloutlou, páchnoucí plesnivinou. Název byl ve francouzštině. „Nechtěl byste mu to odnést sám) Asi to pro něho bylo moc důležité. Možná se během noci probere, a když ta kniha bude vedle něho…“

„Vezměte mu ji vy. Vás o ni přece požádal.“

Vzhlédla k němu a detektivovi neušel výraz v jejím obličeji, protože vysvětlil: „S otcem jsme se roky nestýkali. Když ho přijali do nemocnice, o nehodě mě neinformoval zdravotnický personál, ale jeho hospodyně. Můj otec o tom neví. Nemá potuchy, že jsem za ním přišel. Ve chvílích, kdy byl při vědomí, se sháněl po jediné osobě: po vás.“ Žádná hořkost ani zášť. Prosté konstatování faktu.

Ale prese všechno se cítila provinile, jako kdyby mohla za to, že jeho otec chtěl ji, a ne jeho – zvlášť vzhledem ke skutečnosti, že profesor je vdovec. Vybavila si, že jeho paní, detektivova matka, zemřela už hodně dávno, a navíc násilnou smrtí.

Před rozloučením se Glenn Masters nabídl, že jí vymění píchlou pneumatiku, ale Candice to odmítla se slovy, že tohle zvládne. Jen co přestane pršet, vysvětlila, protože nemá garáž a musí parkovat pod starým dubem, vymění si kolo sama.

Teď se v ranním slunci otírala do osušky a přemýšlela o dvou mužích, kteří roky žijí ve stejném městě, ale přesto spolu nemluví. Co zavinilo tak závažný rozkol?

Oblékla si džíny a růžovou hedvábnou halenku, dávný dárek od burzovního makléře, který ji požádal o ruku. Pořád v zamyšlení přešla do kuchyně, kde Huffy vyklopila do misky konzervu. Kočka ji s hlasitým předením zhltla. Candice si přichystala šálek instantní kávy a sáhla po knize, kterou včera v noci objevila v profesorově domě.

Découvertes Mésopotamiennes, autor Pierre Duchesne, vydáno v Paříži roku 1840. Kniha, jež pro profesora Masterse byla životně důležitá, jelikož i ve svém kritickém stavu nemyslel na nemocniční posteli na nic jiného.

Člověku, který Johna Masterse neznal, by se mohlo zdát zvláštní, že knihu ukryl v krabici na doutníky a jediným klíčem k jejímu objevení byla postava na obraze, jež na ni ukazovala. Pro všechny, kdo ho znali, to naopak byl důkaz, že kniha je součástí nesmírně významného a utajeného projektu. Kdykoliv profesor pracoval na nové teorii, pokaždé se děsil, že se jeho akademičtí i profesionální konkurenti pokusí mu výsledky práce ukrást. Proslul tím, že všechny své poznámky i výsledky výzkumu skrýval na nejrůznějších místech domu. Když spolu pracovali na projektu Šalamoun, Candice některé z nejzásadnějších profesorových poznámek objevila zastrčené v kuchyňském topinkovači.

Otázka zněla: Proč je tahle stará kniha tak důležitá? Jak souvisí s profesorovým nejnovějším projektem? A ostatně, co byl profesorův nejnovější projekt? Najděte Hvězdu babylonskou…

Zazvonil telefon a Candice leknutím málem vyskočila z kůže. Reed O’Brien! Volají, že dostala to místo!

„Haló?“

Slyšela však pouze ticho.

„Haló? Jaké číslo voláte?“

Cvak.

Hloupý vtipálek. Nejspíš některý z jejích bývalých studentů. Nejradši by aparát vyvěsila, ale čekala na telefonát, který jí měl zachránit život.

Candice se vrátila ke knize. Ze zažloutlých stránek se šířil pach prachu a staroby. Text byl ve francouzštině. Kromě postgraduálních kurzů latiny a klasické řečtiny studovala i francouzštinu a němčinu, jelikož téměř polovina všech odborných publikací v oboru egyptologie existovala právě v těchto jazycích. Dokázala si přeložit titul Objevy v Mezopotámii a zhruba pochopit, čemu se kniha věnuje: Pierre Duchesne, francouzský konzul v Egyptě v letech 1825 – 1833 podnikl několik výprav na severovýchod do údolí Tigridu a Eufratu, kde se oddával svým ušlechtilým archeologickým zájmům, poté napsal vzpomínky na tyto cesty, doplnil je rytinami objevených předmětů, které dovezl do svého venkovského sídla v sousedství Paříže. Rytiny (soch, úlomků basreliéfů, popsaných tabulek) byly nezajímavé a jen menšinu z nich doprovázel popis či vysvětlení, většinou proto, že sám Duchesne netušil, o co jde. Každopádně tu mezi ilustracemi nenarazila na nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo hvězdu, a kniha neobsahovala ani žádné kapitoly či podtitulky Étoile de Babylon.

Tohle těžko bude ten klíč, po kterém se sháněl, povzdechla si v duchu Candice. Zvažovala možnost, že by se vrátila do profesorova domu a ještě jednou prozkoumala krabici na doutníky, jestli v ní něco nepřehlédla.

Z myšlenek ji však vytrhlo bujaré „Júúú húúú“ z verandy, kam vedly otevřené dveře francouzského okna. Dovnitř tudy pronikaly vlhké lesní vůně a trylky ptačích písní. Byla to Zora, kamarádka a sousedka, jež bydlela o kus výš v zchátralém srubu, který byl jen nepatrně zachovalejší než ten Candicin.

Zora byla statná žena se silnou kostrou. Na sobě měla rozevlátý africký kaftan, jinak byla bosá a bez podprsenky, zato na zápěstích a kotnících měla vytetované mystické symboly. Ve svých čtyřiatřiceti patřila k jakžtakž úspěšným umělcům, kteří pracují právě s tím materiálem a tou metodou, pro které se zrovna nadchli – například dnes ráno měla paže poprášené zaschlou keramickou hlínou. Zora byla posedlá astrologií, bylinkářstvím a čtením aury ostatních lidí a díky tomu si vysloužila obvinění, že si svoje jméno vymyslela. Přesto stálo i v jejím křestním listě: Zora Rothsteinová, dcera Ábela a Ruth. Z uměleckých důvodů, jak aspoň tvrdila ona, vypouštěla příjmení Rothsteinová. Její nejrůznější obrazy, sochy, keramika a nevšední šperky nesly dramaticky stručný podpis: Zoral Zora, jinak rozvedená matka dvou dětí, se označovala za neofeministku, uctívala bohyni Gaiu a hlásila se ke svým židovským kořenům a čarodějnickým sklonům. Uměla věštit z čajových lístků i tarotových karet a pevně věřila v harmonizující vlastnosti jistých míst na zeměkouli – a pohoří Malibu patřilo mezi ně. Teď se Zora objevila v Candicině kuchyni, jako ostatně každé pondělí, aby si vyžebrala kávu, jelikož jako obvykle zapomněla vyrazit během víkendu na nákupy. Nikdy však nepřišla s prázdnýma rukama. Dnešní oběť představovaly teplé skořicové pletánky, čerstvě vytažené z trouby.

„Zoro, co víš o Hvězdě babylonské?“ udeřila na ni Candice, která ani neodtrhla oči od knihy.

„Taky ti přeju dobré ráno,“ odvětila kamarádka a napustila do konvice vodu na kávu. „Už se ti ozvali ze San Franciska?“

„Zatím ne.“ Reed se zmínil, že správní rada muzea se rozhodne během tohoto týdne.

„To místo dostaneš. Čajové lístky nikdy nelžou.“ Předpovídání budoucnosti patřilo k Zořiným vášním. A bez ohledu na to, co říkaly čajové lístky, tarotové karty, křišťálová koule a znamení zvěrokruhu, vždycky dokázala přítelkyni nabídnout pozitivní věštbu. Samozřejmě věděla, že Candicina kariéra a celá budoucnost se dostaly do vážné krize. Po tom katastrofálním skandálu s hrobkou to s ní šlo od deseti k pěti. Zoře bylo jasné, že ve svých čtyřiatřiceti začíná Candice panikařit.

Telefon opět zazvonil. Zora zkameněla a vroucně si přála, aby šlo o dobrou zprávu. Ale zase jen někdo zavěsil.

„Dneska ráno to je už potřetí. Telefon zazvoní a nikdo se neozve.“

„Dokonce ani vzrušený dech?“

Candice zamířila do obývacího pokoje, aby našla knihu s odkazy, a Zora se táhla za ní. Na monitoru počítače zahlédla e-mail a přečetla si ho. „Vyznívá to dost zoufale.“

„Myslíš?“ prohodila roztržitě Candice. Listovala knihou a pátrala po zmínce o Hvězdě babylonské.

„Kámoško,“ řekla Zora laskavě, „Reed tvou situaci přece zná. Přesně ví, jak to bylo. Teď bys měla míč nechat na jeho půlce hřiště, ano?“ Dobře si uvědomovala, jak je to zaměstnání pro Candice důležité. Znamená doslova záchranu. Druhou šanci. Skvělá práce v San Francisku – koordinace natáčení televizního dokumentu o starověkém Egyptě a současně vznikající obrazové publikace – po které touží polovina egyptologů v celé Americe. Zora však nevěřila, že bombardování Reeda O’Briena dodatečnými nápady Candicinu situaci výrazně vylepší. „Jako bys dloubala do strupu na ráně,“ broukla. „Radši to nech plavat.“

„Stejně jsem to neposlala. Nestihla jsem to, protože mě vyrušil.“

„Vyrušil? Kdo?“

„Objevil se tu detektiv.“

Zoře úžasem poklesla čelist. „Proboha, co tady pohledával detektiv? Snad jsi nespadla do průšvihu?“

Candice stručně vylíčila události minulé noci.

„To je hrůza,“ povzdechla si Zora, která se s profesorem setkala osobně. Zamyslela se. „A co ten detektiv? Je pěkný? Nezadaný?“

Candice si vybavila záhadného Glenna Masterse. Uvědomila si, že zdědil otcův přitažlivý vzhled. Svého času býval John mezi vědci hotový Adonis. „Jo, vypadá docela slušně,“ připustila, „ale tak umanutě.“

„Umanutí mužští, to je moje. Moc mě baví pracovat na jejich uvolnění. Larry je přesně takový,“ poukázala na svůj nejnovější objev.

„Ale já myslela, že Larry se ti líbí hlavně proto, že cvičí jógu a pije zelený čaj?“

„Larry se mi líbí, protože má dvě vlastnosti, které na mužích oceňuju ze všeho nejvíc. Je prachatý a zazobaný.“

Zora si ukousla z teplé pocukrované pletýnky, chvilku zadumaně žvýkala a nadhodila: „Tak vyklop, co ten detektiv. Kdy se zase uvidíte?“

Candice neodpověděla. Hroužila se do knihy odkazů tlusté jako newyorský telefonní seznam a listovala, jako by jí šlo o život.

Tak takhle to je pořád, povzdechla si Zora v duchu. Jakmile se Candice pustila po nějaké stopě, byla vytrvalá jako ohař. Škoda že tu cílevědomost neuměla uplatnit i na mužích.

Zora by se nad ubohým milostným životem své kamarádky nejradši rozplakala. Byl tady právník Paul, burzovní makléř David, majitel řetězce obchodů se sportovními potřebami Benjamin, šéfkuchař Garth a pak jak se honem jmenoval kolega egyptolog. Všechno to zpočátku vypadalo nadějně, ale pak vztah z nějakého důvodu vyšuměl do ztracena. A během loňského roku nic, nula, suchopár, celibát. Candice se zahrabala do země v tu ránu, co se po ní ohlédlo cokoliv v kalhotách. Schovávala se ve srubu jenom s kočkou. Bylo to proti přírodě.

„K čertu!“ zahučela Candice, odhodila knihu a chvatně odrazovala zpátky do kuchyně.

Zora poznala, že její přítelkyně tone ve stresu, protože hlas jí zněl ještě hlouběji než obvykle. Vystresovaní lidé většinou spíš ječeli, ale Candice, která i normálně měla zvláštně zastřený hlas – postelový, jak ho soukromě označovala Zora, jako by se zrovinka probudila z hlubokého spánku – ve vypjatých chvílích mluvila ještě hlouběji, svůdněji. Zora by za podobný hlas ochotně položila i život.

Konvice zahvízdala. „Co je tohle?“ zajímala se Zora a poklepala na desky Duchesneho knihy ležící na kuchyňském stole.

„Profesor mě požádal, ať mu ji vyzvednu.“ Candice pročítala vyrudlé razítko na vnitřní straně obálky. Stokeyův antikvariát. Figueroa Street. „Slyšelas někdy o Hvězdě babylonské?“

Zora zalévala vřící vodou instantní vanilkovou kávu v obrovitém keramickém pucláku s hnědou glazurou, který před třemi lety sama vyrobila. Na spodní straně dna byl její podpis. „Není to náhodou jen další název pro betlémskou hvězdu?“

Candice jí věnovala překvapený pohled. „Ano, to je.“

„Navíc mi to připomíná název lodi. Hvězda babylonská. Nebo jméno diamantu, na kterým leží kletba, třeba jako Hvězda Indie.“ Zora zamířila ke dveřím. „Díky za kávu. Musím ke keramický peci, vypaluju hrnky. Dej mi vědět, jak na tom profesor je. A ozvi se hned, jakmile dostaneš zprávu ze San Franciska.“

Výměna kola nebylo nic světoborného – Candice se uměla postarat sama o sebe už od útlého věku. Vymazala zoufalý e-mail ze včerejšího večera, vypnula počítač, popadla klíčky od vozu a obrátila se k Huffy, která se pečlivě myla na pohovce: „Kdyby volal Reeď Brien, řekni mu, že to místo beru.“

Vhodila Duchesneho knihu do kabely, hodila si ji přes rameno a zamířila ven do šedivého dne. Náhle si vzpomněla, že podle Zory je Hvězda babylonská jen jiný název pro betlémskou hvězdu. Ta možnost ji vzrušovala. Je možné, že by profesorův tajný projekt souvisel se zrozením Krista?

3.

Candice to podezřelé auto nezpozorovala okamžitě.

Měla plnou hlavu myšlenek – jednak o profesorovi, kterého se cestou z knihkupectví chystala navštívit v nemocnici – jednak o Reedu O’Brienovi, protože nepřestávala váhat, zda mu ten e-mail přece jenom neměla poslat.

Reed znal podrobnosti toho trapasu s hrobkou – jako ostatně celý svět – ale kdoví, kdyby mu celou událost vylíčila ze svého úhlu pohledu, přiměla ho nazírat to svýma očima, přesně jak to prožila ona: V noci se probudila v táboře, protože ji trápila nespavost, všimla si, že z hrobky vychází zvláštní světlo, vešla dovnitř, z pohřební komnaty uslyšela divné zvuky, připlížila se k ní a nakoukla tam přesně v okamžiku, kdy se profesor Barney Faircloth, vedoucí archeologické výpravy, sklonil nad otevřený sarkofág, z kapsy vylovil jakýsi předmět a vsunul ho mezi oviny mumie, zavřel rakev, poprášil prachem místo, kde se jí dotkl rukou v rukavici, aby rakev vypadala netknuté, a pak ucouvl, přičemž košťátkem za sebou zametal stopy v prachu.

Candice si odkašlala. Vedoucí výpravy se prudce obrátil. Trapná chvilka. On, postarší vědec s vysokým postavením a pověstí bez poskvrnky, ona, skoro čerstvá absolventka univerzity se zbrusu novým doktorátem z egyptologie.

„Zítra je velký den,“ zahlaholil nepřirozeně hlasitě. „Zítra otevřeme sarkofág a ověříme si, zda se moje teorie zakládá na pravdě.“

Faircloth věřil, že Aztékové jsou potomci Egypťanů, kteří se na vorech přeplavili přes Atlantik. Zasvětil celý život pátrání po faraónovi, jenž tu zaoceánskou výpravu zorganizoval. A teď byl přesvědčený, že ho konečně objevil.

Candice nevěděla, co odpovědět. Stáli v kamenné komnatě páchnoucí zatuchlinou a hnilobou, se záhadným mrtvým králem v pozlacené rakvi, jež správně měla být dosud zapečetěná.

„Jenom jsem…“ začal vedoucí a ukázal za sebe. „jsem se chtěl přesvědčit.“ Načež vypálil: „Kolik jste toho viděla?“

„Přidal jste něco k mumii.“

Teprve za Vermontem a Pico si uvědomila, že od té chvíle, co vyjela z Malibu, ve zpětném zrcátku nevidí jiný vůz než bílý taurus s poznávací značkou autopůjčovny. Rychle odbočila, naschvál nevyhodila směrovku, a taurus udělal navlas stejný manévr. Zajela na parkoviště u malého obchoďáku. Taurus jakbysmet. Vyjela, další odbočka a pak prosvištěla na oranžovou. Ve zpětném zrcátku se objevil černý sedan. Los Angeles bylo plné úchylů.

Faircloth jektal tak nervózně, že měl zpocený i hlas. „Candice, všichni víme, že Tetef je právě ten král, který vyslal výpravu do Ameriky, jenže bez důkazu nám nikdo neuvěří. Neudělal jsem nic horšího, než že jsem tomu trošku napomohl.“ Byl to malý amulet, řezba s opeřeným hadem. Pocházel z Národního antropologického muzea v Mexico City a teď měl být objeven na těle mumie v údolí Nilu.

Candice však nespustila povyk, jak se mnozí domnívali. Popravdě netušila, jak se zachovat. V jejích očích byl doktor Faircloth hrdina. Možnost pracovat na vykopávkách s ním se rovnalo splnění snu. On se však dopustil nejhoršího porušení profesionální etiky a teď žádal, aby si to nechala pro sebe. Nakonec se rozhodla zatelefonovat učiteli, který vedl její doktorskou práci, dalšímu proslulému egyptologovi a navíc prezidentu Kalifornské egyptologické společnosti. Svěřila mu to jako důvěrnou informaci a nechtěla po něm nic než radu. Ale on řekl: „Postarám se o to.“ Načež vypukla noční můra.

Bílý taurus byl zpátky.

Nespouštěla z něj oči, ani když okolní doprava zhoustla. Nedokázala určit, zda za volantem sedí žena nebo muž. Pokud vaše auto sleduje neznámý vůz, okamžitě zajeďte k nejbližší policejní stanici, vtloukal jim do hlavy instruktor na kurzech sebeobrany. Prima, ale kde je nejbližší policejní stanice?

Když Candice zahlédla mezeru v pravém jízdním pruhu, vmáčkla se tam, i když si od řidiče BMW vysloužila neslušné gesto. Automobily ji hustě obklopily a taurus zůstal vzadu. Candice se rozhodla odbočit na nejbližší výpadovce do vilové čtvrti, kterou prokličkovala k Wilshire Boulevard, kde se vmísila do ještě hustší dopravy.

Candice netušila, že její učitel a Faircloth jsou staří a nesmiřitelní rivalové. Fairclothe čekala veřejná pohana od prezidenta Kalifornské egyptologické společnosti, vyloučení z jejích řad a další ponížení, když si prezident prosadil, že všechny předchozí vědecké práce vedoucího vykopávek, jeho publikace, články, přednášky a dokonce i dopisy budou podrobeny detailní analýze, zda neobsahují chyby, výmysly, plagiáty, zfalšované důkazy a argumenty. Dohmátly se toho i sdělovací prostředky a neodbytný zpravodajský tým odchytil Candice a vyždímal z ní interview do oblíbeného nedělního večerního zpravodajství. Vytrhali jednotlivé odpovědi z kontextu a proložili je vlastními komentáři, takže to nakonec vyznělo tak, jako by Candice obvinila všechny egyptology, že nejsou nic lepšího než vykradači hrobů a šarlatáni.

Následovala blesková a krutá pomsta. Candicini kolegové tvrdili, že celá záležitost se měla vyřídit „interně“. Ačkoliv o Fairclothově vině nebylo pochyb, stejně obvinili Candice z profesionální žárlivosti, ze snahy strhnout na sebe pozornost veřejnosti a z vyvolávání rozbrojů v akademické obci. Náhle o ni nebyl zájem ani na vykopávkách, ani na kongresech a přednáškách, zkrátka nikde, kde se scházeli a spolupracovali (a pracovali) archeologové. Její články nikdo neotiskl, teorie nebral na vědomí a o granty se ucházela bez výjimky marně. Její kariéra skončila dřív, než vůbec dostala šanci začít. Nakonec se objevila záchrana v osobě profesora Johna Masterse, jenž ji pozval ke spolupráci na projektu Šalamoun.

Diskreditovaný Faircloth podobného spasitele nepotkal. Aféra ho finančně zruinovala, rozpadlo se mu manželství a jediné zaměstnání, které se mu podařilo najít, bylo učitelské místo na maloměstské střední škole kdesi na Středozápadě. Přesto však Candice ujistil, že jí nic nevyčítá. Vypadal jako Metuzalém.

U knihkupectví bleskově vyhledala volné místo u obrubníku, zaparkovala, zamkla vůz a rázně vyběhla po schodišti ke vchodu. Uvnitř si dala pozor, aby se příliš nepřiblížila k oknu, ale skryla se za polici s knihami tak šikovně, aby měla výhled na ulici. Za chvíli se tudy zvolna šinul bílý taurus.

Stokeyův antikvariát jí připomínal kulisy z televizního filmu pro pamětníky. Dokonce i vzduch tu páchl staře. S pohledem stále upřeným na dopravu za oknem stiskla bzučák u pokladny.

Ze zadní místnosti se vynořil majitel, shrbený starý pán jménem Goff, s nedojedeným obloženým chlebem v jedné a s ubrouskem v druhé ruce. Zahrnul přečuhující konce masového plátku do hořčicí namazaného chleba a zabalil ho do ubrousku, ale předtím si ještě mohutně ukousl. Se zamyšleným přežvykováním připustil, že knihu od Duchesneho poznává, dokonce si pamatoval, že profesor Masters si ji tu koupil jednou odpoledne, zhruba před šesti měsíci.

„Zaplatil za ni hromadu peněz,“ dodal pan Goff chraplavě. V koutku úst mu uvízla kapka hořčice. „Duchesneho sbírku starožitností zničil asi před sto lety požár, když vyhořelo jeho sídlo na předměstí Paříže. V důsledku toho získala kniha doslova nevyčíslitelnou cenu, protože představuje vlastně jediný důkaz toho, co všechno Duchesne nashromáždil. Nemyslím, že vyšla ve velkém nákladu, existovalo maximálně pár set výtisků. Profesor Masters se mi svěřil, že kdysi už knihu měl, ale jednou mu bouřka vyplavila knihovnu a mezi jiným voda zničila i ji.“

Candice si na tu katastrofu vzpomínala stejně dobře jako na zoufalství, které profesor Masters prožíval nad zkázou části své cenné sbírky starožitných knih. „A víte, co je na té knize tolik výjimečného, tedy kromě toho, co jste mi zrovna pověděl? Pokud profesor přišel o knihu už před pěti lety, proč si náhradu obstaral až nedávno?“

„Inu, nezajímal se ani tak o vlastní knihu jako o jednu konkrétní tabulku. Ukážu vám ji.“ Odstrčil chleba stranou, otřel si dlaně do kalhot a začal v knize listovat se stejně přesnou důkladností, jako když chirurg preparuje sval.

Kniha vyšla dávno před masovým rozšířením fotografie, takže všechny ilustrace byly rytiny, ovšem provedené s tak jemně a zkušeně vypracovanými detaily, že laik by si je s fotografiemi snadno spletl. „Tady to je. Ale!“ Mezi dvěma stránkami ležel vsunutý malý přeložený kousek papíru. „Radši to neztraťte,“ varoval pan Goff Candice, když jí papírek podával. „Může to být důležité.“

Candice zasunula papírek do peněženky a pozorně si prohlédla obrázek na rozevřené stránce. Byla to hliněná či kamenná tabulka, typická pro mezopotámskou kulturu před začátkem našeho letopočtu. Používala se pro záznamy historických událostí či psaní dopisů. Do povrchu byl vyrytý text. „Vypadá to jako klínové písmo,“ poznamenala, „ale jazyk mi vůbec není povědomý.“

„Právě to zaujalo i profesora. Zmínil se, že učenci se už desítky let snaží určit, o jaký jazyk se jedná.“ Goff opět zvedl chleba, uhryzl další sousto a rozkošnicky ho vychutnával. „A taky se zmínil, že tahle tabulka je jediný exemplář svého druhu. Že další ukázka toho písma už neexistuje. Ale povím vám jedno: Podle profesorovy reakce, i když mně samozřejmě nic nesvěřil, jsem získal dojem, že narazil na další tabulku se stejným písmem. A že ty dvě potřebuje navzájem porovnat.“

Candice k antikváři polekaně vzhlédla. Je možné, aby profesor Masters učinil vzácný archeologický objev?

Před odchodem zahlédla za pultem xerox a požádala pana Goffa, zda by jí laskavě neudělal kopii záhadné tabulky. Kniha byla příliš drahocenná, než aby s ní člověk mohl dlouhodobě pracovat. Uschová ji na bezpečné místo a později fotografii tabulky odfaxuje příteli, který možná dokáže písmo určit.

Zatímco čekala, nenápadně vyhlížela na ulici. Od chvíle, když taurus projel kolem, už ho nezahlédla.

Pan Goff jí podal kopii v okamžiku, kdy zazvonil telefon, starý mohutný aparát s otočným číselníkem. „Haló!“ zabručel do sluchátka. „Okamžik, prosím.“ Obrátil se ke Candice. „Jmenujete se Armstrongova?“

Užasle vyvalila oči. „Ano.“

Natáhl k ní ruku se sluchátkem. „To je pro vás.“

Jak je to možné? Nikdo přece neví, že je právě tady! Uchopila sluchátko bojácně, jako by ji mohlo uštknout, a přiložila si ho k uchu. „Candice Armstrongova,“ hlesla.

Cvak.

„Ale…“ vyhrkla nechápavě. A pak zčistajasna: „Ach, panebože!“ Vzpomněla si totiž na anonymní telefonáty z rána a pochopila, co to znamená. „Ach, panebože!“

„Není vám nic?“ zavolal na ni pan Goff těsně předtím, než za ní zapadly dveře.

Jen o vlas unikla dvěma bouračkám – jednou šlo o městský autobus – a vysloužila si řadu urážlivých gest a troubení od ostatních řidičů, protože ulicemi kličkovala, jak nejrychleji to šlo. Kdyby ji zastavila policie, byla odhodlaná zalhat, že ji vykradli, a požádat o policejní doprovod.

Při zpáteční cestě ke srubu se kola smekala po deštěm kluzké silnici, jednou málem dostala hodiny, ale sotva se přiblížila na dohled srubu, její nejhorší obavy se potvrdily.

Uprostřed silnice seděla Huffy a zoufale skučela. Candice si byla jistá, že kočku zamkla uvnitř.

Někdo se vloupal do srubu.

Glenn Masters se každé ráno probouzel s otázkou, která ho v duchu tížila jako kámen: Stane se to dnes?

Je tohle den – který jednou nevyhnutelně musí přijít – kdy se promění v zrůdu, které se děsí ze všeho nejvíc: v násilníka?

Tuto otázku si kladl ve sprše, nad kávou a bagetou, nad křížovkou v ranních novinách i ve chvíli, kdy z psacího stolu bral policejní odznak a vyrážel na policejní stanici v hollywoodském policejním okrsku, kde stráví další den ve světě plném násilí a nepřetržitě se bude hlídat a ovládat, krotit své emoce a zůstávat ve střehu, aby se i on sám nestal součástí toho násilnického vesmíru.

Policejní psycholožka ho varovala, že pokud bude emoce dusit v sobě, může dosáhnout opačného, nežádoucího účinku. „Jednou přijde den, kdy se prostě přehoupnete přes hranici a přestanete se ovládat,“ tvrdila a doporučovala mu, aby tu a tam přetlak páry trochu vypustil.

To se ovšem snadno radí, ale hůř udělá.

Zkoušela se ho vyptávat i na milostný život, ovšem Glenn usoudil, že po tom jí je houby. Odpověděl stručně: „Nestěžuju si.“ Sherri mu už dávno vyvanula ze života. Po té nehodě se odcizili a po ní žádnou další známost nehledal. Glenn odmítal riziko lásky, protože dobře věděl, že emoce jsou úzce provázané navzájem, a že jakmile by dal průchod jedné z nich, nutně by uvolnil stavidla i těm dalším. A přiznával si, že hned za tím láskyplným člověkem, jakým umí být, číhá i jeho nenávistné druhé já.

Rozhlédl se po zmatku policejní stanice a tajně žasl, co tady proboha pohledává. Po matčině pohřbu se rovných čtrnáct dní večer co večer prozvracel už při pouhém pomyšlení na krutý způsob její smrti, pocitem hnusu, který to v něm probouzelo, potom spolykal sedativa na zklidnění žaludku, prášek na spaní a další tabletku proti zlým snům. A když se vynořil ze světa stínů, otřesený, ale pevný jako ocel, zjistil, že zatímco byl duševně mimo, stačilo v něm samo od sebe zakořenit nové životní krédo: Žádné násilí. Nikdy.

Ale přesto pracoval u policie. Dokonce v oddělení vražd. Kamarádi se ho vyptávali, proč si nenajde hezký tichý klášter na vrcholcích Tibetu a nestráví zbytek života mezi oblaky. Glenn se zmohl nejvýš na námitku, že po světě běhá spousta zločinců, které je třeba pochytat, a to že se na horských štítech provádí jen těžko.

A tak se protloukal životem, odpůrce násilí v násilnickém světě.

Při pohledu na psací stůl prohýbající se pod horou nevyřízené práce – nevyřešené případy, seznam svědků, jež bylo třeba vyslechnout, důkazy, jež bylo nutné prověřit, stopy, které musel sledovat – měl Glenn sto chutí aspoň něco z toho zahodit do odpadkového koše. Ne snad, že by to někdy udělal. Glenn Masters nikdy neztrácel rozvahu. Schopnost sebeovládání mu zajistila, že jeho život i vesmír se nezměnily na jeden totální chaos. Pravda, zrovna dnes ráno měl co dělat, aby se udržel na uzdě.

Starý pán… křehký a bezmocný, uvězněný v nemocnici.

Glenn nečekal, že se s otcem po tolika letech setká právě takhle. Kdykoliv si představoval jejich smíření, vždy se odehrávalo v rodinném sídle, v otcově pracovně, kde by starý pán důstojně seděl v hlubokém koženém ušáku a řekl: Pozval jsem tě sem, synu, protože je nejvyšší čas, abych přiznal, že jsem neměl pravdu. Doufám, že mi dokážeš odpustit. Glenn by mu samozřejmě odpustil, padli by si do náruče a po dlouhém odloučení se opět snažili obnovit vztah otec a syn. Místo toho se vysněné setkání odehrálo v nemocnici, kde starý pán ležel v bezvědomí a nemohl ani tušit, že syn je u něho.

„Glenne?“

Obrátil se. Velké oči na něho upírala Maggie Delaneyová, členka jeho vyšetřovacího týmu. „Ano?“ zeptal se.

„Konečně jsme dostali tip na toho vrátného, který údajně něco viděl,“ podávala mu arch papíru.

Zůstal civět na text. Slova mu nedávala sebemenší smysl. Jako kdyby ho pohled na bezmocného otce také ochromil. Že by to bylo nakažlivé jako virus? Glenn si představil tatínkův dokonale vyvinutý mozek, obsahující tolik pronikavé inteligence, vědomostí a schopností, jak ochable spočívá pod obvazy. Neurony jiskří naprázdno. Lebka roztříštěná jako skořápka vzácného vejce. „Je mi líto, pane Mastersi,“ řekl mu chirurg do telefonu, „ale je těžké dělat konkrétní prognózu. Udělali jsme všechno, co je v našich silách. Tak silný úder do hlavy by znamenal ohrožení života i pro mnohem mladšího člověka a vašemu otci je sedmdesát…“

Tak tohle je tedy cena, kterou člověk platí za dlouhověkost – slabost a zranitelnost a poznámky lékaře, jak by bylo dobré, kdyby zraněný byl mladší. Glenn, shlížející na ležícího otce s levandulově modrými očními víčky, zavřenými v přízračné strnulosti, si pomyslel: Budu takhle já vypadat za třicet let?

V duchu si Glenn vykreslil ještě příšernější představu – otec leží zhroucený pod schodištěm. Taková nedůstojnost, zakopnout o koberec a skutálet se dolů jako hadrový panák, zůstat ležet vydaný na milost ostatním. Co kdyby paní Quirozová nebyla v domě? Jak dlouho by tam otec ležel, jak dlouho by slintal, močil si do kalhot, než by ho objevil pošťák, zahradník, starostlivý soused? Díkybohu za pohotové jednání paní Quirozové! Glenn se jí znovu pokusil dovolat, ale podle manžela byla pořád ještě pod vlivem sedativ. Prožila příliš velký šok.

A po tolika letech návštěva v domě! Vzpomínky na něho zaútočily jako přízraky dychtící po společnosti, jako by se vynořily z ostění a vrhly se na něho, dožadovaly se pozornosti. Narozeninové večírky, vánoční rána, snídaně a večeře servírované paní Quirozovou. A Glenn stojící na prahu otcovy pracovny, profesor je mladší o dvacet let, na hlavě má hřívu tmavých vlasů a v nejmenším nepřipomíná to křehounké stařičké stvoření, které teď leží na nemocniční posteli, skloněný k důležité práci nad psacím stolem. Osmnáctiletý syn stojí v těch osudných dveřích, touží po otcově útěše, po objetí toho silného muže, který by ho ujistil, že svět není to strašné místo, v jaké se teď proměnil. Glenn si odkašle a otec zvedne hlavu. Takhle zblízka a v hlubokém tichu čte otcovy myšlenky: Chození za školu ti matku nevrátí, synku.

A právě toho dne se Glenn odstěhoval z domova a vydal se do náborové kanceláře policejního sboru. Sny o tom, že půjde v otcových učeneckých šlépějích, vystřídala realita policejního výcviku.

„Senzace. To je skvělé!“ kývl na Maggie Delaneyovou. Musel zmobilizovat všechny síly, aby se soustředil na text: Vrátný v budově na Highland Avenue se domnívá, že zahlédl…

Slova mu vybledla před očima, protože si vybavil matčinu tvář. Vynořila se mu dávno zasutá vzpomínka. Lenořina tvář při řeči doslova zářila, a i když Glenn tehdy neměl tušení, co vlastně vykládá, slastně vpíjel každé její slovo. Náhle však do místnosti vešel otec a pokáral ji. „Necpi tomu chlapci do hlavy nesmysly o soudném dni a Armageddonu. Víš, cos mi slíbila, Lenore.“ Kajícně se uzavřela do sebe. A právě v té chvíli se Glenna poprvé zmocnilo tušení, že rodiče před ním tají cosi příšerného, nevyslovitelného.

Jak jen na to mohl zapomenout?

A jakže zněla slova, která maminka…

Přitiskl si dlaň k čelu, jako by zkoušel ty slabiky vymáčknout z mozku.

„Poslední věci, broučku, ta eschata řecky, de novissimis latinsky. Dny zúčtování.“

Ale nedávalo to smysl. Maminka nikdy nemluvila o náboženských tématech. Byla vědec a posvátné pro ni byly pouze cifry a rovnice. Tak proč by s ním mluvila o tak esoterických otázkách, jako je konec světa?

Po zádech mu přejel mráz. Pocítil děs.

„Glenne?“ Maggie Delaneyová čekala na odpověď.

Zamračil se na ni. Jeho rodiče měli společné tajemství…

„Co?“ vyhrkl.

„Půjdeme po téhle stopě?“

Maggie nebyla jediná, kdo si povšiml Glennovy netypické roztržitosti. Na prahu stál kapitán Boyle a svého nejlepšího detektiva provrtával kritickým pohledem.

Glenn se skládal ze samých protikladů: mezi kolegy detektivy neoblíbený, ale současně uznávaný a obdivovaný. Nebyl týmový hráč, slovo „spolupráce“ v jeho slovníku chybělo, ale přesto měl výsledky. Jakmile chytil stopu, Glenn Masters se nikdy nevzdal. Byl zosobněná chladnokrevnost. Vůbec nezapadal do typické představy o policistovi. Masters nikdy nevpadl do místnosti s tasenými revolvery v obou rukách. Dokonce odmítal nosit zbraň. Byl spíš typ schopného vyjednavače. Policajt, co pracuje mozkem. Ten, které volají ke všem sebevrahům, co chtějí skočit z dvacátého patra, a k magorům, co zadržují rukojmí. Glenn si hnusil násilí a dokázal udělat nemožné, jenom aby se mu vyhnul. Někteří kolegové si stěžovali: „Není ozbrojený. Nemůže nám krýt záda.“ Z toho důvodu si kapitán Boyle šetřil Glenna pro ty nejchoulostivější situace. Mladík v motelu, který drží v náručí kojence a tiskne mu hlaveň k čelíčku. Zfetovaný magor vyhrožující, že hodí granát do domu, kde je školka. Situace, které vyžadují hovor, komunikaci. Glennova neotřesitelná rozvaha dokázala i čili papričky změnit na vymáčené okurky.

Boyle se v duchu občas neubránil otázce, jak by to dopadlo ve skutečně nebezpečné situaci? V takové, kdy by nepomohlo ani sebegeniálnější vyjednavačské umění, kdy je člověk zahnaný do kouta a musí jednat? Vlastně se nikdy nedalo odhadnout, co se Mastersovi honí hlavou. Samotář, žádní důvěrní přátelé. Nikdy se neobjevil ani v Robinově díře, zapadáku, kde se po práci scházeli policisté. A pokud kapitán věděl, tak momentálně ani žádná přítelkyně – ačkoliv před pár lety jednu měl, považte, horolezkyni! Ale proč o ni ztratil zájem? Vezměte si jeho jednání s Delaneyovou. Maggie Delaneyová byla dočasně zařazená do mordparty, policistka v civilu, která se specializovala na domácí násilí. Fantastické tělo výmluvně svědčilo o každodenní usilovné dřině v posilovně a poutalo pozornost každého muže na oddělení. Ale ona sama zřejmě měla oči výhradně pro Glenna Masterse, který to neráčil brát na vědomí. A teď ji očividně vůbec nevnímal.

Boyle si promnul překyselený žaludek. Za rok měl jít do penze – sbohem nerváky, vítej, muškaření! Jen on a Molly na chatě u řeky. Doufal, že po jeho odchodu se kapitánem stane právě Glenn. Ta funkce dokázala vyvolat mozkový nádor a vyžadovala ledově chladnou rozvahu. Glenn byl pro tu práci jako stvořený, tak chladný, až Boyle občas pochyboval, zda má vůbec nějaký žaludek.

Vyhýbá se Glenn násilí z toho důvodu, že by v něm rozbouřilo dávno pohřbené emoce nebo dokonce zpřetrhalo pouta, kterými emoce kdysi znehybnil a odsoudil tak k věčné nečinnosti? Tím by se to totiž hodně vysvětlilo, zvlášť teď, v tuhle minutu, kdy kapitán Boyle stojí na prahu a má svému oblíbenému detektivovi vyřídit zprávu. Volali z nemocnice. Tohle byl Masters v kostce. Přátelům na stanici se o otcově nehodě vůbec nezmínil.

Boyle popošel dál. „Glenne, mohl bych si s vámi promluvit? Soukromě?“

Maggie se vytratila. „Zrovna mi volali z nemocnice,“ pokračoval Boyle s nechápavým výrazem v obličeji. „Mám vám vyřídit, že vám provedli chirurgický zákrok, kterým snížili otci nitrolebeční tlak, a že teď klidně odpočívá.“ Tón oznámení sklouzl do výšky, jako by to byla otázka.

Kapitán vyčkával. Když Glenn mlčel, Boyle na něho udeřil: „Co to má znamenat? Váš otec leží na JIPce a vy se o tom slovem nezmíníte?“

„Kapitáne, s vaším dovolením bych teď zajel za tím svědkem vrátným a ověřil si…“

Starší muž jen potřásl hlavou a otcovsky položil Glennovi ruku na paži. „Nesejde na tom, co se děje, zkrátka o tom nechcete mluvit. V pořádku. Ale vezměte si laskavě osobní volno, ano? Jeďte domů. Vyzujte se a chvíli se bosý procházejte v trávě. Nevzal jste si dovolenou nebo nemocenskou, ani nepamatuju. Zkrátka, na čas odtud vypadněte. A ihned navštivte tatínka, jasné?“

„Ty. Glenne!“ houkl další policista z opačného konce služebny. „Telefonát. Linka dvě.“

Glenn zvedl sluchátko. Poznal hluboký medový hlas Candice Armstrongové. „Někdo se mi vloupal do srubu. Zdemoloval ho. Vykradli mě.“

4.

Vandalství. Jinak se to nazvat nedalo.

Někdo jí násilím vnikl do domu a zpustošil ho. Vyházel knihy z polic a rozkopal je po podlaze. Rozbil sošku, vysypal šanony a vyklopil zásuvky. Všude se teď válely závěje papírů. Vandal dokonce vyrval i polštáře z pohovky a hodil je stranou.

Candice vzteky málem neviděla.

Pět minut po příjezdu šerifa z Malibu se objevila i Zora, která zahlédla hlídkové vozy a majáčky a logicky se chtěla dozvědět, co se děje. Glenn dorazil třicet minut po ní a Zora vysokého cizince v dlouhém černém převlečníku a klobouku ihned podrobila důkladnému zkoumání.

Glenn prohodil pár slov s policisty a vstoupil do obývacího pokoje. Chvíli se pozorně rozhlížel po té spoušti, pak pokračoval do ložnice. Postel s přikrývkou v květovaném povlečení, stejné polštáře. Parketová podlaha čistá a vyleštěná, na prádelníku hrstka pěkných šperků a soška, která – je-li pravá – může mít slušnou cenu. Lupič se ničeho z toho ani nedotkl. Jen z překocené knihovny se vysypaly knihy a z odhozené zásuvky odlétly nějaké papíry.

Hodně zvláštní vloupačka.

Nakoukl do koupelny, kde na věšáku visely úhledně srovnané ručníky vyšité drobnými růžičkami. Růžové mýdlo ve tvaru mušle v květované misce. Lahvičky sprchového gelu ve všech barvách duhy. Nadýchaná korálově rudá koupelnová předložka. Miska broskvově zbarvených kuliček s koupelovým olejem. Ryze ženská místnost, uvědomil si, dokonale vystihuje povahu své majitelky. Na stěně malé, ozdobně zarámované fotografie: Candice Armstrongova v různých situacích – slavnostní předání maturitního vysvědčení, narozeninový večírek, po boku ženy, která vypadala na její matku. Když si všiml snímku Candice Armstrongové se svým otcem, zarazil se.

Profesor, mladší o sedm let, objímal Candice kolem ramen před nápisem JERICHO – anglicky, arabsky a hebrejsky. Oba se pod krutě žhnoucím sluncem smáli do fotoaparátu, jako by se v životě tak skvěle nebavili. Vlasy, delší než dnes, vlály Candice ve větru. Glenn si vybavil, jak vypadaly včera večer, splývaly jí podél tváří, když se sklonila k nemocničnímu lůžku…

Honem se vzpamatoval.

Vždyť je jedno, jak vypadá. On tu zkoumá místo činu.

Vyšel z koupelny a nakoukl do maličké komůrky, jež zřejmě měla sloužit jako spížka nebo šicí pokoj. Na podlaze ležela změť kroužkových bloků, počítačových sjetin, mapek, poznámek, barevných fixek. A klečela tam Candice Armstrongova ve světlemodré halence a dlouhé květované sukni a s uslzenými tvářemi se to všechno snažila sebrat a roztřídit.

„Poslyšte,“ řekl, „poslyšte!“ Uchopil ji za ramena a vytáhl na nohy. „Nestalo se vám nic?“

Stalo! „Ale ne.“

„Určitě?“

Když si všimla jeho pohledu, pochopila, jak to myslel. Ukázala si na oči a vysvětlila: „Brečím vzteky. Kvůli vysypanému šuplíku bych nikdy nebrečela.“

Rozhlédl se po znesvěcené místnůstce. „Tohle bych za vysypaný šuplík neoznačil.“ Sáhl do náprsní kapsy a vylovil bílý složený kapesník. „Tu máte.“

Osušila si tváře. Poznala, že jemné plátno s vyšitým monogramem je napuštěné kolínskou: Hugo Boss. Elegantní. Luxusní.

Sklopil oči k růžové kameji, kterou měla sepnutý límeček. Za ní leží zdroj toho neuvěřitelného hlasu. „Pomůžu vám,“ nabídl se Glenn a sklonil se pro poházené knihy.

První z nich byl prostě vázaný svazek nadepsaný Pozemkové vlastnictví a dědictví po matce v Novém království žen. Autor: Candice Armstrongova. „Dizertační práce na téma vypsané Katedrou jazyků a kultury Blízkého východu. Los Angeles, Kalifornská Univerzita 1994, 301 str. (včetně 43 vyobrazení a 12 tabulek). Univerzitní archiv, mikrofilmy obj.č. 7632839. Vedoucí práce Mark Davison“.

Položil svazek na polici a sáhl po tenké brožurce s názvem Egyptská milostná poezie. Ležela rozevřená na stránce, kterou si mimoděk přečetl:

Můj člun pluje proti proudu v rytmu, jakým zabírají veslaři. Putuji do Théb, „Města dvou zemí“, chci prosit boha Ptaha, pána nad Pravdou: „Přiveď mi dnes večer moji krásnou.“ Bohyně Meškent je můj milovaný trs rákosu, bohyně Madzet je její kytice kvítků, bohyně Neis je její rašící lotos, bohyně Anuket je její květ v plné kráse.

Glenn nalistoval titulní stránku. Z originálních hieroglyfů přeložila doktorka Candice Armstrongova. Zaklapl knihu. Armstrongova je chytrá. O tom není pochyb.

Stěny téhle zvláštní místnůstky pokrývaly obrázky mapy, poznámky, novinové výstřižky, grafy a časové rozvrhy. Všemu kralovala školní tabule, na které stálo nadrápáno bílou křídou:

Proč byl Tutanchamon zavražděn?

KV55: Proč je mužská mumie v ženské rakvi?

Proč Nefertiti zmizela z historických záznamů? Nebo ne?

Na fotografiích byli egyptští králové a královny, převážně Achnaton a Nefertiti. Glenn z toho vyvodil, že tvoří centrum Candicina vesmíru, osu, kolem níž se otáčí celý její život.

„Zmizelo z téhle místnosti něco?“

„To nevím!“ vybuchla vztekle. Na prsa si tiskla hraničku papírů a celá se třásla. „A hlavně, mohla to odskákat Huffy! Kočku, co jsem měla před ní, sežrali v horách kojoti. Huffy nikdy nepouštím ven!“

Jako by poznala, že se mluví o ní, stříbrná peršanka vyskočila na psací stůl a rozčileně švihala ocasem. Na cizí lidi v domě nebyla zvyklá. Když ji Glenn podrbal za ušima, Candice vyjekla úžasem: „Nikomu cizímu nedovolí, aby na ni sáhl!“

„Kočky mám rád. Jsou stoprocentně upřímné, na nic si nehrajou. Paní Armstrongova, měla jste mi zavolat hned z toho antikvariátu.“ Do telefonu mu popsala záhadně pokládaná sluchátka i telefonát do obchodu. „Šerif tu mohl být během pár minut a přistihnout lupiče při činu.“ Radši už nedodal, že na příjezd policie měla počkat před srubem, že vstoupit dovnitř bylo nebezpečné, protože vetřelec tam ještě mohl číhat.

„Jo, to je zlozvyk, kterého bych se ráda zbavila,“ přiznala a vrátila mu vlhký kapesník. „Zbrklost. Vždycky jednám bez rozmýšlení.“ Mohla snad neetické jednání doktora Fairclotha vyřešit jinak? Možná že kdyby počkala, nechala si to projít hlavou, probrala to s ním i dalšími členy expedice. Ale proč by si tím měla lámat hlavu teď, po deseti letech?

„Nevadí,“ uklidňoval ji detektiv. Všiml si, že kolem úst je celá zsinalá, svaly na krku zaťaté a v očích strach. „Byla jste vyděšená.“

„To jsem pořád.“

Opět se rozhlédl po stísněné komůrce, po fotografiích a mapách, poznámkách a knihách rozsypaných na podlaze. Jaký měl lupič motiv? Co konkrétně tady hledal?

„Tady není oč stát,“ ozvala se Candice, jako by mu četla myšlenky. „Moje teorie je značně nepopulární. O její krádež nemá nikdo zájem.“

Udiveně se na ni podíval. „Jaká teorie?“

„Že Nefertiti byla vlastně faraón. Muž.“

Glenn vyvalil oči.

„Historické prameny to potvrzují, ale egyptologové se s oblibou ohánějí tím, že jde o královnu.“ Candice už nedodala, že její vášnivé odhodlání vrátit Nefertiti její pravou identitu souvisí s její matkou. Sybillu Armstrongovou využili, ukradli její nápady a nikdy jí nedopřáli oprávněné uznání. Candice bylo tehdy dvanáct let a chápala, co se stalo s Nefertiti.

„Pokud lupič nešel po vaší práci, co ho tedy zajímalo?“

„Práce vašeho otce. Hvězda babylonská. To je jediné možné vysvětlení.“

Glenn povytáhl obočí tak vysoko, až málem zmizelo pod dýnkem klobouku. „Tak dobře, trochu se rozhlédněte a sestavte seznam pohřešovaných věcí. Zajdu si promluvit s policisty venku.“

Candice si nevzpomínala, kdy takhle zuřila naposledy. Její práci, její život, to všechno napadli, znásilnili, poplivali. Zase měla slzy na krajíčku. Litovala, že ten voňavý kapesník vrátila.

Kriminalisté odváděli důkladnou práci, snímali otisky prstů, fotografovali otisky bot a pneumatik před srubem. Glenn si všiml, že vchodové dveře jsou vypáčené, zřejmě sochorem. Snažil se zůstat soustředěný, policista věnující se své práci, ale neustále musel myslet na doktorku Armstrongovou, na podlahu plnou jejích drahocenných papírů a knih, na to, jak mezi tou spouští vypadá drobounce a zranitelně.

Když se konečně připojila k ostatním, srubem se rozlévala vůně kávy. Zora v nachovém a zlatém kaftanu flirtovala s policisty a Candice zjistila, že Glenn si konečně sundal klobouk. Snažila se ho neokukovat. Odjakživa věřila, že mužští, kteří v jednom kuse nosí na hlavě klobouk, mají důvod něco skrývat, třeba pleš nebo něco na ten způsob, ale Glenn Masters měl hustou hřívu, sčesanou z čela dozadu. Vlasy byly v tom zvláštním odstínu plavé, který v létě zesvětlá a v zimě potemní dohněda.

Navíc si svlékl i provlhlý převlečník, pod nímž se objevilo elegantní tmavé sportovní sako a šedé volné kalhoty, rudá hedvábná kravata pečlivě uvázaná pod límečkem dokonale bílé košile. Konečně si mohla pořádně prohlédnout, jakou má postavu. Žádná kancelářská krysa. Glenn Masters svoje tělo používal Candice neušlo, že tmavě rudé kameny v manžetových knoflíčcích mu ladí s rudou barvou kravaty, představila si, že ho nemrzí porovnávat jejich odstíny na světle, podrobuje je pozornému zkoumání, než usoudí, že se hodí k sobě. Možná že právě díky tomu se stal detektivem. Díky svému zarputilému soustředění na detaily, které ostatní lidé běžně přehlížejí.

Zajímalo ji, zda je ženatý. O snaše se profesor nikdy nezmínil. Ovšem on se nikdy nezmínil ani o synovi.

Přistoupil k ní. „Paní doktorko, jak jste přišla na to, že tohle vloupání má souvislost s mým otcem?“

„Podle způsobu, jakým je dům prohledaný. Nic cenného se neztratilo.“ Odvedla ho ke stolu vedle francouzského okna. Jemné štětečky, čisticí roztoky, minerální oleje, vatové tampony a kousky bavlněných hadříků. „Můj koníček,“ vysvětlila a kývnutím ukázala na prosklenou vitrínu. „Skupuju staré kameje a čistím je a opravuju. Občas pod špínou a patinou narazím na skutečný skvost.“ Ukázala na levandulově zbarvený kámen zasazený ve zlatém oválku. „Tohle jsem koupila v garážové výprodeji za padesát centů a nedávno mi to ocenili na tisíc dolarů. Proč si to zloděj neodnesl?“

„Třeba se nevyzná v kamejích.“

„Detektive, považujete to za cennosti?“

Zadíval se na zlato a stříbro, na drahokamy, na neuvěřitelně jemné umělecké zpracování, na geniální rytiny. „Jistě,“ přisvědčil.

„Kameje se snadno odnesou, snadno se dají prodat. A přesto tu zůstaly. A ještě jedna věc. Dnes mě někdo sledoval. Bílý ford taurus, ať jsem se hnula kamkoliv.“

Odkašlal si. Proč mu to neřekla dřív? S tou svojí zbrklostí měla pravdu. „Zapsala jste si poznávací značku?“

„Na zadní značku jsem neviděla, ale vpředu byla jenom deska s názvem autopůjčovny.“

„Zavolám tam a zjistím, jestli se to nedá vystopovat.“ Proč tohle nevěděl dřív?

„Jsem si jistá, že jde o stejnou osobu, která mi volala a vždycky zavěsila. A taky si myslím,“ sáhla po kabele a vytáhla z ní knihu od Duchesneho, „že lupič hledal tohle.“ Ukázala Glennovi obrázek neidentifikovatelné tabulky. „Majitel antikvariátu tvrdil, že jde o unikát, že druhá taková údajně neexistuje. Přitom měl neurčitý dojem, že váš otec možná narazil na něco podobného. Nevíte o tom něco?“

Glenn zavrtěl hlavou.

„Připadá vám to povědomé?“

Dlouze a zkoumavě se zadíval na rytinu. „Otec je expert na klínové písmo, v jednom kuse se hrbil nad podobnými hliněnými tabulkami, plnými drobných klínovitých znaků. Když mi bylo deset, naučil mě akkadskou abecedu.“

„Ale říká vám to něco?“

Znovu zavrtěl hlavou. „Ten jazyk neznám. A netypický je i ten kámen. Většina nápisů klínovým písmem je na vypálených hliněných tabulkách, ale tohle vypadá spíš hodně tvrdý kámen a písmo je do něj vytesané, jako by mělo vydržet navěky. Vidíte, jak je ohlazený? Jako by si ho předávaly celé generace. Tahle tabulka neležela v knihovně ani v archivu, putovala mezi lidmi, používala se. Ale ten jazyk mi povědomý není.“

„Mně také ne. Nechala jsem si udělat kopii a odfaxuju ji kamarádovi. Pokud na téhle planetě existuje člověk, který to dokáže poznat, pak je to on. A ještě máme tu poznámku.“ Vytáhla peněženku. „Byla zastrčená v knížce právě na stránce s rytinou té tabulky.“ Podala lístek Glennovi. „Je to písmo vašeho otce.“

Zamračeně si přečetl text: „Skrytá se odpověď v Nachtově hrobce? Co to má znamenat?“

„To kdybych věděla. Nacht byl šlechtic, který žil v Egyptě v době Osmnácté dynastie, tedy v období, na které se specializuju. Možná že proto se váš tatínek sháněl právě po mně. Nejspíš si sliboval, že budu znát odpověď.“

„Ale jak přesně zní otázka?“

„Na to musím teprve přijít.“

Odhrnula si z čela zatoulaný pramen vlasů.

„Ale pokud na tom otec pracoval…“ začal Glenn. Zarazil se. Pohlédli si do očí. Oba naráz napadla stejná myšlenka.

„Pojedeme mým vozem!“ rozhodl Glenn.

Zástupci šerifa nechal číslo svého mobilu a Candice se zeptala Zory, jestli by byla tak hodná a zatím zůstala ve srubu. (Zora tak hodná byla, dokonce těm milým kriminalistům donesla tvarohový koláč.) Ještě než zaparkovali před domem na Bluebell Lané, v šedém světle odpoledního mžení zpozorovali vyražené přední okno.

Candice chtěla rovnou vletět dovnitř, ale Glenn ji zarazil. Vetřelec mohl být ještě v domě.

Postupovali tedy s největší opatrností, Glenn z mobilu zavolal na policejní oddělení v Santa Monice a potom se zvolna přiblížili ke vchodu. Stejně jako včera večer se zastavili v hale, ale tentokrát měla Candice po celém těle husí kůži, protože v každém stínu si představovala maskovaného ozbrojeného zločince. Glenn dům zběžně prohledal, rozsvítil lustry, díval se, naslouchal. Když došel k závěru, že lupič už zmizel, začali s Candice odhadovat škodu.

Zařízení domu sice nebylo tak rozházené jako v Candicině srubu, ale někdo ho prohledal naprosto stejným způsobem: cenné předměty, jako je televizor a video, láhev plná mincí, cukřenka nacpaná dolarovými bankovkami, to všechno zůstalo netknuté, ale z polic byly vyházené všechny knihy a zásuvky vyklopené na podlahu.

Když se Candice shýbla, aby sebrala zmuchlanou knihu, zachytila silný závan kouře drobných doutníčků, které profesor rád kouřil – „Las Cabrillas“. Dovážely se z Hondurasu a měly typické ušlechtilé aroma dubu a pepře. Ta vůně ji ve vzpomínkách přenesla do Jericha, v době, kdy tam s profesorem pracovali.

„Ničeho se nedotýkejte!“ varoval ji Glenn od prahu.

Honem se napřímila. „Promiňte.“ Vůně doutníků ji nečekaně rozesmutněla. Jako kdyby tu profesor byl s nimi, někde ve stínu, jako kdyby na ně z temnoty upíral zkoumavý zrak.

V profesorově pracovně zjistili, že na psacím stole vládne děsivý nepořádek, vršila se tam směsice tužek, papírů, poznámkových bloků, zarámovaných fotografií, navštívenek, krabice jeho oblíbených karamel v čokoládě, všechno rozházené a rozryté lhostejnou rukou. Na koberci se povalovala mosazná tabulka, dárek od studentů: Sláva Boží je věc ukrýt, sláva kraluje věc prozkoumat.

Vedle plakety se válel výtisk Mezinárodního čtvrtletníku nabídky starožitností. Candice po něm sáhla. Všimla si data vydání – před šesti měsíci. Profesor Masters se o náhradu za Duchesneho knihu začal zajímat teprve před půlrokem, kdy, aspoň podle pana Goffa, přišel s naléhavou žádostí o její obstarání. Teď znala důvod. Z časopisu byla vytržená stránka z oddílu inzerce NA PRODEJ.

Vrátila časopis na původní místo a přidržela si prsty pod nosem. Je možné, že jí ta přetrvávající vůně doutníků prosákla z rozbité doutníkové krabice až do kůže? Nic necítila, ale přesto, když ruce opět odtáhla, znovu jí do nosu vniklo dubově-pepřové aroma.

Zvláštní.

„Něco jsem našel,“ ozval se Glenn prozkoumávající hlubokou zásuvku, kterou lupič vypáčil. „Desky s tátovou korespondencí. Puntičkářsky si od všeho schovával kopie.“ Některé desky byly hodně tlusté a obsahovaly materiály staré až čtyřicet let. Šanon s písmenem B zmizel.

Candice se ohlédla do zšeřelých koutů místnosti. Na šíji se jí zježily jemné vlásky, jakoby ji odtud pozoroval nepřítel. A ta podivná vůně…

„Detektive…“ začala.

Zvedl ruku. Podle toho, jak zkoumavě se rozhlížel pracovnou, i on zřejmě něco vycítil. Také tu vůni doutníku?

„Počkejte tady,“ šeptl a opatrně zamířil k dalším dveřím, jimiž se vcházelo do kuchyně a zadních pokojů v domě.

Candice tu však nehodlala zůstat sama. Pořád na sobě cítila cizí oči, a ten doutníkový pach…

Někdo zde kouřil doutník těsně předtím, než sem s Glennem dorazili!

Prudce se otočila. Nic, jen temné stíny dodávaly i obyčejným předmětům zlověstně groteskní tvary. Snažila se zaslechnout detektivovy kroky, ale v domě vládlo přízračné ticho. Ráda by na něho zavolala, ale současně věděla, že by měla zůstat zticha.

A potom: Vrz!

Leknutím trhla hlavou. Někdo chodí v horním patře. Vyšplhal tam detektiv Masters po zadním schodišti?

Srdce se jí splašilo, v ústech měla jako na poušti. Odkradla se od psacího stolu a po špičkách se připlížila ke dveřím vedoucím k hlavnímu vchodu. Vůně doutníku zesílila.

Je pořád ještě v domě!

Candice se zbrkle rozběhla zpátky k psacímu stolu a zběsile hrabala po mosazném noži na dopisy, který tam předtím zahlédla. Sotva sevřela střenku v dlani, vyděsilo ji prudké třesknutí z horního patra.

„Detektive?“ zavřískla.

A najednou: nad hlavou dupot, těžké kroky, zvuky zápasu. Vyřítila se k patě schodiště a vzhlédla nahoru do tmy. „Detektive?“

Další třesk, kratičké ticho a potom hřmění – valilo se dolů po schodech.

„Je to…“ vyhrkla Candice. Z šera se vyřítila silueta – statná, připomínala mužskou postavu. V letu ke dveřím ji srazila na podlahu. Candice zahulákala: „Počkat!“, ale vzápětí ze schodů sletěla další postava, detektiv Masters pronásledující vetřelce ven až za vchodové dveře.

Candice se chvatně vyhrabala na nohy a pustila se za oběma muži. Když vyběhla ze dveří, zahlédla Masterse, jak skočil po lupiči a srazil ho do promočené trávy. Prchající muž byl menší než Glenn, ale mrštnější, bleskově se detektivovi vykroutil, uskočil a tvrdě nakopnul Glenna do ramene. Detektiv se v mžiku ocitl na nohou a vrazil vetřelci ránu pěstí, jež ho srazila na záda.

Candice vyběhla do deště, v hrsti svírala nůž na papír. Číhala, kdy se jí naskytne příležitost zaútočit. Zrovna když se k ní vetřelec otočil zády a nabídl jí tak snadný terč, Glenn mu vrazil jednu do zubů a lupič padl pozpátku na Candice. Nůž jí vyletěl z ruky. Glenn se po něm opět vrhl, ale cizinec se dal na útěk. Detektiv se mu držel těsně v patách, řítil se za ním po kluzkém trávníku až na chodník. Vzápětí oba zmizeli za živým plotem.

Candice sebrala ze země nůž a pustila se za nimi. Sotva oběhla roh živého plotu, spatřila další zápas, údery pěstí a pokusy soupeře ochromit. Menší muž se opět vytrhl a bleskově vletěl na ulici. Glenn se hnal za ním, ale tu se zčistajasna objevilo auto, řítilo se přímo na ně a v poslední chvíli smykem zastavilo. Řidič rozrazil dveře na straně spolujezdce a vetřelec skočil na sedadlo. Glenn popadl kliku dveří a zabušil na okno, ale když auto nabralo rychlost, musel se pustit a pozpátku odletěl na chodník, kde zády narazil do betonového sloupu pouliční lampy.

„Sakra!“ zahulákal a pěstí vztekle praštil do sloupu.

Candice ho dostihla úplně bez dechu. „Neudělal vám něco?“ Klouby prstů mu krvácely.

„Zahlédla jste poznávací značku?“

„Vždyť jsem nepoznala ani typ auta!“

Glenn se zadíval dešťovou clonou na konec ulice. Křečovitě lapal po dechu a nenávistně skřípal zuby. Když se obrátil ke Candice, obličej měl zuřivostí stažený do grimasy.

„Ten parchant kouřil tátův doutník! Představte si, že mu vykrádal dům a ještě kouřil jeho doutník!“

Do šumění deště zazvonil Glennův mobil. Nemocnice. Otec přišel k vědomí a je při smyslech, nicméně i nadále zůstává v kritickém stavu. Lékař Glennovi doporučil, ať okamžitě přijede.

5.

Glenn přidupl brzdy tak prudce, až se vůz zadkem smýkl po mokrém asfaltu a silný náraz hodil Candice proti zapnutému bezpečnostnímu pásu.

„Co je?“ vyhrkla a rozhlédla se, do čeho to málem nabourali.

„Ten člověk,“ zavrtěl Glenn udiveně hlavou. „Znám ho.“

Sledovala směr jeho pohledu k dlouhé černé limuzíně, jež parkovala před nemocnicí v zóně určené pouze ke krátkodobému stání. Mířili k ní tři muži, kteří zrovna vyšli z budovy. Zvláštní trojka, pomyslela si Candice, kterou zaujalo jejich chování a styl chůze. Muž uprostřed byl zřejmě šéf, ti dva po stranách, i v tom podmračeném dni se slunečními brýlemi, byli očividně podřízení – jeden Afroameričan, vysoký a hubený, druhý asi padesátiletý běloch s jahodově rudým ohněm na levé tváři, velikostí i tvarem zhruba připomínající otisk lidské dlaně – jako by dostal facku a otisk nezmizel. Oba muži měli ležérní oblečení: hnědé plandavé kalhoty a bílé rozhalenky.

Muž uprostřed byl pomenší, podle Candice mu nechybělo moc do šedesátky. Měl bílé vlasy a úhledně zastřižený stříbrný plnovous. Vzhledem k silnému lijáku byl oblečený poněkud překvapivě, a to i tady, v jižní Kalifornii: bílé tenisové šortky, bílé adidasky a bílé podkolenky, přes ramena přehozený bílý sportovní pulovr s výstřihem do véčka, s rukávy ledabyle zavázanými na prsou, jako by ho právě odvolali z tenisového kurtu nebo jachty.

Ohlédla se po Glennovi. V obličeji měl prapodivný výraz. „Kdo je to?“ zeptala se.

„Někdo z mé minulosti,“ odpověděl ohromeným tónem. „Z hodně dávné minulosti…“

Glenn zajel na nejbližší volné místo k parkování, a sotva vystoupil z vozu, starší muž ho okamžitě zpozoroval.

Zamířil k němu a oba společníci se drželi jeden dva kroky za ním. Bodyguardi? napadlo Candice. Ale nezdálo se, že by na to měli postavu. „Zdravím tě, chlapče!“ pronesl muž mírně a tlumeně a napřáhl šlachovitou opálenou pravici.

„Philo,“ hlesl Glenn. Neviděli se už dvacet let.

Stiskli si ruce. „Přijel jsem hned, jak jsem se o tom dozvěděl. Je to donebevolající hanba!“

Philo Thibodeau měl jemný hlas s jižanským přízvukem. „Moje drahá paní zemřela už před třemi lety. Pamatuješ si na Sandrine? A teď tvůj otec.“ Zhluboka se nadechl a stočil pohled k budově nemocnice, jako by očima pod povislými víčky viděl skrz železobeton přímo na JIPku a smutný výjev v jejích stěnách. „Když jsem se doslechl o nehodě tvého otce, vybavily se mi doby, kdy jsme všichni společně…“ Odmlčel se a dojatě si propletl prsty rukou, navlečených do přepychových kožených rukavic. „Ale stejně mě dovnitř nepustili. Prý, výhradně rodina.“

Zatímco muž mluvil, Candice se mimoděk ohlédla po jeho doprovodu a s úlekem zjistila, že zpod tmavých skel brýlí oba upřeně civí právě na ni. Po zádech jí přejel mráz. Ta trojice v ní náhle probudila nepříjemný pocit.

„Ozvi se mi, kdybys cokoliv potřeboval, chlapče. Ve městě zůstanu do té doby, dokud to bude nezbytné. V Beverly Hills Hotel“

Když se limuzína odlepila od chodníku, Candice se zeptala: „Kdo to byl?“

Glenn se pořád ještě nevzpamatoval z údivu. „Philo Thibodeau. Texaský miliardář. Jeho rodina vlastní polovinu Houstonu a tu druhou jeho společnosti. Před spoustou let se přátelil s naší rodinou. Jeho žena a moje maminka byly spolužačky z vysoké školy, ale naposledy jsem ho viděl před dvaceti lety, na maminčině pohřbu. Od té doby jsem si na něho nevzpomněl. Zvláštní…“

Candice to jméno neslyšela poprvé. Philo Thibodeau, vybavila si, vlastní obchodní společnosti, celá města, fotbalový tým, kabelovou televizi, na které běžely samé trháky, řetězec hotelů, většinu dobytčích stád v Texasu – zkrátka, byl to typ, co je vždycky u toho, když se fotografuje skupina významných osobností, objevoval se na všech dobročinných plesech, politických shromážděních a událostech státního významu. Mimochodem, není blízkým přítelem i prezidenta Spojených států?

Glenn neodpověděl, jen Candice zlehka stiskl loket, když se zařadili do hustého proudu lidí vcházejících do nemocniční budovy. Daleko však spolu nedošli.

„Paní doktorko,“ vyhrkl, zastavil se, sundal klobouk a přitiskl si dlaň k čelu. „Běžte napřed, za minutku se k vám připojím. Jen si potřebuju opláchnout ruce.“

V rezavém světle nemocniční vstupní haly si všimla, že zesinal.

Glenn doprovázel Candice pohledem. Sotva zmizela ve výtahu, vyhledal pánské toalety, kde pod kohoutkem namočil papírový ručník a otřel si jím obličej i zátylek. Ruce se mu klepaly a srdce tlouklo jako kladivo, i když sám netušil proč.

Na Phila Thibodeaua si nevzpomněl celých dvacet let. Po matčině smrti se Glenn tvrdě snažil zbavit minulosti i všech šeredných vzpomínek a emocí. Šplhal na hory, aby ze sebe vybil vztek, stoupal na nebezpečné skály, jen aby zapomněl, jak je celý svět nebezpečný. Od Wyomingu až po Švýcarsko, od Tasmánie po Montanu se dral do výšek po skalních stěnách a drtil minulost pod podrážkami sportovních bot, bičoval tělo i srdce až po hranici únosnosti, jen aby hluboko na úpatí hor nechal co nejvíc svého vzteku, nenávisti, lásky a vášně. A podařilo se mu to.

Tedy až dodneška, do téhle chvíle, kdy před pár minutami se obličej muže, na kterého zapomněl, prodral plotem z ostnatého drátu, kterým si ovinul srdce, jako kdyby Thibodeau dobyl Glenna navlas stejným způsobem, jakým Glenn dobýval horské vrcholy.

Proč ho to setkání tolik vyvedlo z míry? Glenn viděl v zrcadle, že je bílý jako křída. Tu emoci neuměl pojmenovat. Nedokázal se rozpomenout na nic, co by ho ohledně Phila mělo tak vykolejit. Jistý si byl pouze jedním: opětné setkání s Thibodeauem nevěstí nic dobrého. Vůbec nic dobrého.

Když Candice pustili na JIPku, blížila se k posteli se stále vzrůstajícím ohromením. John Masters se zdál ještě menší a útlejší, než když ho viděla posledně. Oči měl rozevřené dokořán, ale nezaostřené, obličej zkřivený nechápavou grimasou. „Profesore? Slyšíte mě?“

Vzpomínka na den, kdy John Masters přečetl svou zprávu o projektu Šalamoun před osmisethlavým obecenstvem nejvýznačnějších vzdělanců a vědců. Přednášku zakončil slovy: „K těmto výsledkům bych nedospěl bez spolupráce s nesmírně inteligentní a schopnou doktorkou Candice Armstrongovou.“ Potom ji požádal, ať se postaví, aby jí posluchači mohli zatleskat. Nečekala to.

Z kabely vylovila Duchesneho knihu a ukázala mu ji. „Udělala jsem všechno, jak jste řekl,“ oznámila mu. „Knihu jsem donesla.“

Stařec se na ni přilepil pohledem. „Ano, ano. Klíč…“ Dýchavičný, lámající se hlas. „Hvězda babylonská,“ zalykal se. „Musí se najít. Nutně…“

„Kde je? Kde mám hledat?“

Candice si vzpomněla na den, kdy se s profesorem seznámila. Bylo to na jeho přednášce v Royce Hall. Impozantní osobnost, tehdy dvaašedesátník, statný a stříbrovlasý jako dávný patriarcha, pleť opálenou do bronzova stejným sluncem, které kdysi osmahlo i Mojžíše a Šalamouna. Věděla o jeho kontroverzní pověsti. Profesor zasvětil celý život dokazování historické pravosti příběhů Starého zákona a objevil i jiné důkazy o skutečné existenci Šalamouna a Abrahama, než jaké nabízela bible. Zato však neobjevil ani náznak historických či archeologických důkazů, že existovaly i tak významné a vlivné biblické postavy, jako je Jozue a David a další. To profesora trápilo, jelikož pevně věřil, že lidé potřebují jistotu, že jejich hrdinové byli skuteční, a ne vymyšlení. „Prohlásíte-li, že Mojžíš nikdy nežil,“ sdělil reportérovi při televizním interview, „pak podkopáte vliv a dopad bible. Místo kroniky hrdinských činů a poznání skutečných lidí se změní na pouhou sbírku pohádek.“

Tohle tedy byl hnací motor profesorových snah a smyslu jeho života: podepřít věrohodnost biblických záznamů pomocí archeologie a dalších doplňkových oborů. Útočili na něho vědci s tvrzením, že ve skutečnosti je ateista, který zneužívá vědu k likvidaci víry. On přitom sledoval naprosto opačný cíl. John Masters tvrdil, že prokázáním pravdivosti biblických záznamů pomůže v lidech víru posílit, ne zničit.

Onoho osudného odpoledne před osmi lety Masters odpovídal na otázky z pléna, když se do diskuse přihlásila i Candice s dotazem: „Profesore Mastersi, jak se vyrovnáváte se skutečností, že na kartuši faraóna Achnatona se bůh – a ‚nebeský otec‘ – Aton jmenuje Amram, kteréžto jméno je v bibli připisováno i Mojžíšovu otci?“

Obecenstvu se otázka nezamlouvala, pár lidí dokonce nesouhlasně zabučelo, ale John Masters byl blahem bez sebe.

Vida, konečně osoba s chucpe, pomyslel si, mladá žena, která se nebojí poukázat na nepopulární teorii a má odvahu vyjádřit to veřejně. Pochopitelně věděl, o koho jde, navíc nevěřil, že zodpovědnost za profesionální i lidský pád Barneye Fairclothe nese právě ona. Udělala správně, když odhalila neetické praktiky toho darebáka, a každopádně si zasloužila druhou šanci.

To byl počátek jejich přátelství. Vzhledem k její specializaci na hieroglyfy jí nabídl spolupráci na projektu krále Šalamouna. Jak se ukázalo, šlo o dokonalé „manželství“, jak jejich vztahu říkal profesor – manželství dvou učenců, analytika bible a egyptoložky. Candice se o bibli příliš nezajímala a John Masters se o Egypt zajímal jen do té míry, co se týkalo bible, ale kombinace jejich vědomostí a schopností znamenala pro oba jejich obory mnohem větší přínos, než kdyby každý bádal zvlášť a sám.

„Profesore,“ vyzvídala teď Candice šeptem, „co je to Hvězda babylonská?“

Víčka se chvějivě rozlepila. Vyčerpaný dech, slova ze rtů splývala jen s námahou: „Přineste ji domů. Tady bude Hvězda babylonská v bezpečí.“

„Ano,“ kývla, protože nevěděla, co vlastně odpovědět, o čem profesor mluví ve skutečnosti. „Najdu Hvězdu babylonskou a přinesu ji zpátky. Teď ale odpočívejte.“

Zavřel oči a propadl se do spánku, který připomínal bezvědomí. Candice zůstala sedět u lůžka a vzpomínala, jak se s Johnem Mastersem poprvé společně procházeli pod žhavým sluncem a ona poslouchala, jak mluví hebrejsky a arabsky, a vychutnávala si to. V tu chvíli si upřímně přála, aby byla jeho dcerou, protože otec jí zahynul ve Vietnamu jako devatenáctiletý, ještě před jejím narozením. V jeho pracovně vdechovala pach knih vázaných do kůže, poslouchala praskání ohně v krbu a přitom se společně snažili rozluštit klínové písmo – „je tohle symbol pro hetep, Candice?“ Pukala pýchou, že mu může vysvětlit pár věcí, které on nevěděl. A během rozpálených dní v Izraeli a deštivých večerů v Santa Monice se jim podařilo slepit skládanku zvanou král Šalamoun.

Náhle si vzpomněla na profesorova syna, na detektiva. Není mu náhodou zle? Candice vyšla z JIPky a na chodbě narazila do muže, který sem mířil z druhé strany. „Iane!“ vykřikla užasle.

Sir Ian Hawthorne. Jeden z britských nejvýznačnějších archeologů. Čtyřicet tři let, urostlý, se zarudlou pletí, vyšisovanou blond čupřinou, která jako obvykle nutně potřebovala zastřihnout. Jako vždy Candice připomínal stárnoucího člena pobřežní hlídky. Podle oblečení by mu jeho šlechtický titul nikdo nepřisuzoval: pomačkané khaki kalhoty, opraná džínová košile, brýle ve zlatých obroučcích zamžené prachem.

„No to je ale překvapení,“ zavrtěla hlavou. „Vůbec jsem netušila, že jsi ve městě.“

Hawthorne ji políbil na tvář. „Přijel jsem na univerzitní sympozium o archeologických nálezech týkajících se Nového zákona.“

„Vystoupíš s vlastním referátem?“

„Běda mi, jsem lenoch. Páni, Candice, vypadáš senzačně! Jak dlouho jsme se vlastně neviděli?“

„Čtyři roky. Seminář na Havaji.“ Rozhlédla se po chodbě. „Melanie přijela s tebou?“

„Je mi líto, ale Melanie se změnila na vzdálenou minulost,“ odpověděl.

„To mě mrzí.“

„Zaskočil jsem na univerzitu za Conroyem a od něho se dozvěděl, co se stalo Johnu Mastersovi. Hrůza. Sestřičky mě tam odmítly pustit. Údajně k němu smí jen příbuzní a britská královna. Bohužel nejsem ani jedno, ani druhé.“

V patře zastavil výtah a na chodbu vkročil Glenn. Candice si všimla, že už má na hlavě zase klobouk, ale pořád ještě se zdál nezdravě bledý. Elegantně zvládla představování.

Když Glenn stiskl Hawthornovi pravici, všiml si jeho krví podlitých očí a usoudil, že rudé žilky má na svědomí spíše láhev než archeologická lopota pod žhavým sluncem. I na délku dvou paží ucítil alkohol.

„No, měl bych se vrátit na sympozium. Rád jsem tě zase viděl, Candice. Možná se nám povede domluvit si schůzku. Detektive, doufám, že váš otec se zotaví co nejrychleji,“ dodal.

Po Hawthornově odchodu zůstal Glenn mlčky stát na chodbě a dlouze přemítal. „Měla byste přespat u kamarádky,“ poradil nakonec Candice.

„Myslíte, že by se lupič mohl vrátit?“

Cosi mu vrtalo hlavou. Nečekaně se objevil Philo Thibodeau, ani se nestihl převléknout ze sportovního oblečení, a teď zase tenhle archeolog sir Kdovíjak. A oba se vynořili v nemocnici, údajně pohánění obavami o jeho otce. A do tátova domu se někdo vloupal, stejně jako ke Candice.

Glenn Masters nevěřil na náhodu.

„Holčičko!“ přivítala Sybilla Armstrongova dceru a veliké oči jako by se jí zvětšily ještě víc, když si prohlížela Candicina pohledného společníka. Po odjezdu z nemocnice se vrátili do srubu, kde zastihli Zoru, jak nad horkým koláčem nestydatě flirtuje s místním šerifem. Než si Candice sbalila kufřík a strčila Huffy do přepravky, Glenn zajistil vypáčené dveře srubu a postaral se i o to, aby každé dvě hodiny kolem projel hlídkový vůz. Potom se vypravili do domu Sybilly Armstrongové a rázem se přenesli o padesát let do minulosti.

„To je strašné!“ bědovala Sybilla a vtáhla je do svého líbezného domu na vrcholku kopce. „Vloupání! A já si odjakživa myslela, že Malibu Canyon je nejbezpečnější místo na světě! Zaplať bůh, žes tou dobou nebyla doma!“

Glenn si uvědomil, že Sybilla má hlas stejně zvučný a sytý jako dcera. Měla plné tělo, kypré a vyzrálé, připomínala šťavnatou broskev. Nosila vlasy sestříhané do tvaru pyramidy, uprostřed rozdělené pěšinkou a po stranách tak natrvalené, že nahoře tvořily malou plošinku – jako by strčila prst do zásuvky a dostala zásah elektrickým proudem. Na sobě měla pestrou halenu značky Pucci, pod ní černé legíny a v uších obrovské kruhy, které jiskřivě odrážely záblesky světla. Žena, která životem pochoduje v rytmu svého vlastního bubnování. A taky bohatá, aspoň pokud Glenn mohl soudit podle domu.

Sybilla Armstrongova žila na kopci v pohádkovém skleněném a zděném domě z padesátých let. Stavení nebylo příliš veliké, ale ze všech stran nabízelo ničím nerušenou vyhlídku na město. Teď po setmění se dole třpytila světla a za prosklenými dveřmi se chvěla světlezelená hladina bazénu ve tvaru ledviny. Retro styl byl úchvatný. Ze stropu visely ozdoby z lávového kamene. Zářivě růžové sofa obkružovalo zelený konferenční stolek amébovitého tvaru. Stojací lampy s černorůžovými kuželovitými stínidly. Dokonce i televize byla „starožitná“, s velikánskými kulatými knoflíky a tenkými nožkami. Glenna by moc zajímalo, kolik stanic se dá na ni chytit. Dveřmi dohlédl do kuchyně s tyrkysově zelenou lednicí a tyrkysovočernými umakartovými deskami kuchyňské linky a „futuristickými“ židlemi z krouceného kovu. Na stěně visely „atomové“ hodiny z padesátých let, připomínající elektrony kroužící kolem jádra. Glenn ještě nikdy podobný interiér neviděl, ale mělo to osobitý styl. Sybille Armstrongové se podařilo vdechnout těm kýčům eleganci.

„Detektive, smím vám nabídnout skleničku?“

„Ne, díky. Musím se vrátit na stanici.“ A trochu si proklepnout Phila Thibodeaua a lana Hawthornea.

Rád by Candice pověděl ještě něco, varování, hlavně ať pořádně zamkne dveře a zajistí okna a přes práh nepouští nikoho cizího. Nechtěl však ty dvě ženy v domě na kopci vyděsit. Zvenčí zavolal na policejní stanici a postavil sem hlídku na celých čtyřiadvacet hodin denně.

Sira lana v nejmenším nepřekvapilo, že Jessica Randolphová se ubytovala v nejdražším apartmá nejdražšího hotelu v Los Angeles. Patřilo to k jejímu stylu. Pro paní Randolphovou, obchodnici se starožitnostmi, uměním a artefakty, bylo dost dobré pouze to nejlepší, nejpřepychovější, nejvzácnější a nejdokonalejší. Ian ji sice znal dobře, a oba dva už toho spolu hodně zažili, příležitostně byli stále ve styku, protože oba měli sídla v Londýně, ale zvlášť blízcí si nebyli nikdy. Proto když teď, v tak pozdní hodinu, zaklepal na dveře jejího hotelového pokoje, neměl ponětí, proč mu tak zčistajasna zavolala. Copak mohla chtít od neúspěšného a téměř ožebračeného archeologa, který – jak si Ian smutně přiznával – měl vrchol kariéry už dávno za sebou?

Dveře se otevřely a v nich se objevila ohromující rudá hříva rámující aristokratické rysy. Jessica byla nejenom bohatá, ale i velmi krásná.

„Iane, drahoušku!“ zatrylkovala v oblaku parfému Chanel a vyumělkovanosti. Na sobě měla domácí oděv z třpytného tyrkysového hedvábí z ateliéru, jak Ian nepochyboval, nejmódnějšího hongkongského návrháře.

„Tvoje zpráva pro mě znamenala opravdu velké překvapení,“ poznamenal ještě dřív, než za ním Jessica stačila zavřít dveře. „Vůbec jsem netušil, že jsi v Los Angeles. Co jsem o tobě slyšel naposledy, bylas v Instanbulu a účastnila se dražby královské koruny ze sedmnáctého století.“

„Pravda, drahoušku. Smlouvu jsem podepsala před dvěma dny.“ Oblažila ho vychytralým úsměvem. „Vyneslo mi to provizi půl milionu dolarů.“

Snažil se neprozradit závist. „A jak jsi zjistila, kde mě hledat?“

Plula před ním chůzi, kterou si podle Ianova mínění musela k dokonalosti pilovat celá léta. „Doslechla jsem se, že jsi odjel na sympozium o Novém zákoně, takže mi stačil jediný telefonát a na univerzitě mi laskavě prozradili, v kterém hotelu ses ubytoval. Nalij si sklenku šampaňského, drahoušku. Za minutku jsem zpátky.“ Ian nechal šampaňské bez povšimnutí a zamířil k dobře zásobenému baru. Zatímco si naléval sklenici whisky, vyhýbal se pohledu osmahlého, zardělého a opotřebovaně vyhlížejícího džentlmena v zrcadle. Ian věděl, že je pohledný – omlelo to dost společenských rubrik – ale dnes si tak vůbec nepřipadal. Elegantní, uhlazený, šik, předháněly se rubriky v komplimentech, dokud ještě patříval k pravidelným rekvizitám ve Wimbledonu a v Churchill Downs. Ty časy však bohužel už patří minulosti. Dnes, ve svých třiačtyřiceti letech, se sir Ian topil v dluzích, došly mu nápady a přeháněl to s pitím.

Jessica telefonovala, plynně a s dokonalým přízvukem hovořila francouzsky. Ian rozuměl dost, aby pochopil, že na dálku radí při dražbě dvou kupců ze Singapuru a Quebeku. V Paříži se prodával Rembrandtův obraz. Ian ji pozoroval a v duchu nevycházel z úžasu, co je to za zvláštní stvoření. V žilách Jessiky Randolphové neproudila krev, ale tekuté peníze. Dokonce i mluvila prazvláštním jazykem – všechna podstatná jména i slovesa, která používala, se týkala dolarů, centů, liber, marek, rublů. Její oblíbenou hudbou bylo řinčení pokladny v obchodě. Lidi nesoudila podle obličeje či povahy, ale podle obsahu jejich peněženky. V Jessičiných očích nebyl žádný milionář šeredný. A pokud měla srdce, o čemž pochyboval, pak úplně maličké, kulaté a zlaté a připomínalo dukát. Ian se zadíval na vozík s občerstvením. Typické. Jessica si objednala kaviár, určitě ten nejvzácnější a nejdražší. Všiml si maličké lžičky, kterou použila, z talířku zmizelo pár slaných krekrů. Ale většina kaviáru zůstala, aby ho pokojová služba odklidila spolu s drobečky a pomerančovými slupkami. To byl její styl. Nikdy nic nedojedla, jen uždíbla a většinu vyhodila, jakoby na důkaz, že si to může dovolit. Jessica neměla chuť na jídlo, ale na peníze. Pokud tloustlo její bankovní konto, fyzický hlad ji nikdy netrápil.

Měl podezření, že je skrznaskrz umělá a vymyšlená. Nikdo neznal její skutečný původ, její kořeny. Měla pseudobritský přízvuk se stopami amerického jižanského přízvuku, tu a tam okořeněný jiskřičkou pařížské francouzštiny. Vsadil by se, že Jessica Randolphová není ve skutečnosti její pravé jméno. S největší pravděpodobností pocházela z amerických nižších středních vrstev, nejspíš už od třinácti let pracovala. A kdoví, zřejmě nedošla ani k maturitě. Měla však mozek. Neuvěřitelně geniální mozek. A její doménou bylo umění – nákup a prodej. Její šestý smysl se vymykal zdravému rozumu. Jakmile Jessica narazila na padělek, připomínala psa pátrajícího po drogách, dokázala ho vyčenichat na padesát metrů. Starožitnosti z vykopávek a pozůstalostí nikdy nesháněla osobně, to nechávala ubohým odborníkům, jako byl on sám. Čekala ve své věži ze slonoviny, až se jí poklady samy připletou do cesty.

S Ianem kdysi, před lety, absolvovali kratičký romantický úlet, když Jessika teprve stoupala po svém platinovém žebříku k výšinám. Při zpětném hodnocení si Ian přiznal, že románek ve skutečnosti nebyl „romantický“. Každopádně se spolu nikdy nemilovali. Měli spolu sex. To bylo celé. Dvě lačná těla se propojila, aby uspokojila svou touhu, ale vlastně nikdy úplně nesplynula. Vzpomínal si, jak jedné noci, kterou trávili v londýnském hotelu, se na vrcholu vášně podepřel o lokty, aby jí pohlédl do očí, a šokované spatřil její vzdálený nepřítomný pohled upřený přímo do stropu.

„Co víš o Hvězdě babylonské?“ zeptala se, když zacvakla sluchátko. Udiveně povytáhl plavé obočí. „O jaké Hvězdě babylonské?“

„Odjakživa ti neunikly žádné drby, drahoušku. Zajímalo by mě, jestli jsi nezaslechl nějaké řeči právě o podobném předmětu?“

„Nemám potuchy, oč jde. Co je to?“

„Kdybych to věděla,“ usekla suše, „tak bych se tě na to neptala, ale už bych ji nabízela k prodeji“

Zapálila si cigaretu a vyfoukla kouř nosem. „Napadlo mě, jestli se snad o něčem podobném nepodřekla Candice Armstrongová.“

„Candice? Proč zrovna ona? A odkud Candice vlastně znáš?“

„Je přece proslulá,“ vymluvila se Jessica neurčitě.

„Tak proto jsi mě sem pozvala? Na to ses přece mohla zeptat po telefonu!“

„Chci tě požádat o laskavost.“ Opět od něho odplula – Jessica vlastně nikdy jenom tak obyčejně nechodila. „Dnes večer musím odletět do Londýna,“ pokračovala. „Je to nečekaná záležitost, ale jeden z mých klientů má zájem o předmět zvaný Hvězda babylonská. Zajímalo by mě, jestli bys nemohl našpicovat uši. Sympozium sem přiláká stovky vědců a archeologů z celého světa. Určitě o tom padne zmínka.“

„Prokristapána, Jessiko,“ zavrčel Ian netrpělivě, „vždyť nemám sebemenší potuchy, co je ta Hvězda babylonská zač. Náhrdelník? Mozaika? Nebo co?“

Vybuchla stejně netrpělivě jako on. „Jak to mám vědět, Iane? Prostě tě jenom žádám, abys vystrčil anténku. Je to sakra důležité.“ Potáhla z cigarety a opět vyfoukla kouř. „Mohlo by to vynést moře peněz. A byla bych ochotná se rozdělit, vyplatit ti nálezné.“

Tím ho zaskočila. „Ale pochop, že sám se tu zdržím už jenom dva dny a vracím se do Jordánska.“

„No ano, slyšela jsem. Natáčí se tam film, co?“ V jejím podání to vyznělo jako něco bezvýznamného. „Ale jen si pomysli, milánku, jak pěknou odměnu bys ode mě mohl vyrazit.“

Jessica mazaně zamrkala a Ian se v duchu navztekal. Nejradši by se na ni rozkřikl: Jo, vyhrálas! Jseš prachatější a úspěšnější než já! Jsi prohnaná a záhadná a umíš v tom sakra chodit! Místo toho se jen pousmál a pozvedl sklenku k přípitku.

Její okázalá nadřazenost se mu hnusila a vůbec se mu nezamlouvalo, že si s ním pohrává jako kočka s myší. Smutná pravda však byla taková, že peníze potřeboval. Zoufale. Celý minulý týden strávil vyhýbáním se Walesanovi jménem Taffy, což byl bookmaker, u kterého si Ian nešťastnými sázkami nasekal dluhy ve výši skoro tisícovky liber.

„Tak dobře, lásko,“ ušklíbl se a odložil dopitou skleničku. „Předpokládám, že ničemu neuškodí, když zítra rozhodím sítě a proklepnu, co se obecně ví o tvé tajemné Hvězdě babylonské.“

Po lanově odchodu se Jessica spokojeně usmála. Vyjde to! Bylo jí jasné, že archeolog ji považuje za bezcitnou chladnou mrchu. Tak ať! Bylo mu houby po tom, že většinu svého života tajně miluje pouze jediného muže a že nedávno dospěla k rozhodnutí, že ten muž bude její!

A kvůli tomu byla Jessica ochotná riskovat cokoliv. I kdyby to znamenalo ukrást Hvězdu babylonskou.

I kdyby to znamenalo kvůli Hvězdě babylonské vraždit.

6.

Sybilla už odjela na svou obchodní cestu. Candice našla v kuchyni vzkaz: Místo v San Francisku určitě dostaneš, holčičko. Nikdo nezná starověký Egypt tak dobře. Nemáš konkurenta. Ta věc s doktorem Fairclothem je minulostí a pan O’Brien to dobře ví. Přece nepoškodí muzeum kvůli veřejnému mínění, holčičko.

Candice litovala, že nesdílí matčin optimismus, ale když se brzy ráno oblékala, měla pouze jediný telefonát a ten nebyl ze San Franciska. Detektiv Masters se chtěl přesvědčit, zda Candice i s matkou jsou v pořádku a v noci že se neobjevili žádní nezvaní hosté. „Taky jsem si proklepl vašeho přítele,“ dodal.

„Jakého přítele?“

„Hawthorne je oficiálně přihlášený na semináři, přesně jak říkal, a včera se zúčastnil přednášek.“

„Vy jste lana kontroloval? Copak je zloděj?“

„Myšlenky se kradou všude.“

„Podrazáky najdete v každé profesi,“ namítla dotčeně. „Sir Ian je ve svém oboru uznávaný a vážený odborník. Nikdy by se nesnížil k ničemu tak podlému, že by zneužil kolegovy výsledky k vlastnímu prospěchu.“ Ale pravda, Candice se doneslo, že na lana dolehly zlé časy. Údajně dluhy z hazardu.

Je jeho objevení na scéně opravdu jen dílem náhody, nebo k tomu měl konkrétní důvod? Usoudila, že detektiv to s podezíravostí přehání. Vzápětí usoudila, že se mu vlastně nemůže divit.

Včera večer Glenn Masters stál u otcovy postele, vážně a mlčky, s rukou položenou na kovové postranici, a nehnutě shlížel na starého pána, jako by se v duchu modlil. Masters byl záhada. Pod tím sebeovládáním vycítila teskný smutek, jako by v těle sídlily hned dvě osobnosti, upjatý detektiv a neznámý muž, který na svoje objevení teprve čeká. Glenn vyvolával dojem, že se neustále hlídá ze strachu, aby ho sebemenší uklouznutí nepřivedlo…

Kam? K čemu? K výbuchu nepředstavitelné vášně? K záchvatu hysterického smíchu? K záplavě slz? Toho druhého Glenna Masterse si představit neuměla a moc by ji zajímalo, jestli se náhodou nedrží na uzdě už tak dlouho, že by beztak nedokázal využít příležitost se osvobodit.

U dveří na JIPku Candice stiskla bzučák s označením: Zvoňte! Uvnitř sestřička zvedla zamračeně hlavu od stolu. „Slečna Armstrongova? Ale vždyť jste zrovna podepsala příchod!“

„Už zase?“ Člověk by myslel, že personál na JIPce povede záznamy poněkud pečlivěji. „Byla jsem tu včera večer,“ začala s úmyslem poukázat na to, že její podpis musí figurovat pod včerejším datem, a že k podobnému omylu došlo už včera ráno, když se náhodou ohlédla k profesorově kóji a spatřila ženu, štíhlou a rudovlasou, jak se sklání nad lůžkem. „Kdo je to?“ vyhrkla.

Sestřiččin nechápavý výraz se ještě umocnil. „Přece Candice Armstrongová!“

„Candice Armstrongová jsem já!“

Její zvýšený hlas upoutal ženinu pozornost. Zvedla hlavu, vytřeštila oči, popadla kabelku a prudce odskočila od lůžka.

„Moment, prosím…“ křikla Candice, když žena probíhala kolem ní.

Candice se za ní chvatně pustila, ale než ji dohonila, žena skočila do výtahu a její přitažlivé, zhruba třicetileté rysy zmizely za zavřenými dveřmi.

Candice ji v životě neviděla.

Vrhla se ke schodišti a do vstupní haly se vřítila přesně v okamžiku, kdy podvodnice proběhla létacími dveřmi a zamířila na rušné parkoviště pro pacienty. Candice se za ní hnala, kličkovala mezi invalidními vozíky a lehátky a vřískala: „Stát! Co jste zač?“

Žena přelétla parkoviště kluzké deštěm a zmizela v mnohopatrových garážích připojených k nemocniční budově.

Candice se střemhlav hnala za podvodnicí, vyhýbala se zaparkovaným vozům a snažila se neztratit zrzku z dohledu. Měla však smůlu, rudé vlasy zmizely ve tmě betonových garáží.

Candice vběhla za ní, ale hned se zastavila a napínala sluch. Mezi masivními stěnami se rozléhaly i ty sebemenší zvuky.

Kudy?

O patro výš se ozvalo cvakání jehlových podpatků. Candice se rozběhla, nahoru po rampě a za roh. A skutečně tam zrzka nasedala do rudého mustanga se staženou střechou a červeným koženým polstrováním.

„Héj!“ houkla Candice.

Žena se po ní ani neohlédla, pouze otočila klíčkem v zapalování a vycouvala s vozem z garážového stání. Než stačila přeřadit, Candice doběhla k vozu a pěstí bouchla do kufru. „Opovažte se odjet! Co jste zač? Proč se vydáváte za mě?“

Zrzka mžikla do zpětného zrcátka, zařadila rychlost a mustang vystřelil zpod Candiciny ruky, řízl to kolem rohu na rampu a do přízemí a byl pryč.

Candice na ním zůstala nechápavě civět. Nestihla si ani přečíst poznávací značku.

Zamířila zpět k východu, když tu zaslechla zvuk, který ji přimrazil na místě. Túrování motoru. Řidič se buď rozhoduje, kam jet, nebo na něco čeká. Túrování a náhle prudké zaburácení a vytí pneumatik – a v následující vteřině se zpoza rohu vyřítil rudý mustang a hnal se rovnou na ni.

Candice uskočila stranou a zběsile se dala do běhu.

Rudý mustang ji pronásledoval, v každé zatáčce směrem do dalšího patra jeho pneumatiky nechutně zavyly. Candice běžela o život, přeskakovala nízké zídky a dostávala se stále do vyšších pater, zatímco rudý mustang se jí hnal v patách. Odlomil se jí podpatek, upadla a zpátky na nohy se vydrápala pouze pár vteřin předtím, než k ní dorazil rudý nárazník. Neměla jinou možnost než pokračovat dále nahoru, kde poslední podlaží bylo nezastřešené a nenabízelo žádnou možnost úniku.

Proč se ji ta žena pokouší zajet?

Přelezla poslední nízkou zídku a tryskem se hnala po nakloněné rampě nahoru. Mustang burácel těsně za ní, pneumatiky skřípěly na betonu, a pak už se ocitla na posledním podlaží parkoviště. Na zlomek vteřiny se zastavila – spousta volného místa, řada zaparkovaných aut, nad hlavou podmračená obloha.

Obrátila se. Mustang svištěl rovnou na ni. „Zbláznila jste se?“ zařvala.

Viděla rudé vlasy vlající ve větru, bílé ruce zaťaté do volantu, oči ukryté za slunečními brýlemi.

Candice skočila k boční zídce, která jí sahala sotva do pasu, ale pak už byla v pasti. Odtud nemohla pokračovat jinam než dolů. Pět pater. „Pomoc!“ Vítr jí odnášel slova od úst a lidé na chodníku u parkoviště vůbec nezvedli hlavu.

Pár kroků od Candice vedl po vnější straně budovy požární žebřík. Honem k němu – ale tam zkameněla. Odjakživa trpěla hrůzou z výšek. Naklonila se k žebříku, chodník i lidé se rozvířili v závrati. Candice zbrkle ucouvla.

Hystericky se rozhlédla a zjistila, že mustang letí přímo na ni – ta šílenkyně byla odhodlaná rozmáznout ji jako brouka. Podél zábradlí se táhla řada parkujících vozidel: Několik BMW, mercedes, pár porsche, dokonce i rolls-royce. Patro vyhrazené pro vozy lékařů. To znamená, že auta budou vybavená kvalitními alarmy. Vydrápala se na kapotu nejbližšího vozu, byl to světlemodrý lexus, a odtud přeskočila na sousední vůz. Alarmy spustily skoro současně a kolem se bezmocně přeřítil mustang. Vzápětí se budovou patrových garáží rozlehla hotová kakofonie sirén a klaksonů. Bylo jisté, že v mžiku se tu objeví ochranka.

Když ale Candice doběhla k poslednímu autu a seskočila na zem, protože nikam dál pokračovat nemohla, spatřila mustang, jenž se bez ohledu na vyjící sirény hnal rovnou na ni.

„Pořád se za mnou řítila! Najížděla na mě! Bylo to šílené! Ve veřejných garážích a za denního světla!“

Lékař na pohotovosti chtěl dát Candice sedativum, ale odmítla. Potřebovala si udržet jasnou hlavu a do paměti vtisknout každý detail. V poslední vteřině, kdy mustang užuž oběť rozdrtil o kapotu posledního vozu, zrzka prudce strhla mustang směrem k nájezdové rampě. Candice usoudila, že jí asi konečně došlo, že sem má namířeno ochranka.

Glenn postával v kóji na pohotovosti, kde na lehátku seděla Candice s nohama spuštěnýma na podlahu. Měla sukni dole lemovanou volánky. Snažil se příliš necivět na modřiny, které jí začínaly černat na lýtkách. „Neměla jste ji pronásledovat,“ usoudil.

Znělo to jako výčitka. „Vydávala se za mě! Přece jsem nemohla jenom tak čučet na chodbě a čekat, až přijede policie! Potřebovala jsem zjistit, co od profesora tak moc chce!“

„Máme svědka,“ prozradil klidně. „Zapamatoval si poznávací značku. Najdeme ji. Jste dost fit na návštěvu JIPky?“

„Nemáte představu, jak jsem vzteklá!“ syčela Candice, zatímco si sbírala věci. Vloupali se jí do domu, Huffy to málem odnesla životem, někdo se za ni vydává a pak se ji navíc pokouší přejet.

Glenn jí to nevyčítal, nicméně se domníval, že špetka sebeovládání by jí neuškodila.

Ve výtahu se připojili k houfu návštěvníků s kyticemi a pestrými balónky. Candice netušila, co se Glennovi honí hlavou. Obvyklý klobouk – tentokrát tmavě modrý – měl stažený hluboko do čela, takže mu stínil oči. Přesto z něho čišelo rozrušení. Kvůli tomu, co ji potkalo? Nebo z jiného důvodu?

Vystoupili z výtahu a v chodbě zpozorovali dav lidí. Sotva zahlédli Glenna, vrhli se k němu, začali mu potřásat rukou a vyjadřovat obavy a účast kvůli otcovu stavu.

Miliardář Philo Thibodeau stál stranou v bílých elegantních kalhotách, bílé košili šité na míru a s vyšitou korunkou na náprsní kapse, s rozhaleným límečkem, který ukazoval opálené hrdlo kontrastující s bílým plnovousem na bradě. Opět ho doprovázela ta nesourodá dvojice, snad bodyguardi, i když neměli svaly podle všeho ani zbraně. Z jejich držení těla a povýšených pohledů vycítila aroganci, jako by se považovali za pávy mezi slepicemi. Když pak zaslechla, jak černoch něco říká Philovi, opravila si svůj předchozí názor – nebyl to Afroameričan, ale ryzí Afričan. Mluvil s výrazným přízvukem. Keňan? Muž s jahodově rudým ohněm na tváři z ní nespouštěl oči za tmavými brýlemi, pozoroval Candice stejně pronikavě jako předchozího dne.

Naskočila jí z toho husí kůže.

Dav kolem Glenna byl velmi různorodý: mladí i starší, rasově přepestrý, ženy v indickém sárí, Asiati v oblecích z šedého hedvábí a s jemnými plnovousy sahajícími až do pasu. Vážní, ustaraní lidé. A v jejich středu Glenn, zaskočený, nic nechápající. Neznal je.

„Haló!“ ozval se hedvábný hlas po jejím boku. „Vy jste doktorka Armstrongova, že?“

Candice se polekaně obrátila k drobné kypré ženě, která i díky svému klobouku zdobenému peřím připomínala křepelku. Nechybělo jí moc do šedesátky a Candice připadala trochu povědomá.

„Poznala jsem vás podle fotografie ve vaší sbírce egyptské milostné poezie,“ svěřila se žena s milým úsměvem. „Ta vaše interpretace symboliky bohyně Vadžet! Velmi originální. Podařilo se vám proniknout do duše starých Egypťanů i tam, kde jiní překladatelé neuspěli.“ Dáma se laskavě usmála. „Jsem také z oboru.“ Podala Candice ruku v rukavičce. „Mildred Stillwaterová.“

Candice na ni vytřeštila oči. Před ní stála jedna z nejproslulejších odbornic na starověké jazyky Blízkého východu.

„Paní doktorka Stillwaterová! Páni, moc mě těší! Bez vaší knihy bych se při práci s hieroglyfy neobešla!“

Žena se usmála. „Přišla jsem podpořit Johna. Pokud je vzhůru, mohla byste mu prosím vyřídit, že jsem tady a myslím na něho?“

„Vaše modlitby určitě ocení.“

V očích doktorky Stillwaterové se zvláštně zablesklo. „My se nemodlíme, má drahá. Ale John ví, jak to myslím. Chápe to.“

V tom okamžiku se vedle Mildred zastavil Thibodeau a ohleduplně poznamenal: „Mám dojem, že teď bychom paní doktorku Armstrongovou neměli obtěžovat…“ Odvedl starší dámu s sebou.

Ve skupině byl i Ian Hawthorne. Pletený pulovr ze surové vlny zdůraznil jeho zarudlou pleť. „Pozítří odjíždím, Candice. Vracím se do Jordánska.“ Pokrčil rameny. „To naleziště není nic světoborného, ale aspoň tam velím já.“

Glenn je vyrušil: „Paní doktorko, už nás pustí dovnitř.“ Ian ji uchopil za loket. „Poslyš, Candice, pokud bys před mým odjezdem něco potřebovala, stačí…“ Bradou ukázal na dveře do JIPky. „Pro starého pána mám slabost, chápeš?“ Vtiskl jí do dlaně navštívenku s několika různými telefonními čísly.

Poděkovala a šla za Glennem na JIPku. Ukázal odznak a začal vyslýchat personál. Dozvěděl se, že rudovlasá žena navštívila jeho otce už několikrát a pokaždé se podepsala jako Candice Armstrongova. Nevědí, jestli s profesorem náhodou mluvila? Nevěděli. Zatímco se Glenn soustředil na shánění informací a listoval seznamem návštěvníků, Candice zamířila do kóje svého starého učitele a zadívala se na něho.

Popelavé zbarvení v obličeji naznačovalo, že jeho stav se zhoršil. Vzala ho za ruku. Jako by se dotýkala studených kůstek zabalených do pergamenu. Z profilu připomínal mumii Setiho Prvního, ušlechtilého a mocného vladaře. Děsilo ji, jak se rychle scvrknul, zhroutil do sebe. Ještě před pár lety byl statný a plný života. Copak stáří vždycky udeří tak náhle?

Mrzelo ji, že se neumí modlit, ale nebyla věřící. Maminka ji nevychovávala v žádné konkrétní víře, dokonce nikdy nechodily do kostela. Candice si vzpomněla na to množství svatých textů, které profesor během svého života vyluštil a analyzoval, osvětloval jejich význam ostatním. Otázky víry však s Candice nikdy neprobíral, rozhodně ne na osobní úrovni, nejvýš jen jako aspekt starověkých národů, které studoval. Zkusila si představit, kterou modlitbu by si asi teď rád poslechl.

Okamžik trvalo, než si uvědomila, že otevřel oči.

„Profesore?“ oslovila ho tiše.

Oči civěly do stropu, nehybné, nemrkající.

Candice se předklonila, aby se dostala do jejich zorného úhlu. Oči však nadále zůstávaly nezaostřené, skelné.

„Profesore?“ zopakovala hlasitěji.

Oči ve vrásčitých důlcích se nepatrně pohnuly. Zamžené zorničky se přilepily na Candicin obličej. Vycítila jemný pohyb ruky, kterou svírala v dlani. Hrudník se mu zazmítal úsilím, jak ztěžka vtáhl vzduch do plic a zašeptal: „Jebelmarrah…“

Jeden koutek úst měl povislý jako po mrtvici. Naklonila se ještě o trochu níž. „Co říkáte?“

Jazyk i rty měl oschlé, okoralé, čelist mu při pohybu skoro slyšitelně skřípala. „Jebel…“ zopakoval, „marrah…“

„Co je jebelmarrah!“

Na zlomek vteřiny se mu vyjasnil zrak. Poznal ji. „Candice,“ vydechl. „Hvězda babylonská…“

„Já vím, profesore. Pátrám po ní. Neunavujte se. Určitě ji najdu. Přinesu vám ji.“

Obličej se mu stáhl do ustarané, vyčerpané grimasy. Vytušila, že se ho opět zmocnilo rozrušení. Děsilo ji to. Neměla by přivolat sestru?

„Slibte, Candice. Jebelmarrah…“

„Slibuju,“ řekla a vzápětí mu jiskra v očích vyhasla a stisk ruky v její dlani povolil. „Najdu Hvězdu babylonskou. Ale teď odpočívejte.“

Když se na sesterně připojila ke Glennovi, zrovna personálu rozhněvaně zdůrazňoval, že se mu vůbec nezamlouvá, když cizí lidé mají tak snadný přístup k jeho otci. Před JIPku hodlal postavit policistu a trval na tom, aby sestry od každé profesorovy návštěvy vyžadovaly průkaz totožnosti. „Seznam návštěv je proklatě krátký!“ zlobil se. „Jsem na něm já a tady doktorka Armstrongova! Kdyby si návštěvu u mého otce pokoušel vynutit někdo jiný, okamžitě mi dáte vědět! Je to jasné? A pokud by se opět objevila ta zrzka, nějak ji zdržíte, než přijedu!“

Když se dveře oddělení automaticky otevřely, Glenn s Candice zjistili, že čekající dav se očividně rozrostl. Hotelová ochranka lidem nakazovala, ať odejdou, ovšem jedna z žen se bránila. Postarší Hispánka s dlouhými černými copy prokvetlými stříbrem a se slonovinovou pletí trvala na tom, že musí mluvit se seňorem Glennem. „Támhle je!“ Vrhla se kupředu. „Lo siento!“ zadrmolila. „Tolik mě to mrzí!“

Glenn ji uchopil za loket. „Všechno je v pořádku, paní Quirozová, vy za to nemůžete. Nešťastná náhoda. Tomu se prostě nedalo zabránit.“

„Byla jsem celá pryč, když jsem vám ten večer volala. Vůbec mi to nemyslelo, chápete? Měla jsem vám to říct hned, jenže potom přijel manžel a odvezl mě domů.“

Glenn se choval k hospodyni něžně, trpělivě. „A co jste mi měla říct, paní Quirozová?“ vyptával se mírně.

„Seňore Glenne, vážně jsem vám to chtěla povědět, ale vypadlo mi to z hlavy. Víte, chvíli předtím, než váš tatínek spadl ze schodů, napsal dopis. Všimla jsem si toho a schovala ho, protože byl pro vás. Začínal Milý Glenne, takže jsem poznala, že to není jenom tak nějaký dopis. Napadlo mě, možná přijde policie a dopis odnese, tak jsem ho schovala. Jenže, Dios mio, teď si zaboha nemůžu vzpomenout, kam jsem ho založila!“

„Ale to je v pořádku, paní Quirozová. Já ten dopis určitě najdu.“

„Jenom jsem chtěla, aby se neztratil.“

„A jak jste přišla na to, že by nemusel být v bezpečí?“ napadlo Glenna. „Paní Quirozová, proč jste měla strach, že by ho policie odnesla?“

„Přece kvůli vašemu tatínkovi,“ pokřižovala se hospodyně a v ruce jí zachřestil růženec. „Seňore Glenne, nad těmi schody s ním totiž někdo byl.“

Glenn zkameněl. „Jak to myslíte?“

„Obvykle odcházím z domu dřív, víte? Profesor mi povídal, jen ať jdu klidně domů, ale já chtěla nejdřív poklidit, po tom dešti byla podlaha v kuchyni zašlapaná od bláta. A najednou jsem uslyšela domovní zvonek. Profesor s hostem šli rovnou nahoru. Nevím, kdo to byl. A pak se ozvala hádka. Profesor se moc hněval a křičel. A nakonec se ozval hluk, jako bouření hromu. Vyběhnu, a on tam leží pod schody. A zvenčí bylo slyšet kroky, jak někdo utíká pryč.“

„Paní Quirozová,“ pronesl Glenn zvolna, jako by odměřoval každé slovo. „Uvědomujete si, co říkáte?“

„Že váš tatínek nezakopnul. Profesor po těch schodech chodíval stokrát denně. Byl opatrný. Sám by nikdy nespadl. Seňore Glenne, vašeho tatínka z těch schodů někdo srazil“

7.

Běžel.

Jak nejrychleji mohl. Nohy se kmitají na samé hranici bolesti. Srdce i plíce pukají námahou. Zvýšil rychlost běžeckého pásu, zvedl sklon. Bičoval se až po meze svých sil.

Někdo se pokusil zavraždit jeho otce.

Glennovi se po obličeji a zátylku a celém těle valily potoky potu, ruce měl zaťaté do pěstí, paže mu pumpovaly jako písty, chodidla bušila do pryžového běžeckého pásu. Dokonce i ten přístroj už sténal námahou, jako by se blížil hranici svých možností.

Ten vztek – když paní Quirozová prohlásila: „Někdo ho srazil.“

Glenn málem vybuchl hned na té nemocniční chodbě, téměř přestal ovládat všechny své potlačované emoce, ať už by to mělo sebehorší důsledky. Místo toho se jen zeptal: „Víte to určitě?“ Položil hospodyni pár otázek, načmáral si poznámky do bloku. Navenek klidný, uvnitř kypěl zuřivostí.

Náhle si uvědomil, že v hloučku lidí postávajících před vchodem na JIPku chybí Philo Thibodeau. Okamžitě zavolal do Beverly Hills Hotel. Žádný Philo Thibodeau tam nebydlel. Glenn se spojil s policejní stanicí a jednoho z podřízených pověřil obvoláním všech hotelů v Beverly Hills a Los Angeles. „Najděte Philo Thibodeaua!“

Candice Armstrongovou odvezl domů a růžová kamej jí v důlku pod hrdlem pulzovala, jako by i ta bohyně vyrytá do kamene překypovala vztekem a rozhořčením. Před odjezdem se přesvědčil, že Candice se bezpečně zamkla v matčině opuštěném domě, že venku stojí policejní hlídka a všechna okna i dveře jsou uzavřené. Zsinalá, se sevřenými zbělelými rty, s hlasem ještě zastřenějším než obvykle požádala: „Najděte toho grázla, detektive!“

Zrychlil už beztak krkolomné tempo, nasimuloval sklon kopce na doraz a hrábl do posledních zásob fyzických sil, nutil plíce i srdce pracovat jako stroj. Nesmí se zastavit. Kdyby ano, přestal by se ovládat.

Výsledek pátrání: V žádném z hotelů v Beverly Hills či v Los Angeles nebydlí a poslední dobou ani nebydlel žádný Philo Thibodeau. „Obvolejte letiště!“ přikázal Glenn.

Bylo to ono: Z losangeleského mezinárodního letiště odstartovalo soukromé tryskové letadlo majitele Philo Thibodeaua zhruba hodinu po šokujícím oznámení paní Quirozové. Cíl: Singapur.

Glenn by si nejradši nakopal. Na to měl pomyslet ze všeho nejdřív, měl Thibodeaua odchytit už včera na parkovišti, když mu šestý smysl našeptával, že nečekané objevení toho člověka nevěstí nic dobrého. Neobjevil sice žádný důkaz, nic, co by miliardáře spojovalo s útokem na jeho otce, s oběma vloupačkami a se zrzkou, která se pokusila přejet Candice Armstrongovou. Přesto Glenn o jeho vině vůbec nepochyboval. V tom všem měl prsty Thibodeau.

Konečně mu došly síly.

Glenn zpomalil rychlost běžeckého pásu, postupně zvolňoval tempo, přitáhl uzdu svému vzteku, umožnil nohám postupně přejít do mírného poklusu a teprve potom stroj vypnul a sám se zastavil.

Ovšem tělo bylo to jediné, co u něho zůstalo v klidu. Myšlenky mu pádily jako zběsilé. Odmítal se dát ukolébat falešným pocitem bezpečí jen proto, že Thibodeau je tisíce mil daleko. Byl pevně odhodlaný rozhodit síť po celé šířce i délce planety. Philo neunikne.

Mezitím si Glenn vyžádal fotokopie otcových telefonních účtů a bankovních výpisů, aby vyhledal všechna často volaná čísla či netypicky velké peněžní transakce. Zítra detektivové půjdou vyslechnout personál i studenty na univerzitě, pana Goffa v antikvariátě, sousedy v Bluebell Lané, poslíčky, pošťáka, zahradníka – zkrátka každého, kdo s jeho otcem přišel do styku.

Glenn sám sobě přísahal, že pravdu zjistí dřív, než Philo udeří podruhé.

Candice si rozklepanýma rukama rozepínala halenku.

Z toho šoku se ještě pořád nevzpamatovala. Profesor, sražený ze schodů. Ta představa ji pronásledovala jako přízrak. Co asi cítil, když ztratil rovnováhu, když si rozbíjel a lámal křehké tělo na hranách schodů, když věděl, že mu to někdo udělal a že dole možná nepřistane živý?

Kdosi se snažil ukrást Hvězdu babylonskou.

Většinu života se Candice bouřila proti nespravedlivým situacím, v nichž někdo sklízel uznání za cizí úspěchy. Tvořilo to součást jejího základního životního názoru. Kdysi byla svědkem nestydaté zlodějny cizího tvůrčího úspěchu, kdy odměnu a ovace sklidil nezaslouženě někdo jiný. Nyní se někdo pokoušel stejně ublížit profesoru Mastersovi, starci, který není schopný se sám bránit.

Candice měla sto chutí vřískat a řvát a rozmlátit všechno nádobí v maminčině domě. Místo toho si sedla k telefonu, aby se přesvědčila, zda někde ještě nemají výtisk Mezinárodního čtvrtletníku nabídky starožitností – co profesor vlastně koupil a od koho? Potom chvíli váhala, zda se nemá zkontaktovat s některými přáteli z oboru, aby si ověřila, co se ví o Hvězdě babylonské, ale nakonec si to rozmyslela. Profesor držel svou práci v tajnosti a ona to musí respektovat.

Večer strávila pátráním po Hvězdě babylonské v obecných historických pramenech, na internetu si projela římské legendy, středověké rukopisy, pověsti připisované Marku Polovi, a dozvěděla se pouze tolik, že Hvězda babylonská je buď symbol sedmicípé hvězdy, či skutečná hvězda na obloze – Capella, šestá největší hvězda na obloze – případně že může odkazovat k bohyni Ištar. Nakonec odfaxovala fotokopii Duchesneho kamenné tabulky redaktorovi odborného časopisu Starověké texty Blízkého východu. Pokud někdo dokáže abecedu určit, pak jedině on.

A co je Jebelmarrah? Je to jedno slovo, nebo dvě? Je to název místa? Byla v pokušení zeptat se Iana Hawthornea. Znělo to arabsky nebo hebrejsky a lanovou specializací byl Jeruzalém od doby babylonské okupace až po dobytí Římany. Ve znalosti těchto století ho nikdo nepřekonal, navíc byl proslavený svým ostrozrakem. Ianovi stačilo kouknout na kus keramiky a hned určil, který Makabejec vládl v době, kdy ji vypalovali. Ale zeptat se ho nesměla.

Cestou do matčiny kýčovité kuchyně se na okamžik zastavila, rozhrnula závěsy a vyhlédla do tmy. Na příjezdové cestě stále parkoval černobílý hlídkový vůz. Policista za volantem na ni zamával. Oplatila mu to.

Glenn Masters si prosadil, že jí zajistí ochranu. Byla ráda. S policistou před domem se cítila bezpečněji, zvlášť teď v noci, když v matčině domě na osamělém vrcholku kopce zůstala úplně sama.

Glenn Masters. Když se objevil v kóji na JIPce, její vlastní reakce ji upřímně vyděsila. Záchvěv radosti z pohledu na něho, náhlý pocit bezpečí. Už uběhlo hodně vody, co po boku nějakého muže prožívala podobné pocity. Vlastně, už si ani nevzpomínala, kdy a s kým vlastně. Pokud vůbec někdy. Detektivova urostlá postava a neotřesitelný klid v ní vyvolávaly pocit pohádkové princezny v ohrožení. A ještě víc ji překvapilo, že jí to dělá dobře.

Znovu si položila otázku, jestli je ženatý. Nosil sice hladký zlatý kroužek, ale na pravé ruce…

Candice se v duchu okřikla: Nech toho! Jako zbytek domu i Sybillina ložnice zosobňovala návrat do padesátých let. Jediný ústupek moderní době představoval digitální budík na týkovém nočním stolku a vedle něj zarámovaná fotografie z devětašedesátého roku. Mladý voják připomínající školáčka v maškarním kostýmu. Candicin otec, který jako devatenáctiletý zahynul ve Vietnamu.

Zvláštní zvuk. Odkudsi z domu.

„Huffy?“ křikla. Snažila se zachovat klid, uvědomovala si, že nervy jí tak rozbouřilo nebezpečné dobrodružství v patrových nemocničních garážích. Kočka si zřejmě vyšla na průzkum.

Candice otevřela šatník v ložnici, aby si půjčila maminčin župan.

Sybilla se oblékala elegantně, i když okázale. Nachové hedvábí, temně modrá viskóza, pampeliškově žlutá bavlna a krémové plátno, všechno s dokonale sladěnými doplňky. Candice si vybrala hedvábné kimono s potiskem jabloňových a třešňových květů.

Poté, co Sybille doručili soustrastný telegram z ministerstva obrany, nechala plavat studium na vysoké škole a sehnala si místo sekretářky v reklamní společnosti. Byla chytrá, tvůrčí, plná nových nápadů – což všechno její šéf naplno využíval a uznání za její práci sklízel sám. A zatímco pan Wyatt se radoval ze stále vyššího platu a řady povýšení, Sybilla zůstávala nedoceněnou sekretářkou. Poslední kapku pak znamenala reklama na velkou kosmetickou řadu. Candice tehdy bylo dvanáct let.

Vylekalo ji zvonění telefonu a vzápětí zabzučel fax. Odpověď! Candice se vrhla k přístroji a v duchu se modlila, aby její přítel v otázce Duchesneho kamenné tabulky neselhal. Zklamaně protáhla obličej: Písmo nelze zařadit.

Vrátila se do koupelny, svlékla se a pustila sprchu. Lákalo ji lenošivé poležení ve vaně, ale neměla na to čas. Bleskové osprchování a zpátky do práce. Zrovna když chtěla vkročit pod proud vody, znovu zaslechla nějaký zvuk. Zaposlouchala se. Fax to nebyl.

Nakoukla dveřmi do ložnice, kde tlumené světlo vrhalo měkké stíny, odtud dohlédla až do obývacího pokoje a jeho oknem na třpytivou kulisu nočního Los Angeles. Rozvlněná hladina bazénu vrhala temné odlesky na zahradní zdi a světlezelené třpytky na stěny obýváku, jako by se po nich míhaly stíny roztančených těl. „Huffy?“ křikla. Co tam ta kočka probůh vyvádí?

Candice vklouzla do sprchy.

Sybilla mívala velký sen – toužila stát se samostatným reklamním manažerem s vlastní kanceláří a vlastní sekretářkou, s vlastní náplní práce i s vlastním rozpočtem, i když zmíněné funkce okupovali především muži. Studovala večerně a stále si doplňovala kvalifikaci, aby měla v konkurenci co nabídnout. Věřila, že úspěch na ni čeká hned za nejbližším rohem. A potom se objevila ta kosmetická firma. Potřebovali nové názvy pro řadu parfémů a kolínských vod, které prodávali už řadu let pod jmény květin, což mezitím vyšlo z módy. Sybilla se vytasila s novými názvy typu Vášeň, Touha a Láska. Pro kolínské a pleťové vody vybrala jména Tajné sny, Májový déšť, Podzimní dým. Bylo to přesně ono. Zisky za prodej kosmetiky rázem dosáhly astronomických výšek. Z pana Wyatta se stal partner firmy a Sybille ani nepotřásli rukou.

A Sybilla podnikla něco nemyslitelného. Udeřila na pana Wyatta a dožadovala se uznání za svou práci. Dostala padáka. Obešla všechny ostatní partnery firmy, poslala dopisy do novin, vecpala se do místní rozhlasové stanice. Nevzdala se, ani když jí pan Wyatt, zahnaný do kouta, nabídl opět zaměstnání a k tomu podstatně vyšší plat. Chci uznání, trvala Sybilla na svém. Veřejně oznámíte, že to byly moje nápady.

Nakonec osobně vyhledala jednoho z klientů, výrobce dámského spodního prádla, který se zrovna chystal pustit na trh novou řadu sexy modelu. Sybilla prozradila, že celá předcházející reklamní kampaň na jejich výrobky pochází výhradně z její hlavy, a nabídla se připravit nové řadě reklamu úplně zdarma.

Výsledek byl jedním slovem ohromující. Když si Sybilla otevřela vlastní malou agenturu, přešli k ní dva z Wyattových klientů, kteří se nebáli riskovat. Vyplatilo se jim to. Následovali další klienti a zakázek přibývalo, takže dnes agentura Sybilly Armstrongové přijímala výhradně ty nejprestižnější klienty a peníze shrabovala hráběmi – a to všechno jedině díky tomu, že našla dost odvahy bojovat za své právo.

A teď, podobně jako pan Wyatt, se někdo snažil ukrást profesorovy nápady. A Candice to odmítala tolerovat.

Zavřela sprchu a otevřela párou zamžené dveře koupelny. Všimla si, že na stěnách ložnice se třpytí a vlní odlesky, jako by v bazénu někdo plaval. Že by se zvedl vítr? Stromy vrhaly na zahradní zeď přízračné stíny, jako by přes ni přelézala temná postava.

V duchu si vynadala, že zbytečně hysterčí. Koneckonců, venku hlídá policie. A mimoděk si vzpomněla na dalšího policistu, Glenna Masterse.

Srdce jí znovu poskočilo. Zrádný orgán, strčí do kapsy i mozek. Candice nechtěla myslet na detektiva ani na jiného muže, ale její srdce si dělalo, co samo chtělo. Zaplašila tu představu – vzpomínka na jeho náhlý příchod na JIPku… urostlý muž v módním klobouku, posunutém k pravému uchu.

Stop!

Měla teď důležitější starosti. Projekt v San Francisku, televizní seriál o egyptských ženách: o manželkách, matkách, pekařkách, zpěvačkách, tanečnicích, švadlenách a královnách. Candice by udělala skoro všechno na světě, aby práci získala. Ale pokud jde o profesora a tajemnou Hvězdu babylonskou – kde vlastně pokračovat v pátrání?

Natáhla se po osušce a přitom vzpomínala na poslední osobní setkání s profesorem, což bylo před rokem na půdě univerzity, kde profesor stále ještě přednášel. Společnost vlídného, moudrého a pohledného vědce v tvídovém obleku a s dýmkou v ruce byla příjemná a povznášející. Jaké by to bylo, kdyby byl její otec a spolu si na sluníčku vychutnávali svačinu a kamarádsky si povídali? Jeho vyrovnanost v ní probouzela pocit bezpečí. Ne snad, že s matkou by se cítila nejistě, ale otcova existence by ji konejšila a uklidňovala.

„Kde se ve vás vzala ta vášeň pro starověký Egypt?“ zeptal se jí jednou.

Ironií osudu za to mohla Sybillina nová agentura. Každý den po škole se Candice vypravila do maminčiny kapesní reklamní agentury, sedávala tam v koutě nad úkoly a kolem ní řinčely telefony, lidé pobíhali sem a tam, překřikovali se a bojovali o pozornost. Občas ji někdo doslova překročil, aby si z police sundal nějaké věci, byla pro ně úplně neviditelná. Candice se hlučná, uchvátaná a vystresovaná atmosféra agentury vůbec nezamlouvala, takže podvědomě hledala útočiště v knihách. V osmé třídě studovali dějiny antiky, a když dospěli k Egypťanům, v mžiku s nimi splynula v jednu duši.

Starověcí obyvatelé údolí Nilu nebyli ani zdaleka tak materialističtí a naopak měli mnohem duchovnější povahu než personál v maminčině agentuře. Byla to poklidná doba, loďky s trojúhelníkovými plachtami klouzaly po blankytném Nilu, palmy se tyčily k modré obloze. Nefertiti před sebe upírala vážný pohled skleněných očí. Lidé se soustředili na bohy, na vlastní duše a život po životě a netušili nic o televizi, daních, spotřebitelských indexech a ziscích.

A nakonec se právě díky tomu starověkému světu setkala s Johnem Mastersem. Vzpomněla si, že když jednou vášnivě horovala o starověkém Egyptě, profesor poznamenal: „Vy něco hledáte, Candice.“

„Odpovědi!“ odpověděla se zanícením. „Řešení záhad! Co se stalo s Nefertiti poté, co se zhroutila vláda jejího manžela? Kdo byl faraónem v době exodu?“

„Tak jsem to nemyslel,“ namítl zamyšleně. „Hledáte vlastní duši.“

Prásk!

Leknutím až nadskočila. Zaposlouchala se, se srdcem až v krku sledovala stíny šplhající po stěnách. Huffy svým nemožně dlouhým ocasem nejspíš shodila něco z police.

Přesto usoudila, že se radši přesvědčí.

Když Glenn vyšel ze sprchy a začal si osuškou třít šlachovité tělo, zahlédl v zrcadle odraz vlastních zad, šerednou zubatou jizvu na pravé lopatce. Vybavil si den, kdy k ní přišel, kdy myslel, že určitě zemře. Toho dne s ním byla Sherri. Pamatoval si její bledou tvář shlížející na něho shora. Zajímalo by ho, co dnes dělá. Pravděpodobně pořád ještě šplhá po horách. Zvláštní, že člověk si s někým může být tak blízký, dokonce uvažovat o manželství, a potom se vzájemný zájem vypaří a z obou se stanou cizinci. Ukázalo se, že jejich vztah držely pohromadě pouze hory.

Myšlenky se mu samy od sebe přesunuly ke Candice Armstrongové.

Kurážná, ale nezdravě impulzivní. Splašená hazardérka. Glenn samozřejmě věděl o skandálu s Barneym Fairclothem a Tetefovou hrobkou. Měla odvahu, to jí nebral, ale sám by to řešil jinak, ne tak veřejně, zato metodicky a podle zákona. Konečný výsledek by byl totožný – Faircloth by měl zničenou pověst – ale vyhnul by se negativnímu zpětnému dopadu, který Candice poškodil. Zničila si tím vlastní kariéru. Netrpělivá bláznivka. Nebyla typ, s jakým byste chtěli šplhat po horách.

Natáhl si černé sportovní kalhoty a černé tričko. Zavolal na policejní stanici, aby se přeptal na výsledky pátrání. V případě se nedělo nic nového.

Proč se vlastně nevdala? Nebo že by o manželství nestala a soustředila se výhradně na kariéru? Když v té malé komoře, která tvořila střed jejího vesmíru, sbírala z podlahy rozsypané předměty, doslova planula vzteky a vášnivou nenávistí, tváře jí žhnuly jako matce, které někdo sáhl na děti.

Candice Armstrongova zabírala takový prostor v Glennových myšlenkách, až ho to děsilo. Zkusil ji vytěsnit z hlavy a soustředil se na Phila Thibodeaua. Nevzpomněl si na něho po celé ty roky až do okamžiku, kdy mu jeho nečekané objevení spustilo v mozku poplašný signál.

A další vzpomínky: jeho maminka Lenore, profesor a jejich blízcí přátelé, Sandrine Thibodeauová a její manžel Philo.

Ta čtveřice byla skoro nerozlučná. Sandrine a Lenore si občas dopřály dámskou jízdu, k níž nepřizvaly ani jednoho z manželů. Kdykoliv se Glenn zeptal, kde vlastně byly, maminka ho vždycky pohladila po tváři a řekla: „To bylo čistě mezi námi děvčaty, broučku.“

Odjakživa si představoval, že si vyjely do luxusních švýcarských lázní, kde se máčely v bahně a k tomu popíjely odporné zdravotní lektvary. Vzpomněl si, že tenkrát nemohl Phila ani cítit, i když sám nevěděl proč. Možná za to mohla Philova schopnost maminku rozesmát nebo způsob, s jakým jí vždycky pomáhal do kabátu, přičemž se jí podle Glenna, ať osmiletého, dvanáctiletého nebo patnáctiletého, nepatřičně dotýkal. A profesor, její manžel, si ničeho nevšiml.

Morven.

Ztuhl. Kde se objevilo tohle?

A náhle další vzpomínka, dosud hluboko pohřbená v paměti: po maminčině pohřbu Glenn trpíval nespavostí a nakonec musel sáhnout i po prášcích. Jednou v noci se celý omámený probudil a zdola zaslechl hlasy, zuřivé hulákání dvou mužů, kteří si navzájem vyhrožovali zabitím. Glenn byl natolik mimo, že ty dva ani nepoznal a nepochopil, kvůli čemu se hádají. A pak sklouzl zpátky do spánku a na příhodu zapomněl.

A vybavil si ji až nyní, po dvaceti letech. Proč? A co nebo kdo je morven! Minulost se mu vracela, přijížděla na hřbetech draků, kterým už dávno setnul hlavy. Nebo si to aspoň myslel. Glenn popadl převlečník a klíče od auta a rozhodl se, že neuškodí pořádně se porozhlédnout v otcově domě.

Candice si navlékla kimono na tělo pořád ještě navlhlé po sprše, zavázala si pásek a vydala se prozkoumat důsledky Huffyiných lotrovin. „Kde jsi, ty hlupáčku?“ zavolala něžně. „Copak tam vyvádíš?“

Obývací pokoj připomínal akvárium, zelené chvějivé odlesky od hladiny venkovního bazénu mu propůjčily vzhled podvodního světa. Candice, rozkošnicky zvláčnělá po horké sprše, měla dojem, že mezi nábytkem proplouvá. V domovní chodbě objevila rozbitou vázu, která původně stála na podstavci. Huffy se důkladně seznamovala s novým prostředím a Candice mohla jen doufat, že váza nebyla moc drahá.

Když zazvonil telefon, polekaně sebou trhla.

A pak se rozběhla. Reedu O’Brienovi poslala do San Franciska maminčino číslo. „Haló?“ vyhrkla bez dechu.

Ticho.

„Haló?“

Cvak.

Vytřeštila oči na němé sluchátko.

A zmocnila se jí hrůza.

Glenn ujížděl po Wilshire, když mu zazvonil mobil. Policejní stanice v Hollywoodu. „Vyhledali jsme ten rudý mustang, detektive. Pronajala si ho nějaká Jane Smithová. Vrátila ho dnes odpoledne. Žádné vodítko.“

„Platila kreditkou?“

„Hotově a průkaz totožnosti byl nejspíš falešný.“

„Nějaké informace ze Singapuru?“

„Thibodeau je pořád ještě ve vzduchu.“

Glennovi ujelo tlumené zaklení. Neexistovala záruka, že Philo na singapurském letišti skutečně přistane. Klidně může změnit trasu a přistát kdekoliv na světě.

„Spojte se s Interpolem a vysvětlete, že je to nutné…“

Glenn měl obsazeno.

Candice přerušila spojení a stiskla REDIAL.

Pořád obsazeno!

Nemá to oznámit policistovi v autě? Ale kdoví, možná že přesně o to volajícímu jde, chce ji vylákat ven z domu.

Vykoukla z okna a uviděla zaparkované auto. Od chvíle, co se dívala naposledy, se policista za volantem ani nehnul. Do obličeje mu neviděla, snad proboha neusnul? Neměla by ho probudit?

Zaslechla další zvuk. Prudce se otočila. „Huffy?“ křikla, tentokrát ostřeji.

Žádná odpověď.

Vlasy na šíji se jí zježily jakoby zimou. Ne, v domě není sama.

Glenn vyřídil z auta dalších pět telefonátů. V Los Angeles byla skoro půlnoc, ale na opačné straně zeměkoule svítalo, lidé tam byli vzhůru a už pracovali, právě ti lidé, kteří mohli objevit Phila Thibodeaua.

Když dotelefonoval, displej ho informoval o řadě nepřijatých hovorů. Nechal to plavat. Ať už ho shání, kdo chce, jistě zavolá znovu.

Candice se proplížila obývacím pokojem, cestou sebrala u krbu pohrabáč a pevně ho sevřela oběma rukama. Ráda by rozsvítila stropní světla, protože stíny na stěnách deformovaly všechny okolní předměty a vzbouzely v ní dojem, že na ni útočí třicet lidí najednou. Na druhou stranu, ve světle by měl vetřelec výhodu. Venku se automaticky zapnul čisticí filtr v bazénu a zaplavil noc šuměním, které překrylo všechny tiché zvuky.

„Zavolala jsem policii,“ pronesla nahlas. „A venku hlídá policajt.“

Pomaloučku postupovala po huňatém zlatavém koberci, napnutá a ostražitá nesla pohrabáč na rameni jako kyj. „Radši odtud vypadněte. Nemáte šanci.“

Je to ta zrzka? Dojela nenápadně svým rudým mustangem až sem nahoru, proplížila se mezi živými ploty a unikla policistově pozornosti? Ale jak se dostala až do domu?

Náhle si Candice všimla vedlejšího vchodu, kterým se vycházelo na přízemní terasu za domem. Dveře byly dokořán.

Roztřásla se jako v zimnici. Honem se pokusila odhadnout vzdálenost mezi sebou a předním vchodem a policistou na příjezdové cestě. Zvládne to?

Zaútočil zezadu. Neslyšela ho, nevycítila ho. Silné paže ji popadly kolem pasu, zvedly do vzduchu. Pohrabáč jí vyletěl z ruky. Zkusila zavřísknout. Zpocená dlaň jí ucpala ústa.

„Drž hubu!“ zasyčel jí útočník do ucha. „Jednou pípneš a oddělám tě.“

Candice se nepokusila ze sevření vykroutit, ale celou vahou se zapřela dozadu. Tím útočníka zaskočila, vyvedla ho z rovnováhy. Zády dopadl na stěnu a Candice se mu vytrhla, dokonce stačila uběhnout pár kroků, než ji chytil za lem kimona.

Prudce upadla, vyhrabala se na všechny čtyři, ale přitom jí upadl mobil. Bože, vždyť stačilo jen zmáčknout tlačítko REDIAL a měla by spojení s Glennem Mastersem. Ale kde ten krám je?

Podařilo se jí útočníka kopnout, ale to už ji opět držel, surovým trhnutím za paži vytáhl do stoje a opět jí zacpal ústa.

V zrcadle vstupní chodby zahlédla vetřelcův odraz. I v tom hustém šeru rozeznala lebku s pleší obrostlou věnečkem vlasů, dlouhých a stažených do ohonu, který mu splýval hluboko mezi lopatky. Byl podsaditý a svalnatý, na sobě měl džíny a havajskou košili vzorovanou palmami.

„Kde to je?“ zavrčel.

Na okamžik jí odtrhl dlaň od rtů, aby mohla odpovědět. „Co… co vlastně?“

„Hvězda babylonská!“

„Já ne…“

K hrdlu se jí přitisklo cosi ostrého. V zrcadle zahlédla záblesk. Nůž. „Kde to je?“ Slova v proudu česnekem páchnoucího dechu. „Vyklop to, nebo skončíš jako profesor!“

Snažila se získat čas, ale ostří se jí zvolna a neúprosně zakusovalo do kůže. Podřízne ji přímo tady, v maminčině domě na vrcholku kopce.

„Prosím,“ vzlykla.

Nůž proťal kůži. Po krku jí kapala krev. Zavřískla.

V horečném děsu si vzpomněla na kurzy sebeobrany v Ymce. Prudce trhla hlavou dozadu a tvrdě muže udeřila do tváře. Zaslechla prasknutí, lebkou mu rozdrtila nos. Na okamžik povolil sevření. Zaryla mu loket do žeber a vzápětí už prchala.

Skočil za ní.

Vystřelila ze dveří a s jekotem letěla po příjezdové cestě k hlídkovému vozu, zabušila na okénko, rozrazila dveře a policista se svalil ven na cestičku. Candice ho bez rozmýšlení přeskočila, padla za volant, zabouchla dveře a zamkla je.

Útočník s nožem v ruce přivrávoral po cestě a snažil se vydrápat na kapotu. Obličej měl zalitý krví.

Mezi předními sedadly byla vysílačka – jeden z těch technických zázraků, ve kterých se nevyznala. Naslepo zmáčkla pár tlačítek a páček a zahulákala do mikrofonu: „Pomoc! Sedím v policejním autě a po předtím skle leze chlap s nožem!“

Znovu zkoušela zmáčknout všechno, co ke zmáčknutí na vysílačce bylo, a konečně se na ní rozblikala rudá a modrá světýlka.

Odpověď přes praskání statické elektřiny: „Hlavně klid, paní. Nesmíte křičet, pak vám není rozumět. Kde přesně jste?“

Klíček byl v zapalování. Otočila jím. „Hedgewood!“ vřískla a uvolnila ruční brzdu. Sotva se auto rozjelo pozpátku, oživla siréna a děsivě rvala za uši.

Přišlápla plyn, tryskem couvla a vzápětí dupla na brzdu. Muž narazil na přední sklo a rozmázl po něm rudou šmouhu. Ale nepustil se.

Znovu se rozjela, ani nekoukala, kam jede, kašlala na to, škubala volantem doleva doprava, aby chlapa setřásla z kapoty. „Jsem nahoře na Hedgewood Drive. V Bel Air! Někdo se mě pokouší zabít!“

Hlídkový vůz se hnal pozpátku příjezdovou cestou, siréna ječela, maják oslepivě blikal, a když v plné rychlosti narazil do mohutného dubu, který přežil staletí katastrof, jako je zemětřesení, sesuvy bahna, lesní požáry, invaze hmyzu, indiány a skautské oddíly, útočník konečně sletěl z kapoty, rozplácl se na zemi a zůstal nehybně ležet. Candice nepřestávala vřískat do mikrofonu ani ve chvíli, kdy už se zdálky ozvala druhá siréna a hlas ve vysílačce ji uklidňoval, že pomoc je na cestě, ať je klidná, a kdy se útočník ztěžka vyhrabal na nohy, ohlédl se po ní, vrhl se do houští a zmizel.

„Je mrtvý?“ zeptala se, zatímco jí záchranář ovíjel obvaz kolem krku. Bezvládného policistu zatím nakládali na nosítka.

„Je jenom v bezvědomí, paní. Otřes mozku.“

Zaslechli vytí motoru hnaného po strmé cestě nahoru, pneumatiky zastavily smykem, až zakvílely. Z auta vyletěl Glenn a řítil se ke Candice. „Jste v pořádku?“ hulákal naštvaně už zdálky.

„Ksakru!“ sykla.

Zadíval se na ni – tenké kimono jí těsně obepínalo ňadra, hedvábí bylo místy provlhlé a lepilo se k tělu. Šel si promluvit s ostatními policisty.

Než se k ní opět vrátil, zastavil se u nabouraného hlídkového vozu. „Pěkně jste s ním zatočila, kapota je celá od krve. A krvácel i celou cestu z domu až do toho houští.“ Nijak netajil obdiv při představě, jak se za volantem auta snažila setřást útočníka na zem. „Už jsme upozornili všechny místní nemocniční pohotovosti na případné zranění obličeje a zlomený nos. I když osobně bych se moc divil, že je tak pitomý a půjde na ošetření do nemocnice.“ Podíval se do notesu. „Květovaná košile?“

„Přesnější popis vám bohužel nedám. Modré palmy.“

Znovu ten hlas, jako horká whisky proudící přes rozžhavené kameny. Ještě pořád ho to překvapovalo. Ohlédl se po osamělém domě, široko daleko bez jediného souseda. „Tady zůstat nemůžete.“

„Přátele nehodlám do toho nebezpečí zatahovat a jiné příbuzné nemám. Nejspíš půjdu do hotelu.“

Sklopil oči ke kameji pod obvazem na Candicině krku – jemně vyřezaná bohyně zmazaná krví – a řekl, i když to neměl v úmyslu: „Vím, kde budete v bezpečí.“

„Kde?“

Na tom posledním místě, kde ji chtěl mít. „U mě,“ odpověděl.

8.

„Je to snadný,“ prohodil Rossi a rozpačitě si podrbal jahodově rudé znamínko na tváři. Nesvrbělo, ale Rossi se nedokázal zbavit pocitu, že by mohlo. „Ten najatý chlápek je fakt schopný a umí držet klapačku. Plán je následující: Vetře se na JIPku jako poslíček z květinářství. Než ho sestřičky stačí vyhodit, uběhnou dobře dvě minuty. Mezitím to tam očíhne. O pár minut později se objevím já a budu se vydávat za příbuzného.“

Philo Thibodeau něžně hladil modrou siamku, která mu ležela na klíně. Venku se o pobřeží Jižní Kalifornie tříštily nádherné vlny oceánu. „Před JIPkou hlídá policista.“

Rossi zrovna opatrně plnil injekční stříkačku. „Není žádný problém.“

„Chtějí průkaz totožnosti.“

„Taky není problém.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ Myslel tím, než dojde k infarktu.

„Smrt po injekci draslíku nastane okamžitě, takže ji píchnu co nejdál od srdce. Nejspíš do nohy. Aspoň získám čas vypařit se z JIPky.“ Nasadil na jehlu ochranný uzávěr a zastrčil si ji do rukávu. Zapnul manžetu. „Než dostane srdeční zástavu, já budu dávno v prachu. Nebudou mě s tím spojovat.“

„Existuje možnost, že by ho zase resuscitovali?“ Philo nezapomínal na žádnou možnost.

Rossi rozhodně zavrtěl hlavou. „Příčinu srdečního kolapsu nepoznají. Nasadí nesprávnou medikaci. Účinek draslíku by mohli potlačit nitrožilně podaným inzulínem, glukózou a vápníkem. Nenapadne je to.“

Rossi kdysi vedl vlastní lékařskou praxi. „Budou se snažit tak patnáct minut, možná i půl hodiny, a nakonec se na to vykašlou a odpískají to.“

Philo pošimral předoucí kočku pod obojkem posetým diamanty.

Glenn u sebe Candice nechtěl. Bohužel, ten chlap, co na ni zaútočil, byl právě ten, který srazil jeho otce ze schodů. Glenn cítil zodpovědnost za její bezpečí.

Aspoň si to namlouval. Závažnější důvod, který sám sobě nepřiznal, měl co dělat s tím, jak se vsedě klepala na sedátku záchranky, obvaz kolem krku, odhalené nahé stehno v místě, kde se jí rozhrnulo hedvábné kimono, křehká a bezmocná, i když přemohla útočníka a způsobila mu dost těžké zranění, aby za sebou nechal krvácející stopu. Pořád na to musel myslet, což znamenalo, že Candice Armstrongova se mu zadírá pod kůži tak hluboko, až začíná probouzet jeho uspané emoce. Když ji vezl od matčina domu, zmínila se, že možná dostane místo v San Francisku. Přivítal by to.

Do osmého patra vyjeli mlčky, dokonce ve výtahu ani nehrála hudba, aby uvolnila napětí. Glennovi vířily hlavou otázky: Kdo srazil tatínka? Kde je ten dopis, který schovala paní Quirozová? Je v něm snad uvedena totožnost útočníka? A jakou roli v tom všem hraje morven, nečekaná, nevysvětlitelná vzpomínka z minulosti?

Candice po jeho boku se snažila zachovat rozvahu. Na naléhání zdravotníků si vzala lahvičku s prášky na uklidnění, ale zatím ještě žádný nespolkla. Minula sice půlnoc, ale ona chtěla, aby jí to myslelo co nejjasněji. Sybille do New Yorku ještě nevolala, nemělo smysl maminku plašit. Dokonce i když předávala Huffy do Zořiny péče, nezmínila se o svém dobrodružství ani slovem a obvaz na krku svedla na včelí bodnutí.

Glenn odemkl dveře svého bytu Candice navrhla: „Nechcete zajet do nemocnice za tatínkem? Tady se mi určitě nic nestane.“

„O samotě vás nenechám. A otec by stejně nevnímal, že jsem s ním. Když mě budou potřebovat, určitě zavolají.“

Když mě budou potřebovat. Ne když mě bude potřebovat. Ráda by se zeptala, jak došlo k tak hlubokému odcizení. Co celé ty roky stálo mezi otcem a synem, co mezi nimi stojí i teď, v tak tragické situaci?

Glenn přijel do Sybillina domu v dlouhém plášti, který teď shodil a Candice jenom zírala. Žádný oblek, žádné elegantní kalhoty a košile, ale černé sportovní kalhoty v pase do gumy a přiléhavé černé tričko, pod kterým se rýsovaly tuhé svaly a ploché břicho. V černé barvě vypadal sebejistě a silně.

Byt měl zařízený vkusnou semišovou sedačkou v barvách šedé a vínové, chromovými lampami, indiánskými koberečky, živými palmami v obrovských květináčích a velkolepým jídelním stolem z černého kouřového skla, v jehož středu stála navažská váza – symbióza secese a jihozápadního folklóru.

Glenn zamířil ke stereu. „Na co máte náladu?“

„Na nic vážného,“ povzdechla si.

„Já sám vždycky hlasuju pro blues,“ poznamenal a zasunul do přehrávače cédéčko B.B. Kinga.

Candice si všimla, že celá jedna stěna je pokrytá fotografiemi hor, skal, horských štítů a balvanů, černobílých i barevných, od hodně malých snímků až po fotografie velikosti plakátu. „Dřív jsem byl blázen do horolezectví,“ vysvětlil Glenn. „Tohle jsou některá z míst, která mě provokovala nejvíc.“

Odešel do kuchyně a Candice přistoupila k snímkům blíž a zjistila, že skoro na každé skalní či horské stěně je lidská postava. Všude byl Glenn zdolávající nemožně rovné a strmé stěny jako moucha. Na řadě fotografií byla i žena, pružná a odvážná, často na stejném laně jako Glenn. Fandíce četla popisky: Eagle Crag, Hongkong, Gola Island, Donegal, Irsko, Grampians, Austrálie, Red Rock Canyon, Nevada, Chimmey Butte, North Dakota. A v Kalifornii – Joshua Tree, Yosemite, Sequoia.

Vrátil se z kuchyně se dvěma sklenicemi pomerančové šťávy, v níž plavaly kostky ledu. Jakmile si všiml, že návštěvu zaujaly fotografie, svěřil se: „Když mi zabili matku, stal se ze mě proklatě vzteklý puberťák. Bylo mi osmnáct a potřeboval jsem ten hněv nějak programově vybít. Dnes by se nejspíš nabízelo víc možností, ale tehdy před dvaceti lety jsem byl rád, že mě kamarád přivedl k horolezectví.“

Kamarád? Nebo ta žena na snímcích?

„Vypadá to nebezpečně.“

„Občas to i je. Ale taky to člověka povznese. Měla byste to vyzkoušet.“

„Já mám závrať i na žebříku,“ zasmála se. „Když jsem sbírala materiál na doktorskou práci, pracovala jsem na vykopávkách nedaleko Velké pyramidy. Můj profesor mě přemlouval, abych s ním vylezla až nahoru, schválně, který z nás tam bude dřív. Copak o to, nahoru bych vylezla, ale dolů bych se sama nikdy nedostala. Kolikrát jsme tam nahoře viděli turisty uvězněné hrůzou na samém vrcholku, protože sestup prostě nezvládli, a pak pro ně musela zaletět armádní helikoptéra. Navlas stejně bych dopadla já, z pyramidy bych odletěla. Zabírá to? Na ten vztek, myslím?“ Sáhla si na pořezaný krk.

„Už jsem toho nechal. Copak je?“

„Ten obvaz mě škrtí.“

Odvedl ji k vínově rudé semišové pohovce a sklenice postavil na tkané navažské prostírání. „Ukažte, předělám to.“

Když se vrátil s lékárničkou, zeptala se: „Proč jste s tím horolezectvím přestal?“ Zajímalo ji, jestli to nemá souvislost s tou ženou na snímcích.

„Zranění, narazil jsem si koleno,“ řekl stručně, přisedl vedle ní a zvedl víčko bílé plechové krabice s červeným křížem navrchu. Jemně odloupl Candicin obvaz z krku a zamračil se.

„Co je?“ vyděsila se, protože si živě představila, jak krvácí z tepny. Glenn jí oběma rukama sáhl na šíji, nadzvedl vlasy a rozvázal růžovou stužku. Candice při nečekaném doteku jeho prstů na holé kůži zatajila dech. „Tu kamej máte umazanou od krve.“

Spustil náhrdelník do její nastavené dlaně a soustředil pozornost na ránu. Už nekrvácela, ale další vyčištění jí nemohlo uškodit. Zatímco napouštěl tampon z gázy dezinfekcí, zaslechli, že venku se opět rozpršelo, jemné ťukání do francouzských prosklených dveří, které romanticky podbarvovalo tiché tóny kytarového sóla.

Co nejšetrněji jí řeznou ránu vyčistil. Už se setkal s bodnými a střelnými ranami, rozbitými lebkami, otevřenými zlomeninami, a dokonce i s rozdrcenými údy, ale tahle nepatrná ranka ho děsila. A taky vztekala. Šíji měla tak bělostnou a jemnou – jako by to taky byla kamej, znesvěcená, poničená. Toužil toho hajzla dopadnout a podříznout pro změnu jeho krk.

Candice neušlo, jak mu na spánku tepe žíla. Co se mu asi honí hlavou? Zřejmě se bojí o otce, jak jinak. Odcizili se, ale záležet mu na něm nepřestalo.

„Proč zrovna kameje?“ zkusil Glenn zaplašit ticho. Její blízkost v něm vyvolávala rozpaky. Před odjezdem z matčina domu se převlékla – do téměř průhledné halenky a rozevláté sukně s rozevlátým lemem. Vlasy měla ledabyle sepnuté sponou. Z pleti jí voněl náznak sprchového šamponu – frézie, nebo pivoňky?

„Ráda je sháním, hledám ve starožitnostech,“ prozradila. Jeho jemné doteky jí připomínaly motýlí křídla. Nemohla se mu podívat do očí, na to seděl příliš blízko. Candice to však nemrzelo. Při pohledu do Glennových očí by si mohla rozmyslet svoje rozhodnutí vyhýbat se všem partnerským vztahům. „Když je čistím, jako bych k životu probouzela Šípkovou Růženku.“

„Nebo Nefertiti,“ dodal s úsměvem. Osušil ránu a opatrně do ní vetřel antiseptickou mast. „Jak jste vlastně přišla na nápad, že královna byla král?“ pokračoval, protože se v myšlenkách potřeboval odpoutat od toho, co dělal, od její tělesné blízkosti, a myslet na něco jiného. Cítil, že i Candice je nervózní, napjatá.

Zadívala se mu přes rameno na portrét zavěšený nad krbem. „Takhle moje teorie nebudí moc velké nadšení.“ Například v San Francisku jí Reed O’Brien kázal přes svůj monumentální psací stůl: „Pokud budete dělat na tom dokumentu, Candice, nesmíte se slůvkem zmínit, že podle vás byla Nefertiti faraón. Přehnaný radikalismus. Náš seriál se týká starověkých Egypťanek v tradičních rolích. Nějací králové nás nezajímají.“

„Archeologové nepopřeli, že Hatšepsut byla faraonka, protože to prostě nejde obejít,“ vysvětlovala, zatímco se Glenn hrabal v lékárničce a chystal obvaz, náplast a nůžky. Blažilo ho, že s tím krkem ještě neskončil. Další doteky, další blízkost. „Ale jedna královna je pro konzervativní a skoro výhradně mužský svět egyptologie ažaž.“

Glenn položil na ránu sterilní obvaz, vzal Candice za ruku a přiložil ji na něj, aby si ho přidržela. Dotýkal se jejího zápěstí tak opatrně, jako by bylo z porcelánu. „Ale jak jste přišla na to, že Nefertiti byla král?“

Z portrétu nad krbem sjela pohledem na okno se zataženými závěsy, za kterými déšť jemně hladil sklo. To, jak jí Glenn zvedl ruku k šíji… Ale vždyť mi jen ošetřuje ránu, přesvědčovala sama sebe. Přesto z toho gesta čišela důvěrnost. „Existuje o tom písemný záznam. Dochovaly se chrámové fresky, na kterých je nové a překvapivé zobrazení Nefertiti. Na některých stojí vedle Achnatona a je stejně vysoká jako on – manželky bez výjimky zobrazovali menší než krále – a na jiných je zase namalovaná s královskými odznaky, jak z člunu drtí nepřátele Egypta.“

Lup. Cvak. Jeden proužek náplasti měkce přilnul k obvazu. „Třeba to byla jenom neobyčejně vlivná a mocná královna,“ namítl.

Musel se naklonit blíž ke Candice, aby viděl na obvaz. Candice si všimla, jak úhledně má sčesané vlasy z čela. Opět ucítila závan vůně Hugo Boss. „Není to všechno. Sotva z historie zmizela Nefertiti, vynořila se osoba jménem Smenkhare.“

Lup. Cvak. Druhý proužek náplasti se ocitl na svém místě. Hotovo. „Achnatonův homosexuální milenec.“

„To je převažující názor, který vychází z basreliéfu, na kterém Smenkhare sedí Achnatonovi na klíně a líbá ho. Ale otázka zní, zda Smenkhare skutečně byl mladý muž, nebo Nefertiti povýšená králem do role spoluvládce? Jeden ze Smenkhareových titulů zní Nefer-neferu-Aton, což býval i Nefertitin titul.“

Glenn sebral lékárničku a kousek si odsedí. Zkoumavě se zadíval na svoje dílo. „Tenhle obvaz bude lepší,“ poznamenal s náznakem hrdosti, ale i úlevy, že je mezi nimi konečně větší vzdálenost a už se nemusí Candice dotýkat. „Důkazy ovšem seženete jen obtížně. Hrobky v Amarně jsou už kompletně prozkoumané.“

Svými znalostmi udělal na Candice dojem. „Neomezujeme se pouze na hrobky v Amarně. Achnatonovy chrámy a budovy byly po pádu Osmnácté dynastie strženy a kamenné bloky posloužily při stavbě nových budov. Zatím jsme jich objevili jen několik, ale odhalení dalších je pouze otázkou času.“

Glenn rázně zaklapl víčko lékárničky. „A najdete je vy a vrátíte Nefertiti její oprávněnou slávu.“

„Jistě,“ potvrdila sebevědomě. Měla sto chutí zeptat se na tu ženu, která s ním šplhala po horách, zda byla u jeho nehody a jestli se s ní ještě schází? Nic jí po tom samozřejmě nebylo – ale stejně by to moc ráda věděla.

Zadívala se mu na ruce, pěkně tvarované, které sbíraly zbytky obvazu a náplasti, a všimla si, že na pravé ruce má hned vedle malíčku zvláštní jizvu. Jde snad o pracovní úraz? Otřela se o něho kulka…

„Narodil jsem se s šesti prsty,“ překvapil ji Glenn, když si uvědomil, na co se dívá.

„Nechtěla jsem vás okukovat.“

„To je v pohodě. Zkrátka jsem měl prst navíc. V devíti letech mi ho odoperovali.“

„V devíti? Proč tak pozdě?“

„Maminka si to nepřála. V téhle věci byla neoblomná.“

„Proč?“

„Dědilo se to v její rodině, i její otec měl na pravačce šest prstů. Nejspíš na to byla hrdá. Tatínek ale nakonec prosadil svou a nadbytečný prstík šel do háje.“

„Spolužáci vám kvůli tomu zřejmě zatápěli, co?“

„Kdepak, spíš mi záviděli. Po operaci se ze mě stal nezajímavý kluk.“

Užuž se podřekla: Nezajímavý nejste ani náhodou! Ale nakonec se rozhodla pro otázku: „Líbí se vám vaše práce?“

Nešlo o to, jestli se práce policajta Glennovi líbí nebo ne. Pronásledování zločinců měl v krvi, představovalo pro něho stejnou samozřejmost jako dýchání. Nepočítal s tím, že někdy půjde do důchodu, byl skálopevně odhodlaný zemřít s odznakem v ruce. „Asi ano,“ připustil opatrně, „když už jsem to vydržel dvacet let.“

„Je to hodně nebezpečné?“

„Má to i svoje světlé stránky,“ uklidňoval ji, protože jí z očí vyčetl přetrvávající strach. Sama teď potřebovala světlou chvilku. „Když jsem ještě sloužil jako obyčejný dopravák, s kolegou jsme jednou pronásledovali opilého řidiče po Pacific Coast Highway. Přinutili jsme ho zastavit a obvinili z řízení v opilosti a veřejného ohrožení. Chlápek byl jako slíva, ale hádal se, že není, a pořád chtěl, ať mu to dokážu. Stačilo mi ukázat na horní polovičku semaforu, kterou už hezky dlouho vezl na kapotě.“

Když Candice sahala po ojíněné sklence pomerančového džusu, pohled se jí opět mimoděk zatoulal k rodinnému portrétu nad krbem. „Ten obraz vznikl před třiceti lety, na Vánoce,“ vysvětlil jí Glenn. „Moji rodiče – starého pána jste jistě poznala. A já jako osmiletý kluk.“

Obraz ji fascinoval. Profesor s bujnou černou hřívou a černýma pronikavýma očima, nápadně pohledný muž. Usměvavý hošík v obleku a kravatou jako malý džentlmen. Candice si všimla, že pravou ruku má položenou na levé, šestý prstík byl dobře viditelný. Nejvíc ji ale zaujala žena, Glennova maminka, která tragicky zahynula. „Je nádherná!“ vydechla Candice.

„Byla profesorkou matematiky. Tohle měli moji rodiče společné, tu vášeň pro drobné částice, ze kterých potom skládali větší pravdy. Rozdíl byl jen v tom, že můj otec pracoval s hliněnými a papyrovými tabulkami a maminka s ciframi a symboly.“

Ohlédl se po Candice, jako by se k něčemu rozhodoval, a nakonec udělal cosi nečekaného. Z pravé ruky si stáhl zlatý kroužek. „Patřil mé matce,“ ukázal ho Candice na dlani.

Teprve teď zjistila, že to vlastně není hladký kroužek. Glenn nosil prsten pootočený kamenem do dlaně, takže na něj nebylo vidět: skvostný čtvercový rubín překrytý zlatými vlákny připomínajícími jazyky šlehajícího ohně. „Uvnitř je kolem dokola vyrytý nápis.“

Candice přečetla: Fiat Lux. „Budiž světlo.“

„Maminka mi odjakživa slibovala, že jednou bude patřit mně. Těžko mohla tušit,“ dodal, když si prsten navlékal zpátky na prst, „že to jednou bude dřív, než se naděje.“

Vstal a přistoupil k oknu. Rozhrnul závěsy a Candice spatřila malý balkon s rostlinami v truhlících. Dole tančila světla nočního města a plula v dešti.

„Zavraždili ji,“ prozradil zády k ní. „Bylo mi sedmnáct. Vycházela z obchodu, když ji nějaký grázl praštil kladivem do hlavy, sebral jí kabelku a utekl. Podle jistého svědka to byl muž, běloch, vysoký a hubený, buď blond nebo holohlavý, to se v té rychlosti nedalo pořádně poznat. Policie provedla nesmírně důkladné vyšetřování. Zabralo to měsíce mravenčí práce, ale nakonec lupiče našli a on se přiznal.“

Obrátil se ke Candice. „Maminka zemřela při úplně náhodném projevu násilí. Potřebuju vědět, proč k tomu došlo. Dává to smysl?“

Candice to smysl dávalo, vždyť její otec zahynul v nesmyslné válce. „Jak ho odhalili?“

„Kladivo. Vystopovali ho právě díky němu. Prohledávali okolí ve stále větším okruhu a objevili kůlnu s nářadím. Na kladivu byla krev a vlasy. Patřily mé mamince. Svědek, který vraždu viděl, identifikoval vraha mezi řadou dalších lidí. Vrah dostal doživotí a zemřel ve vězení. Byl jsem prvním rokem na bakalářském studiu a plánoval navázat na tátovu profesi, jenže pak se ve mně objevila tahle posedlost pronásledovat zločince. V den svých osmnáctých narozenin jsem uprostřed semestru odešel ze školy a nastoupil na policejní akademii.“

A od té doby chytáš grázly. Konečně pochopila příčinu toho odcizení: syn si šel svou vlastní cestou a zničil otcův sen.

Zatěkal očima a Candice pochopila, že jí odhalil až nebezpečně mnoho ze svého tajného druhého já. „Už je pozdě,“ rozhodl. „Odvedu vás do pokoje pro hosty.“

Odnesl jí sportovní tašku s věcmi, i když byla lehká a jediným Candiciným zraněním bylo škrábnutí na krku. Choval se k nijako k princezně.

Po schodech nahoru a na konec chodby. Dveře pokoje byly dokořán a náhodný pohled dovnitř ji tak zaskočil, že se překvapením až zastavila.

Místnost byla plná obrazů, narovnaných do hraniček na podlaze, pověšených na stojanech – malířský ateliér. Francouzské posuvné dveře vedly na balkon, který hleděl přes koruny stromů, v předjarním dešti holé, ale během pár týdnů se zazelenají a ocitnou se v plném květu. Bylo jasné, že místnost bývá zalitá sluncem, a vzhledem k tématu obrazů se zdála ještě vzdušnější a prosluněnější.

Na plátnech spatřila převážně abstraktní zobrazení galaxií, hvězdokup a mlhovin, barevně všechny laděné do běla – slonovinová na bílé, stříkance svítivě bílé a perlově našedlé, obklopené zlatými svatozářemi a světlými oblaky zbarvenými jemně šafránově či topasově, probodané téměř neviditelnými stopami modré, safírové, akvamarínové, lápisově modré a tyrkysové. Na první pohled by se dalo říct, že obrazy jsou vzájemně jeden jako druhý, ale současně se výrazně lišily, některé sršely výbušnou silou, jiné působily něžně, jako zamyšlené pohlazení.

A náhle si uvědomila: Glenn maluje světlo.

„Tohle jsem zažil při své nehodě. Šplhal jsem volným sólem na Blacktail Butte ve Wyomingu…“

„Jakže?“

„Šplhal jsem bez vybavení, jen s batohem a v horolezeckých botách. A spadl jsem. Z pořádně velké výšky. No a při pádu jsem zahlídl tohle světlo.“ Ukázal na plátna rozestavěná a rozvěšená podél stěn a na stojanech. „Od té doby se snažím ten zážitek zachytit. Myslím, že se to jmenuje Luminace, ale jistý si tím nejsem.“

„Luminace?“

„Při pádu se mi vybavilo právě to slovo, i když jsem ho nikdy předtím neslyšel. Je to nějaký termín z fyziky, týká se právě světla.“

Ať už to byla Luminace nebo ne, nad krásou obrazů se až tajil dech. „Prodáváte je?“

„Ne, nejsou na prodej.“

Zvědavě se po Glennovi ohlédla, všimla si, jak si odkašlává, jak přešlapuje, a uvědomila si, že obrazy ještě nikdo neviděl a že správně je neměla vidět ani ona. Ale stalo se, a co to znamená? Že překročila práh do uzavřeného a tajného království.

Už už z ateliéru odcházeli, když tu se Glenn zamračil a zkoumavě se rozhlédl kolem dokola. „To je zvláštní,“ zabručel.

„Co?“

„Jeden obraz chybí!“

„Vážně?“

„Stál přímo tady,“ ukázal na místo vedle skříně ve zdi. „Jeden z těch starších.“

„Mohl ho někdo odnést?“

Glenn se nepřestával mračit. Proč by se mu někdo vloupal do bytu jen kvůli jedinému amatérskému obrazu? Nakonec připustil: „Jednou týdně sem chodí poklidit paní Charlesova. Vysvětlil jsem jí, že tuhle místnost musí vynechat, ale ona že ne, že pokud tu nevyluxuje, utopím se v prachu. Tak to bude. Nejspíš obraz přesunula, postavila ho někam jinam.“

Znovu se zastavil ve dveřích, jako by nebyl tak úplně přesvědčený, že hříšníkem je zrovna paní Charlesova, a když se Candice po obrazech ohlédla od prahu, skoro s úlekem zjistila, že zdálky na nich vidí něco, co zblízka nebylo k rozpoznání.

Z každého obrazu hleděla lidská tvář.

Lékař v naškrobeném bílém plášti a se stetoskopem kolem krku chvatně přicházel chodbou k JIPce. Bylo pozdě večer, oddělení bylo téměř vylidněné. Přátelsky kývl na uniformovaného policistu, který stál přede dveřmi. Policista mu pokývnutí oplatil a jen zběžně mrkl na lékařovu jmenovku.

„Tak kdopak nám tam leží tentokrát? Někdo slavný?“

„Pokus o vraždu. Značné riziko dalšího pokusu.“ Policista se tvářil znuděně.

„Tak hodně štěstí,“ broukl doktor a pokračoval v chůzi.

Došel na konec chodby, zastavil se u fontánky s pitnou vodou, napil se a nenápadně se ohlédl. Sotva zmizel za rohem, zpomalil, podíval se na hodinky a zapamatoval si čas, kdy Rossi aplikoval draslíkovou injekci. K srdeční zástavě by mělo dojít každou vteřinou.

Glenn zrovna otvíral dveře do ložnice pro hosty, když mu zazvonil mobil. Volali z nemocnice. „Cože? Ano, díky. Za třicet minut jsem tam.“ Chvíli poslouchal a řekl: „Ano, to oceňuji, sestřičko, ale jde o policejní vyšetřování a já musím otci položit pár otázek.“

Ukončil hovor, a než vyťukal další číslo, vysvětlil Candice: „Volali z JIPky. Táta je při vědomí. Tlak v mozku se snížil, je bdělý, mluví, vyjadřuje se souvisle.“

„Díkybohu,“ zašeptala Candice.

„Možná nám dokáže říct, kdo ho srazil dolů.“ Druhý hovor byl ještě stručnější, pouze příkaz na policejní stanici, aby posílili hlídku před jednotkou intenzivní péče. Když teď byl profesor při smyslech, hrozilo mu ještě větší nebezpečí.

Glenn schoval mobil do pouzdra u pasu a slíbil Candice: „Nezdržím se dlouho. Na odchodu zamknu dveře a vy nezapomeňte zaháknout bezpečnostní řetěz.“

„Půjdu s vámi.“

Začal chrlit námitky, ale rychle si uvědomil, že to je marné. „Tak jdeme!“

„Modrý kód, JIP! Modrý kód, JIP!“

Vzápětí se přiřítil pohotovostní tým – lidé v bílých pláštích, zelených chirurgických oblecích, v uniformách záchranářů a techniků. Lékař čekající na konci chodby se k nim připojil, a sotva se dveře na JIPku rozletěly, vklouzl dovnitř s ostatními.

Plán klapal jako hodinky, přesně jak pan Rossi slíbil. Falešný poslíček s květinami úspěšně pronikl na JIPku, choval se popleteně, pustil se do hádky se sestřičkami, a než ho nemocniční ostraha vyvedla, stačil si zapamatovat jména pacientů zapsaných na tabuli vedle kójí: Postel č. 1: John Masters, Postel č. 8: Richard Chatzky. Oznámil to Rossimu, který se pak vydal na JIPku coby bratranec Richarda Chatzky ho.

Díky tomu se dostal dovnitř. A potom už to bylo prajednoduché. Když se sestřičky nedívaly, Rossi vpíchl bezvědomému Chatzkymu do nohy draslík. A Philu Thibodeauovi, který se potloukal po chodbě v bílém lékařském plášti, se stetoskopem a falešnou jmenovkou na klopě, stačilo počkat, až kvůli Chatzkymu vypukne poprask.

Všichni členové týmu se vrhli k Chatzkymu, který měl zástavu srdce, ale Philo nenápadně odbočil k posteli číslo jedna, sedm kójí vzdálené od místa, kam se momentálně soustředila veškerá pozornost. John Masters se po svém pádu ze schodů začínal zvolna zotavovat. Zatímco z opačného konce JIPky bylo slyšet shon a rozrušené hlasy – lékaři aplikovali lidokain, elektrošoky, zkrátka všechno, co podle Rossiho prodlouží dobu resuscitace a dopřeje mu dost času jednat s Mastersem – Philo se naklonil k posteli a usmál se: „Zdravím tě, Johne. Pamatuješ si na mě?“

Glenn zastavil na nemocničním parkovišti tak prudce, až pneumatiky ve smyku zakvílely. Oba chvatně vyskočili z vozu, chtěli s profesorem mluvit dřív, než se stane něco nepředvídatelného. Candice mu toužila upřímně poděkovat za všechno, co pro ni udělal. Nikdy to neudělala, a nyní má konečně příležitost. A Glenn, ten zase usoudil, že po dvaceti letech je nejvyšší čas se usmířit.

Profesor s námahou rozlepil třesoucí se víčka. Svraštil čelo, ale obličej se mu vzápětí rozjasnil poznáním. „Ty!“ šeptl.

Philo se usmál. „Z masa a krve. Už zase.“

Neosobní nemocniční atmosféru narušovala změť hlasů, které na opačném konci místnosti mluvily jeden přes druhý: – „Nulová srdeční činnost. Pořád žádný tlak! Potřebujeme hodnoty krevních plynů, sakra!“

„Nic ti neřeknu!“ zasípal John Masters.

Philo se k němu naklonil ještě blíž. „Nejsem tu kvůli Hvězdě babylonské. V klidu si počkám, až ji najde tvůj syn a ta Armstrongova. Přišel jsem ti říct, že Lenore nikdy nebude tvoje.“

„Co…“

Philo přiložil ruku k profesorovu hrdlu, palec a prsteník přitiskl k oběma karotidám. „Byla moje,“ pronesl tiše, ale ne natolik, aby ho nebylo slyšet přes hluk v kóji pana Chatzkyho, který vůbec nereagoval na oživovací pokusy lékařského týmu. „Lenore ti nikdy nepatřila. A teď už bude navždy jenom moje.“

„Nereaguje!“

Philo jemně přitlačil na žíly a John Masters se chabě pokusil o obranu. „Zabili ji tvojí vinou,“ syčel Philo skoro neslyšně a postupně zesiloval tlak. „Kdyby byla moje žena, hlídal bych ji a chránil. Ale tys dovolil, aby ji zavraždili.“

John Masters se snažil odtrhnout ruku svírající mu hrdlo, ale Philo byl silnější.

„Sežeňte kněze!“

Profesorovi vylezly oči z důlků, rty mu zmodraly. Philo s úsměvem sledoval, jak vyprchává život z muže, jehož nenáviděl dlouhých pětačtyřicet let.

9.

Rozruch na JIPce, vyděšeně se rozběhl, s úlevou zjistil, že to není jeho otec, koho lékaři oživují. Sklonil se k lůžku: „Tati? To jsem já.“ Chvíli čekal na odpověď. „Tati?“ Candice za jeho zády vyjekla: „Monitor! Křivka je rovná!“ Polekaný Glenn přivolal pomoc. Zmatené sestřičky – nová srdeční zástava? Přiřítil se další tým, tryskem dovezli vozík se vším potřebným, elektrody. Dlouhá jehla vnikla do profesorovy hrudi, zmatek a spěch, otcova pokožka nejprve zbělela, potom zežloutla. Další léky. Silnější elektrošoky. Glenn a Candice stáli stranou, zoufalí a vyděšení, zatímco zdravotníci je nebrali na vědomí, a oba si v duchu stále dokola opakovali, že to není možné, vždyť tomu muži na lůžku musejí ještě tolik povědět, a nakonec k nim přistoupil jeden z lékařů: „Končíme. Je mi líto, detektive. Vypadá to na infarkt.“

Glenn začal s přísným a podrobným výslechem sloužícího personálu, hlídajícího policisty před dveřmi, vrátných u hlavního vchodu. Infarkt myokardu u dalšího pacienta přesně ve chvíli, kdy došlo k nečekanému otcovu úmrtí, to přece nemůže být náhoda! Viděl někdo něco? Uniformovaný policista si vzpomněl na doktora – bílé vlasy, bílý plnovous, lehce jižanský přízvuk.

Glenn poslal Candice taxíkem domů, do svého bytu. Přikázal jí, ať se trochu prospí. Slíbil, že on sám se ukáže co nejdřív. Vrátil se bohužel až ráno a Candice mezitím zmizela. Nechala pouze vzkaz, že odjela do svého srubu zkontrolovat, jak to tam vypadá. A zavolal pan French, právník Johna Masterse, který vyřizoval jeho poslední vůli. Tvrdil, že jde o naléhavou záležitost, a oznámil, že s oběma musí v poledne mluvit ve své kanceláři.

Teď Glenn nervózně přecházel na chodbě advokátní firmy a nepřestával na sebe zuřit – měl otci zajistit mnohem větší bezpečnost. Přistoupil k oknu a zadíval se dolů na parkoviště smáčené dopoledním deštěm. Jednání nemohlo začít bez Candice.

Snažil se ovládnout rozbouřené emoce – vztek a žal a ještě cosi, co nedokázal identifikovat. Potřebuje si zachovat chladnou hlavu. Čeká ho spousta práce. Například musí najít ten tatínkův dopis, o kterém mluvila paní Quirozová. Dnes ráno jí volal, ale pořád si ještě nevzpomněla. A tajemné slovo morven – pronásledovalo ho jako přízrak. Připadalo mu zvláštně povědomé…

Ach, Candicino auto! Viděl ji čelním sklem, útlé paže v růžových rukávech. Opět si vzpomněl, jak vypadala včera večer, v rozevláté poloprůhledné halence jemné jako pavučina. Určitě ji obklopuje její vůně, prchavá květina, kterou neuměl pojmenovat.

Nebezpečná žena, říkal si v duchu. Včera večer, když přes otcův popelavý obličej přetáhli prostěradlo, Candice sevřela Glenna do náruče. Bojácně jí objetí oplatil, zlehka a rozpačitě, a ihned se zase odtáhl. Truchlit chtěl, to ano, ale po svém a až se bude chtít jemu, umírněně, disciplinovaně. Až nebude hrozit, že se přestane ovládat kvůli slastnému objetí s Candice Armstrongovou.

Když Candice Armstrongova zajela na parkoviště, náhodou vzhlédla a spatřila Glenna Masterse, jak stojí u okna a pozoruje ji.

Ráno po probuzení zjistila, že Glenn se ještě nevrátil z nemocnice. Rozhodla se zajet do srubu v Malibu. Všechno tam bylo v pořádku. Poslechla si záznamník – ze San Franciska nic – zavolala Zoře, aby jí pověděla o profesorově úmrtí a přeptala se, jak to bez ní zvládá Huffy, osprchovala se a převlékla a konečně dorazila do advokátní kanceláře Whalen, Adams a French. Vrtalo jí hlavou, proč se profesor o ní zmiňuje ve své závěti.

Vystoupila z výtahu a objevila Glenna na chodbě. Chodil sem a tam, ramena dlouhého černého převlečníku a střecha klobouku se mu třpytily kapkami deště. Přijel pouhých pár minut před ní.

„Jste v pořádku?“ vyhrkla starostlivě. „Do bytu jste se nevrátil.“

„Zastavil jsem se na policejní stanici, abych sestavil vyšetřovací tým. Philo zavraždil mého otce a já ho dopadnu a usvědčím.“

„Detektive,“ začala váhavě. „Je mi vážně moc líto, jak to včera v noci dopadlo. Nebýt mě, byl byste u tatínka, když umíral.“

Ani ji nenechal domluvit. „Není to vaše vina, doktorko Armstrongova. Byla to moje vlastní zodpovědnost, moje rozhodnutí. Už dávno jsem měl spolknout svou pýchu a usmířit se s ním. Teď s tím zkrátka budu muset nějak žít.“

Podle výrazu v jeho očích poznala, že se mu s tím nebude žít nijak snadno.

„Teď mě dobře poslouchejte,“ pokračoval. „Hrozí vám nebezpečí. Vrah je přesvědčený, že jste to vy, komu můj otec prozradil to tajemství.“

„A vám hrozí taky.“

„Já se o sebe dovedu postarat!“

„Já jakbysmet.“

„Ne, to nedovedete!“ Očima zavadil o obvaz na Candicině krku. Růžová kamej byla na svém původním místě, měkce spočívala v důlku hrdla. Potom si vzpomněl na krvavou stopu v houští u Sybillina domu. „No,“ připustil neochotně, „možná že dovedete.“

Konečně se objevil pan French – vysoký, uhlazený a skrz naskrz věcný – a pozval je do soukromého konferenčního šálku a usadil k velkému stolu. Sám si vybral místo v čele a před sebe položil tlustý šanon s poslední vůlí Johna Masterse.

Advokát začal projevy soustrasti. Takový šok. A hned nato pokračoval: „Váš otec si přál, aby obsah jeho poslední vůle byl přečten okamžitě po jeho smrti. Je zásadně důležité, jak tvrdil, nepromarnit ani hodinu.“

Než se advokát pustil do čtení, Glenn ho ještě zarazil otázkou, jestli ví, co je morven. Advokát se jenom podivil: „Morven! To má být jméno, nebo co?“

„Znáte Phila Thibodeaua?“

„Slyšel jsem o něm, ale osobně jsem se s ním nesetkal. Pokud si pamatuji, vaše matka a jeho manželka se přátelily. Spolužačky z vysoké školy, viďte?“

Když pan French začal předčítat rozdělení majetku Johna Masterse, Glenn si s překvapením uvědomil, že otec byl nesmírně zámožný. Spolu s Candice nervózně poslouchali jednotlivé body závěti. A konečně to přišlo: „Candice Armstrongové odkazuji všechna práva na projekt Šalamoun.“

Candice to velmi dojalo. Pravda, s výzkumem mu hodně pomáhala, ale celý projekt byl výhradním plodem Mastersova génia. Kniha o výsledcích jejich práce šla stále na odbyt na univerzitách i v muzeích a zisk z jejího prodeje bude znamenat vítaný příspěvek ke Candicinu příjmu. A ještě důležitější jí připadala skutečnost, že jí odkázal kousek sama sebe.

„Svému synovi Glennu Mastersovi odkazuji zbytek majetku, to znamená s výjimkou výše uvedených bodů. Dostane dům i s pozemkem a celým vybavením.“

Glenn mlčel a přitom otáčel zlatým prstýnkem na pravé ruce. I z toho nenápadného gesta čišel neklid a pomstychtivost. „Dále svému synovi,“ tady si pan French odkašlal, „odkazuji Hvězdu babylonskou.“

Glenn prudce vzhlédl. „Stojí tam i vysvětlení, co to ta Hvězda babylonská vlastně je?“

„Je mi líto, ale nejsou tu žádné podrobnosti, pouze poznámka, že vám mám předat tohle.“ Podal detektivovi malou obálku. „Uvnitř je klíč k bankovnímu sejfu vašeho otce. Možná právě tam najdete odpověď na svou otázku.“

Ředitel banky, drobný myší mužík s prazvláštním jménem Vermillion, je okázale velkolepou halou zavedl do soukromého salonku, kde je usadil a ujistil, že nemusí mít naspěch. Až budou hotovi nebo kdyby potřebovali jakoukoliv pomoc, stačí stisknout tohle tlačítko. Mohl by jim mezitím něco poslat, kávu nebo jiné občerstvení?

Oba odmítli a počkali, až za ředitelem zaklapnou dveře.

Potom si Glenn sundal klobouk, odložil ho na vzdálený konec stolu a odemkl přenosný bankovní sejf.

Skrýval jediný předmět: otřískanou kartónovou schránku, tvarem i velikostí připomínající krabici na boty, zabalenou v potrhaném hnědém papíře a ovázanou provázkem. Na papírovém obalu stály dvě adresy – příjemce a odesílatele – načmárané téměř nečitelným rukopisem a doplněné přehlídkou cizokrajných známek. V krabici zřejmě zůstala i původní vycpávka – zmuchlané stránky z moskevského deníku.

V krabici ležely dva předměty. První byla mapa, už na první pohled nesmírně stařičká, zažloutlý papír křehce chrastil a v přehybech se téměř rozpadal. Bylo jasné, že lidé mapu mnohokrát rozkládali a zase skládali. Nakreslená byla značně neuměle, jakoby hodně třaslavou rukou, a místní názvy a poznámky byly v ruštině. Na horním okraji mapy byl křížek, k němuž vedla šipka.

K mapě byla sponkou na papír přichycená vytržená stránka z Mezinárodního čtvrtletníku nabídky starožitností. Candice po něm přelétla pohledem a objevila pouze jediný inzerát s moskevskou adresou: Pan Sergej Baskov. Inzerát nabízel k prodeji hliněnou tabulku mezopotámského původu, jazyk a stáří neznámé.

„Jméno prodávajícího začíná na B,“ poukázala Candice. „Nechybí z korespondence vašeho tatínka právě desky s písmenem B? A jméno Baskov… Pokud se nepletu, počátkem dvacátého století se jistý teolog jménem Ivan Baskov specializoval na semitské jazyky. Všeobecně se tvrdí, že v poušti našel něco významného, ale zemřel dřív, než svůj objev stačil publikovat. Je-li ta historka pravdivá, tak ať už Baskov našel cokoliv, nejspíš to pořád ještě leží někde v poušti a čeká na svého druhého objevitele.“

Glenn nervózně otáčel zlatým prstýnkem. „Takže tatínek plánoval zahájení vykopávek. Podle všeho se to místo jmenuje Jebelmarrah“

Potom rozhrnuli zmuchlaný papír, aby se dostali k předmětu na dně krabice. „Můj bože!“ vydechl Glenn.

Candice jen šokované třeštila oči. „To je ta druhá tabulka. Abeceda je stejná jako na té od Duchesneho.“

Vyryté klínové písmo vystupovalo v ostrém světle naprosto zřetelně. Tytéž neidentifikovatelné symboly. „Tady je nějaká poznámka,“ všimla si Candice popsaného okraje vytržené stránky. Poznala profesorův výrazný rukopis. Destičky byly pohřbeny spolu s Hvězdou babylonskou.

Ohlédla se po Glennovi. „Ivan Baskov zkoumal oblast v povodí Tigridu a Eufratu. Zřejmě narazil na úkryt s tabulkami. Podobně jako Duchesne. Kdoví, možná že Duchesneho tabulka pochází ze stejného zdroje.“

Glenn upíral oči na hliněný zlomek, který se zdál křehký a chatrný, jako by ho i sebeslabší vánek mohl změnit v prach. Seděl bez hnutí a v hlubokém zamyšlení otáčel zlatým prstýnkem. Candice si uvědomila, že takhle zřejmě studuje místo činu nebo důkaz. Případně maluje svoje obrazy plné světla. Po nekonečně dlouhé době se zeptal: „Doktorko Armstrongova, všimla jste si na písmu Duchesneho tabulky něčeho neobvyklého?“

„Myslíte kromě toho, že je nerozluštitelné a nezařaditelné? Ne. Zatím jsem neměla čas se tím blíže zabývat.“

„Žádný z těch symbolů se neopakuje.“

„Vy jste si toho všiml?“ podivila se.

„Dvacet dva symbolů, každý jiný, žádný se neobjevuje víckrát.“

„Abeceda,“ přikývla.

„Ano. Nebo nějaký tajný kód. Možná číselný.“

„Klíč!“ vyhrkla Candice vzrušeně. „Tím by se vysvětlilo, proč Duchesneho tabulka není z hlíny ale z kamene, tedy z trvanlivějšího materiálu! Je to klíč k zakódovaným nápisům, klíč, o kterém mluvil váš otec! S pomocí Duchesneho kamene se nám podaří rozluštit nápis na tomhle fragmentu! Stačí odhalit jediné, a sice který ze starověkých jazyků nahrazuje.“

Glenn ukazováčkem opatrně zadloubal do cárů novin, které vystýlaly krabici, a vylovil z nich kousek bílého papíru. „Jak to vypadá, otec ten kód už odhalil. Tohle je zřejmě text uvedený na fragmentu.“

Candice spatřila poznámku: Astronomova manželka. „Detektive, v Duchesneho knize jsem našla poznámku: Je odpověď v Nachtově hrobce? Vzhledem k tomu, že váš otec ji zastrčil na stránku s tabulkou, zřejmě její vznik řadil do Osmnácté dynastie, případně v tom nesrozumitelném klínovém nápisu je o Nachtovi nějaká zmínka. Nacht byl písař, který měl titul Amonův Astronom v Karnakově chrámu, někdy v období mezi 1500 – 1315 před Kristem. Jeho manželka Tawy byla Amonovou hudebnicí. Jinak o těch dvou nevíme vůbec nic, dokonce není ani jisté, za vlády jakého krále sloužili bohu Amonovi. Nachtova hrobka nedaleko Údolí králů se proslavila svými nástěnnými malbami. Viděla jsem je, ale i když v hrobce leží astronom, nenajdete na nich jedinou hvězdu.“

Vybavila si paní Tawy držící hudební nástroj, Pěvkyni Amonovu. Co když Hvězda babylonská souvisí s ní, a ne s jejím manželem? A co měl šlechtic z Osmnácté egyptské dynastie společného s Babylonem, jenž svého vrcholu dosáhl až o tisíc let později? „Ale k čemu to tajné písmo sloužilo, detektive? Proč text nezapsali prostě normální abecedou některého jazyka?“

„Mohlo jít o tajnou společnost. O strážce zakázaného učení.“

Zazvonil Glennův mobil.

Volala paní Quirozová. Konečně si vzpomněla, kam schovala dopis jeho otce.

10.

Jessica Randolphová původně neměla v úmyslu přejet Candice Armstrongovou červeným mustangem, ale na pár minut podlehla slepému vzteku. Candice jí zabouchala na auto a nutila ji, ať zastaví. A jakmile se za ní Jessica už jednou rozjela, najednou zjistila, že ji to začalo bavit. Ráda by to dotáhla do konce, vyřešila to jednou provždy. A možná to ještě udělá.

Vyklouzla z postele, oblékla si atlasový župánek, všechno co nejtišeji, aby neprobudila muže, který dosud spal mezi zmuchlanými přikrývkami. Pohrdavě se po něm ohlédla. Člen parlamentu, bohatý a vlivný, ženatý otec čtyř dětí a velmi pravděpodobně ten nejhorší sexuální partner, jakého kdy měla. Ale to beztak nebylo podstatné. Fyzické uspokojení na žebříčku hodnot Jessiky Randolphové nikdy nefigurovalo na předních příčkách. Její vášní byl výdělek, hromadění, bohatnutí a tenhle muž měl v Británii společenské kontakty na řadu majitelů ohromujících soukromých sbírek starožitností. V dané chvíli Jessica byla na stopě rukopisu z pátého století a tenhle parlamentní poslanec věděl, kde je a jak současného majitele přemluvit k prodeji.

Bosá Jessica přešla po meruňkově zbarveném koberci s tak vysokým vlasem, že se jí v něm utápěly prsty na nohou. Přepychové zařízení ložnice se vymykalo představám, překypovala vzácnými starožitnostmi, drahým nábytkem, nádhernými závěsy a křišťálovými lustry. Byl to Jessičin domov, speciálně navržený jenom pro ni. Svoje milence vodila výhradně sem, ze zásady odmítala navštívit jejich byt či se scházet v hotelu nebo někde v úkrytu. Všechno, co Jessica kdy podnikala, se muselo odehrávat na jejím vlastním území, ať už šlo o smlouvání práv na koupi vázy z dynastie Ming či strávení důvěrné chvilky s mužem. Její osmipokojový byt se nacházel v nejmódnější části Londýna. A nebyl to její jediný byt.

Dnes večer se všechno mělo změnit od základu. A od zítřejšího rána je s milenci konec. Pro ni už bude existovat jen jediný muž. Muž, na kterého čekala skoro celý život.

Zpod atlasové přikrývky se ozvalo zachrápání. Poslanec byl zbytečně zvědavý, ale Jessica z odpovědí šikovně vykličkovala, ostatně jako vždy. Po její minulosti nebylo nikomu, co by se za nehet vešlo. Odkud pochází a co všechno podnikla, aby dosáhla tak vysokého postavení ve světě umění, to bylo její soukromé tajemství, a ne materiál pro drby.

Kdyby se toho někdy dohmátly bulvární plátky…

V předním salonku zazvonil telefon, takže se bleskově vyřítila z ložnice, zavřela dveře a popadla sluchátko, aby předběhla služebnou. Jessica si na všech svých adresách držela stálý personál, který vybírala podle míry diskrétnosti a schopnosti držet klapačku.

Tuhle super soukromou linku znala jen hrstka lidí. „Prosím, Jessica.“

Volající vážně oznámil: „Profesor Masters je po smrti.“

„Chápu. A co Hvězda babylonská?“ Ani vteřinka zaváhání, jen ryzí obchod.

„Jeho syna Glenna nespustíme z očí. Může to všechno dopadnout velmi jednoduše, ale dá se to i nesmírně zkomplikovat.“

„A Candice Armstrongová?“

„Dnes večer ji smázneme z obrazu. Čekejte laskavě na můj telefonát.“

Dopis je ve studovně. Aspoň tak to tvrdila paní Quirozová. Ten dopis, který John Masters psal synovi ve chvíli, kdy ho vyrušil vrah.

Glenn serval ze dveří žlutou policejní pásku tak zuřivě, jako by tím jediným škubnutím chtěl zbourat celý dům. Když vešli dovnitř, pleskl do vypínače a naráz je oslnila zář křišťálového lustru. Dům páchl vlhkou zatuchlinou, jako by nebyl obývaný už celé roky. Candice si teskně pomyslela, že život se vytrácí hrozně rychle.

Dopis objevili stočený do roličky a zasunutý do vázy s umělými kosatci z hedvábí. Třicet let práce pro profesora a některé z jeho tajnůstkářských zvyků se na paní Quirozové mohly jen těžko nepodepsat.

Glenn stál uprostřed orientálního koberce a držel „svitek“, jako by ho potěžkával a odhadoval jeho váhu.

„Myslím,“ zadrmolila Candice, aby zaplašila to rozpačité ticho a také aby Glennovi pomohla odhodlat se k tomu bolestnému kroku, „že váš tatínek v nemocnici automaticky předpokládal, že se s vámi zkontaktujou. To se přece dělá, ne, že lékař volá rodině. Proto požádal o mě. Nechtěl mě místo vás, ale spolu s vámi.“

Glenn k ní vzhlédl a Candice mu z očí vyčetla tolik neskrývané vděčnosti, že radši uhnula pohledem.

Zazvonil telefon. Leknutím málem nadskočili. Byla to nahraná reklama na novou službu telekomu. Glenn ji přerušil v polovině, ale vzápětí si všiml, že bliká kontrolka na záznamníku. Bylo na něm několik nepřijatých hovorů.

Stiskl tlačítko PLAY. Vyslechli pár vyjádření soustrasti, nabídky na služby kabelové společnosti, jeden omyl a potom: „Profesore Mastersi, tady je zase Elias Konstantine.“ Angličtina s velmi silným přízvukem. „Omlouvám se, že mi to trvalo tak dlouho, ale jistě pochopíte, tolik papírování, poplatky – zkrátka, do Jebel Mara vás zavést můžu, ale je nezbytně důležité, abyste se do Damašku vypravil okamžitě. Navíc vás musím varovat, že je u nás velmi nebezpečno. Tohle podnikáte na vlastní nebezpečí, profesore. Dnes se tady objevil nějaký člověk a chtěl si mě najmout jako průvodce právě do Jebel Mara. Vymluvil jsem se, že nevím, kde to je, ale obávám se, že máte soupeře.“

„Damašek!“ vyhrkla Candice. „Takže váš tatínek skutečně plánoval další vykopávky! A Jebel Mara je místo! Ale kdo jiný by o tom mohl vědět? Profesor ten název prozradil jenom mně!“

Glenn, který pořád ještě svíral srolovaný dopis, jako by netušil, jakým způsobem ho rozbalit, vysvětlil: „Přečetli si to v ukradeném šanonu s korespondencí, co zmizel z tatínkova psacího stolu. Sergej Baskov mu o Jebel Mara jistě psal.“

„Takže každý z nepřátel má jeden dílek skládačky,“ povzdechla si Candice při představě honby na pokladem, který leží na druhém konci světa.

Glenn zavolal na policejní stanici. Když zavěsil, obrátil se ke Candice: „O lupičích nevědí nic a po Philu Thibodeauovi se neobjevila sebemenší stopa.“

V duchu si vybavil Konstantinovo upozornění: Máte soupeře.

Vrah jeho otce půjde po stopě Hvězdy babylonské. Což ovšem znamená, že po ní musí jít i on.

Sundal klobouk, černý elegantní plsťák s atlasovou stuhou, a skoro něžně ho položil na psací stůl. Candice sledovala, jak rozevřel dopis, zhluboka se nadechl, přidržel list blíž ke světlu. Candice si pomyslela, že skoro rituálně sbírá odvahu smířit se s tím, co mu otec napsal.

Když nahlas pronesl: „Milý synu,“ Candice namítla: „Nemusíte mi to předčítat.“

„Tohle všechno se týká i vás, paní doktorko. Máte právo vědět, co je v tom dopise.“ Ale to nebyl hlavní důvod. Glenn se cítil bezpečněji, když z ryze soukromé věci udělal věc veřejnou, když mezi sebe a žal nad tatínkovou smrtí mohl vložit jistý odstup.

„Milý synu,“ zopakoval Glenn, „jelikož čteš můj dopis, musím být už po smrti, ať už z přirozených příčin nebo při nějaké nehodě na vykopávkách v Sýrii. Kdoví, možná zemřu ještě dřív, než vůbec stačím odjet, a proto tě žádám, abys odjel místo mě. Kdybych zahynul v Sýrii a pochovali mě tam, pokračuj prosím v načaté práci.

Odpusť mi, synku, píšu ti nakvap, protože mi hrozí vážné nebezpečí. A kvůli mně jsi v ohrožení i ty. Musím ti prozradit několik životně důležitých věcí. Ze všeho nejdřív se však chci s tebou usmířit.“

Když Glenn v pohasínajícím odpoledním světle předčítal otcova slova, v očích ho zaštípaly slzy. Candice rozsvítila stolní lampu.

„Touhle dobou jsi už stačil probrat všechny moje věci a našel jsi i věci v bezpečnostní schránce. Z korespondence se Sergejem Baskovem jsi jistě pochopil, že Hvězda babylonská leží v Jebel Mara. Protože věřím, že Hvězda tě zavede do osmnácté dynastie starověkého Egypta a k ohromujícímu odhalení, radil bych ti, abys vyhledal pomoc doktorky Candice Armstrongové. Snad si vzpomínáš, že mi pomáhala s projektem Šalamoun. Je to hodné děvče a špičková egyptoložka. Navíc jí můžeš důvěřovat.“

Do místnosti se vplížily stíny a shlukly se kolem nich, jako by také naslouchaly. „My lidé si namlouváme, že s věkem souvisí i moudrost,“ psal John Masters. „Přinejmenším jsem tomu vždycky věřil. Věk nás poučí v jediném, a sice že moudrost postrádáme.“

Glenn se odmlčel. Odkašlal si a naklonil se blíž k lampě.

„Mohu si pouze domýšlet, čím vším sis musel projít po maminčině smrti. Sám jsem byl příliš zdrcený a neměl jsem sílu utěšit ještě tebe. Kdybys tušil, kolikrát jsem si přál najít v sobě dost odvahy či pokory tohle řešit a urovnat naše vztahy! Bohužel, při každém našem setkání jako by všechno bylo ještě horší. Celý život jsem zasvětil slepování střípků do smysluplného celku a ty, jako detektiv, děláš vlastně totéž, ale přesto jsme nedokázali slepit náš vlastní rozbitý vztah.

Vím, že jsi přesvědčený, že se za tebe kvůli tvému povolání stydím,“ pokračoval Glenn napjatým hlasem. „Je to jinak. Jsem na tebe hrdý, ale moje nešťastná tvrdohlavost mi nedovolila to před tebou přiznat. Pokud čteš tento dopis, znamená to, že jsem se neodhodlal udělat první krok k překlenutí propasti, která nás dělí. Znamená to, že jsem mrtvý. Pokud tomu tak skutečně je, zkus mi prosím věřit, že tě z celého srdce mám rád, že jsem tě vždycky miloval a jsem na tebe tak pyšný, že se to slovy ani nedá vyjádřit.“

Glenn si zakryl oči dlaní. Candice mlčky vyčkávala.

Za okny se opět začal snášet déšť. Glenn přistoupil až těsné k lampě. Dopis se mu v ruce viditelně třásl. „Ale teď k praktickým věcem. Synku, odkazuji ti míchanici záhad, tvořenou otázkami bez odpovědí. A je tu ještě něco, o čem nevíš. Po celé ty roky jsem tě před tím chránil. O Morvenu a Luminaci jsem ti měl povědět už dávno.“

Candice tiše lapla po dechu. Luminace!

„Nejvyšší čas, aby ses dozvěděl pravdu. Věř mi, že jsem ti ji neprozradil pouze z obav o tvoje vlastní bezpečí. Nikdy jsi neměl potuchy, čím se tvá matka zabývala ve skutečnosti.“

Glenn se zarazil a svraštil čelo. Čím se zabývala!

„Musíš si o tom přečíst sám,“ pokračoval dopis, „v jejím deníku. Nikdy ti ho neukázal, po její smrti jsem ho pečlivě uschoval. Teď ho však najdeš v jejím nočním stolku, kde ho vždycky mívala. Přečti si ho, synku. Musíš vědět, proti čemu bojuješ, jakým silám čelíš.“

Glenn vzhlédl ke stropu, jako by přes zdivo a trámy a koberce mohl dohlédnout do matčiny ložnice v patře.

Chvatně dopis dočetl. „Philo Thibodeau je šílenec. Věří v Nostradama a řídí se podle jeho proroctví (7. století, 83. čtyřverší). Nedovol, aby se Philo dostal k Hvězdě babylonské. Zneužil by ji ke zlým účelům. Nemluvím o ničem menším než o Armageddonu, protože jsem přesvědčený, že plánuje všeobecnou zkázu…“

„Pokračujte!“ vybídla ho Candice.

„To je všechno. Víc tu není. Tady otce vyrušil vrah.“ Glenn se zadíval na poslední slovo a představil si okamžik, kdy u dveří zazvonil zvonek a vzápětí skončil jeden lidský život.

Candice zamrazilo v zádech. Stíny podvečera vnesly do pokoje chladno a dům jako by prolezla číhavá mlžná vlhkost. „Co myslel tou všeobecnou zkázou?“

Napadlo jí, zda Hvězda babylonská není jaderná zbraň, ztracená v poušti jednoho z diktátorů Středního východu. Podívala se na Glenna s obličejem utopeným v šeru. „Co je napsáno na těch tabulkách, které se váš tatínek snažil tak zoufale sehnat?“ Mimoděk zavadila o obvaz na krku: kvůli nim ji málem zabili. „Úryvek biblického textu? Nějaké záhadné proroctví?“

Glenn položil dopis na stůl a beze slova vyšel z pracovny. Candice slyšela, jak vybíhá po schodech do patra, přechází místností přímo nad její hlavou a vrací se do studovny s knihou v ruce. Matčin deník.

Krásná jemná kniha. Asi dvaadvacet krát patnáct centimetrů, vázaná v lesklém smaragdově zeleném hedvábí, slonovinově bílé stránky se zlatou ořízkou a rudou zakládací stužkou. Zavírala se na magnetickou západku. Glenn knihu namátkou otevřel a spatřil maminčino písmo: Smrt neexistuje.

Prudce svazek zaklapl a stiskl magnetickou sponu. Ne teď, ještě ne. Tohle bylo víc než deník, to bylo jeho srdce.

A právě srdce představovalo jeho Achillovu patu, kterou chránil i za cenu vlastního života.

„Nostradamovo proroctví,“ vzpomněla si Candice. „Možná nám něco prozradí.“

Glenn se rozhlédl po pracovně a snažil se rozpomenout na místo, kde otec po dlouhé roky míval starožitnou knihu. Nakonec ji objevil v knihovně, donesl k psacímu stolu a začal obracet stránky. Kapitoly zvané Století obsahovaly vždy jednu stovku čtyřverší. Nalistoval 7. století a čtyřverší na konci kapitoly – ovšem končila u čísla čtyřicet dva.

Odsunul knihu stranou. Nejvyšší čas jednat. Natáhl se po telefonu a přitom Candice rychle vysvětloval: „Vrah mého otce určitě není ve Státech, protože tady už nic nepotřebuje. Zkusí přemluvit Eliase Konstantina, aby ho doprovodil do Jebel Mara. Právě tam ho stoprocentně najdu.“

„Právě tam ho stoprocentně najdeme“ opravila ho ihned Candice.

Zavrtěl hlavou. „To ne.“

„Jedu s vámi,“ trvala na svém. „Slíbila jsem to vašemu tatínkovi.“

Glennovi teprve se zpožděním došlo, o čem Candice mluví, a doslova zpanikařil. Candice na něho upírala obrovské rozrušené oči lesklé slzami. Neuměl se jí bránit, takže nesměl dovolit, aby do Sýrie jela s ním.

Zoufale pátral po co nejpřesvědčivějším argumentu. „Nedovolím to. Je to příliš nebezpečné. Pokud je Philo Thibodeau skutečně ten vrah, po kterém jdu, pak má dostatek bohatství a moci, aby si uměl sehnat dost spojenců a zajistil si nad námi všechny myslitelné výhody.“

„Stejně budeme dva proti jednomu.“ Glenn se tvářil neústupně. „Proboha, uvědomte si konečně, detektive, že budu pomáhat, a ne se vám plést pod nohy. Jsem archeoložka. Jak chcete sám najít Hvězdu babylonskou?“

Zůstaň profesionál! Zachovej si chladnou hlavu! „Stejným způsobem, jakým najdu vraha. Půjdu po stopách.“

„A ostatně, jak se do Sýrie dostanete? Na vízum se čeká týdny!“

„Vízum pro naléhavé případy. Mezinárodní policie je zvyklá na spolupráci. Navzájem si každou chvíli prokážeme nějakou laskavost.“ Do sluchátka řekl: „Tady Masters. Potřebuju mluvit s kapitánem Boylem. Je to naléhavé.“ Zatímco čekal, snažil se Candice přesvědčit: „Vážně to nechte na mně, paní doktorko. Než byste dostala vízum, stačím toho lotra dostat za mříže.“

Candice neodpověděla, jen vytáhla vlastní mobil. Jako kdyby ho vyzývala k souboji.

„Co to děláte?“ zamračil se.

„Volám lanu Hawthornovi. Zmínil se, že se vrací do Jordánska, kde řídí vykopávky. Jako člena výpravy mě tam dostane a z Ammánu se do Damašku dostanu už snadno.“

„Paní doktorko…“

Mezitím se jí ohlásil Hawthorne. „Iane, tady Candice. Nabídl jsi mi, že kdybych potřebovala laskavost, můžu zavolat. No, jednu potřebuju, a to hodně moc.“

Glenn se zaškaredil.

Candice schovala mobil do kabelky. Glennův výraz si vyložila nesprávně. „Nedělejte si starosti, neprozradím mu, proč tam musím jet. O Hvězdě babylonské se před ním nezmíním, pokud to nebude absolutně nezbytné. Ostatně, Ian je džentlmen a jistě nebude vyzvídat.“

Glenn vyzkoušel další taktiku. „Paní doktorko, vaše přítomnost mi znemožní vyšetřování vraždy, ohrozí jeho úspěšnost!“

Zazvonil jí mobil. Podívala se na číslo na displeji. Sanfranciská předvolba.

„Promiňte, tenhle hovor vzít musím!“

S bušícím srdcem stiskla tlačítko a uslyšela O’Brienův hlas. „Slyšeli jsme o Johnu Mastersovi. Nenahraditelná ztráta pro vědu.“ Odmlka. „Rozhodli jsme se pro vás, Candice. Ta práce je vaše.“

Zůstala jako zkamenělá. Vytřeštěně zírala do studeného krbu, vymeteného, černého, prázdného. Cítila na sobě Glennův pohled. Slyšela déšť za okny.

Získala vytouženou práci.

„Ach,“ hlesla.

Glenn se očividně vyděsil, že dostala špatnou zprávu. „Děje se něco?“

„Dostala jsem tu práci, detektive. Už jsem vám o tom vyprávěla.“

Zaplavila ho úleva. Candice odjede do San Franciska.

Candice si nepřestávala tisknout mobil k uchu. O šest set kilometrů dál naléhal Reed: „Jste tam ještě?“ Zmocnila se jí závrať. Takže oni jí věří! Incident s Fairclothem nechali plavat a posuzovali ji výhradně podle jejích schopností! Konečně ji ocenili i profesní kolegové!

Ale pak pohlédla na Glenna, jeho vážný obličej a smaragdově zelenou lesklou knížku v jeho ruce a na něco se rozpomněla. Dlaní přiklopila mikrofon, aby Reed i se svou dobrou zprávou nic neslyšel, a zeptala se: „Detektive, pokud objevíte Hvězdu babylonskou a tabulky, co s nimi podniknete?“

Otázka ho neskrývaně zaskočila. „Předám je úřadům. Proč se ptáte?“

„Váš tatínek si přál, abyste je dovezl sem, do bezpečí. Vzpomínáte?“

„Vyvážet ze země starožitnosti či jakékoliv kulturní památky je nezákonné. Ať už je ta Hvězda co chce, stejně ji musím i s tabulkami odevzdat syrské vládě.“

„Ale váš otec…“

„Respektuju zákony, paní doktorko.“

Při pohledu na jeho neústupný výraz a zaťaté čelisti si Candice uvědomila, že další otázky jsou zbytečné. Že tak rozhodl i za ni. Bylo jí naprosto jasné, co musí udělat. Přineste Hvězdu babylonskou domů, poprosil ji John Masters.

Odlepila dlaň od mikrofonu a do mobilu řekla: „Je mi líto, Reede, ale nemůžu to vzít.“

„Počkat!“ Glenn ji neomaleně popadl za zápěstí. „Tu práci vzít musíte! Koukejte odjet do San Franciska, slyšíte?“

Setřásla jeho ruku a ukončila hovor.

„Nedokážu uvěřit, že jste vyvedla takovou blbost!“

Já taky ne. „Vím, co dělám!“

„Čert aby to vzal, paní doktorko, copak vám nedošlo, jak je ta záležitost nebezpečná? Když nepůjdu za vrahem svého otce, pak on půjde za vámi.“

Vzdorně pohodila hlavou, aby neprozradila zděšení. Práce v San Francisku by jí zachránila život. „Tím líp! Posloužím jako návnada!“ Znělo to odvážně, ale uvnitř měla malou dušičku. Pozná Glenn, že ve skutečnosti je k smrti vyděšená? Hned se však rozpomněla na Reeda. Pokud jejím znalostem a schopnostem věří navzdory její nepopularitě a skandálu nejen on, ale i správní rada muzea, neměla by si věřit i ona?

Dokážu to.

Glenn se mračil jako čert. „Koukám, že si pěstujete svou proslulou zbrklost.“

„Ale tohle nebyl zbrklý krok.“

Měl sto chutí jí doporučit, ať k seznamu svých nectností připojí i tvrdohlavost. „Tak jako tak, se mnou jet prostě nemůžete.“

„A vy mi v tom zase nemůžete zabránit.“ Skoro drze se mu podívala do očí. Sotva se však střetli pohledem, srdce jí zrádně klopýtlo. Candice si proti své vůli uvědomila, že jedna věc je popřát sexy mužskému dobrou noc přede dveřmi svého srubu, zamknout se uvnitř a pustit ho z hlavy, ale něco úplně jiného je cestovat s ním přes půl zeměkoule, trvale ho mít nadosah. Ale profesorovi dala své slovo, že najde tabulky a doveze je domů. Koneckonců, stačí špetka silné vůle a detektivovo osobní kouzlo jistě dokáže nebrat na vědomí.

Glenn si pronikavě uvědomoval, že vzdorující Candice má hlas ještě hlubší a medovější než obvykle. Naskočila mu z toho husí kůže. Ten hlas mu připomínal vášnivé noci a zválené propocené přikrývky. Právě z tohoto důvodu ji nemůže vzít s sebou – vzrušovala a rozptylovala ho tím nejhorším možným způsobem. Kdesi na opačné straně zeměkoule měl schůzku se zlem a násilím a potřeboval zůstat soustředěný, silný. Pokud se však Candice přece jenom vypraví do Damašku, Glenn bude muset vymyslet způsob jak ji donutit k návratu – kdyby to jinak nešlo, třeba i s použitím síly.

11.

Sešli se v utajení.

Ve čtyřicátém podlaží výškové budovy, odkud byl panoramatický výhled na třpytící se světla Houstonu, se shromáždilo dvaadvacet lidí. Bavili se spolu vážně a tlumeně, nenápadně procházeli vstupní halou, kde pravidelně sloužícího člena ostrahy nahradil jejich známý. Nemámili čas běžnou konverzací ani soukromými tématy, ale rovnou se usazovali kolem velkého konferenčního stolu ozářeného řadou lustrů. Každý z nich si nesl desky, každý byl připraven podat hlášení. Kožená křesla kolem stolu stála v pološeru, z nějž tu a tam pronikl záblesk zlata, platiny či drahokamu, které zdobily prsty a zápěstí přítomných a svědčily o jejich bohatství a logicky i moci. Nebyli to pouze Američani, většinou přiletěli z jiných zemí. A nescházeli se výhradně v této budově a dokonce ani ne vždy ve Spojených státech, ale protože dnes jednali tady, připadlo na Phila Thibodeaua, jehož petrochemická korporace byla vlastníkem budovy, aby schůzi předsedal a řídil její průběh.

Stál v čele stolu, bílou hřívu ozářenou měkkým světlem, oblečený do bílého pulovru, bílé košile a bílých kalhot. Oblečení měl bez poskvrnky. Philo se převlékal několikrát denně. Ostatní si nalili kávu nebo minerálku, ale na Philově místě nestála žádná sklenka ani šálek. Nikdy nejedl ani nepil ve společnosti ostatních. Nikdo, dokonce ani jeho manželka, nebyl svědkem toho, že Philo Thibodeau by se něčeho napil či si dopřál jediné sousto.

Obrátil se k muži po své pravici. „Pane Greene, začneme s vámi.“

Muž rozložil desky, odkašlal si a přečetl připravenou zprávu: „Roger Fieldstone, zatčený kvůli předmětům odcizeným z Getty Museum v Malibu. Jeho případ bude v příštím týdnu řešit Vrchní soud v Los Angeles.“

Thibodeau podrážděně sykl. „Tohle nebezpečí musíme bleskově eliminovat. Kdo je předsedající soudce? Někdo z našich?“

Muž chvatně nahlédl do poznámek. „Soudkyně Norma Brownová.“

„Aha. Ta je velmi slušná. Zavolám jí. Fieldstona převelet. Odvedl lajdáckou práci. Dejte mu něco bezvýznamného. Třeba v laboratoři.“

Další zprávu přednesl muž, který krémově bílé desky držel v rukou černých jako eben. „Jsme na stopě knize, jež je údajně deníkem jednoho z prvních antropologů, kteří bádali ve východní Africe. Má obsahovat popisy náboženských rituálů, které tajně sledoval. V příštím týdnu se sejdu s kupcem.“

„Výborně, pane Kimbato,“ pokývl Thibodeau. „Další!“

Slovo si postupně brali všichni přítomní, každý z nich přednesl zprávu tlumeným hlasem a přízvukem prozrazujícím jeho rodný jazyk. Nahrbený muž se silnými brýlemi oznámil: „V posledním Mezinárodním čtvrtletníku nabídky starožitností figuruje krétská rytina v oceli.“

Thibodeau pohrdavě mávl rukou. „Padělek. Další?“

Pan Jamamoto z Tokia pravil: „Za hedvábný svitek s dosud neznámým textem taoismu žádá kupec pět milionů.“

Skupina strávila chvíli dohadováním, někdo přikyvoval, jiný nesouhlasil, ale nakonec se shodli, že jde o přijatelnou cenu.

Jako poslední přednesl zprávu finanční poradce a génius z Wall Street. Oznámil, že jejich člověk byl zvolený do správní rady velké a vlivné obchodní společnosti. Všichni spokojeně pokyvovali a Thibodeau dlouze, uznale hvízdnul. Proniknout do zmíněné korporace byl jejich dávný sen, který se konečně splnil.

A nakonec přišla řada na něho. „Dostal jsem zprávu, dámy a pánové, že doktorka Candice Armstrongova se vypravila hledat Hvězdu babylonskou.“

Slovo si vzal jeden z přítomných, pan Barney Voorhees, ministr kultury malého evropského státečku. „Potrvá týdny, než dostane vízum do Sýrie. Pořád ještě máme čas ji zastavit.“

„Požádala o pomoc lana Hawthornea,“ vysvětlil Philo. „Ten má styky v Jordánsku a dobře ví, koho a kde podmáznout, aby jí obstaral rychlé povolení. A jakmile se Armstrongova dostane do Damašku, má v plánu zkontaktovat se s jistým Eliášem Konstantinem.“

„A co Glenn Masters?“

„Do Sýrie jede s ní.“

„Copak neexistuje způsob jak je zarazit?“ ozval se z šera hlas se silným australským přízvukem.

„Jistěže existuje,“ potvrdil Thibodeau. Situace ovšem zašla tak daleko, že teď už je zarazit nechtěl. Nejdřív ať pro něho najdou Hvězdu babylonskou a potom Armstrongovou i Masterse může poslat k čertu. S tímto plánem se však Philo ostatním nesvěřil.

„Měli bychom o tom hlasovat!“ navrhla žena, jejíž dokonalou angličtinu podbarvoval náznak francouzské výslovnosti.

Všichni z přítomných dostali malou černou a bílou kuličku vyrobenou z opalizujícího skla. Kolem stolu začala kolovat miska a každý do ní ze zaťaté pěsti – aby hlasování zůstalo tajné – vpustil jednu kuličku. Nakonec misku donesli do čela stolu, kde do ní Philo Thibodeau nahlédl a začal kuličky postupně vytahovat.

Nakonec přidal svůj hlas. Všechny kuličky byly bílé, takže přítomní se jednohlasně shodli, že Candice Armstrongova a Glenn Masters mají odjet do Sýrie.

Hlasování bylo jen naoko, i když ostatní členové o tom neměli ani potuchy. V tajné společnosti se už hodně dlouho nemuseli podřizovat žádné moci ani příkazu. Philo tu iluzi podporoval. I teď posloužila jeho účelům.

Když se všichni rozešli a vrátili ke svým životům bankéřů a politiků, vědců a básníků, k přátelům a rodinám, kteří neměli tušení o jejich činnosti v prastaré tajné společnosti, a když Thibodeau v šálku výškové budovy osaměl, nenápadně vklouzl do sousední kanceláře, kde čekal muž.

„Buschhornová neprodá,“ oznámil muž. Měl hranaté čelisti a mezeru mezi předními zuby. Vzhledem ke své postavě buldozeru byl zvyklý prosadit si vždycky svou. V tomto případě však selhal.

Philo lítostivě zavrtěl hlavou. Obchody uzavíral raději mírumilovným, civilizovaným způsobem, ale pokud narazil na odpor, nerozpakoval se sáhnout i po velmi krajních prostředcích.

Tohle byla další věc, o které ostatní členové tajné společnosti nevěděli.

Sammy byl její zachránce.

Kdyby se v posledních pár letech nemohla těšit z jeho drahé a líbezné společnosti, Britta Buschhornová by nepřežila. A to byl také ten důvod, proč dostával jen to nejlepší krmení, na zábavu měl ty nejbáječnější hračky a denně si směl rovné dvě hodiny poletovat bytem, jak se mu zachtělo.

Nejšťastnější papoušek korela na světě.

Britta žila sama v bytě s vyhlídkou na Hederichstrasse v německém Frankfurtu. Bylo jí sice teprve dvaačtyřicet, ale přesto měla vlasy stejně bílé jako peří ptáčka, který jí hřadoval na rameni. Veliké oči hleděly s výrazem štvance, protože viděly příliš mnoho. Přežila mučení povstalci, kteří přepadli lékařskou kliniku v džungli Jihovýchodní Asie, kde pracovala spolu s manželem a dalšími dobrovolníky z Evropy. Věznili je měsíce v naprosté tmě, na pokraji smrti hladem. Z devětadvaceti zaměstnanců kliniky přežila Britta jako jediná.

Sammy jí pomohl táhnout tu káru dál. Dobrácký korelák, který obdivně hvízdal, kdykoliv se Britta svlékala do sprchy, ujídal jí z chleba s párkem, dožadoval se drbání na hlavičce a vyplňoval byt veselými zvuky. Byl její společník a láska ve světě bojujícím za lidská práva. Britta jako členka organizace Amnesty International psávala dopisy, pořádala přednášky, organizovala protestní pochody a bděla nad všemi křivdami světa. Sammy představoval protijed na všechno zlo.

Invalidní křeslo bylo na elektrický pohon. Přepych, nicméně nezbytný – vzbouřenci jí zpřeráželi končetiny a ani později se jí do nich nevrátila původní síla. Rozjela se k ptačí kleci se Sammym na rameni a slíbila mu, že když bude hodný kluk a hezky si dá odpoledního šlofíčka, dostane potom něco dobrého. Sammy začiřikal, něžně ji zobl do ušního lalůčku a vylezl jí na ruku, aby se nechal přenést do klece. Uvelebil se na bidýlku, načechral si líbeznou bílou chocholku a zřejmě se začal rozhodovat, jestli si má zobnout dřív do sépiové kosti nebo do misky s nasekaným vajíčkem uvařeným natvrdo. Britta měla dojem, že na chodbě cvakly domovní dveře, ale to byl samozřejmě nesmysl. Vždyť je zamkla.

Když se ohlédla přes rameno, na prahu stáli dva muži v pršipláštích – jeden černoch, druhý běloch s nachovou skvrnou na tváři.

Zezadu se vynořil třetí muž, starší, bělovlasý, s bílým plnovousem. Oba muži ustoupili do stran, jako když se před prorokem rozestoupí moře. Muž měl na sobě bílé kalhoty a bílou rozhalenku pod dlouhým smetanovým kašmírovým převlečníkem, jako by se tím vysmíval zamračenému dni za okny. Malý byt se tím pánovitým zjevem naráz zaplnil. „Nemusíte se bát, Frau Buschhorn.“ Philova němčina byla dokonalá, jen s nepatrným americkým přízvukem. „Nepřišli jsme vám ublížit.“

„Kdo jste? Co chcete?“ vybuchla Britta. Obrátila invalidní vozík, aby k vetřelcům seděla čelem a ukázala jim, že se nedá tak snadno zastrašit.

Philo chvíli mlčel a snažil se ji odhadnout. Statečná ženská. Vlasy jí předčasně zbělely, stejně jako jemu. Znal její příběh, když unikla věznitelům a objevila ji skupina turistů, byly toho plné noviny. Dnes Britta Buschhornová zosobňovala symbol celosvětového boje za lidská práva. Philovi bylo jasné, co se jí honí hlavou: Nemohli jí provést nic, co by už nezažila u vzbouřenců.

Mýlila se.

Sáhl do kapsy a vylovil malou knížku. Během věznění měl Brittin manžel Jacob řadu mystických vidění. Ve své temnotě viděl světlo, ve své bolesti cítil Boha, ve skřecích mučených spolupracovníků slyšel Boží šepot, a když sám omdlel bolestí, cítil se povznesen do něžné náruče lásky.

Jacob se svěřil se svými viděními ostatním zajatcům, aby jim dodal naději a útěchu, a zaznamenával je na útržky papíru křídou, uhlem nebo tužkou, kdykoliv se vzbouřenci nedívali. Poté, co se Britta zotavila v nemocnici a vrátila se domů, hledala v Jacobových poznámkách povzbuzení.

Věřila, že o poselství naděje by se měla podělit se světem, takže ho vydala v malé knížce. Slova naděje, moudrosti a útěchy si získala světovou popularitu a stal se z nich bestseller. Vidění Jacoba Buschhorna vyšlo v překladech do mnoha jazyků, včetně angličtiny. Právě to vydání teď Philo držel v ruce.

„Přišli jsme si pro původní text, z kterého vznikl tenhle překlad.“

Konečně pochopila. „Vy jste ten člověk, co to zkusil odkoupit.“ Dostala už několik nabídek, poslední vyšplhala až na milion amerických dolarů.

„Správně,“ potvrdil Philo mírně. „A teď jsem si pro ně přišel.“

Sáhla po telefonu. Philovi stačily dva kroky a konečky prstů jí přidržel hřbet ruky. „Nebojte se,“ řekl a hlubokýma šedýma očima zachytil její pohled, bez mrknutí se do ní prozařoval silou své duše. „Neublížíme vám. Slibuji.“

Odmítla pustit sluchátko. „Ty poznámky nedostanete.“

„Moji společníci vám teď prohledají byt. Udělají to opatrně, s úctou. Dostali příkaz nechat všechno, jak je. Kdyby něco nebylo podle vašich představ, stačí říct a dám to do pořádku.“

„Prohledejte, co chcete!“ pohodila vzpurně hlavou.

„Nemějte starosti.“ Odešel do kuchyně.

Britta zvedla sluchátko a začala vytáčet číslo. Náhle uslyšela ticho a pochopila, že přístroj je odpojený. Zavěsila a zadívala se na muže v dlouhém smetanovém kašmírovém převlečníku, jak hospodaří v její kuchyni. Zakázala si mít z něho strach. I kdyby hledal jako pominutý, stejně ty papíry nenajde. A Britta si byla jistá, že žádnými přesvědčovacími prostředky ji nedonutí, aby prozradila jejich úkryt.

„Moji společníci a já nejsme žádní zločinci,“ poznamenal Philo, když ze sporáku odtahoval čajovou konvici. „Jsme rytíři na posvátném tažení, členové nejstarší a nejsvětější společnosti na zeměkouli, a naše poslání nezabrzdí ani vaše osobní ješitnost.“

Vzdorně mu oplácela pohled. Klidně si mohli odnést, co se jim zlíbí, mohli z bytu udělat kůlničku na dříví. V téhle roli už hrála, přežila ji, byla nad ni povznesena.

Nad malým dřezem napustil do konvice vodu. „Teď dobře poslouchejte, co vám povím, Frau Buschhorn.“ Upřel na ni tmavě šedé oči. „Je důležité, abyste se nad tím pořádně zamyslela.“

Konvice přistála na hořáku a Philo ho zapálil. „Naše kořeny leží v kněžství ze starověku, ve společenství mužů a žen, kteří strážili poznání. Vzniklo už tři sta let před narozením Krista, kdy Alexandr Veliký měl vidění, jež mu poradilo shromáždit všechno vědění světa.“

Zatímco se Thibodeau zabýval chystáním šálků a talířků, hledáním lžiček, vytahoval mléko z malé ledničky a hledal cukřenku, kterou objevil na jídelním stole, další dva muži zatím v Brittině maličké ložnice úhledně a systematicky prohledávali všechny její věci.

„A právě kvůli dosažení uvedeného cíle,“ pokračoval Thibodeau, postavil na stůl drobnou porcelánovou karafu a nalil do ní mléko, „se král Ptolemaios, jinak Alexandrův nástupce, rozhodl rozeslat dopisy všem pozemským králům, královnám, císařům a vládcům s žádostí o díla jejich básníků a spisovatelů, myslitelů a proroků, o posvátné texty i světské knihy, o písně a žalmy, a potom rozeslal posly do všech měst v Asii, Africe a Evropě, aby mu je dovezli. Každou cizí loď, která přistála v Alexandrii, důkladně prohledali. Pokud objevili rukopisy či svitky, všechny bez výjimky dopravili do Knihovny – rozlehlého komplexu budov – kde je pečlivě a přesně opsali.“

Objevil malou hnědou porcelánovou konvici. V ložnici jeho společníci prohledávali Brittin šatník s důkladností detektivů zkoumajících místo činu. Britta nepovolila, křehká ženuška na invalidním vozíku se odmítala vyděsit tří cizinců, kteří jí neomaleně vnikli do soukromí. V kleci u okna si korelák Sammy nevzrušeně načechrával peříčka.

„O dvě století později,“ vyprávěl Thibodeau, „Ptolemaiova následovnice Kleopatra rozšířila a obohacovala Knihovnu díky tomu, že po vzoru předchozích králů rozesílala vyslance do světa, aby zpátky dovezli knihy a záznamy lidského poznání. Traduje se, že ještě před příchodem Krista obsahovala Alexandrijská knihovna kopie a překlady všech tehdy existujících knih. Jen si to představte, Frau Buschorn. Všechny známé knihy na světě.“

Thibodeau vzal podnos opřený za topinkovačem, položil na něj prostírání, které našel v zásuvce, a na to rozestavil talířky s hrníčky a lžičkami, cukr a mléko. Všechno odnesl do obývacího pokoje a vysvětloval: „Tyto knihy byly dostupné vědcům, které královský dvůr zval i z těch nejvzdálenějších koutů světa, aby zde studovali rukopisy v čínštině, arabštině, hebrejštině, díla Platona, Caesara a Ptahhotepa. Davy geniálních mozků proplouvaly rozlehlými přednáškovými sály, zahradami a muzei komplexu Alexandrijské knihovny. Světlo v temnotách, navlas stejné jako Alexandrijský maják.“

Konvice zapískala. Philo se vrátil do kuchyně, a když míjel okno, zaclonil bledé světlo. V místnosti se na okamžik skoro úplně setmělo a Brittě přeběhl mráz po zádech.

Donesl konvici, které z hubičky tryskala pára. Zatímco Philo naléval vodu do šálků, Sammy se ve své klícce bavil zobáním do velkých třpytných korálků a drobných zvonečků, které jemně pocinkávaly.

Oba muži skončili prohlídku ložnice a teď pročesávali obývací pokoj, tiše, bez nepořádku. Na koberec i na vetřelce dopadaly dlouhé podvečerní stíny. Muž, který s Brittou mluvil – poznala v něm Philo Thibodeaua, kterého viděla na fotografiích v novinách, kde si americký miliardář tiskl ruku s německým kancléřem – jedinkrát nezvýšil hlas, měl mírný a pohodový tón, i když používal její složitý mateřský jazyk, a z očí mu hledělo pochopení, jako by toho násilného vniknutí upřímně litoval.

„V roce 391 po Kristu se patriarcha alexandrijský zadíval na Knihovnu, schraňující všechnu moudrost starověku, a usoudil, že dokud bude dostupné všechno tohle poznání, lidé nebudou příliš ochotní uvěřit evangeliím Ježíše Krista. Obrátil se tedy na císaře Theodosia, který se už beztak snažil vykořenit pohanství, a vyžádal si svolení Knihovnu zničit. Dav křesťanů, vybičovaných k zuřivosti vášnivým kázáním a štvavými řečmi o Satanově díle, zaútočil na Knihovnu s pochodněmi. V šílenství svaté nenávisti vynesli z Knihovny rukopisy a svitky, a spálili je na obrovských hranicích v ulicích Alexandrie, zatímco kněží a kněžky se snažili zachránit holý život. Dokážete si to představit, Frau Buschhorn?“

Britta si to proti své vůli představila: Na pozadí oslepivě žlutých plamenů olizujících noční oblohu se plíživě shlukují muži a zeny, knězi s vyholenými lebkami, kněžky v dlouhých černých parukách, bílé řízy jim vlají, jak si nakvap plní náruče i koše tolika svazky a svitky, kolik jich jen dokážou unést. Venku se zatím lůza vrhla na všechny sloužící Knihovny, které dokázala pochytat, a házela je do ohňů, kde současně černalo lidské maso a papyry.

„Odhaduje se, že toho dne shořelo téměř půl milionu knih.“ Philo podal Brittě šálek, sám si vzal druhý a netknutý jej postavil stranou. Britta se svého hrníčku také nedotkla.

„To je historický fakt,“ řekl Thibodeau a přitáhl si židli tak, aby Brittě hleděl do obličeje, „myslím vypálení Knihovny. Co ale historie nezná, je počet kněží a kněžek, kteří strážili knihovnu a chránili poznání celého světa a unikli zavraždění – přičemž zachránili i něco víc.“

Dvojice mužů dokončila prohledávání obývacího pokoje, nic nenašla a soustředila se na krb, nepoužívaný už celá léta. Z hraničky starých novin čekajících na odnesení do sběru začali vytrhávat listy a zmuchlané rovnat na rošt. Britta ohromeně sledovala, jak nejdřív spotřebovali všechny noviny, potom ze stěn strhali plakáty – PŘESTAŇTE SE ZABÍJET a SVOBODU PRO VŠE ŽIVÉ – a k tomu přihazují dopisy a časopisy a knihy rovnou z polic.

Srdce jí klopýtlo v hrudi. Chystali se rozdělat oheň přímo v jejím obývacím pokoji.

„Kněží uprchli z Alexandrie,“ pokračoval Thibodeau nevzrušeně, jako by nevnímal, co muži připravují, „s tolika vzácnými rukopisy a svitky, kolik jen dokázali unést – podle pověsti si jedna kněžka dokonce strčila koš pod oděv, takže vypadala jako těhotná, koš plný svitků s proroctvími z věštírny v Delfách. Všichni se sešli na Kypru. Odtud se přesunuli na sever do Španělska a pak do Francie. Stále se snažili předběhnout protipohanské předsudky. Nakonec někteří z nich přijali křesťanství, ale to nijak neovlivnilo jejich přísahu ochraňovat texty, třebaže pohanské. V průběhu staletí sice mnoho hloupých a nesnášenlivých lidí ničilo výplody lidského génia, ovšem alexandrijští kněží chránili všechno, co se jim podařilo vynést z hořící Knihovny, a pátrali po dalších textech, neboť to bylo jejich svaté poslání.“

Philo se odmlčel, aby si Britta stačila srovnat nové informace v hlavě, ale ta pouze prohlásila: „Stejně se vás nebojím.“

Povytáhl obočí. „Ale s tím jsem ani nepočítal, Frau Buschhorn. Jen se domnívám, že je správné vám vysvětlit, proč si odneseme zápisky vašeho manžela.“

Do šálku jí přilil mléko a vhodil dvě kostky cukru. Britta si všimla, že na prstě se mu blýská zvláštní zlatý prsten: drahokam byl hranatý rubín, přes který se táhla zlatá vlákna jako ohnivé jazyky.

Sammy ve své kleci u okna tiše podřimoval.

„Tajné společenstvo se rozrůstalo. Jeho členové doprovázeli dobyvatele a misionáře do Ameriky, kde zachraňovali posvátné aztécké a mayské rukopisy. Plavili se do Austrálie s prvními trestanci a naslouchali domorodcům a zapisovali moudrosti jejich předků. Na světě neexistuje jediný kout, kde by společenství neprobádalo jeho posvátnost. Jako antropologové, průzkumníci a misionáři pronikli i mezi indiány z Tierra del Fuego na horním cípu Jižní Ameriky. Pozorovali neznámé kmeny na Nové Guineji a v Africe. Všechno, co se od nich naučili o božství, o duchovnu a proroctví, přidali k učení Tóry, ke Kristovu učení, ke slovům Buddhy a Mohammeda, k moudrosti Lao-c‘ a Konfucia.“

Začínal ji děsit. Političtí povstalci byli jedna věc, šílenec věc druhá. „Ale vždyť máte tu knihu,“ poukázala Britta a přitom se snažila, aby jí nezakolísal hlas.

Pohlédl na útlý svazek, jenž položil na stůl. „To nestačí. Překlad není správný. Obsahuje chyby. Pro naše účely musí být svatý text čistý a co nejbližší svému zdroji. Po objevení svitků od Mrtvého moře vyšlo najevo, že Kniha Samuelova, jak dnes stojí ve Starém zákonu, je kratší a ne tak podrobná jako originál. Mohla za to staletí překladů, nekonečné přepisování písaři, kteří nebyli neomylní.“

Sundal si prsten a ukázal Brittě nápis vyrytý z vnitřní strany. Fiat Lux. „Budiž světlo,“ přeložil. „Světlo nelze pokazit. Ale tohle,“ ukázal na knihu duchovní moudrosti Jacoba Buschhorna, „je pokaženo, takže nevyzařuje žádné světlo.“

Znovu si prsten navlékl na ruku, dal svým společníkům znamení a ti škrtli zápalkou a zažehli oheň. Vyšlehly plameny a Brittě opět přeběhl po zádech mráz.

„Alexandrijskou sbírku tvoří výhradně ryzí, nepokažené poklady,“ líčil Philo. „Máme druhý svazek Criswellových proroctví, který se nikdy nedostal do tisku. Padesát kázání Edgara Caycea, která nezná nikdo než my. Původně neznámá Nostradamova čtyřverší, objevená až v devatenáctém století. Zapomenutá pojednání Faradaye Hightowera. A esej od Šoloma Alejchema v původní jidiš.“

Philo blýskl po Brittě úsměvem. Krev jí ztuhla v žilách. Neměla ponětí, o čem ten šílenec blábolí, ale probouzel v ní děs. A ještě děsivější byly plameny šlehající v jejím krbu. „Takže teď jistě chápete, Frau Buschhorn, proč potřebujeme originální zápis Jacobových vidění.“

Když neodpovídala a jen nehybně seděla ve své elektricky poháněné židli s rukama křečovitě sepjatýma v klíně, poznamenal: „Ale vždyť vy vůbec nepijete čaj! Líbezná vůně. Darjeeling, že?“ Čaj byl v kuchyni v neoznačené plechovce, ale Philo rozeznal značku Oolong od Earl Grey. „Podzimní,“ dodal s odkazem na narudlou barvu. „Výrazně charakteristický pro Západní Bengálsko. Obdivuji váš vkus.“

Upíral na ni tmavě šedé oči planoucí odlesky z krbu, zatímco oba jeho společníci rozdmýchávali oheň.

Světlo za oknem, už beztak kalné vinou podmračené oblohy, začínalo pohasínat a byt se propadal do stále pochmurnějších stínů, jen záře z krbu vrhala na stěny a koberec nazlátlé kaluže světla. „Ty zápisky jsou jediné, co mi zbylo po milovaném muži,“ vydechla, tentokrát už roztřeseně. „Bez nich zůstanu sama.“ A v prudkém záchvatu paniky si uvědomila, že to je pravda: bez původních slov Jacobových vidění, bez slov zrozených uprostřed temnoty a bolesti a zoufalství, bez původního textu na papírech vytržených ze dna zásuvek a z krabic a vylovených z odpadkových košů, bez útržků spojujících ji se dny utrpení i naděje, by nedokázala dál žít.

Philo ji uchopil za ruku a vášnivě vydechl: „Ty papíry dostat musím!“ Mluvil tiše a vážně, ale se zlověstným zanícením. Oči mu žhnuly, jako by za nimi plápolal stále sžíravější oheň.

„Do své sobecké sbírky,“ doplnila Britta hořce. Musela se přemáhat, aby tomu muži v luxusním kašmírovém plášti, který klečel vedle jejích neživých nohou, neplivla do obličeje.

„Ach ne, nejde jen o mou sbírku,“ namítl Philo a v očích se mu objevil jiný svit. Hlas ztišil téměř do šepotu, ale na vášnivosti mu to neubralo. „Vy očividně nechápete mou práci ani stezku, po níž kráčím. Jsem víc než smrtelník, vymykám se vašemu způsobu chápání.“ Cítila, jak stisk jeho prstů sílí, dlaň mu zvlhla a jako by jí předávala zvláštní energii. Nedokázala od něho odtrhnout oči. „Blíží se chvíle slávy, a vy se stanete její součástí, Frau Buschhorn. Ovšem vaše poznámky jsou pro příchod toho okamžiku slávy nezbytné. Dostanu je.“

Philo vstal a zadíval se do Sammyho klece, kde podřimoval žlutobílý korelák. „Nádherný pták,“ prohodil a přiblížil se k mřížím. „Netrpí nočními děsy? Korely na to trpívají. Nikdo neví proč. Nečekaně se vytrhnou ze spaní a zpanikařené mlátí křídly do klece. Že by je pronásledovaly ptačí noční můry?“

Nespouštěla z něho oči, a když Thibodeau sáhl do kapsy pláště a vylovil bílé rukavice, zatajila dech. Oba jeho společníci stáli po stranách hučícího ohně v krbu jako němé stráže.

„Lidé se v tomhle směru korelám velmi podobají,“ pokračoval Philo a natáhl ruku k dvířkám klece. „Pták nevidí ve tmě dost dobře, aby si uvědomil, že je v bezpečí, takže začne panikařit. A s námi to je stejné. Neorientujeme se ve tmě natolik, abychom získali jistotu, že nám nic nehrozí. Ale my jsme v bezpečí, Frau Buschhorn. Můžete mi věřit, protože já vidím ve tmě dokonale. Vidím, co se nachází kolem nás a co leží před námi. Temnota ve skutečnosti neexistuje, pouze oslnivá záře.“ Prsty opíral o západku dvířek. „Jak je starý?“

„Deset let.“ Polkla. V ústech měla jako na poušti.

„Věděla jste, že korely se mohou dožít až pětadvaceti let? Znám jednu, které se blíží třicítka. Můžete se tedy těšit na další dvě desetiletí láskyplného soužití s tímto líbezným tvorečkem.“

„Co chcete udělat?“

„Odejít z vašeho bytu s těmi poznámkami.“

Vzpurně vystrčila bradu. „Já vám je nedám!“

„Frau Buschhorn…“ Něžně škádlivý tón.

Neodpověděla.

Philo otevřel klec.

„Prosím…“

Pohlédl na ni s nevyslovenou otázkou v očích.

Hlas se jí zlomil. Když si říkala, že po mučení z rukou povstalců s ní už nic nehne, nebrala v úvahu muže typu Philo Thibodeaua. „Ale já vám ty poznámky dát nemůžu! Jsou na nich Jacobovy slzy, krev a pot. Kdybych je ztratila, ztratím tak jeho!“

„Ale právě proto je potřebuji, kvůli těm slzám a krvi a potu.“ Sáhl do klece a jemně sevřel ptáka do obou dlaní. Sammy netušil, že mu něco hrozí, důvěřivě nastavil hlavičku a čekal na kamarádské poškrábání. Brittu zahltila nová vlna děsu.

Philo přiklekl k invalidnímu vozíku. Z rukou v rukavicích mu vykukovala poskakující Sammyho chocholka. „Kde jsou ty papíry?“

Přes slzy skoro neviděla. „Prosím, nedělejte to.“

Philo si přidržel Sammyho ve výši očí a hvízdnul. Sammy se na něho pozorně zadíval a naklonil hlavičku na stranu. Chocholka se mu naježila. Philo hvízdnul podruhé a Sammy mu to oplatil.

A potom Philo vážně zarecitoval úryvek z anglického překladu Jacobovy knihy: „A Bůh pravil: Zachovej klid, neboť všechno je, jak má být. Tohle je běh života, řád věcí vezdejších. Je to Můj řád. Na konci září světlo a ty sám budeš zářit na oslnivé klenbě nebeské.“

Při slovech, jež vytryskly z duše jejího trpícího manžela, se Britta tiše rozplakala.

„Bůh pravil: Tys moje sláva. Jacobe Buschhorne, ty a tvoji spolumučedníci. Nebesa a andělé tě očekávají.“

Britta začala vzlykat a Sammy konečně vytušil nebezpečí a zavřeštěl.

„Bůh pravil: Nic se neděje bezúčelně. Nic se neděje bez mé vůle.

Bůh pravil: Nejsi sám. Jsem s tebou.“

Sammyho skřeky zněly stále pronikavěji a čišely děsem. Brittě se v mžiku vybavily ty hrůzné dny na klinice v džungli, ty oživlé noční můry, kdy zajatci věřili, že každý den je jejich poslední, kdy její zmučený manžel hovořil o Bohu a svým spoluvězňům tlumočil jeho útěchu. Zasípala: „Prosím…“

Po tvářích se jí řinuly slzy.

Philův hlas zůstával stále mírný a uctivý. „Bůh pravil: Já, Světlo, vstoupil jsem na zemi.“

Vzduch v bytě plnily Sammyho skřeky i puch pálícího se papíru a kartonů. V očích ptáčka, jenž cítil blízkost ohně, se objevila šílená panika. Snažil se vyrvat z Philova sevření.

„Ubližujete mu!“ vykřikla Britta.

Philo k ní obrátil planoucí pohled. „Kde jsou tedy ty poznámky?“

„Neubližujte Samíčkovi! Moc vás prosím!“

„Kde jsou ty poznámky?“

Naprázdno zalapala po dechu.

„Traduje se, že než Jacob milosrdně zemřel, požehnal svým věznitelům.“ Philo přistoupil ke krbu a zastavil se nad ním. Sammy mu vřeštěl v dlaních, tváří v tvář peklu mu oči vylézaly z důlků. „Prý jim požehnal, protože mu ukázali cestu k Bohu. Kde jsou ty poznámky?“

Britta je nepřetržitě nosila pod halenkou, přímo na srdci. Právě tak je při svém útěku propašovala ze zajetí, takhle je nesla i v době, kdy manželovo tělo převážela zpátky do Německa, takhle je skrývala na jeho pohřbu. I nyní je měla na místě, kde jí Jacob byl nejblíž.

Vytáhla je – váček ze žlutého hedvábí stažený černou šňůrkou, ještě pořád zahřátý jejími ňadry. Jeden z mužů od ní váček vzal, otevřel ho a ukázal obsah Philovi – kousky různého papíru, zašpiněné a rozmazané, pokryté roztřeseným drobounkým písmem. Originální zápis Božích vidění Jacoba Buschhorna.

Philo ucouvl od ohně a něžně uložil ptáčka zpátky do klece. Tvoreček zůstal bez hnutí.

Sammy byl mrtvý.

Britta se rozbrečela jako malé dítě, s ústy roztaženými doširoka a s očima křečovitě zavřenýma. Z hrdla se jí dralo bučivé vytí. Philo se k ní obrátil zády a zamířil ke dveřím. „Noční děsy. Jak už jsem povídal.“

Když vyšli do uhasínajícího dne, muž s jahodově rudou skvrnou zabručel: „Blahopřeju, Philo.“

Ovšem Philo o svém úspěchu nikdy nepochyboval. Byl přece rytířem Ohnivého řádu a v žilách mu proudila krev hrdinů…

12.

Jižní Francie

V roce 1096

Sir Alaric, princ de Valliers, cválal hodný kus cesty před svými muži a svého válečného oře štval do stále rychlejšího tempa.

Čekala ho odměna. Margot s pažemi bělostnými jako mléko, se rty sladkými jak opojné víno. Ještě nikdy nebojoval s takovým zápalem. A tahle poslední bitva byla těžká a slavná, nepřítele rozdrtili a vítězství bylo jejich. Teď byl čas odebrat se na lože – ale ne kvůli spánku.

Bylo to úspěšné tažení, ztratili pouze dvanáct mužů (zatímco baron dvaatřicet) a navrch získali kořist – soudky vína, látky z Orientu, několik tučných ovcí a dokonce vlastního baronova ohnivého oře. Alarikovi muži se těšili na návrat na své statky, z nichž byli odvoláni do bojů za svého pána, a kde čekaly manželky a děti, které své chotě a otce neviděly řadu měsíců. Všichni hodlali pokračovat ve starém způsobu života, dokud je pán opět nepovolá do služby.

Sám Alaric prahl touhou po shledání se svou nejdražší. Současně se těšil na večer ve společnosti svého bratra, který kvůli nezahojenému zranění na noze (důsledek předchozí bitvy) musel poslední tažení oželet, a bude dychtivě čekat na každičký detail.

Zaryl koni – andaluskému hřebci jménem Hrom – ostruhy do slabin, aby ho pobídl k ještě rychlejšímu letu. Alaric vezl Margot překvapení. Třísku z Kristova kříže! Ne snad, že by Alaric osobně věřil v její pravost. Měl podezření, že kdyby se všechny třísky z Kristova kříže položily do řady, táhly by se až k opačným hranicím franské říše a zase nazpátek. Muže, od něhož třísku kupoval, se Alaric zeptal: „Jak víš, že jde o část opravdového kříže?“

„Do naší vesnice přišel cizinec a vzkřísil s ní mrtvého. Viděl jsem ten zázrak na vlastní oči.“

Pošetilý hlupák, pomyslel si Valliers. Ti dva cizinci byli očividně kumpáni, první z nich přišel do vesnice dřív a předstíral smrt a druhý dorazil později a kouskem dřeva vymámil z hlupáků peníze.

Ovšem Margot je hluboce věřící. Copak tedy záleží na tom, zda tříska pochází z Kristova kříže či z místního lesa? A navíc si představoval i její radost nad vzácným dárkem.

Alaric ujížděl jarním deštíkem, muž už dávno za jarním obdobím lidského věku. Ve svých pětatřiceti se blížil spíše podzimu svého života, už ne mladík a ještě ne stařec. Muž veselé povahy, který strávil dětství v sluncem zahřátém kraji jižní Francie mezi bujně zelenými vinohrady a dubovými lesy. Pohledný a statný, s dlouhou plavou hřívou a krátce zastřiženým plavým plnovousem, zelenooký, smyslný, vášnivý a zamilovaný. Déšť mu nevadil, spolu s vědomím vítězství v nedávných bitvách ho hřály i vzpomínky na náruče dívek, které prošly jeho ložem. Cizoložství nepovažoval za hřích, jelikož ženy sloužící k ukojení jeho chtíče nemiloval, nikdy se nezajímal ani o jejich jméno, a vždy je uspokojil. Koneckonců, kvůli tomu Bůh stvořil muže!

Teď se však rozhodl, že válek a děvkaření má prozatím až po krk. Zatoužil zůstat po boku Margot, s dámou svého srdce, středem svého vesmíru. Nejvyšší čas zdržet se nějakou dobu doma, plnit manželské povinnosti a obtěžkat ji dítětem. Požehnaná trpělivá Margot, jež častou nepřítomnost svého rytíře snášela jako pravá urozená dáma. Nikoho nezahrnul osud takovým štěstím jako Alarika! Margot byla jeho druhou ženou. S tou první ho zasnoubili ještě v dětství, oženil se s ní v patnácti, ale jako dvacetiletá zemřela při porodu. Poté souhlasil, že se ožení s Margot, jejíž otec zahynul v bitvě s vévodou burgundským a dceru zanechal v péči krále, protože to znamenalo spojení jeho i jejího panství – Alaric zdědil pozemky po otci, kterého zabili na pouti do Compostela – a jakoby zázrakem se do ní hluboce zamiloval. Darovala mu čtyři děti, z nichž pouze jedno přežilo kojenecký věk. Alaric se nemohl dočkat, aby se už pustil do slastné práce na početí pátého děcka.

Alaric netušil, že o kus dál na cestě se opačným směrem cvalem žene další jezdec, jehož poslání však nijak nesouviselo s milováním urozených dam ani s úspěchy na bitevním poli. Jeho poslání bylo svaté.

Bratr Christofle vyjel z Paříže a hnal se celý den a noc. Teď pršelo, na cestě se leskly pruhy bahna, v němž se podkovy cválajícího koně smekaly. Nesl důležitou zprávu: výzvu splnit Boží úkol v Jeruzalémě.

Do panského sídla dorazil současně s hrabětem. Oba se přihnali na deštěm rozmáčené nádvoří, kde se k nim v mžiku vrhli čeledíni a ujali se zpěněných hřebců. „Můj pane,“ vyhrkl mnich, sotva se svezl ze sedla.

„Víno!“ zahlaholil Alaric dobrosrdečně. „A maso!“ Služebnictvo vyseklo chvatné poklony a rozběhlo se do domu. Alaric si sejmul přilbici a zabručel: „U Božích zubů, co jsi u všech všudy zač?“

„Bratr Christofle, z řádu Alexandriánů.“

Alaric si odfrkl.

„Přivezl jsem naléhavou zprávu, můj pane,“ pronesl mnich, jemuž se po obličeji valil déšť, s tak komickou důstojností, že Alaric musel potlačit smích. Mohutnou tlapou poplácal mnicha po rameni a hlučně ho vybídl: „Tak pojď, dobrý bratře, trochu si nahřeješ zadek u mého ohně!“

Vstoupili do hlavní síně, kde podlaha byla vystlaná vrstvou rákosu a stěny pokrývaly čalouny. Vzduch voněl heřmánkem, jelikož Margot milovala bylinky a trousila je celým domem v přesvědčení, že tak zažene choroby a zlé duchy. Alaric zamířil rovnou k mohutnému krbu, v němž tančily a sálaly přátelské plameny.

„Můj pane,“ ozval se bratr Christofle, „dovol mi jenom pár slov, prosím. Jsem tu ve významné záležitosti.“

Alaric se rozřehtal a shodil z ramen promočený plášť, čímž odhalil zablácenou a krví zbrocenou drátěnou košili. Dva malí panošové pomohli pánovi s odstrojením a nahé tělo mu osušili nahřátými ručníky. Alaric stál vedle ohně, bez nejmenšího projevu studu či cudnosti, a plameny ozařovaly jeho statné zjizvené tělo válečníka. K mnichovi prohodil: „Nic není tak naléhavého než složit hold paní tohoto domu.“ Smočil prsty v misce s navoněnou vodou a popleskal si jimi tváře. „Jen jsem k ní nechtěl vtrhnout ještě páchnoucí bojem.“

Objevil se sluha s vínem. Alaric sáhl po jedné láhvi a hlučně lokal. Přitom si prohlížel svého podivného hosta.

Mnich byl mužík s vyholenou lebkou a nohama do O. Tučná prsa a břicho měl pod řízou převislé jako pytle. Mnišskou kutnu s kápí mu pokrývala stejná vrstva špíny jako celý zbytek těla, smrděl potem, pivem a hnojem. Alaric se podrbal na žebrech a s chutí si odříhnul. „Tak co mi neseš za novinu?“

Bratr Christofle si nadzvedl mokrou kutnu a holým zadkem se obrátil k ohni. „Princové a vévodové v celém křesťanském světě volají muže do zbraně. Budují mocnou armádu, můj pane, a chystají se na slavné tažení do Svaté země, aby zachránili Jeruzalém z rukou pohanů.“

O výpravě na Východ už Alaric slyšel. Po vášnivém projevu, který loňského jara přednesl papež Urban, tisíce věncích provolávaly: „Taková jest vůle Boží!“ A teď se křesťanská horečka zvolna šířila celou zemí.

Alaric naslouchal hostu lhostejně, protože myšlenkami už dlel v ložnici své paní.

„Turci páchají na našich lidech ukrutná zvěrstva,“ pokračoval mužík. „Hromadně je berou do zajetí a násilím jim provádějí obřízku. Přepadají křesťanské poutníky, přivazují je za koně a vláčejí ulicemi Jeruzaléma.“

Alaric se obracel ze strany na stranu a nastavoval prochladlé tělo pážeti, které mu do něj třením vracelo teplo. Následovala další lahvice vína. Alaric při pití hosta zvědavě pozoroval.

Christofle byl zvláštní mnich. Nikde na celém těle neměl kříž, u pasu se mu nehoupal růženec a svou řeč bohatě nekořenil „Bohem“, „Ježíšem“ ani „Marií“ jako jiní služebníci Boží. A jak se rozvášnil, hovořil stále výmluvněji, barvitě líčil muka, zotročení a rozpáraná břicha, a ačkoliv mnich si to všechno mohl cestou předem vymyslet, Alaric věděl, že říká ryzí pravdu, Turci už byli takoví.

A pokud šlo o soukromý názor bratra Christoflea: Když se vynechala ta zvěrstva a náboženské otázky, uměl si představit, co se za výzvou papeže Urbana skrývá ve skutečnosti. Evropa byla semeništěm válek, bitev, rozmíšek, pánové jen tak z vrtochu obléhali pozemky a tvrze svých sousedů a sotva se vrátili domů, sousedi se spojili a obléhání jim oplatili, takže všechno začalo zase nanovo. Jako kdyby mapa Evropy byla jediná obrovská šachovnice, po které se neustále posunují figury a dokonce i mění pole, a to vše bez ohledu na lidský život či touhu po míru. Lidé se rvou, říkal si mnich, jak vepři o pomeje. Urban, ten nejmoudřejší z papežů, objevil způsob jak lidi sjednotit – našel jim společného nepřítele.

„Můj pane, ostatní rytíři si na oděv našívají kříž, stejné znamení si malují na přilbice a štíty a označují se společným jménem křižáci. Vytáhnou do boje pod znamením našeho Ježíše Krista. Vypukne svatá válka.“

Na Alarika to oznámení valný dojem neudělalo. Zatímco mu jeho dvě pážata pomáhala do dlouhého pláště z hebké kožešiny, hrabě si lačně prohlížel tác plný pečených holoubat. Všechny smysly se v něm svářily a dožadovaly se okamžitého ukojení. A nahoře byla ještě Margot…

„Godfrey z Bouillonu prodal město Verdun a zadlužil všechna svoje panství, jenom aby mohl vojákům vyplatit žold. Cožpak se Alaric z Valliers nechá zahanbit?“

„Nepatřím k oddaným věřícím, dobrý bratře,“ zavrčel Alaric, který se už nemohl dočkat své ženy.

„Ale ty bys to nedělal kvůli své víře, ale pro záchranu prastarých knih. Tvou povinností, Alariku, je přivézt tyto knihy nazpět do Francie.“

Hrabě nechápavě vykulil oči. Zachraňovat knihy? Co je to za zbytečnost? Alaric nebyl gramotný, s bídou svedl namalovat svůj podpis. Na druhou stranu, Margot nejenomže uměla číst, ale nějaké knihy dokonce sama vlastnila. Navíc vynikala v lovu a hře v šachy a také ovládala drnkání na loutnu. Nic Alarika nevzrušovalo tolik jako pohled na Margot, jak ujíždí na své kaštanové klisně, bokem usazená v dámském sedle a oblíbeným sokolem na paži. Držela se poslední módy, jež diktovala nosit pod šaty pevně stažený korzet, čímž vynikly obrysy ženského těla. Alarika vzrušila i pouhá tahle vzpomínka. Už se ani nemohl dočkat, až povolí tkanice těsného živůtku.

Christofle si uvědomil, že hostitel mu věnuje pramálo pozornosti, proto chvatně dodal: „Mezi těmi knihami jsou i dopisy, vzácné a bedlivě hlídané, jež vlastní rukou napsala Maří Magdalena. A ty je třeba zachránit! Je to vznešený úkol, můj pane.“

Ovšem Alarikovi naprosto nevznesené kručelo v žaludku a při pomyšlení na Margot pod přikrývkou se v něm stejně nevznesené bouřilo ještě něco jiného.

Zatímco Alaric ocucával holubí kostičky, Christofle drmolil: „Dopisy se nalézají v Jeruzalémě, v domě zámožného kupce, jenž patří k našemu řádu, v malé ulici za Via Dolorosa, nedaleko Herodovy brány. Dopisy daroval Alexandrijské knihovně rabi Josef roku osmdesát dva po narození Páně. Požehnaná světice mu je osobně svěřila v okamžiku své smrti a požádala ho, aby je dopravil na nejbezpečnější místo na světě. Rabi věděl, že strážci Knihovny ochrání dopisy před všemi, kdo opovrhují mocí Maří Magdaleny. Měla mnoho stoupenců, ale existovali i tací, kteří si přáli její dopisy zničit. Rabi slíbil, že se pro dopisy jednou vrátí, ale slib nedodržel. Když pak došlo k požáru Knihovny, dopisy zachránila jistá kněžka, dopravila je na Kypr a odtud do Jeruzaléma, kde jsou od té doby uloženy.“

Alaric vhodil kostičku do ohně a mastné prsty si otřel do kožešinového pláště. Co znamenají ty žvásty o nějaké Knihovně? Vzápětí ho napadlo: Dopisy psané Maří Magdalenou! Jaký by to byl skvělý dárek pro jeho milovanou Margot!

„Jsi povolán k tomuto svatému úkolu, můj pane…“

Bratr Christofle se na okamžik vylekaně odmlčel, protože si povšiml rytířovy tělesné vady.

Alarikovi neušlo, na co se mnich dívá. Na pravé ruce měl rytíř šest prstů. Považoval to za příznivé znamení, jelikož jeho dědeček měl stejnou vadu a proslul jako velký válečník. Díky prstu navíc vládl mečem jako nikdo jiný. Umožnilo mu to pevnější úchop jílce, lepší vyvážení čepele a jistější švih, než na jaký se vzmohl kterýkoliv z rytířů. Jeho bratr Baudoin šestý prst nezdědil a možná právě proto spolu soupeřili od nejútlejšího věku a hlavně pak od chvíle, kdy spolu přišli do strýcova domu, aby se vycvičili ve válečnickém umění. Tam si jako pážata a později panošové vybrušovali schopnosti v zápase, šermu, hodu oštěpem a boji s kyjem, mečem i kopím.

„Proč bych se měl namáhat kvůli nějakým hloupým knihám?“

Bratr Christofle se přemáhal, aby nevybuchl hořkým zklamáním. V sídle posledního Alexandriána, kterého navštívil – bylo to v Rouenu – ho pán označil za „pupkáče“ a vymrskal ho holí. Ovšem Christofle muži odpustil, vždyť to bylo jen tupé hovado. Mnich tajně žehral na svůj zoufalý úděl a záviděl Alarikovi jeho statné tělo a železné zdraví. Považte, kdykoliv rytíř zaklonil hlavu v srdečném řehotu, ukázalo se, že má dosud všechny zuby, zatímco Christofle, jako většina mužů po padesátce, denně přepočítával viklající se zuby a děsil se dne, kdy už nadále nedokáže žvýkat maso s chlebem a bude se muset spokojit s kaší. Za co pak bude život stát? K čemu žít dál? Poslání, připomněl si v duchu. Dokud žije poslední Alexandrijec, dotud zbývá naděje.

Aspoň se tomu snažil věřit.

Christofle rozhořčeně zafuněl: „Jsi Alexandrián!“ Vyhrnul si široký rukáv kutny. „Navzájem se poznáme díky tomuto prstenu. A ty ho máš!“

Alaric pokrčil nos. Prsten mu byl povědomý. Pak se rozpomněl, že stejný dostal od otce k třináctým narozeninám a k tomu si vyslechl báchorku o statečných knězích, kteří unikli před požárem s náručemi plnými knih. A matně si vybavil, že jedna z těch knih se nachází i v tomhle domě, třebaže to byl spíše pouhý svitek, křehký a uložený tak důkladně, že ho lidské oko nevidělo už po staletí.

„Tři sta let před narozením Páně dobyl vojevůdce Alexander Egypt, kde navštívil Amonovu věštírnu v poušti. Tam Alexander zažil vidění oslepivého světla, v němž mu Bůh nakázal vybudovat město, jež by překonalo všechna města minulá i budoucí, město, které se stane Světlem celého světa, srdcem poznání, osvícenosti a tolerance. Jeho jméno znělo Alexandrie. Mladý vojevůdce měl odtud vládnout své říši, ale jako teprve třiatřicetiletý mladý muž zahynul v Persii. Jeho syn se později vrátil do Alexandrie a začal se stavbou slavné Knihovny a univerzity. Bohužel, tři sta let po narození Páně podlehla Knihovna zhoubnému požáru.

Alexandriáni jsou rozptýleni po všech světadílech,“ pokračoval mnich. „A dnes se naši jeruzalémští bratři ocitli v nebezpečí stejně jako svaté texty, které stráží.“

Alaric mu věnoval nechápavý pohled.

„Tys složil přísahu, není-liž pravda, můj pane?“

Alaric zatápal v paměti. Jeho otec mu vyprávěl báchorku přesně tak, jak se ji slovo od slova naučil od své matky. Pokud Alaric věděl, žádný člen jeho rodiny se nikdy nesešel s dalším Alexandriánem. Popravdě, na společenství si nikdy ani nevzpomněli, ale jinak ano, složil přísahu, jejíž smysl dodnes nepochopil. „Zavazuje mě k něčemu?“ podivil se.

U Boží krve! Christofle tento scénář zažil až v příliš mnoha domech a sídlech. Společenství jako by už ani neexistovalo. Připomínalo strom s uschlými větvemi i listy a zteřelým kmenem. Pouze on sám a hrstka dalších – jako poslední kořeny – udržovali poslání při životě. Bez něho a udatných bratří jako by Alexandriáni vymřeli.

Z prosychající kutny stoupala smrdutá pára. Christofle si lačně měřil tác s pečenými holoubaty a lahvicemi vína, vzpomněl si na voňavé ženské tělo čekající nahoře – a pocítil hořkost. Společenství ohrožené vymřením si podobné rozkoše zakázalo, protože lidé pak mysleli víc na své choutky než na Boha. V sídlech, jež navštívil na své pouti celou Evropou, vídal prastaré poklady – a většina jich chátrala, protože jejich účel a smysl upadly v zapomnění. Když Alexandriáni uprchlí na Kypr, dohodli se, že kvůli většímu bezpečí zachráněných textů by neměli zůstávat pohromadě. Zmíněný krok však bratr Christofle nyní považoval za nerozum, protože řád výrazně oslabily. V klášteře na Kypru žila nejpočetnější komunita Alexandriánů – dvanáctičlenná – dvanáct starců, jeden starší než druhý, z nichž si každý dělal větší starosti kvůli činnosti svých střev než osudu svitků.

Alarikovi se však o tom bratr Christofle nezmínil, protože v něm viděl poslední naději pro řád. Tato výprava do Svaté země by mohla vlít Alexandriánům svěží krev do žil. Jen kdyby se mu to konečně povedlo vtlouct rytíři Alarikovi do té jeho tupé lebky!

„Odpusť, dobrý bratře, ale musím vyhledat svou paní. Můj dům ti je k dispozici, vína a masa tu najdeš, co hrdlo ráčí. Možná si promluvíme zítra, či ještě raději pozítří…“ pokyvoval Alaric roztržitě hlavou.

„Ale, můj pane…“

Hrabě však mezitím zmizel.

Alaric se zaposlouchal u těžkých dveří, ale slyšel pouze ticho. Představil si svou líbeznou spící Margot, husté řasy stínící bělostné líce. Otevřel dveře do matně osvětlené komnaty. Okenice na oknech s výplní z naolejováného pergamenu byly zavřené, za nimi pleskal jarní lijavec. Chlad v místnosti mírnily obrovské nástěnné čalouny s biblickou tematikou, plamínky silných svící tančily v průvanu. Na cedrové truhlici u lože leželo Margotino oblečení a na hromádce látek spočívala její dýka s rukojetí posázenou drahokamy, kterou si vždy nechávala po ruce.

Závěsy kolem lože byly zatažené. Alaric je rozhrnul s radostným výkřikem: „Mám pro tebe překvapení, má lásko!“ Ovšem Margot pro něho měla mnohem větší překvapení – hověla si tam nahá, dlouhé vlasy rozprostřené na polštáři, a vedle ní, nahý stejně jako ona, ležel jeho bratr Baudoin.

Nikdo si později nedokázal vzpomenout, co přesně se té noci udalo, a nejméně ze všech Alaric, protože při pohledu na tu dvojici se mu zatmělo před očima, jeho pravice sama od sebe ožila a popadla zdobenou dýku, kterou zvedla do výšky. Aby zasáhl koho, co? Nevěděl. Ale nakonec zasáhl jen polštář, protože Baudoin a Margot se prudce vytrhli ze sna a odkulili se stranou, aby si zachránili život.

Štěstí jim však dlouho nepřálo. Alaric na ně zaútočil jako rozzuřený býk, bez rozmyslu, s řevem, oslepený rudým plamenem žárlivosti. Jeho hlavním terčem se stal Baudoin, jenž měl tu drzost nenabídnout ani slůvko omluvy či vysvětlení, naopak v hromádce vysvlečeného šatstva hledal vlastní zbraň, zatímco Margot, zakrývající si nahotu překříženými pažemi, se chvěla před krbem a vše sledovala vyděšenýma očima.

Baudoin měl jedinou výhodu – byl skvěle odpočatý. Alaric měl na své straně zase zuřivý vztek. Zatímco na bratra plival ty nejneslýchanější nadávky a kletby, nepřestával útočit, třebaže oči měl oslepené slzami. Nakonec odhodil dýku a vrhl se ke stěně, kde visel meč po předcích, vyrobený pro šestiprstého muže, což Alarikovi dodalo další výhodu – větší údernost i širší rozmach.

Shodil dlouhý kožešinový plášť a teď tu stál stejně nahý jako bratr a nepřestával útočit.

Souboj pokračoval, po stěnách se míhaly zběsilé stíny, železo hlučně třeskalo o železo. Margot skočila mezi ně a zavřískla prosbu, ať probůh přestanou, ale odstrčili ji stranou a útočili dál, bratr na bratra, jeden na druhého, střídavě se bránili a doráželi.

Alarikovi vyletěl meč z rukou, uhnul před bratrovým útokem a vrhl se k podlaze, kde opět chňapl po dýce posázené drahokamy. Baudoin po něm skočil, ale Alaric vykopl a podtrhl bratrovi nohy. Baudoin se odkulil stranou a Alaric bodl do prázdna.

Nakonec Alaric zahnal bratra zády ke stěně a vyrazil mu zbraň, oběma rukama zvedl dýku vysoko nad hlavu a připravil se k smrtícímu úderu. V posledním zlomku vteřiny Baudoin popadl Margot a podržel ji před sebou jako živý štít – ovšem Alaric už nestačil úder zastavit a zaryl jí čepel do ňader takovou silou, až mu klouby prstů sklouzly přes obnažená žebra.

Polekaný výraz na její líbezné tváři. Plavně se vysmekla z Baudoinova sevření.

Bratři zkameněli.

A pak se Alarikovi vydral z hrdla ryk: „Za to tě zabiju!“

Baudoin vystřelil z místnosti a zmizel za dveřním závěsem dřív, než Alaric stačil mžiknout. Vrhl se za bratrem, stejně jako on kličkoval v síni a na chodbách mezi vylekanými muži, kteří uskakovali před nahými a zakrvácenými válečníky. Alaric ječel a na rtech mu svítil hrozen pěny jako šílenci.

V následujících hrůzných dnech se Alaric neodvážil rozpomenout na svůj zběsilý útok, nekladl si otázku, proč bratra nevyzval na čestný souboj. Odpověď znal beztak předem: ty tajné vzájemné pohledy u hodovního stolu, Margot a Baudoin na procházce v zahradách, Margotino zasmušilé trucování, kdykoliv se Alaric po delší nepřítomnosti vrátil domů – tak očividné důkazy, ale Alaric naschvál jako by je neviděl.

„Není to vaše vina, pane,“ přesvědčovali ho jeho muži. Jako většina zámožných rytířů si Alaric platil houf profesionálních žoldnéřů, kteří mu byli zuřivě oddaní, mezi bitvami trávili čas lovem a přípravou zbraní na příští bitvu. Svého pána ještě nikdy neviděla tak zoufalého, nepříčetného.

„Vždyť ji zabila právě má ruka!“ řval jako pominutý.

„Tu ránu jste směřoval na svého bratra, pane.“

Jeho žal se přetavil na hněv a žízeň po pomstě. „Najděte mého bratra! Přinutil mě zabít mou milovanou Margot! Za to si zaslouží zemřít! Budu ho pronásledovat až na konec světa!“

Bratr Christofle se snažil využít Alarikova duševního rozpoložení a naléhal, ať na svou tragédii zapomene a vydá se do Jeruzaléma pod praporcem Božím. Pro každého je to největší čest.

Ovšem Alarika tažení do Jeruzaléma nelákalo. Nejdřív musel najít Baudoina a zabít ho v souboji. Díky tomu získá ztracenou čest.

„Existují však vyšší cíle než pomsta, můj pane, existuje vyšší druh lásky než láska mezi mužem a ženou či mezi bratry – a sice láska člověka k Bohu. Musíš se zbavit toho otročení těla a vstoupit do služeb kříže.“

Ale rytíř šílel bolestí a odmítal naslouchat hlasu rozumu.

Christofle zpanikařil. Zoufale potřeboval, aby se Alaric vypravil do Svaté země, spoléhal na to jako na svou poslední spásu. Nakonec se snížil k něčemu, co nikdy v životě neudělal. Zalhal. Dělám to pro řád, opakoval si v duchu, dělám to pro záchranu Alexandriánů. Ze všech sil se tomu snažil uvěřit, protože se nedokázal smířit se skutečným důvodem, proč přišel do sídla Alarika z Valliers, s tím temným tajemstvím, jež ho užíralo na duši.

Lež, k níž se uchýlil, zněla takto: „Pokud už musíš hledat svého bratra, pane, pak jeď na Východ, protože kam jinam by Baudoin utíkal než tam, kde najde vykoupení?“ Christofle sám tomu neuvěřil ani na vteřinu, neboť Baudoin jistě ví o bratrově žízni po pomstě a bude se snažit dostat co nejdál od lidí, kteří by ho poznali. Kdoví, možná je už na pobřeží a plaví se k břehům Anglie.

Kupodivu, Alaric v tom nacházel logiku. Baudoin spal s manželkou svého bratra a zavraždil ji tím nejzbabělejším způsobem. Ten zlosyn bude hledat spásu v Jeruzalémě, protože papež Urban slíbil odpuštění všech hříchů každému, kdo se vydá na Boží tažení.

A tak se stalo, že Alaric se připojil k úsilí bratra Christoflea o záchranu svatých knih, ale na pouť se vydal se srdcem žíznícím po pomstě a s jedinou myšlenkou: najít bratra a spravedlivě ho potrestat.

Bratr Christofle přednesl vášnivý projev ve městě, jež bylo Alarikovým lénem, a slíbil každému, kdo se připojí k jejich výpravě do Jeruzaléma, absolutní odpuštění hříchů a po smrti ráj. Ani ho nepřekvapilo, že se ochotou mohli přetrhnout. Tehdy byl život krátký a krutý, kratičký mžik mezi záhadou zrození a smrtí. A kvůli svým duším si dělávali velké starosti. Naprosté očištění znamenalo pro hříšníky víc než všechno zlato celého křesťanského světa. Jako první se přihlásili rolníci – nevolníci bez vlastních práv, majetek svého pána, bez možnosti opustit půdu, na níž dřeli tak strašlivě, že v průměru se dožívali sotva pětadvaceti let. Doslova skočili po příležitosti uniknout těm strázním, doprovázet pána na výpravě a očistit si duši. Dále se připojili kupci a obyvatelé města zahrnující prostitutky, kapsáře, zloděje, nespokojence, idealistické mladíčky, muže dychtící po dobrodružství, ženy prchající před surovým manželem či otcem, zkaženého kněze, vraha a ubohého jednookého žebráka. Alaric se nezatěžoval zjišťováním jejich jmen a dokonce je ani nevybavil ošacením jako jiní páni, protože nemyslel na nic než na svůj žal a nenávist a pomstychtivost. Alarikova žebrácká „armáda“ si namalovala na přilbice a košile kříž, ale když dorazili do Lyonu, aby se připojili k ostatním křižákům, propadali se hanbou nad tím, jak vypadají uboze. Někteří přeběhli k jiným rytířům, aby dostali pořádný meč a plášť s našitým křížem (třebaže spíchnutým tak narychlo a tak velkými stehy, že byl celý křivý a nakrčený – všechno bylo lepší než nic, a navíc bylo jasné, že jejich majitel je poutníkem na svaté pouti.) Alaric jel v čele svého hadrnického houfku. Na sobě měl drátěnou košili, krunýř a kovovou přilbici. K tomu nesl kosočtvercový štít, meč a kopí s praporcem, který dokazoval, že je urozeného původu. Nosil dvojbřitý meč s širokou rukojetí, uzpůsobený pro úchop všemi šesti prsty. Našel alexandriánský prsten od otce, prostý silný kroužek ze zlata s nápisem vyrytým do vnitřní strany – ale Alaric neuměl číst. Nevzpomínal si na nic z toho, co mu otec vyprávěl o Alexandriánech, nepamatoval si ani přísahu, kterou musel odříkat jako chlapec. Na tom však nesešlo, do Jeruzaléma nejel kvůli nim.

Sotva výprava vytáhla směrem na východ, bratr Christofle se málem zadusil pocitem zlověstného tušení. Alaric se k pouti stavěl víc než lhostejně, v duši měl svár a v očích mu hořela touha po pomstě. To všechno nemohlo vést jinam než ke katastrofě.

Nesourodý houf poutníků se rozrůstal, a jelikož na konci cesty je čekalo zproštění hříchů, využili každou příležitost cestou se zabavit. Děvkaření, hazard, zlodějny, lhaní, podvádění a klidně i zabíjení ve rvačkách, to byla atmosféra v armádě hadrářů. Cestou se k nim přidávali další nevolníci a chudina, ať už na povozech tažených voly nebo pěšky, jen s rancem majetku na zádech. Když se rozrůstající výprava utábořila před hranicemi Cologne, mezi lidmi se roznesla báchorka, že se zjevil duch samotného Karla Velikého, aby poutníkům na jejich cestě do Jeruzaléma požehnal.

Alaric nic podobného nebral na vědomí. Kdykoliv se utábořili, jeho zbrojnoši hlídali koně a pečovali o pánovu zbroj. Jeho muži povinnosti plnili, ale sám Alaric na ty své zapomínal. Nevyhledával v davu ostatní Alexandriány, třebaže bratr Christofle mu to neustále připomínal, a nestýkal se ani s muži svého postavení. Ostatně, to platilo i pro ty ostatní. Každý z nich tonul ve svých soukromých představách slávy, udatnosti a bohatství, které je čekají na konci cesty. Na knihách jim ani v nejmenším nesešlo, ale byli svolní dovézt je zpátky do Evropy, pokud to patřilo k jejich poslání.

Alaric pátral po bratrovi v každé dědině, městečku i na samotách, procházel mezi lidmi a vyptával se: „Neznáte někdo Baudoina z Valliers? Neviděli jste ho, neslyšeli jste o něm?“ Kdykoliv se k jejich výpravě připojila další skupina poutníků, vyhlížel mezi nimi bratrovu tvář.

Christoflea děsilo, že Alarikova pomstychtivost nepolevuje, naopak spíše sílí, a varoval ho: „Pomyslels na to, že na konci souboje s Baudoinem to můžeš být ty, kdo zůstane ležet bez ducha?“

„Kašlu na to, jestli budu žít nebo ne, protože jsem navždy ztratil jedinou ženu, kterou jsem miloval. Bez nijako bych beztak už ani nežil. Víno mi chutná jako voda, maso se mi v ústech mění v piliny. Nezbyla mi ani špetka radosti a štěstí, pouze jediná touha: zabodnout dýku bratrovi do prsou.“

Dny se přelévaly v noci, noci v týdny a výprava se rozrůstala. Rytíři, kteří se dřív napadali navzájem, teď ujížděli bok po boku poháněni společným cílem – spasit Svatou zemi před pohany. Za nimi táhly další armády, včetně té papežovy. Zprávy o tom se šířily kontinentem a svatou výzvu vyslyšeli i další a další: hrabě Bohemond z Taranto zrovna obléhal Amalfi, když se k němu donesly zvěsti o křižáckém tažení. Z nejpřepychovějšího šarlatového sukna dal nastříhat kříže a našít je rytířům na oděv, nechal Amalfi jeho osudu a vytáhl do Svaté země. Na pomoc franckým bratřím přišli i germánské kmeny, pochodovali všichni v jednom šiku, pánové i poddaní, baroni i vévodové, princové i rytíři, vyzbrojení širočinami a válečnými meči, kušemi a kříži.

Zoufalství bratra Christoflea se prohlubovalo. Opakovaně naléhal na Alarika, aby začal hořet pro svaté poslání jejich výpravy, aby se choval jako rytíř a muž dbalý cti, ale Alarikovi proudil v žilách jed. Nestříhal si vousy, vlasy mu zplstnatěly, oděv mu ztvrdnul špínou. Po čase byl k nerozeznání od ubožáckého jednookého žebráka, jenž se vlekl po boku zkaženého kněze a od vojáků si vyžebrával kůrky. Christofle žebráka nesnášel, protože nebožák mu po čase začal připomínat beznadějnost celého tažení. Vždyť tahle lůza neměla s armádou nic společného a ani v nejšílenějším snu nemohla dospět do tak vzdáleného cíle. Všichni jsme jako ten žebrácký mrzák, užíral se v duchu Christofle, špinaví, ubozí, Bohem zapomenutí. Stokrát si na štít můžeme namalovat kříže a hulákat „Na Jeruzalém!“, ale ve skutečnosti jsme všichni jen jednoocí žebráci.

Za nocí se mu zdávalo o Kunigundě.

Jako mladý Christofle hluboce miloval Kunigundu a ona jeho. Její otec ji přivedl do kláštera, aby složila přísahu Alexandriánů, a dostala prsten. Oba mladí prožili tajný milostný románek, a když otec dívku opět odvezl, slíbila poslat dopis, ale Christofle už o ní nikdy neslyšel. Jak ubíhal čas, jeho zoufalství a utrpení sílily. Psal jí, ale nikdy nedostal odpověď, po dlouhé době se mu však ozval její otec. Vzkázal, že Kunigunda se vdala a on ať ji nechá na pokoji. A právě tehdy se Christofle rozhodl zasvětit život Řádu a navždy zapomenout na světské rozkoše.

Nyní, o třicet let později, si proti své vůli kladl otázku, k čemu to všechno bylo. Lidský život přece musí mít větší cenu než nápis na kamenné desce v klášteře, o kterém skoro nikdo neslyšel. Zatímco svět si vychutnával roční období, války, lásky a trápení, lidé si užívali a plodili děti a navzájem se proklínali a umírali, Christofle hnil mezi kamennými zdmi jako ty rozpadající se knihy, jimž otročil. Zatrpklý stařec.

To bylo Christofleovo temné tajemství, skutečný důvod jeho cesty do Jeruzaléma.

Alaric měl také sny. Noční můry, v nichž znovu a znovu zabíjel Margot, snažil se zarazit let své ozbrojené pravice. Z žalu a hrůzy se probouzel, celý zalitý potem. Spánek s ním neměl slitování. Nikdy netoužil po Margot tak vášnivě jako nyní, kdy ji navěky ztratil.

Mohutná armáda poutníků se přivalila k městu jménem Mainz, kde se k nim připojilo patnáct tisíc vojáků, jezdců i pěšáků. Odtud výprava početná jako zrnka písku na poušti pokračovala do uherské země a odtud zamířila jižněji, k Jeruzalému. Obrovitá oživlá vlna postupovala neúprosně vpřed, složená z rytířů na nádherných ořích, vozků s volskými povozy, opěšalých poutníků, rytířů s péřovými chocholy a ve zbroji, z nevolníků v hadrech, žen s vykasanými sukněmi, z dětí, dobytka i drůbeže, hladina hlasu sahala od obzoru po obzor, vzdouvala se jako bouřkový mrak, všichni poháněni shodnou myšlenkou na bitvu, která je čeká na konci cesty, na bohatství a slávu a duchovní očistu a požehnání samotného Krista.

V království uherském se mohutná masa lidí utábořila na pláni podél břehu řeky a vyčkávala, až se k nim připojí další mocná armáda.

Král je nejdřív přivítal a trval na tom, že místní obyvatelé přivítají poutníky v míru a bez odporu jim prodají nezbytné živobytí. S ubíhajícími dny čekání se však výprava chovala stále nevázaněji, muži se nudili, opíjeli a narušovali domluvený mír. Ostatní šlechtici své muže drsně ukáznili, ale Alaric nebral na vědomí ani své zbrojnoše, ani jejich potřeby.

Mnich se zoufalstvím už téměř hroutil. Procházel táborem a pozoroval ostatní Alexandriány, kteří by si měli zachovat důstojnost úměrnou jejich poslání, ale tady jen chlastali a děvkařili a hráli v kostky s těmi nejobyčejnějšími pěšáky. Znovu a znovu se jim snažil připomínat jejich poslání, ale oni po utrpení a oddanosti dávných předků ani nevzdechli, pohrdali psaným slovem i všemi knihami. Někteří dokonce zpráskali Christoflea holí.

Křižáci po čase ztratili všechny zábrany. Uvědomili si, že zaslíbený bájný Jeruzalém leží dál, než si představovali, takže nakonec začali okrádat místní obyvatelstvo – zabavovali víno, obilí, ovce i dobytek a vraždili všechny, kdo se jim zkusil postavit. A opět se vévodům a šlechticům podařilo tresty a utuženým dohledem zbrojnoše ukáznit, jen Alarikova tlupa se chovala stále divočeji, surověji a mnohem zpupněji.

Nikdo netušil, jak přesně ta katastrofa vypukla, a pozdější písemné záznamy se vzájemně rozcházejí nejenom v podrobnostech.

Většina se však shoduje v názoru, že tragédii zplodilo bezuzdné znásilňování a plenění, čímž si znudění křižáci krátili dlouhou chvíli – a navíc s lehkým srdcem, neboť věděli, že na konci pouti jim Bůh všechny nastřádané hříchy odpustí. Uhři na oplátku přepadli poutníky utábořené na krajích ležení, oloupili je a zbili. Rada urozených pánů se snažila udržet příměří připomínkou: „Což nejsme všichni křesťané?“

Nakonec zavládl křehký mír, který však narušili – jak jinak – Alarikovi zbrojnoši, kteří si v nedalekých osadách brali vše, čeho se jim zachtělo. Uhři se začali bránit.

Vyšlehly vášně, zazněly vzájemné urážky. „Pročpak také netáhnete do Jeruzaléma?“ řvali poutníci a tak naznačovali, že Uhři nejsou křesťané. A Uhři jim opláceli hulákáním: „A proč vy netáhnete do Jeruzaléma?“, čímž dávali najevo mínění, že poutníci zde naschvál a se zlým úmyslem jenom otálejí.

Vypukly bitky a rozmíšky, zbrojnoši a žoldáci i nevolníci místních pánů napadli poutníky, třeskaly meče, vzlétly šípy. Začali padat mrtví a ranění.

Bitva se rozhořela naplno a bratr Christofle se tryskem rozběhl za Alarikem. „Můj pane, musíte ihned odvolat všechny své muže, jinak do Jeruzaléma půjdete dál sám.“

Ale Alaric nedbal.

Každá strana byla odhodlaná pomstít příkoří, ať už skutečná nebo pomyslná, a postupně rozdmýchala vražedný boj.

Vzduch zahoustl hlukem kovu třeskajícího o kov a kovu mlaskajícího o maso. Muži řvali, tryskala krev. Koně řičeli a vzpínali se, kopyty drtili ty dosud živé. Byl to nechutný, ohlušující, vyjící a vřeštící vražedný chaos.

Alaric nemohl bitvu dále ignorovat, vždyť byl povahou i výchovou válečník. Nechal se ve zbroji vysadit na svého oře a vrhl se do víru boje. Do nosu mu vnikal čpavý puch potu, čerstvé krve a vyvržených vnitřností. Chvíli vítězili Uhři, ale náhle se s úděsným rykem dali na ústup, jelikož do města vtrhla druhá armáda pod vedením franckého vévody, na kterou tu výprava křižáků dosud marně čekala. V patách nechávala mrtvoly žen a dětí, načež se spojila s tábořící armádou a společně pak dokonaly dílo zkázy. Poutníci i Uhři utrpěli těžké ztráty na lidech i majetku. Bitva nikdy nedostala jméno a ani nevstoupila do dějin, nicméně vtiskla pečeť hanby hned počátku tažení, později známému jako První křížová výprava.

Místy ještě pokračovaly menší šarvátky. Alaric mezitím seskočil z koně a bojoval muž proti muži. Zrovna zkřížil meče s obrovským Uhrem, když zaslechl výkřik: „Pozor, můj pane!“ Obrátil se a spatřil, jak jednookého žebráka proklála čepel meče – vražedný úder určený původně pro něho. Zabiják, muž v rudé kápi a s přilbicí zdobenou rohy, se před Alarikem pustil na útěk.

Rozvířený prach si zvolna sedal a Alaric spatřil celý rozsah zkázy. Ani jako starý válečník si nikdy nezvykl na masakry. Havrani se už slétali k mrtvolám i k těžce zraněným a vyzobávali jim oči. Mezi těly se potácely ženy a s pláčem hledaly příbuzné. V prachu vřískaly děti, které ztratily oba rodiče. Je snad v tomhle něco ušlechtilého? V čem spočívá svatost, které se pořád dovolává Urban?

Alaric náhle pocítil prudký příval svěží krve do žil. Připadal si lehký, jako by mu z těla spadlo brnění. Probudil se z dlouhého spánku nenávisti. Uprostřed té strašlivé smrti se cítil živý jako ještě dosud nikdy.

Vyhledal mnicha Christoflea, který se skrýval ve stanu. Svěřil se mu: „Já sobec přivedl své lidi na jatka. Z toho pomyšlení mě bolí u srdce. Dobrý mnichu, stále toužím najít bratra, ale nechci se mu pomstít. Chci ho poprosit o odpuštění a sám mu odpustit. Lidský život je krátký a nelze ho promarnit nenávistí. Takže co teď? Mám se vrátit, nebo pokračovat v cestě?“

Nečekaně zaslechl šeptání: „Alariku…“ Popošel tím směrem a objevil jednookého žebráka, jemuž z břicha stále ještě trčel meč. Žebrákovi spadla kápě a odhalila plavé vlasy. Alaric mu strhl pásku z chybějícího oka – nechybělo, bylo modré jako jeho vlastní oči. Alaric hleděl do tváře bratrovi.

„Následoval jsem tě…,“ lapal Baudoin po dechu. „Hanbil jsem se za svou zradu. Toužil jsem bojovat vedle tebe…“

„Nemluv, bratře,“ polykal Alaric slzy.

„Nesmíš vinit Margot. Nesvedla mě, to já po ní lačněl. Ale tys ji tak často zanedbával…“

Alaric zvedl bratra do náruče. „Dlouhé války vždy vedly a povedou k nevěře manželek. Měl jsem se věnovat Margot, a ne válkám. Tu tragédii jsme zavinili všichni tři – a přitom jsme všichni bez viny.“

„Můžeš mi odpustit?“

„Když odpustíš ty mně.“

Baudoin zemřel a Alaric zvedl tvář k nebi a zavyl bolestí. A pak se v něm probudila nová pomstychtivost – touha zabít bratrova vraha. Mohutného Uhra zahlédl na protějším konci bojiště. Pustil se za ním. Ve spáncích mu bouřil tep, srdce cválalo jako válečný oř. Z hrdla se mu vydral krvežíznivý ryk. Pozvedl široký meč vysoko nad hlavu a bezbranný Uher se jen přikrčil.

A náhle…

Oslnivá záře. Vytryskla odnikud a zalila vše, Alarikovi pronikla očima až do mozku. Ochromeně se svezl na kolena. Světlo se rozlévalo a sílilo, vzdouvalo se kolem něho, změnilo se na celý vesmír. Alaric měl pocit, že se vznáší na orlích křídlech, ale pod sebou neviděl zemi – pouze světlo, chladivé a uklidňující. Tušil, že v záři plují další bytosti, hluboce s ním spřízněné. Prodchnula ho mocná radost, slastné rozjaření. Ani vítězná bitva, ani ženská náruč mu ještě nenabídly tak bezvýhradnou extázi.

A pak měl… vidění.

Zhroutil se na zem a skryl si hlavu zkříženými pažemi. V srdci zaslechl hlas. A srdce mu překypovalo pohnutím. „Ano!“ vykřikl Alaric. „Ano!“

Světlo pohaslo a Alaric se rozvzlykal přímo do prachu jako malé dítě.

Až po nekonečně dlouhé době se dovlekl zpět k bratru Christofleovi a pravil: „Ve své marnivosti jsem se považoval za dobrého rytíře. Bratra jsem zavrhl kvůli nečestnému chování, ale přitom nejsem o nic lepší než on! Na svaté výpravě jsem se zabýval vlastní nenávistí a nevěnoval jedinou myšlenku svým lidem ani svatému poslání. Zradil jsem svůj rytířský stav i přísahu, ovšem teď se začnu kát!“

Popsal své vidění a Christofle žasl, protože od časů Alexandra Velikého žádný Alexandrián nespatřil Boží světlo. „Byl to zázrak, Christofle! Promlouval ke mně hlas, který patřil Nejvyššímu knězi jménem Filos. Tvrdil, že jsem jeho vzdálený potomek a díky tomu že mi v žilách proudí královská krev.“

„Ó pane!“ zvolal Christofle a vrhl se rytíři k nohám.

„Půjdu do Jeruzaléma, ale ne kvůli své pomstě, protože jsem už pochopil, že spása je v odpuštění. Stejně jako já odpustil bratrovi, prosím teď o odpuštění tyto nebožáky.“ Rozhlédl se po poli vystlaném mrtvými těly. „Do Jeruzaléma pojedu za ušlechtilejším cílem. Všechno, co se odehrálo mezi mnou, Margot a mým bratrem, mi mělo otevřít oči, zbavit mě sobectví a dovést sem, abych tu vyslechl Boží příkaz. Mým úkolem je sjednotit Alexandriány a znovu oživit jejich svaté poslání.“

Vidění Alarikovi ukázalo, jak v nádherném křižáckém oděvu vjíždí do Jeruzaléma s Boží zástavou nad hlavou a v čele tisíců oděných stejně skvostně jako on. Věděl, že dostanou jméno Rytíři ohně, vjedou slavně do Jeruzaléma, vyrvou ho z pohanských rukou a zachrání svaté knihy.

Christofle hleděl na vznešeného pohledného rytíře planoucího svatým zápalem a náhle v něm vytryskly výčitky svědomí. Zhroutil se a doznal tajemství, jež mu otravovalo duši: že není o nic lepší než ostatní členové této ubohé výpravy, že se sice oháněl ctnostnými záměry, ale ve skutečnosti ho poháněla nízká marnivost. „Jsem zahořklý, protože jsem ztratil svou milovanou Kunigundu a kvůli tomu se zasvětil Řádu. Jenže Řád vymírá! Nové generace Alexandriánů nedbají o svatý odkaz, netouží plnit poslání staré přes tisíc tři sta let! Co je jim po tom? Když jsem obcházel sídla Alexandriánů a viděl, jak dobře si žijí, zatímco vzácné knihy a svitky tlejí a navždy mizejí, uvědomil jsem si, že celé ty roky jsem se obětoval nadarmo. To proto jsem všechny svoje naděje zaměřil na vás, můj pane, to proto jsem na vás nepřestával naléhat, aby můj život měl aspoň nějaký smysl. Chtěl jsem, abyste se na tuto výpravu vydal kvůli mně, ne kvůli Bohu, a za to se hluboce hanbím.“

Alaric položil dlaň na hlavu plačícího kněze. „Pojedeš s námi, dobrý bratře, jako Rytíř ohně, a příští generace budou s úctou vzpomínat na tvoje sebeobětování, udatnost a hrdinství a chválit tvé jméno.“

Alaric planul nedočkavostí vydat se zpět do Francie a naverbovat početnou armádu Alexandriánů. Vyhledá porůznu rozptýlené bratry a spolu s nimi vzkřísí starou slávu, kterou jim odkázal sám Alexandr Veliký. A urození Rytíři ohnivého řádu ho doprovodí do Jeruzaléma, zachrání vzácná slova požehnané Maří Magdaleny a přivezou je domů, do bezpečí.

2. část

.

13.

Moussa jel jako šílenec.

Bylo pozdě večer. Otcovy tři hosty vyzvedl hned na letišti a teď svištěl svým kanárkově žlutým chevroletem ze sedmapadesátého roku spícím Damaškem. Pasažéři se křečovitě drželi sedadel, jako by jim šlo o život.

Mlčky projížděli kulisou pohádek z Tisíce a jedné noci, kolem fontán, minaretů a tajemných uliček. Damašek, dvoumilionové velkoměsto, smaragdově zelená oáza na kraji pouště, údajně nejstarší nepřetržitě osídlené místo na celém světě. Nu, a protože zde lidé žili až dodnes, nikdo nedostal nikdy příležitost pořádně prozkoumat, co leží pod domy, takže Damašek se stal největším neodkrytým archeologickým nalezištěm světa. Čas od času se však stalo, že půda pod některou z moderních čtvrtí města se pohnula, ulice se náhle propadla a vůbec poprvé se na denním světle objevila dosud nepoznaná historie.

Candice tu dosud byla jenom jedinkrát a tehdy na ni rozesmátý řidič chrlil nepřetržitý komentář. Pro Moussu Konstantina to však neplatilo. Po úvodním srdečném pozdravu naložil zavazadla do kufru vozu, zvážněl a ztichl a chvatně je usadil. Nyní se řítil velkoměstem, jako by je někdo pronásledoval.

Candice vytušila, že něco není v pořádku. Upřeně sledovala Glennův zátylek. Sedel vpředu vedle zamlklého Moussy. Jestlipak má stejný pocit jako ona?

Odbočili na severozápad, kde se nad městem tyčila malebná hora Qassioun. Byla to čtvrť zvaná Al Muhadhann, odkud se z přepychových vil a sídel nabízel panoramatický výhled na Damašek. Západně se táhlo pohoří, ale východním směrem se na tisíce mil rozkládala poušť a sahala až k Indickému oceánu. Kdesi v té neobydlené pustině se nachází Hvězda babylonská.

Míjeli zavřené obchůdky a temná okna, zabedněné stánky, jen občas matnou kaluž světla pouliční lampy. Noční život se v Damašku nepěstoval. Konečně Moussa zpomalil a zaparkoval chevrolet u obrubníku, rozhlédl se temnou ulicí a chvatně dovedl pasažéry k bráně ve vysoké zdi. Na nádvoří zalité měsíčním svitem je vyšel přivítat jejich hostitel Elias Konstantine.

Pomenší, obtloustlý jako soudek, s úplně holou hlavou a v bílé košili, která nádherně zdůrazňovala jeho olivovou pleť. „Jen pojďte, pojďte dál! Vítejte v mém domě!“

Další chvatný úprk přes nádvoří, kde tryskala fontána a po zdech šplhaly bungavílie.

Klenutým vchodem vkročili do síně, jejíž mramorová podlaha se leskla jako zrcadlo. Pan Konstantine poznamenal: „K našemu setkání vedly politováníhodné a smutné okolnosti, pane Mastersi. Vašeho otce jsem si velmi vážil, kéž mu Bůh dopřeje klidné spočinutí.“

Ze síně vstoupili do chodby lemované skvostnými ikonami s náboženskou tematikou. Některé byly hodně staré, pozlacené rámy se začínaly olupovat. Když si Konstantine všiml, že Candice se zvědavě zadívala na strhující obraz mladíka na ryšavém koni, jenž kopím proklál padlého nepřítele, s úsměvem vysvětlil: „To je svatý Dimitri. Jsme řečtí katolíci a na svou starou víru jsme velmi hrdí.“

Zařízení vily tvořila směsice moderny a starožitností, vedle tureckých čalounů a vyřezávaného nábytku tu byly počítače, faxy, televizor s širokou obrazovkou. Pan Konstantine se nabýval dovozem a vývozem různého zboží a očividně prosperoval.

„Co nevidět se objeví moje dcera s občerstvením. Ale bohužel,“ upřel na hosty vážný pohled, „do Jebel Mara vás nakonec odvézt nemůžu.“

„Cože!“

Glenn lehce stiskl Candice ruku. „Pane Konstantine, jestli je tu problém s penězi…“

„Ne, ale bylo by to příliš nebezpečné,“ vysvětloval Syřan. „Když jsem jednal s vaším otcem, bylo tu bezpečněji. To už neplatí. Jednak tu máme potíže v Iráku, ale navíc se kdovíodkud objevili zvědavci a vyptávají se. Mám strach, že můj dům hlídají. Odmítám riskovat bezpečí své rodiny, takže se omlouvám, ale na moji pomoc spoléhat nemůžete.“

Glenn, Candice a Ian Hawthorne se po sobě vyděšeně podívali. Všichni si uvědomili totéž: dva Američané a jeden Brit se ocitli v Syrské poušti odkázaní sami na sebe. Nebylo to příjemné pomyšlení.

Vstoupila dívka s podnosem, na kterém stála stříbrná čajová konvice a sklenky. Za ní šly dvě ženy se sýrem, chlebem, s vejci vařenými natvrdo a olivami, s máslem a medem a s čerstvým ovocem. Konstantinovi hosté však neměli na jídlo ani pomyšlení.

„Nemohli bychom si najmout jiného průvodce?“ zeptala se Candice a posadila se na divan zavalený poduškami.

„Je mi líto.“

„A mohl byste nám prosím aspoň prozradit, kde se Jebel Mara nachází?“ Glenn zůstal stát.

„Je to malé horské pohoří severně od Palmýry.“

„Ale Palmýra je turistické středisko!“ zvolala Candice užasle. Ian zasténal. „Od Baskova pátrání uplynulo už osmdesát let. Za tu dobu se tam vystřídalo moře turistů. Co když Hvězdu babylonskou nasel někdo z nich! Třeba teď někde slouží jako popelník!“

Glenn roztržitě otáčel zlatým kroužkem na pravém prsteníku. Candice tušila, co udělá: vytáhne policejní odznak, pronese pár policajtských frází, dost možná i výhrůžek, že do věci zapojí místní policii. Proto ji překvapilo, když rozvážně pronesl: „Neznám vás, pane Konstantine, ale budu předpokládat, že jste rozumný člověk, a je proto možné se s vámi rozumně domluvit.“

Konstantine rozpřáhl paže. „Jsem zámožný. Peníze nepotřebuju.“

„Žádné vám nenabízím, ale zkusím vám vysvětlit, co vlastně hledáme.“

Syřan si založil paže na prsou a pohodlně se rozvalil v křesle s výrazem, který Glennovi jednoznačně sděloval, že plýtvá dechem.

Glenn mu stručně pověděl o Pierru Duchesneovi a kamenné tabulce se záhadným písmem, vyprávěl o Rusovi jménem Baskov, který šel po stopách Duchesneho výpravy v naději, že objeví další kamenné tabulky. „Máme důvod předpokládat, že Baskov je skutečně našel, ale pak dostal horečky a vrátil se do Moskvy, kde brzy nato zemřel. Je pravděpodobné, že Baskov svůj nález domů neodvezl – možná byl příliš objemný nebo křehký či přehnaně hlídaný – takže nakreslil mapu, podle které by snadno našel cestu zpět. Mapa a úlomek jedné desky zůstaly v rodině, zřejmě zastrčené někde na půdě, a teprve po pádu Sovětského svazu je Baskovův pravnuk nabídl k prodeji v inzertním časopise, kde se o nich dočetl můj otec.“

Konstantinovi se v černých očkách zablýskl zájem. „A co čekáte za objev? Starověkou knihovnu?“

„Ano, případně něco na způsob archivu.“

„A co je vlastně ta Hvězda babylonská?“

Glenn si zamyšleně změřil muže, který ještě před chvílí představoval jejich spásu a teď naopak překážku. Zhluboka se nadechl. Samozřejmě netušil, co Hvězda babylonská je, zda místo, předmět, ruiny chrámu, zvláštní úkaz na obloze či časový údaj. A těžko mohl Konstantinovi prozradit, že se snaží předběhnout člověka, jenž chce s pomocí starověkých tabulek přivolat celosvětovou zkázu. Nakonec tedy řeckému katolíkovi, jemuž se na černě zarostlé hrudi blýskal zlatý kříž, nabídl odpověď: „Je to Hvězda betlémská.“

Konstantine naštěstí nezaregistroval užaslý výraz ve tvářích Glennových společníků, naopak se dychtivě předklonil. „Jeden ze tří mudrců pocházel z Babylonu. Obsahují snad tabulky popis Spasitelova zrození, zaznamenaný rukou jednoho ze tří králů?“

„Podobnou teorii nemůžeme vyloučit.“

Elias našpulil rty. „Máte s sebou tu mapu?“

Glenn se obrátil ke Candice, jež váhavě sáhla do kabely. „Tady je kopie,“ podala hostiteli list papíru.

Konstantine mapu chvíli studoval. „Tyhle značky mi nic neříkají.“

„Nám také ne, ale předpokládáme, že velké X označuje polohu Hvězdy betlémské.“

Hostitel se zvedl. „Půjdu si zavolat.“

Sotva zmizel, Candice se přísně podívala na Glenna: „Obelhal jste ho!“

„Ne úplně. Hvězda babylonská je skutečně jiný název pro Hvězdu betlémskou a na tabulkách může být i zmínka o putování tří králů.“

„Stejně to byla lež!“

„Když člověka nepřesvědčíte penězi, zkuste víru,“ ukázal Glenn na ikonu svatého Dimitriho, o kterém Konstantine hovořil s takovou úctou.

„Vyrazíme těsně před úsvitem!“ oznámil Konstantine, když se k nim opět připojil. „V noci by se na cestu vydal jen šílenec.“ Rozpřáhl paže, aby naznačil širokou škálu rizik, která na poutníky čekají. Candice byla ráda, že dostane možnost trochu se prospat.

Vstali brzy. Město ještě tonulo v hlubokém spánku, když do sebe nakvap nalili hustou kávu a zajedli ji plackami pity s datlovou nádivkou. Potom nasedli do Moussova kanárkově žlutého chevroletu. Obloha na východě slabě zrůžověla.

Výprava se skládala ze tří vozů. V prvním jel Konstantine a jeho hosté, za volantem seděl Moussa. Další dvě auta byla vrchovatě naložená kanystry s benzinem, rezervními pneumatikami a náhradními součástkami k chevroletu, protože je čekal náročný terén a na silnici mezi Damaškem a Palmýrou stála pouze jediná benzinová pumpa. Konstantine své společníky chmurně upozornil, že na podobných trasách se auto poškodí raz dva.

Po klikatých úzkých silničkách prokličkovali mezi domy do údolí, nechali za sebou zahradní zdi, elegantní vily a zavřené kavárny, pak pokračovali podél říčního břehu lemovaného úředními budovami, velvyslanectvími, přepychovými hotely a univerzitním areálem. Široká ulice byla skoro prázdná, jen směrem k tržišti se po ní vleklo pár vozíků tažených oslem.

Když přejeli most a za sebou nechali Národní muzeum, Konstantinovi zazvonil mobil. Po krátkém úsečném telefonátu štěkl: „Sledujou nás!“ Poručil Moussovi, ať odbočí do nejbližší uličky.

Moussa prudce strhl volant doleva a zamířil k hlavní poště a parkovišti taxi. Zbylá dvě auta pokračovala po původní trase, ale otřískaný růžový nissan bez poznávací značky a se zhaslými reflektory se držel prvního vozu. „Zrychli!“ zavelel Konstantine a přitom se nervózně ohlížel.

Moussa dupal na pedál, ale pronásledovatelé se jich drželi dál a zřejmě bez problémů. Před nimi se tyčily hradby starého centra. „Honem!“ sykl Konstantine a vzepřel se dlaněmi o palubní desku. Glenn s Ianem a Candice se zoufale drželi opěradel před sebou.

Chevrolet se vnořil do bludiště křivolakých úzkých uliček města, jež jako by se vylouplo z dávné minulosti. Bazary, zdobené balkony, místa, kde poutník Pavel zažil před dvěma tisíciletími zázrak Zjevení Páně.

Moussa se snažil pronásledovatele setřást, prudce zatáčel, vracel se, prodíral se tak uzounkými uličkami, div si neodřel žlutý lak na bocích auta, drkotal ve výmolech, natřásal pasažéry jako hračky.

Nissan se jich držel jako klíště.

„Co od nás chtějí?“ křikl Ian, když chevrolet vjel do výmolu uprostřed silnice tak tvrdě, až s Candice narazili hlavou do střechy vozu. „Co kdybychom prostě zastavili a promluvili si s nimi?“

„Ale o mluvení oni nemají zájem,“ zařval Konstantine přes rameno.

Auto dojelo k východní hranici starého města, kde výlohy obchodů byly plné křesťanských ikon, sošek, modlitebních knih. Náhle se ve světle reflektorů vyloupl stařec v dželabě, který vedl oslíka.

Moussa prudce zmáčkl klakson a Candice si zakryla oči. Ian hulákal jako pominutý, chevrolet sebou smýkl do strany, nárazníkem zavadil o prázdný prkenný stánek, jenž se s třeskem rozsypal jako krabička zápalek, vzápětí se auto smykem vrátilo na silnici a pokračovalo v zběsilé jízdě.

Candice se ohlédla: Nissan předvedl navlas stejný manévr a jen o vlas minul hrůzou zkamenělého starce.

Šílený závod bez pravidel pokračoval, naštěstí v téměř prázdných ulicích, a když vyjeli na rovnou širokou silnici a chevrolet se rozletěl maximální možnou rychlostí, nissan je přesto začal nebezpečně dotahovat.

Konstantine drtil v zubech arabské, řecké a nakonec i anglické kletby.

Ianovi náhle povolily nervy. „Ksakru!“ zahučel, vrazil ruku do látkového vaku, který měl na zemi mezi koleny, a vylovil revolver.

„Proboha!“ zavřískla Candice. Ian stáhl okénko a vyklonil se ven.

„Copak ses zbláznil?“ zařval Glenn.

„Jen jim prostřelím pneumatiku.“

„Houby, někoho zabiješ!“ Oba muži se začali o zbraň přetahovat, ale přitom třeskla rána a kulka neškodně proletěla stropem auta.

Hluk výstřelu vyděsil řidiče druhého vozu, takže mimoděk škubl volantem a ztratil nad řízením kontrolu. Nissan se zhoupl ke krajnici, kolo zapadlo do výmolu, celý vůz vyletěl do vzduchu a v kotrmelcích se skutálel ze strmého svahu.

Dole přistál na střeše a vzápětí vybuchly plameny. Ohnivá koule se vzepjala k noční obloze a bezmocná posádka vozu zařičela hrůznou bolestí, uvězněná a odsouzená k smrti.

Jessica Randolphová si pod zářivým středozemským sluncem pozorně prohlížela středověký dokument, jenž se jí jemně třepetal v prstech.

Moc by ji zajímalo, proč o něj Philo tolik stál. Sehnala mu už hodně věcí, ale s jinými vzácnými starožitnostmi, pocházejícími většinou z počátku našeho letopočtu – Epištoly Longinovy (originál, ne upravená verze), rukopis Dafyddova snu o Gwilym, o jehož existenci měli Velšané matné tušení, ale Philo ho skutečně vlastnil, takzvané „ztracené“ poznámky Leonarda da Vinci, Diamantovou sútru, nejstarší datovanou tištěnou knihu na světě, chybějící úryvky z počátečních i závěrečných částí Knihy z Kells – ale tento dopis s nimi neměl nic společného.

„Tohle jste chtěla, ne?“ ujišťoval se její společník Terry Leslic, jinak majitel jachty, a podával Jessice broušenou sklenku šampaňského. Na stole už stály mísy exotického ovoce a chlazeného humra, číšník diskrétně vyčkával, kdy bude smět servírovat, ale Jessica nic z toho neráčila brát na vědomí. Ráno měla o půl kila víc než obvykle, což znamenalo celodenní hladovku. Záviděla Terrymu temně osmahle, nesmírně štíhlé, i když svalnaté tělo, vypovídající o neustálém fyzickém cvičení, které vyžadovala jeho profese – neobešel se při ní bez šplhání po stěnách, proklouzávání pod paprsky bezpečnostních senzorů a spouštění se do světlíků.

Jachta měla na délku pětatřicet metrů a lenivě kotvila na vlnkách azurového moře. V podpalubí byly čtyři přepychové salonky, vany s vířivkami a zlatým kováním. Pětičlenná posádka neměla potuchy, že jejich zaměstnavatel je zloděj starožitností, po kterém už roky pátrá policie na celém světě.

Právě před týdnem se Jessica a Terry sešli v salonku tady na jachtě. Dveřmi otevřenými na palubu dopadalo slunce na plyšové pohovky. Na stůl určený k rozprostření námořních map položila Jessica plán muzea v australském Melbourne. Bohatý mecenáš tam věnoval vzácnou sbírku, k níž patřil i dopis z jedenáctého století, psaný Raymondem z Toulouse. A Philo Thibodeau ten dopis chtěl.

Terry Leslie plán muzea pozorně prostudoval a vtiskl si do paměti systém osvětlení, kontrolních panelů, klimatizace, elektrického vedení, senzorů a monitorů. Na mapě byla zakreslena i stanoviště ostrahy a časový rozvrh hlídek.

Poté si Terry pročetl doprovodné poznámky a zapamatoval si klíčová fakta typu: Okna nelze otevřít, materiál plasu objekt navíc strázeň psy, senzory otřesů. Muzeum bylo vybaveno špičkovým bezpečnostním systémem.

Hračka.

Objednané zboží Terry doručil už za týden.

„Skvělá práce,“ pochválila Jessica lupiče, kterému jeho schopnost krást drahé zboží na objednávku vydělala nejen na tohle plavidlo, ale i na vilu ve Španělsku, byt v Hollywoodu a flotilu luxusních aut.

Terry Leslie se chlubil: „Mám za sebou padesát šest akcí a jedinkrát mě nechytili. Dokonce jsem nikdy nepatřil ani mezi podezřelé.“

Jessica si pročítala dopis a v duchu překládala věty ze středověké francouzštiny. Raymond z Toulouse napsal v roce 1048 dopis místnímu biskupovi o svém podezření týkajícím se tajného pohanského společenství zasvěcenému záchraně a zachování rouhačských textů až do dob, kdy Antikrist vstane z mrtvých a převezme vládu nad světem. Raymond tam zmiňoval pevnost v Pyrenejích.

Proč Philovi tolik záleží právě na tomhle dopise?

A najednou jí to bylo jasné: Cenný nebude dopis sám o sobě, ale jeho obsah.

Tajné společenství.

Jachta se mírně pohupovala na pokojném moři, hostitel vychutnával sousta krabího masa v rozpuštěném másle a Jessica zatím v duchu bleskově třídila všechny možnosti, důvody, souvislosti.

Společenství čeho? Svatého Grálu? Kristovy krve? Společenství, o kterém dosud neslyšela ani Jessica, která se znalostmi podobných tajemství živila, tak utajené společenství, že templáři vedle něj vypadali jako exhibicionisté.

Raymond z Toulouse napsal: Poznáte je podle prstenu s plameny.

Prsten s plameny?

Prsten na Pilově pravici?

Je snad Philo členem tajného společenství?

Za tmavými brýlemi, které jí chránily zelené oči před oslepivými odlesky na hladině, jí mysl pracovala jako dobře promazaný hodinový stroj. Tohle byl nečekaný zvrat. Jessica si totiž uvědomila, jakou má ten dopis skutečnou cenu – ne pro Phila, ale pro ni.

Jessica po Thibodeauovi toužila. Vyhovoval by jí jako partner v bohatství a moci. Když před třemi lety zemřela Sandrine, Jessica vycítila šanci. Philo byl teď vdovec, žádná manželka jí nestála v cestě. Bohužel, on se na Jessiku nikdy nepodíval žádostivě jako ostatní muži. I když se snažila sebevíc, nedal ani náznakem najevo, že by měla šanci ho svést. Po čase usoudila, že musí zvolit jiné prostředky. Nejdřív ho plánovala navnadit Hvězdou babylonskou. Plán ovšem selhal, protože závisel na úspěchu Candice Armstrongové a Glenna Masterse. Musela tedy přijít s náhradním řešením.

A tento dopis vyhovoval naprosto dokonale.

Jessica se pousmála. Naučila se už dávno – ještě před chirurgickým zvětšením prsou, úpravou nosu, změnou jména, prostě v dobách, kdy i nikláky rozhodovaly o tom, zda si udrží náskok před policií a bankovními exekutory – že chytrý podvodník má vždy v záloze náhradní plán. Když selže první varianta, není to ještě žádná tragédie, a pokud nevyjde ani plán B, pak je vždy možné sáhnout po možnosti C.

Byla odhodlaná Phila dostat – za každou cenu. I kdyby měla vraždit.

14.

Philo věděl, že po něm jdou. Losangeleská policie. Že ho chtějí vyslechnout v souvislosti se smrtí Johna Masterse. Bylo mu to jedno. V životě ho nedopadnou, a i kdyby, stejně by pro ně bylo pozdě.

Philo seděl v proskleném obývacím pokoji, obklopený nebem. Byt o rozloze dva tisíce metrů čtverečních se rozkládal od třicátého patra výš. Z přízemí budovy v Houstonu nebyl vůbec přístupný, jedinou možnost představovala helikoptéra. Pokud policie dům hlídala v naději, že si ho vyčíhá, pak ji čekalo hodně dlouhé čekání.

Thibodeau měl volné kalhoty z bílého flanelu a bílou hedvábnou košili. Philo věřil, že pro skutečného jižanského džentlmena se hodí jedině bílá barva Jeho jediný ústupek v tomto směru představoval světležlutý proužek u krku a stejně žlutý hedvábný kapesníček zastrčený do kapsičky u košile.

I zařízení bytu bylo laděné podobně: pohovky, koberce, stěny, květiny, dokonce i obrovský konferenční stolek byl z bělostného mramoru. Dokonalá kulisa pro čerstvě získaný obraz zavěšený nad bílým mramorovým krbem, v němž plápolal oheň.

Abstraktní obraz tvořený různými odstíny a strukturami bílé, jen místy protkané nebeskou modří a perleťovou šedí – to nemohlo být nic jiného než zobrazení Luminace. Lenore zřejmě porušila slib a synovi i manželovi prozradila existenci tajného společenství. Jak jinak by se Glenn o Luminaci dozvěděl? Bezesporu má talent. Zatímco detektiv byl v nemocnici, Philo si v jeho ateliéru prostudoval všechny obrazy a vysledoval postupný vývoj Glennovy vize. Pozdější obrazy, ty s lidskou tváří, se nesmírně blížily absolutní pravdě. Philo si to vyložil jako znamení. Všechno do sebe dokonale zapadalo.

Brzy, Lenore, už brzy.

Usrkl ze sklenky drahé skotské. V bílém obývacím pokoji byl sám – jinak by se napít nedokázal.

Philo nikdy nejedl a nepil v přítomnosti jiných lidí. Nikdo ho nikdy neviděl spát. Nikdy nechodil na veřejné záchodky. Nic z toho se nehodilo pro osobu s jeho svatým posláním. Ježíš dělal chybu, když jedl a pil se svými apoštoly a tak je vlastně mátl, protože nechápali, proč Boží syn potřebuje potravu a víno. Jíst Phila nikdy neviděla ani jeho manželka Sandrine. Jeho poslední konzumace ve společnosti další osoby se odehrála kdysi na pikniku s Lenore.

Toho dne se jeho život změnil od základu.

Znovu se zadíval na polaroidový snímek, který mu předtím doručili. Glenn Masters a Candice Armstrongova na letišti čekají na vyhlášení svého letu a netuší, že je někdo fotografuje. Hledí na sebe, kratičký okamžik polapený fotoaparátem. Navenek: vztek, podrážděnost, netrpělivost, odmítání společnosti toho druhého. Ale Philo ze snímku vyčetl ještě něco: tak živočišně prazákladní přitažlivost, že si ji neuvědomují dokonce ani ti dva. Takhle asi vypadal on sám předtím, než pochopil, že miluje Lenore.

Než toho dne učinil první krok na neodvratné cestě vstříc osudu…

Philo měl dojem, že dívka je úplně nahá. Stála v říčce a omývala si slonovinově bílé tělo. Neslyšně se přiblížil a zjistil, že je oblečená do řízy splývající až po kotníky, světlé jako její kůže. A nedalo se říct, že se omývá, pouze si nabírala vodu do dlaní, zvedala je vysoko nad hlavu a nechala ji v pramíncích stékat dolů. Jako by sypala diamanty. Nezemské stvoření v zelených lesích nabírá hrsti diamantů a rozhazuje je po větru.

Pohnula se a on si všiml drobných ňader a útlých boků, zavlnila se dlouhá hříva a štíhlé nohy. Odhadoval, že je zhruba v jeho věku, patnáct let. Krása jejího obličeje mu vyrazila dech. Ihned pochopil, že on sám se jí nesmí ukázat, protože sice pocházel z bohaté a vlivné houstonské rodiny, ale dívky ještě jako by Phila neviděly, nebo hůř, smály se mu, protože byl mrňavý a na oblém obličeji mu svítila spousta pih. Výsměch od tak skvostného stvoření by nepřežil. Jenže náhodou došlápl na suchou větvičku, fialkové oči zalétly mezi stromy a zahleděly se na něho.

„Ahoj!“ zvolala dívka.

Vyšel na břeh říčky. „V zdejších lesích straší.“

„Já vím. Ani voda tu neteče, jak by měla. Jako by tu neplatily fyzikální zákony.“

Zrudla. „Chci studovat fyziku, víš.“

Philo jen polkl úžasem. Psal se rok čtyřicet osm a většina dívek nesnila o kariéře fyzika, ale i kdyby tahle víla tvrdila, že se touží stát horníkem, stejně by ho okouzlila.

Věděl, co je dívka zač. Lenoie Rousseauova, její otec byl členem řádu Alexandriánů, s rodokmenem stejně dlouhým, jako měl sám Philo.

„I kdybychom stokrát měli demokracii,“ vtloukala matka Philovi ustavičně do hlavy, „v níž si jsou všichni občané rovni, nikdo nemůže nic změnit na skutečnosti, že pouze nepočetná hrstka lidí dokáže vysledovat své předky až k počátkům řádu jako my – tři sta let předtím, než kněží hledali záchranu ve vyhnanství. Jsi přímým potomkem kněze Fila a princezny Artemisie. Na to nesmíš nikdy zapomenout, Philo. Jsi nadřazený ostatním. Jsi víc než oni.“

Lenore tu byla poprvé, otec ji sem přivedl kvůli zasvěcení. Philo ten obřad absolvoval už loni v létě, o svých čtrnáctých narozeninách, a proto jí nabídl pomoc. „Je to hrozně snadné,“ ujišťoval ji a hlas mu při pohledu do těch fialkových očí pubertálně přeskakoval. „Pár postních dní, trochu meditace, nějaké ty otázky a nakonec přísaha věrnosti a mlčenlivosti.“ Po složení přísahy novicové získali přístup k esoterické moudrosti starověku, kterou bylo poslání Alexandriánů odjakživa prodchnuto, ale o tomhle se Philo nezmínil. Nejdřív dívka musela odpřísáhnout, že zachová věrnost řádu i jeho tajemství.

Lenore se zadívala na vodní proud, který jí vířil kolem kotníků, a polekaně vykřikla: „Tolik kamení! V životě nedojdu sama ke břehu!“ Byl vzdálený třicet centimetrů.

Philo k ní vztáhl ruku. Než ji dívka uchopila, ještě okamžik na něho upírala ty ohromující fialkové oči, a řekla: „Jsi tak galantní! Můj rytíř v krásné zbroji!“

Vložila štíhlou dlaň, chladnou a mokrou od říční vody, do jeho zpocené pubertální ruky, a on jí udatně pomohl vykročit z proudu. Byla nezemsky křehká jako víla, pod řízou jí prosvítaly růžové bradavky, dlouhou hřívu měla kučeravou a nadýchanou, zatímco on se cítil neohrabaně a přízemně, se svým silným texaským přízvukem dokonce buransky.

Ale Lenore se Philovi nesmála, ani se netvářila, že pro ni neexistuje. Pochválila ho, že je galantní. V tom okamžiku se Philo zapřísahal, že celý svůj život zasvětí tomu, aby jí jednou byl hoden.

V následujících pár letech ještě vyrostl, i když jen asi o deset centimetrů. Nedostatečný vzrůst se snažil vynahradit dokonalými způsoby, ale komu se snažil vyrovnat? Jeho otec byl zakřiknutý slaboch, jehož si Philova útočná matka vybrala kvůli jeho majetku a původu. Zajímal se pouze o dvě věci, a sice o svoji sbírku známek a o co nejmenší kontakt s manželkou – takže žádný zářný vzor pro dospívajícího chlapce.

Ale Philo naštěstí nemusel hledat daleko. Robert E. Lee, konfederační generál v Občanské válce býval kdysi považován za nejpohlednějšího muže celého Jihu a pravého džentlmena, dokonce načrtnul základní rysy, bez nichž se džentlmen neobejde: Džentlmen necítí potřebu ani nutnost stále připomínat nezdvořákům, že mu ublížili. Džentlmen totiž umí nejenom odpouštět, ale i zapomínat. Usiluje o ušlechtilou povahu a mírné vystupování, oboje provázané s dostatečně silným charakterem, aby nechal minulost minulostí. Džentlmen svou moc a schopnosti uplatňuje moudře a v pravý čas. Umí odpouštět i zapomínat a chovat se velkomyslně.

Lee sice prohrál válku, ale na osud nezatrpkl. Zosobnil příklad pro své jižanské krajany a doufal, že hořkost nad prohranou válkou upadne v zapomnění, aby se konečně mohla zrodit sjednocená Amerika. Sám se řídil nejvyššími měřítky, jednal jako skutečný rytíř a byl ztělesněním nejdokonalejších ideálů mužnosti. Podle jeho mínění má mít jižanský džentlmen následující kvality: skromnost, sebeovládání, povinnost, upřímnost, ohledy vůči ostatním, odvahu, hlubokou úcta k ženám, zdvořilost, smysl pro čest a hluboké náboženské přesvědčení. A právě tímhle seznamem se Philo řídil skoro posvátně a jeho body dodržoval v běžném životě. Dokonce i tehdy, když byl časem donu cen zabíjet, dělal to soucitně a s úctou vůči oběti, kterou předtím ujistil, že Bůh na ni shlédne obzvláště milostivým pohledem.

A protože generála Leea označovali za „posledního vznešeného rytíře“ a protože Philo měl předky mezi křižáckými rytíři, přijal tento titul za vlastní.

Se svým idolem nesouhlasil pouze v jednom bodě. Lee tvrdil: „V Bibli existují pasáže, které neumím objasnit, ale přijímám je bezezbytku a věřím jejímu moudru, vzešlému z Ducha Svatého.“

Lee se mýlil v důležitém faktu: Bůh neexistoval, takže nemohlo existovat ani slovo Boží.

Philo se cvičil v řečnickém umění, zbavil se jižanského přízvuku i frází, změnil držení těla (díky němu se i se svou malou postavou zdál urostlý), způsoby i pokyvování hlavou při řeči. Kultivoval si všeobecný rozhled a tolerantní světový názor. Pilně studoval a dosahoval těch nejlepších výsledků. Získával vyznamenání a univerzitu absolvoval s mnoha oceněními. A to všechno dělal pro Lenore, lesní vílu s fialkovýma očima, která mu řekla, že je její rytíř.

S výjimkou několika společenských událostí v sídlech členů řádu po celém světě se po setkání u říčky scházeli jen výjimečně – Lenore žila v Kalifornii a Philo v Texasu. Z myšlenek mu však nezmizela ani na vteřinku, a ať Philo dělal cokoliv, každý jeho čin, každičký jeho dech byl pro Lenore, a kdykoliv přemýšlel o budoucnosti, bez výjimky ji viděl po svém boku.

Ve splnění snu mu bránila pouze jediná překážka. Bathsheba Thibodeauová.

Ozval se zvonek. Znamenalo to, že někdo má zájem vstoupit do obývacího pokoje. Philo postavil sklenku na skryté místo, stiskl tlačítko na panelu a jedny z dveří se tiše rozevřely.

Přes práh vešel muž s jahodově rudou skvrnou na tváři. „Právě přišlo tohle.“

„Díky, pane Rossi!“ rozzářil se Philo. Překlad textů Jacoba Buschhorna provedený odborníkem, jenž je zárukou bezchybnosti. Korelak Sammy představoval jen bezvýznamnou oběť na cestě za tak výsostným cílem. „Z Damašku jsou nějaké zprávy?“

„Zatím ne, pane.“

Philo počkal, až dveře zaklapnou, a nejprve je dálkově zamknul – odemčených místností se hrozil – a až potom otevřel balíček.

Překladatel vrátil originál a k němu přiložil překlad. Philo se do něj dychtivě začetl ještě dřív, než se vůbec posadil.

Zaplavilo ho zklamání.

Pevně věřil, že anglický překlad Britty Buschhornové je chybný, ale původní německý text obsahoval stejné chyby. Ty předpokládané inspirativní věty – Bůh mi zjevil svůj plán… – zněly obyčejně a beznadějně přízemně. Byly bezcenné. Nic, co by sneslo srovnání s tím, co mu kdysi dávno napsala Lenore v dopise, který střežil jako nejvzácnější klenot: Můj drahý Philo, my jako lidstvo se vyvíjíme a vzkvétáme už celé věky. Bůh nás stvořil jako pouhé děti. Důkazem toho jsou jeho zákony. Ty první se týkaly morálky – zákony Hamurabiho, Mojžíše, Konfucia. Podle těch zákonů jsme měli řídit a usměrňovat svůj život. Časem jsme však dospěli a Bůh nám zjevil další a mnohem složitější, ohromující zákonitosti – myslím fyzikální a astronomické zákony, řád kvantového světa. Denně se dozvídáme o nových zázračných vědeckých objevech. Bůh nás tak připravuje na změnu nedozírného rozsahu. Stojíme na samém pokraji zázraku.

Phila nikdy nepřestal uchvacovat způsob, jakým Lenore hovořila o Bohu, třebaže jako Alexandriánka v jeho existenci nevěřila. Ovšem to byla součást její okouzlující všestrannosti. Lenore vášnivě věřila v Luminaci a sama vyzařovala zlatý přísvit, jako by ji aspoň zčásti zosobňovala.

Philo odhodil překlad Buschhornova textu na konferenční stolek. Bezcenné žvásty! Všechno teď záleželo na Hvězdě babylonské.

Znovu sáhl po skotské, hřejivé Jantarově zlaté a hebké.

Bathsheba. Tehdy před lety mu hned bylo jasné, že bude představovat problém.

V těch dobách se Philovy matky všichni báli. Ne snad proto, že byla nejbohatší společenskou hvězdou jižní části Spojených států a že skutečnost, zda člověka zapsala na seznam hostů či naopak nezapsala, určovala celý jeho další společenský osud. Lidé se jí děsili, protože mluvila s mrtvými. Potřebují ukonejšit, říkávala, a Philo věřil, že mrtví jí skutečně naslouchají. Přeslechnout Bathshebu bylo prostě vyloučeno.

Hrozivá ženština s rodokmenem sahajícím více než dva tisíce let do minulosti – zatímco manžel dokázal své předky vyjmenovat jen k lodi Mayflower – vládla pověstnou železnou rukou a v samém středu jejího bezohledného vesmíru stál jedináček: Philo.

Ve skutečnosti se jmenovala Jimmynell, ale připadalo jí to jako „moc texaské a hloupé jméno“, proto je změnila na Bathshebu, podle manželky biblického Davida a matky krále Šalamouna, protože už ve svých osmi letech byla bezvýhradně oddaná bibli. Už tehdy jí bylo jasné, že se z ní jednou stane osobnost, s níž bude veřejnost počítat. Biblická Batšeba dostala syna na izraelský trůn lstí a úklady, ale Bathsheba Thibodeauová nemířila tak nízko. Pro svého Phila si vytkla mnohem vznešenější cíle.

Už od nejútlejšího dětství Philo chápal, že má výjimečné poslání. Pouze jediná věc mu nešla do hlavy: Když jeho rodiče nevěří v Boha, proč tedy každou neděli chodí do kostela a nutí ho učit se bibli nazpaměť? Matka mu opakovala, že jednoho dne to pochopí. Měla pravdu, pochopil to právě v den svých čtrnáctých narozenin, kdy byl zasvěcen Řádu.

Slovo „boháč“ zdaleka nevystihovalo pravou míru jmění rodu Thibodeauoů. Koberec v přijímacím salonu rodinného sídla byl spleten výhradně z pávích ocasů, přepychové pokoje a sály se vymykaly popisu, do tanečního sálu v druhém patře se pohodlně vešlo dvě stě hostů, zatímco v orchestřišti o celé patro níž hrála hudba. Pokud se v tanečním sále nekonala nějaká slavnost, malý Philo se tam směl projíždět na kole.

Tehdy, ve třicátých a čtyřicátých letech, to v Houstonu byla právě jeho matka, kdo určoval, co a kdo je módní a žádoucí. Všichni ji otrocky napodobovali, i kdyby sami byli sebebohatší a sebevlivnější. Jedním z kritérií, kterými posuzovala kvalitu člověka, byly, jak tomu říkala, „tři prolenošené generace“, čili majetek děděný v rodině nejméně sto let. Tímto způsobem vyplela ze společnosti nové zbohatlíky.

Philo vyrůstal ve světě oslnivých plesů a večírků a zšeřelých seancí. Dámy v třpytných róbách tančily valčík a vdovy v černém hovořily s nebožtíky. Líbezné tóny taneční hudby se střídaly s hrobovým tichem, v němž Bathsheba šeptem hovořila se zesnulými.

Chlapec Philo se zmítal mezi těmito dvěma protikladnými světy – životem a smrtí. Matka mu připomínala Titanic razící si cestu oceánem. Nevzpomínal si, že on sám by z ní měl někdy strach. Kdykoliv si ho vzala do své mohutné postele s nebesy a přitulila si ho k ňadrům a hladila po hlavě, líbala ho do vlasů a vykládala mu, že on, Philo, je výjimečný, vzácný a jedinečný, a chlapec, ať tříletý nebo dvanáctiletý (ve třinácti požádal o možnost spát ve vlastní posteli, kterou dostal, třebaže neochotně), vstřebával matčino zbožňování a obdiv, a jenom se tajně ptal, zda je to pravda. Ve čtrnácti, když ho zasvětili do tajemství Alexandriánů, si uvědomil, že je skutečně nesmírně výjimečný. A když ve svých jednadvaceti promoval na univerzitě, matka ho políbila, pohladila po sluncem ozářených vlasech a pošeptala mu do ucha: „Pamatuj si, že pocházíš z královské krve, synku. Z královské krve.“

A díky tomu byl připravený převzít své právoplatné místo v čele Alexandriánů jako první vůdce v jejich třiadvacet století dlouhé historii. S Lenore Rousseauovou po boku.

A právě v jednadvaceti si s ní Philo vyjel na piknik, kde ji hodlal požádat o ruku – a také to udělal. „Philo, ty ve mně vidíš bohyni,“ namítla Lenore, „ale já nic takového nejsem. Jsem obyčejná žena, mám svoje chyby a slabé stránky. Nedokážu splnit tvoje očekávání. Zklamala bych tě.“

A on si v duchu říkal: Pokora a skromnost pouze umocňují její dokonalost. Poklekl: „Lenore, ty jsi pro mě to nejkrásnější, jsi světlo, které mi ozařuje cestu. Lenore, jsi moje duše.“

„Co ode mě vlastně chceš?“

„Prosím tě, aby ses stala mou paní, abys mi dovolila ti sloužit, tisknout tě k srdci a abych ti směl obětovat celý svůj život i jeho smysl.“

„Philo, já se budu vdávat.“

Barvy okolního světa se prudce změnily, vyrudly – zeleň zešedla, modř oblohy zbělela, Philova duše žhnula rudě. Zvuky zněly jinak, tóny ztratily na melodičnosti, řezaly do uší, země se naklonila, jako by tahle líbezná studentka fyziky změnila nezměnitelné přírodní zákony. Lenore a její kontroverzní kvantová teorie: „Matematické zákony odhalí existenci Boha.“

„Je to taky fyzik?“ zeptal se Philo, když bylo po všem. Hluboko v duši se mu zažehl oheň, nepatrná jiskřička, jako když křemen křísne o pazourek, ale rychle sílil na požár, rozdmýchávaný vichry ženoucími se jeho duší. Vlastně ani nevěděl, proč se ptá.

„Věnuje se historii Blízkého východu.“

Plameny vyšlehly v Philovi jestě výš. Touto větou získal jeho sok podobu a cíl. Philo upřeně civěl na chlebové kůrky z obložených chlebů, zbytky oliv, pomerančovou kůru, prázdné láhve od minerálky – důkazy, že spolu pojedli. Náhle mu bylo jasné, že už nikdy nedokáže pozřít sousto v přítomnosti jiné osoby.

„Buď tak hodný a popřej mi hodně štěstí!“ obrátila k němu prosebně fialkové oči.

„Přeji ti hodně štěstí,“ popřál jí, protože přesně tak by se zachoval i generál Robert E. Lee, džentlmen, jenž nikdy neprozradil své základní emoce, a před dámou už vůbec ne. Prohrál a prohru přijal stejně vznešeně jako generál Lee tu svou.

Když se však vracel domů svým sporťákem alfa romeo, který dostal od rodičů za promoci, stravoval ho oheň – ale nešlo o plameny hněvu či nenávisti a zklamání, ale o žhavou touhu se Lenore pomstít. Ublížit jí. Způsobit jí stejnou bolest, jakou ona způsobila jemu. Ale přesto to nedokázal! Třebaže duše se mu škvařila pekelným utrpením, Philo z toho nemohl vinit ji, dokonalou a nevinnou Lenore.

Ovšem ten oheň musel ven, jinak by sežehl jeho samého a Philo by zahynul. Někdo za to musí zaplatit.

Jeho otec byl jako vždy v pracovně, hrbil se nad sbírkou známek a zkoumal maličké čtverečky papíru lupou, jako by hledal lék na rakovinu. Otec, který v životě nepracoval, bohatství zdědil, kdysi pohledný, ale teď prošedivělý a vyhaslý po dvacetiletém soužití s nezničitelnou Bathshebou. Jeho otec, který netušil, co se děje v posteli s nebesy, a ostatně, zasáhl by nějak, i kdyby věděl?

Bathsheba seděla v pokoji určeném pro seance, mluvila s duchy, přesněji řečeno jim rozkazovala, nařizovala mrtvým, aby byli trpěliví. Nikdy nepochopil kořeny matčina nutkání šikanovat duchy. Měl dojem, že to nějak souvisí s jejím předlouhým rodokmenem, který v ní probouzí pocit nesmrtelnosti, umocněný vědomím nadřazenosti nad mrtvými, typickým pro všechny živé.

Philo se zastavil v hlavním obývacím pokoji a zahleděl se na obraz nad krbem. Úděsnou scénou zobrazující alexandriánské kněží prchající před vraždící lůzou. V pozadí hořela Knihovna. Natáhl se a serval obraz ze stěny. Rozměrné zarámované plátno třesklo o podlahu. Odkopl ho do ohně. Skvělý pocit, nakopnout ty kněží. A tak si to zopakoval, kopal do nich a kopal, protože nemohl nakopnout Lenore.

Plátno chytilo plamenem. Philo popadl hořící rám a vlekl ho přes koberec a celým domem, nechával za sebou ohnivou stezku, tu a tam něco zapálil, zamknul dveře otcovy pracovny, zamknul dveře salonku určeného k seancím, všude viděl jen červeň, rudé plameny, oheň. Ještě ani nedokončil obchůzku obřím sídlem, když z noci zavyla první hasičská siréna a na trávník se začali sbíhat vystrašení a ustaraní sousedé. A Philo slyšel křik i v domě. Slaboch otec a zrůdná matka bušící na zamčené dveře, nářek: „Pusť nás ven, pusť nás ven!“

Nadýchal se kouře a utržil popáleniny druhého stupně, takže skončil v houstonské nemocnici, bolestí třeštil v deliriu a zdálo se mu o zrcadlovém sále, kde potkal dvě osudové ženy svého života – matku, která ho dusila láskou, a dívku, která ho vůbec nemilovala. Jedna mu splývala v druhou, Lenore ho laskala na lůžku s nebesy a Bathsheba nabírala z říčky sluncem prozářené diamanty.

A pak potkal Ježíše. Zatímco mu pod obvazy a v obluzení morfiem šílely miliony spálených nervových zakončení a mozek plul v polévce morfia a halucinogenů, Philo potkal Ježíše na břehu Galilejského moře. S překvapením zjistil, že Ježíš má texaský přízvuk. K Philovi pravil toto: „Odvedl jsi dobrou práci, synu, ale ještě s ní nejsi u konce. Bůh na tebe teprve čeká, ale nebude čekat věčně. A než se rozloučíme, povím ti něco o tě dívence, s kterou ses tolik toužil oženit.“

Philo blouznil v komatu cele tři dny. Když se probral, lékaři mu řekli, že málem zemřel. Mýlili se. On opravdu zemřel A vstal z mrtvých.

Stejně jako Ježíš zemřel Philo mučednickou smrtí a tři dny bloudil podsvětím a peklem i rájem a potom ho Bůh přivedl zpátky k životu, aby se mohl vydat na dlouhou cestu. Současně si Philo uvědomil, že zatímco Ježíš byl pokřtěný pouze vodou, on je křtěný ohněm. Důkazem jeho vykoupení a proměny byly vlasy, které mu během požáru a následného uzdravování zbělely jako sníh. Mladý prorok vypadal jako stařec.

Viděl v tom znamení.

Před ním ležel obrovský úkol, cesta k slávě a k Bohu. Philo pochopil, že Lenore to poznala dřív než on. Požehnaná jasnozřivá žena! Věděla to! A právě kvůli tomu, kvůli Philovu svatému poslání dobrovolně přinesla tu největší možnou oběť.

Všechno mu teď bylo jasné, protože Ježíš mu to všechno vysvětlil. Lenore stála příliš vysoko a byla příliš vznešená, než aby se provdala za nehotového, teprve se rodícího proroka. Věděla to, protože viděla i to, vůči čemu byl on slepý.

Pochopila, že Philo je vyvolený, že stojí teprve na počátku cesty a ona mu nesmí být přítěží. Stejně jako Ježíš bloudil pouští po čtyřicet dní a Mojžíš strávil v divočině čtyřicet let, stejně jako každý Mesiáš musí projít zkouškou a utrpením, které ho připraví a zakalí pro nadcházející práci, i Philo musí projít tovaryšským obdobím, mukami ohně, proměnou a posléze přeměnou v Mesiáše.

A právě proto se Lenore odhodlala k oběti ze všech největší: provdat se za nemilovaného muže. (Provdat se musela! Potřebovala ochránce, potřebovala si vybudovat vážené společenské postavení.) Její „ne“ ve skutečnosti znamenalo: „Připojím se k tobě, Philo, ale ne teď. Zůstanu s Johněm Mastersem, dokud se nepovzneseš dost vysoko, a potom budu navždy jen s tebou.“

John Masters v něm už neprobouzel nenávist, ale pouze soucit, protože ten chudák uvěřil, že Lenore ho miluje. Rozhodl se, že až nastane čas odstranit Johna z cesty, bude k němu milosrdný.

Ještě na nemocniční posteli se od armády advokátů dozvěděl, že zdědil pohádkově velké jmění. Philovi na tom však nezáleželo, protože věděl, že jednoho dne mu bude patřit celý svět.

Vyšetřování příčin požáru skončilo verdiktem: „Nešťastná náhoda: Jiskry z krbu.“ Požární technik si spokojeně převzal tajné konto, na kterém bylo sto tisíc dolarů.

Philo nechápal, proč se jeho okolí tváří tak tragicky. Vždyť to byl den slávy, prozření. Jeho rodiče se obětovali, aby jejich jediný syn mohl během třídenního komatu projít božskou přeměnou a vzkříšením k novému životu. Všichni by měli Bethshebě přát, že zemřela. Teď může mrtvé šikanovat z očí do očí.

Philo se vytrhl ze vzpomínek a odložil sklenku – držet ji v přítomnosti božské Lenore by bylo projevem neúcty – a zastavil se před jejím portrétem v rámu posázeném diamanty, které mu měly připomenout vzdálený den jejich prvního setkání. Po obou stranách obrazu stála váza s bílými růžemi a věčný plamínek v bílé alabastrové misce, který jí vrhal teplou zář na slonovinově bílou pleť. Pod portrétem stála skříňka (ve skutečnosti ohnivzdorný sejf), v níž uchovával její prastaré dopisy. Přečetl je tolikrát, že si pamatoval každé slovo: Milý Philo, proč si lidé představují, že Bůh je nedozírný jako sama obloha? Je zpupnou chybou porovnávat velikost a význam. Bůh múze být docela klidně i pouhá kvantová částice.

Složil pro ni modlitbu a nechal ji vyrýt do zlaté desky:

Tys neodešla, Lenore, protože není smrti, jsi tisíc vánků v povětří, diamanty na sněhu, jsi sluneční zář na pšeničných polích, jsi zjiskřený déšť.

Jsi úsvit vábící ptáky k rannímu letu, jsi měsíc, jenž osvětluje noc.

Duha a růže, plameny v krbu.

Všude, ve všem, ve všech kvantový duch, Lenore.

Vrátil se ke konferenčnímu stolku, zvedl překlad Buschhornova textu i originál – cáry papíru prosáklé krví, potem a slzami umučeného misionáře. Zamířil ke krbu a všechny ty bezcenné žvásty vhodil do plamenů.

Pak se opět zadíval na polaroidový snímek. Sáhl po nůžkách, polovinu s Glennem Mastersem podržel mezi palcem a ukazováčkem, zatímco ta druhá, s Candice Armstrongovou v růžové halence, dlouhé rozevláté sukni a s tmavými vlasy staženými na zátylku sponou, spadla do ohně, zkroutila se, zčernala a rozpadla se na popel. Symbolická smrt, která se brzy změní na realitu.

Moc ohně, pomyslel si Philo vzrušeně.

Zvedl sluchátko a vyťukal číslo. Vyslechl zprávu o příšerné autohavárii na předměstí Damašku.

Zavěsil a chvíli přemýšlel. Ti lidé zahynuli v ohni. Další znamení, že Konec je nedaleko.

Po těle ho zamrazilo slastnou vášní. Už brzy, Lenore…

Už velmi brzy celý svět pozná ohnivou extázi.

15.

Zůstali odkázaní sami na sebe. Uprostřed pustiny.

„Nemáme potuchy, kde jsme. A za to mužem poděkovat tady kovbojovi,“ vrčel Glenn a přimhouřenýma očima hleděl do vycházejícího slunce. Nad Syrskou pouští se rodil den. Bezútěšný pohled.

„Člověk by myslel, že mu spíš poděkujete,“ brblal Ian a zapaloval si cigaretu. „Kdybych nevystřelil, ti hajzlové by nás dohonili a prodali do otroctví. Jo, ten revolver chci zpátky.“

„Trhni si nohou.“

„Nepatří ti a…“

„Necháte toho?“ rozkřikla se Candice. Oba muži se štěkali už od chvíle, co je Konstantine všechny vysadil a vrátil se do Damašku. „Musíme vymyslet způsob, jak se dostaneme do Palmýry!“

Oba se k ní obrátili a současně si uvědomili, že vztek jí sluší.

„Tak co navrhujete?“ povzdechl si Ian. „Těžko se můžeme vrátit k hlavní silnici, když po nás pasou ti šílenci. Po tom, co se stalo, určitě prahnou po pomstě.“

Převrácená dodávka nissan. Ohnivý výbuch. Uvnitř křičí uvěznění lidé.

Ta vzpomínka je nepřestávala pronásledovat. Všechny tři.

Konstantine se nepříčetně rozběsnil. „Musel jsem se zbláznit, když jsem se nechal přemluvit!“ zasyčel po chvíli zběsilé jízdy, když se přesvědčili, že žádný další vůz je nesleduje a mohou bezpečně zastavit. Pak strhl volant do strany a polní cestou dojel do olivového hájku. „Hned mi bylo jasné, že to je příliš nebezpečné. Vracíme se do Damašku.“

Ovšem všichni tři hosté se shodli, že budou pokračovat dál směrem na Palmýru.

„Ale se mnou už ne!“ upozornil je Konstantine zhnuseně.

Zkusili uplatit jeho lidi, ale ještě nezapomněli na hořící vůz se škvařící se posádkou. „Musíme myslet na svoje rodiny!“ upozornil Konstantine, když jim Moussa vyložil zavazadla na hlínu a nasedl zpátky za volant chevroletu. Než se stačili vzpamatovat, byli sami.

„Musíme se držet mimo vyježděnou cestu,“ rozhodl Glenn, čímž dal neochotně najevo souhlas s lanem. „Jejich přátelé,“ těch ve shořelém autě, „po nás zaručeně půjdou.“ A pokud v tom má prsty Philo, pak pátrací skupiny budou početné a vytrvalé. „Musíme vymyslet jiný plán.“

„Postavený například na drzosti,“ zamumlala Candice, shýbla se pro svůj batoh a zmizela za hustým keřem. Glenn s Ianem slyšeli prudké rozepnutí zipu, šustění látky, Candicino podrážděné syknutí, když zřejmě něco hledala v batohu. Po chvilce se objevila – a oba muži zjistili, že z dlouhé sukně a tenké halenky se převlékla do tmavě modrých kalhot a modré košile s dlouhými rukávy, zapnuté až ke krku.

„Co…“ vyhrkli její společníci jednohlasně.

Candice si beze slova hodila batoh na záda a hned nato se k jejich bezbřehému zděšení pustila přes háj rovnou k hlavní silnici, kde v ranním světle začala zběsile mávat na auta svištící kolem ní.

„Kristepane!“ zasténal Ian. Glenn se za Candice mezitím beze slova rozběhl.

Příliš pozdě. Candice mezitím stačila mávnout jenom na dvě vozidla a hned to druhé s hlučným skřípěním brzd zastavilo.

Ukázalo se, že řidič a jeho spolujezdec neprahnou po jejich krvi, ale že jde o tři bratry, kteří se vracejí z Damašku, kde dva dny prodávali na tržišti olivy. Veselí mladíci ochotně usadili turisty na zadní sedadlo svého rozhrkaného stařičkého mercedesu. „Vítejte v Sýrii!“ zahalekali bujaře, sotva se auto s trhnutím rozjelo a od krajnice sklouzlo zpátky na asfalt.

„To byl hazard,“ zamumlal Glenn Candice přímo do ucha. Mačkali se těsně na sebe, protože na zadním sedadle s nimi seděl třetí z bratrů.

„Jedeme, ne?“ ucedila koutkem úst. „Kdybych to nechala na vás a Ianovi, trčeli bychom v tom háji až do skonání světa!“

„Vždyť se nemusíte hned vytahovat,“ postěžoval si Glenn. Paži si položil na opěradlo za Candicina ramena, protože jinam se mu nevešla.

Zastavili ve vesničce zhruba sto kilometrů před Palmýrou, kde bratři pozvali turisty k obědu, což prostě nešlo odmítnout. Jejich hostitelé se chlubili, že vesnička není jen tak obyčejné místo, protože právě tady Kain kdysi zabil bratra Ábela. Pět sester ochotných bratrů začalo snášet občerstvení, vejce a jogurt, chleba s olivovým olejem. Při té slavnostní příležitosti dokonce podřízli kuře a upekli ho pouze pro hosty. Vzhledem k tomu, že hostitelé nemluvili anglicky, Ian dělal tlumočníka při živé diskusi, filmovým vkusem začínaje – bratři byli fanoušci Jackieho Chána – přítomností amerických vojenských sil na Středním východě konče. Ne snad, že by hostům něco vyčítali, bratři si dobře uvědomovali, že rozhodnutí vlády nemá nic společného s názorem občanů.

Hostina se konala pod rozložitým fíkovníkem, kde v prachu podřimovali psi a hloučky dětí očumovaly turisty, kteří zase ostražitě sledovali cestu mířící odtud k silnici.

Po srdečném rozloučení, kdy rodina odmítla přijmout peníze, pokračovali turisté dál – tentokrát je svezl rolník ze sousedství se synem. S rozhrkaným náklaďáčkem se vlekli po silnici mezi svištícími auty, jednou udělali zastávku v čajovně na přeslazený čaj a nadýchané dortíky s ořechovou nádivkou a medovou polevou.

V zapadajícím slunci se před nimi náhle v poušti vynořilo město Palmýra, jež jako by žhnulo zlatým žárem. Aspoň náznakem svědčilo o velkoleposti a slávě sídla, jemuž kdysi vládla výjimečná bojovná královna Zenobia. Rolník vysadil turisty v centru „nového“ města, odmítl odměnu a popřál jim hodně štěstí.

Měli však smůlu, protože začínala turistická sezóna a sehnat ubytování bylo vyloučeno.

„Vždycky ještě můžeme tábořit,“ připomněl s povzdechem Glenn, když vstupovali do stinné haly posledního hotelu.

Ovšem Candice takzvané táboření vedle hotelu viděla a představa spaní jen pod širým nebem ji nijak nenadchla. Zoufale se toužila osprchovat, protože to se jí nepovedlo od odletu z Los Angeles – před dvěma dny.

Recepční v hotelu Lotus se omluvil a podle očekávání jim sdělil, že mají plno, ovšem za menší poplatek dostanou svolení přespat na hotelové zahradě, kde už si skupinka mladých studentů rozkládala spací pytle. Candice si všimla, že na desce s klíči od pokojů nějaké zbývají, a optala se na ně. „Ti hosté ještě nedorazili, madam, ale mají rezervaci a zaplatili předem,“ odpověděl jí recepční a položil důraz na poslední dvě slova.

Candice se zamyslela, potom hrábla do kabely, kterou měla přehozenou přes rameno, a vylovila štůsek bankovek. Americké dolary. „Kdyby se nějaký pokoj uvolnil, rezervujte ho pro mě, ano?“ Pak si taxíkem zajeli do beduínského tábora v Jebel Mara Míjeli rozlehlé jezero, které se mezi písečnými dunami rozlévalo jako fáta morgána, ale bylo skutečné. Glenn přemýšlel, kde Candice vzala peníze, kterými ohromila recepčního. A zaplacení letenky pro ni taky nebyl problém. Přitom se nezdálo, že by se válela v penězích. Půjčka od bohaté maminky?

Měli v plánu navštívit místní beduíny a optat se, zda si někdo ze starců nepamatuje na Baskova a jeho vykopávky. Od té doby uběhlo sice osmdesát let, ale třeba o tom mladší generace zaslechla aspoň zmínku.

Když jim zlatavé ruiny města zůstaly za zády, taxíkář ukázal na beduínské tábory rozeseté po okolních rovinách. „Jsou to kočovníci,“ vysvětlil obstojnou angličtinou, „protože jejich stáda se musejí stále přesouvat za čerstvou pastvou. To se rozumí, spousta beduínů už nekočuje, dali přednost usedlému způsobu života.“

Ovšem i ti usedlí beduínové stále ještě bydleli ve skládacích černých stanech z kozích kůží. Před nimi se rozprostřela mělká úžlabina, plná různě velkých stanů obrácených vchodem na závětrnou stranu. Ve stínu tam posedávali muži u vodních dýmek a hráli kostky, kolem nich dováděla směsice dětí a psů a zpod kožených chlopní stanů vykukovaly ostýchavé ženy.

Návštěvu přišel přivítat urostlý důstojný muž, který měl pod sakem dželabu a hlavu i ramena ovinuté černobíle kostkovaným šátkem. Představil se jako šejk Abdu a uvedl hosty do svého stanu.

Zatímco Ian šejkovi plynnou arabštinou vysvětloval účel jejich návštěvy – snaha objevit kořeny starého příběhu – Candice se zadívala za tábor směrem k rozeklanému horskému pohoří, které se z roviny prudce zvedalo do výše tří tisíc metrů, a srdce jí bušilo dychtivostí. Je možné, že Hvězda babylonská je už nadosah.

První, čeho si ve stanu všimli, byl televizor postavený na velbloudím sedle, dráty vedly k venkovnímu generátoru Muži usazení na rohožích vstali a zdvořile se uklonili. Větsina jich byla oblečená do dlouhé dželaby, ale dva mladíci měli džíny a u opasku mobilní telefon.

Ženy v zářivě rudých a žlutých šatech podaly hostům sladký čaj a sladové koláčky, načež se nenápadně vytratily za závěs, oddělující mužskou polovinu stanu od té ženské.

Než se pustili do hovoru o vlastním problému, Glenn požádal lana, ať se přeptá, jestli tu poslední dobou podobné informace nesháněli i jiní lidé – například bělovlasý muž nebo zrzavá žena. Ale ne, byli první Američané, kteří tábor navštívili od loňského roku.

Šejk Abdu zdvořile vyslechl Ianovo vysvětlování, že by rádi přesně určili místo, kde před osmdesáti lety dělal vykopávky cizinec jménem Baskov. Šejk se pustil do plamenné výměny názorů s ostatními muži, každý z nich měl co dodat, znal pověst jinak pokroucenou či okrášlenou, ale nakonec se shodli na jednom: kdysi tu bláznivý Evropan skutečně vykopával v poušti kameny. Ian to svým společníkům přeložil a dodal: „Máme štěstí, tu historku znají.“ Vzápětí se k němu obrátil vrásčitý stařec a cosi vzrušeně drmolil.

Candice a Glenn čekali na Ianův překlad. Neušlo jim, že se zklamaně zamračil. Do hovoru se opět zapojili i další z přítomných, Ian přikyvoval, se zuřivými gesty kladl otázky, a nakonec se obrátil k přátelům. „Tohle je jiná Jebel Mara, než v které kopal Baskov.“

„Cože!“ Candice se málem rozplakala. „Ale vždyť si na něho pamatují!“

„Jistě, ale prý nekopal tady. Existuje ještě jedna Jebel Mara.“

„Další Jebel Mara? A vědí kde?“ Glenn rozprostřel mapu Sýrie a všichni muži se kolem ní shlukli, mluvili najednou, překřikovali se, vrtěli hlavou, hádali se, smáli se a mračili, hnědými ukazováky klouzali na mapě po bezpočtu míst vzdálených od sebe stovky kilometrů. Postupně se však začínali shodovat tu v jednom, tu v dalším faktu, radili se a společně zavrhovali nejméně pravděpodobné varianty, až nakonec šejk hrdě oznámil: „Tady!“ a zabodl prst do mapy.

Na mapě tam pochopitelně nebyl žádný napiš Jebel Mara či aspoň podobný. Copak je to možné. „Ksakru!“ zahučel Ian. „Podle všeho musíme z Palmýry vyjet na jihovýchod a těsně za Wadi Awarid odbočit na sever a potom pokračovat ke slaným jezerům Al Rutajmah. Nedojedeme však až k nim, protože tady,“ zaťukal nehtem na velkou bílou skvrnu na mapě, „leží Wadi Raisa. A tam někde prý najdeme tu druhou Jebel Mara.“

Glenn se tvářil dost pochybovačně. „Ti lidé to vědí určitě?“ Ian pokrčil rameny: „Těžko říct.“ Nijak netajil, že vývoj situace mu dělá starosti. „Vědí jen tolik, že jde o pustou a velice nehostinnou oblast. Pokud tam narazíme na lidi, budou to pravděpodobně lupiči a armádní dezertéři.“

Všichni tři zklamaní hosté poděkovali šejkovi za informace, požádali ho, aby se o jejich návštěvě nikde a nikomu nezmiňoval (žádost podpořili značným úplatkem), a vrátili se do moderní části Palmýry, kde se nechali vysadit u hotelu Lotus, aby si domluvili další postup.

Recepční měl z Candicina příchodu očividnou radost. Pochlubil se, že se jim nečekaně uvolnil pokoj. Candice nechala lana dole u baru, a zatímco Glenn se vypravil na nejbližší policejní stanici, sama zamířila nahoru do pokoje.

V místnosti byl ztěžklý vzduch. Otevřela dveře na balkon a vešla do koupelny. Před zrcadlem si strhla náplast a spokojeně si všimla, že rána se hojí. Nechala ji odkrytou a šla si vybalit kabelu.

Přivezla si knihu zvanou Zdroje biblické hebrejštiny, protože fragment „Astronomovy manželky“ byl psán hebrejštinou. Aspoň tohle stihla zjistit ještě před odletem z Kalifornie: že abeceda na Duchesneho tabulce je kód nahrazující starověkou hebrejskou abecedu. Mezi stránky knihy si Candice založila fotokopii kamenné desky.

Vzpomněla si na nečekané setkání s doktorkou Mildred Stillwaterovou před JIPkou, kde ležel profesor Masters. Stillwaterová vydala knihu před čtyřiceti lety, a i když dílo dodnes sloužilo archeologům a vědcům zabývajícím se biblí, kde se celou tu dobu skrývala autorka? Byla velmi inteligentní, a pokud Candice věděla, nikdy se nevdala a neměla rodinu. Na záložce obálky stál jen velmi stručný životopis: Dr. Mildred Stilwaterová, narozena roku 1940 v Evansville, Ohio. Otec pastor, matka varhanistka. Šestá Z osmi dcer. Vyrůstala na farmě, absolvovala na Chicagské univerzitě. Uznávaná odbornice na starověké jazyky Blízkého východu.

Candice si vybavila, že na chodbě narazila na řadu dalších zvláštních osob. Vážně přišli jen z úcty k poraněnému kolegovi, nebo všichni pásli po Hvězdě babylonské?

Vyšla na balkon a zadívala se na stmívající se město. Vzduch voněl rozkvetlým jasmínem a zimolezem, z restaurace sem vanula vůně jehněčího na rožni, čerstvě uvařené kávy. Do toho všeho se mísila prašná vůně pouště. Lidé tu žili stejným způsobem jako před pětasedmdesáti tisíci lety. Římané sem přinesli svoje bohy a zákony.

Candice pozvedla obličej vstříc voňavému vánku, zavřela oči a naráz vklouzla do jiného světa. Představila si, jak oáza asi vypadala před staletími, lidé, tržiště, mužný římský setník na vznosném koni…

Kdosi zaklepal na otevřené dveře. Ohlédla se a zjistila, že do pokoje vchází Glenn. Zarděla se, protože si mimoděk představila, jak by na místě setníka vypadal on – a výsledek dopadl velmi přitažlivě. Glenn Masters v černých volných kalhotách a modré bavlněné košili nebyl o nic méně sexy než římský voják s přilbicí zdobenou péřovým chocholem, s šarlatovým plástem a lesklým krunýřem na hrudi.

„Říkal jsem si, ze by vás mohlo zajímat, co jsem prozatím zjistil,“ začal zachmuřeně. „Mimochodem, ty dveře byste měla zavírat zkrátka, trochu jsem se poptal po městě.

O Jebel Mara se tu zatím nikdo nezajímal a nesháněl auto s řidičem, který by ho tam dovezl. A nikdo se nezajímal ani o Baskova a Hvězdu babylonskou.“

„Zatím,“ doplnila Candice. Vzpomněla si na muže, kteří zahynuli při jejich pronásledování v Damašku.

Glenn přikývl a vyšel na balkon. V houstnoucí tmě se černaly obrysy palem a nahoře se klubaly první hvězdy.

Candice přistoupila k zábradlí, ale hned rychle ucouvla.

„Děje se něco?“ všiml si Glenn.

„Nesnáším výšky.“

„Vždyť je to jen jedno patro.“

„O jedno víc, než mi vyhovuje. Dostanu závrať i na horním schůdku autobusu.“

Glenn se pobaveně pousmál, ale hned se opět zatvářil vážně. Bylo zřejmé, že si dělá těžkou hlavu kvůli tomu, jak mají postupovat dál, jak se dostanou do Jebel Mara. „Určitě nás tam někdo vezme,“ nadhodila konejšivě, jako by stačilo zavolat na taxislužbu.

Ale Glenn kupodivu nepřemýšlel o Jebel Mara, ale o tom, jak rád by maloval Candice v měsíční záři.

Radši se zadíval na okolní ruiny. Měl strach, kam by ho ty myšlenky mohly dovést. „Na policejní stanici jsem podal hlášení o voze, který nás pronásledoval v Damašku, a vysvětlil jsem jim naši situaci. Slíbili, že budou dávat pozor, jestli se někdo neshání po Jebel Mara nebo Hvězdě babylonské. A ráno vás sami dovezou na letiště.“

Candice málem nadskočila. „Tak to ne!“

Obrátil se k ní. „Prozradil jsem jim, že pronásledujeme zločince a vám hrozí nebezpečí. Chtějí vás dostat z města co nejrychleji a s co nejmenším rozruchem.“

„Na to jste neměl právo!“

„Ale měl.“

„Zůstanu tady.“

Ten hlas. Proč ho vždycky znovu překvapí? U ženy Candicina typu by člověk čekal vyšší hlas, štíhlé hrdlo jako by bylo přímo stvořené pro soprán. Hlas zastřený jakoby nikotinem a whisky se hodil do zseřelého baru, kde tiše brnká lehce rozladěné piano.

„Sehnal jsem auto s řidičem,“ svěřil se. „Za úsvitu vyrážím do pouště.“

„Pojedu s vámi.“

„Ne.“

„Tak si najmu vlastní auto.“

„A pojedete sama?“

„To jsem chtěla už v Kalifornii.“ Nechtěla jsem se nikoho prosit o milost, i kdybych měla umřít hrůzou. „Poslyšte, nemáme času nazbyt. Váš tatínek tvrdil, že Philo plánuje světovou katastrofu. Armageddon. Co když Hvězdu babylonskou zneužije jako záminku ke zničení celého světa?“

„Další důvod, proč bych tam měl jet sám.“

„Další důvod, proč bych měla jet s vámi!“

„To zkrátka a dobře není možné, paní doktorko. Policie nedovolí, aby vás někdo vzal do pouště. Na tak malém městě má policejní zákaz velkou váhu.“

„Je to od vás zrada!“

„Není. Zajistil jsem vám policejní ochranu. Musím jet co nejrychleji a sám.“

„Mluvíte, jako byste mě považoval za mrzáka nebo balvan na krku…“

Glenn ji pevně popadl za ramena. „K čertu, Candice! Nikdy bych si neodpustil, kdyby se vám něco stalo! Kolik smrtí podle vás dokážu ještě snést, co?“

Najednou nevěděla, co říct. Glenn vzteky skoro křičel, ale v očích měl prosebný pohled. Cítila, jak se jí do ramene zarývá kámen jeho prstenu, který nosil otočený do dlaně. Náhle měla pocit, že se jí propaluje kůží a nechává po sobě nesmazatelný cejch.

Oba chvíli rozpačité mlčeli. Candice se Glennovi podívala do očí a honem uhnula pohledem a mimoděk mu pohlédla přes rameno. Pod balkonem mezi bílými mramorovými sloupy přízračně ozářenými měsícem se pohnula postava.

V důvěrně známé košili s havajským vzorem. „Hej!“ sykla koutkem úst.

„Co je?“

„To je on!“ Vyřítila se z pokoje.

Glenn se pustil za ní, na konci chodby seběhli po schodišti dolů a ven z budovy, v zahradě kličkovali mezi pobořeným sloupovím a zborcenými lázněmi, kde se kdysi koupali boháči, kolem výklenků, kde původně stávaly sochy bohů, až k zbytkům obětního oltáře. Všude byla spousta turistů, vesele se smáli, bavili, navzájem se fotografovali.

Havajská košile zmizela za rohem. Candice se tam vrhla.

Za rohem nikdo nebyl. Zastavila se a poslouchala. Kroky. Stály, popošly. Pokračovaly. Candice je sledovala. Tady už turisté nebyli, jen stíny.

„Pojďte na světlo, dokažte, že nejste zbabělec!“ křikla.

V okolních ruinách se rozléhala ozvěna. Ohlédla se. Pobořený chrám jí clonil výhled na hotel. Nikde ani hlásku. Jen vítr. Zvedla kámen. Blízko zachrastil kamínek. Prudce se obrátila a narazila přímo do Glenna.

„Zahlídl jste ho?“ vyjekla zděšeně.

„Ne. Kudy běžel?“

„Nemám tušení. Radši se rozdělíme.“ Užuž se chtěla rozběhnout, ale chytil ji za loket.

„Radši zůstaneme spolu.“

Candice se mu vyškubla. Než se vzpamatoval, běžela pryč. Tvrdohlavá, impulzivní, zarputilá. Ale především zbrklá. Skočil za ní a znovu ji zastavil. „Moment,“ vyhrkl přísně. „Vždyť jste mi ani neřekla, co jste vlastně viděla z toho balkonu!“

„Toho chlapa – vlasy stažené do culíku a nahoře pleš. A košile s modrými palmami.“

„Viděla jste mu do tváře?“

„Koukal přímo na mě.“

Glenn zavrtěl hlavou. „Není to divné?“ nadhodil.

„Nevím, ale… Ježíšmarjá…“

Tryskem se rozběhli zpátky do hotelu, přeřítili se přes terasu, kde opět vyděsili turisty, a nahoru do patra. Dveře pokoje zůstaly dokořán navlas tak, jak je nechali.

„Co chybí?“ skočil Glenn prudce k zavazadlu, jako by mu patřilo.

Candice to zjistila během vteřiny. Fotokopie Duchesneho kamenné desky, založená do stránek knihy Mildred Stillwaterové. Pokud něco najdou, nebude to moct přeložit.

„To byla lest,“ vzlykla rozzuřeně. „Odlákal nás ven a jeho komplic mi zatím prohledal pokoj! Skočila jsem na to!“

„Kde je mapa?“

Naštěstí zůstala na dně jejího batohu.

Glenn se podíval na hodinky a svraštil čelo. Nedokázal se rozhodnout, jestli se má okamžitě rozjet do Jebel Mara nebo raději počkat s Candice do rána, než ji policie odveze na letiště. Věděl, že Candice sama chce jediné: obrátit město vzhůru nohama, jen aby našla útočníka a vlastnoručně ho roztrhala na kusy. Palmýra se však hemžila turisty. Neměla šanci ho mezi nimi vystopovat.

Všimla si jeho výrazu a povzdechla si: „Nic neříkejte, přesně vím, co se vám honí hlavou.“

„To těžko.“

„Myslíte si, že jednám bezhlavě, a tím že jsem zavařila další průšvih.“

„Tak fajn, tak to tedy víte.“

„A co teď?“ založila si ruce v bok. „Je vám jasné, že čekají jen na to, až vyjedete, a budou vás sledovat?“

„Jistě, ale já do Jebel Mara přesto pojedu. A vy se vrátíte do Los Angeles. O tom nebudeme diskutovat.“

„Zkusím omezit bezhlavosti“

„Dobře víte, že to nedokážete. Kdo to kdy viděl, vyběhnout z pokoje jako blázen!“

„Ale vždyť mohl utéct!“

„Taky že utekl!“

„Nepotřebujete rozhodčího?“

Obrátili se ke dveřím. Na prahu stál lan. „Volali z letiště v Damašku, že dispečerům rušíte spojení s piloty.“ Všiml si, že oba jsou vzteky rudí jako krocani. „Zklidněte se, vážení. Sehnal jsem dva mládence, co nás odvezou do Jebel Mara.“ Zazubil se. „Aspoň jeden z vás by mi mohl děkovat, ne?“

François Orleans pracoval u Interpolu už skoro dvacet let. Bylo to hodně dlouho, ale v jeho profesi bylo třeba nejdřív dlouho sbírat zkušenosti, než člověk začal dosahovat výraznějších výsledků.

Interpol měl centrálu ve francouzském Lyonu a zaměstnával téměř čtyři stovky civilních zaměstnanců v padesáti čtyřech zemích světa. Třetina z nich vykonávala různé funkce v členských zemích, zbylé dvě třetiny pracovaly v domovské zemi, zato odtud řešily problémy na celém světě. Mezi ně patřil i François.

Interpol vedl boje na mnoha frontách – proti organizovanému zločinu, pašování drog a zbraní – ovšem François měl na starosti úplně jinou oblast zločinnosti. Na dveřích jeho kanceláře se příchozí dočetl: Interpol – krádeže uměleckých předmětů.

Vzhledem k tomu, že zaměstnání byla jeho život, François se nikdy neoženil a celou jeho rodinu představovala jedna vzdálená sestřenice v Marseilles. Díky – nebo právě kvůli – tomu se mohl tělem duší věnovat práci. Například dnes nad ní seděl do půlnoci, lil do sebe jednu silnou kávu za druhou, kouřil a studoval skoro neuvěřitelné hlášení o krádeži kompletní sbírky nábytku ve stylu Ludvíka X. – pohovky, židle, šatníky, truhly, psací stoly – ke které došlo za bílého dne v centru Paříže. François nad tou nebetyčnou drzostí jen vrtěl hlavou.

Okradeným byl čirou náhodou vlivný politik, a proto případem pověřili Orleanse, který nebyl pouze policista, ale i diplomat. To ovšem bylo pro jeho specializaci nezbytné, občas se zabýval velmi choulostivými tématy, zvlášť když ve hře bylo náboženství nebo nějaký národní hrdina. Když lupiči vnikli do Prado v Madridu a ukradli relikviář, jenž měl obsahovat ostatky svatého Jakuba, propašovali ho do Brazílie a tam se ho snažili prodat soukromému sběrateli, španělská vláda si prosadila, aby se Interpol věnoval případu přednostně, jelikož svatý Jakub byl patronem její země.

Orleans v mnoha směrech vynikal nad svoje kolegy, kteří o něm bez sebemenší stopy záště tvrdili, že neexistuje nic, co by nevěděl. Nešlo jen o to, že byl znalcem umění, protože zmíněné znalosti byly pro něho samozřejmé jako dýchání – jeho matka pracovala jako kurátorka v pařížském Louvre. Zatímco jiní kluci si hráli na indiány nebo čutali do míče, François listoval monografiemi Raphaela, DaVinciho a Matisse. Nemohl by si vybrat jinou profesi, i kdyby chtěl. Ale to nikdy nechtěl. Miloval umění a kulturu vůbec. Navíc k němu měl ochranitelský vztah. Jeho hlavní předností však byla paměť. „Fotografická“, jak se tvrdilo. Jeho kolegové si z něho utahovali, že je lepší než počítač, protože kdykoliv se na něco zeptali, François odpověděl rychleji než vyhledavač, a navíc mnohem přesněji.

Odložil zprávu o krádeži nábytku, opřel se v rozvrzané židli a promnul si ztuhlý zátylek. Případem pověří Reverdyho, Brita, který uměl jít po stopě zarputile jako buldok. François už práci v terénu sám nedělal. Byl úředník s nejvyšším stupněm utajení, jak\ \ jeho profesi jen existovalo. Nešlo jen o to, že by to tak chtěl osobné, ale bylo to nezbytné pro jeho pravou práci.

Pro práci, o které Interpol neměl ponětí.

Náhle zabzučel fax. François se k němu dychtivě naklonil. Očekával zprávu o Jessice Randolphové. Tajný zdroj mu prozradil, že má zájem o dopis z jedenáctého století, který nedávno dostalo darem soukromé muzeum v australském Melbourne. Samozřejmě že Jessica tu krádež neprovedla osobně, nebyla typ, který by si špinil svoje vzácné ručičky. Kdepak, někoho by si zaplatila – a François měl velmi přesnou představu koho.

Ale faxová zpráva se netýkala atraktivní obchodnice s uměním.

Byla od Britty Buschhornové, jež ohlašovala krádež manželových poznámek. Už to oznámila úřadům ve Frankfurtu, jež Buschhornovy zápisky povýšily na „národní poklad“ a případ předaly mezinárodní policii s tím, že je „vrcholně naléhavý“.

François odložil fax stranou, sáhl po zlatém zapalovači a zapálil si další cigaretu. Potom si ji nechal mezi rty, plamínkem zapálil faxovou zprávu. Když vzplanula, vhodil ji do odpadkového koše. A zatímco François Orleans, příbuzný francouzské královské rodiny (konkrétně z rodiny mladšího bratra Ludvíka XIV, který patřil k Alexandriánům), sledoval proměnu papíru v pouhý popel, od prstenu na jeho pravém prsteníčku, čtvercový rubín překrytý zlatými vlákny, se odrážely záblesky plamenů jako od zrcadla.

16.

Oheň mu pomáhal v soustředění.

Philo se vnořil až do srdce ohně, snažil se proniknout do duše žáru. Nikdo ho sice otevřeně neobvinil, že upálil rodiče zaživa, ale po pohřbu se vynořila spousta dohadů a pomluv. Šuškalo se, že není přirozené, když je mladý člověk tak posedlý ohněm. Jeden člen Řádu ho před ostatními škádlivě oslovil „Philo Pyro“. O týden později našli jeho zuhelnatělou mrtvolu v havarovaném černobílém sporťáku.

Nikdo další už nikdy nesebral odvahu, aby po Philovi tou přezdívkou hodil.

Ale Philo už také nikdy nikoho neupálil. Vkročil na správnou cestu, po níž ho vedlo poslání mesiáše. Nebylo rozumné nechávat za sebou stopu ze zuhelnatělých mrtvol. Philo vymyslel a používal jiné přesvědčovací i odstraňovací metody, což se příznivě odrazilo na jeho strmém vzestupu k moci.

Oheň však nadále tvořil ústřední bod jeho života, stejně jako u ostatních Alexandriánů, jejichž početné společenství žilo rozeseté po celé zeměkouli. Lidé vedli dvojí život, vzájemně spoutaní přísahou starší než Ježíš Kristus. Philo dbal na to, aby ve všech jeho sídlech stále hořel oheň, v krbech i ohništích, svíčky a olejové lampy, jako připomínka jeho svaté povinnosti i toho dne, kdy spolu s Lenore stanou bok po boku v oslepivě jasné Boží záři. Ale existoval plamen vzácnější než všechny plameny na celém světě dohromady, a to včetně posvěcených svíček v kostelích, synagogách a na svatých místech všeho druhu.

K němu chodil denně, aby načerpal sílu a pohovořil s ženou, kterou miloval skoro celý život a kterou bude milovat navěky.

„Lidé ze mě mají strach, má nejdražší,“ hovořil něžně mezi stěnami z mramoru a broušeného skla. Osaměle stál pod sluncem z drahokamů. „Ale proč? Jsem shovívavý. Jsem džentlmen. Jsem ten nejlaskavější z laskavých. A přesto se mě lidé bojí.“

Udiveně vrtěl bílou hlavou, zmatený záhadou lidské psychiky. Měl dojem, že čím je velkorysejší, tím vystrašeněji se ostatní chovají.

Oslovil Lenore: „Ježíš proklel fíkovník za to, že neměl plody, když on hladověl. Ale copak strom mohl vědět o jeho nedostatku? Taková krutost, odsoudit nebohý strom k věčné neplodnosti! Ale v tom nespočívá hlavní poučení z příběhu. To nacházíme v řeči jeho apoštolů. Zeptali se snad: ‚Ó Pane, proč jsi tak krutý‘ nebo řekli ‚Ó Pane, strom nemůže za to, že zrovna nemá plody.‘ Kdepak, nic takového! Jen v úžasu hleděli a tázali se: ‚Jak ten strom mohl tak rychle uschnout?‘ To bylo jediné, co je zajímalo. Ne ten Ježíšův nečekaný výbuch hněvu, ne ten nespravedlivý trest, ale že strom zahynul nepřirozeně rychle! Možná si položili otázku: Když tohle Ježíš dokázal provést stromu, ublížil by tak i nám? To znamená, že z něho měli strach. Ale já jsem úplně jiný mesiáš, Lenore. Přeji si, aby se mě nikdo nebál, ale aby myslel na to, že nenese žádné plody, i když by měl světu něco nabídnout.“

Vybavil si jejich poslední rozhovor, tehdy před dvaceti lety. Mluvili o Glennovi. Za pár měsíců měl oslavit osmnácté narozeniny a Lenore chtěla dojednat obřad jeho zasvěcení Řádu.

Než se rozloučili, Philo se jí vyznal ze své lásky a oddanosti, jako ostatně při každém jejich setkání, a Lenore se usmála: „Philo, mám tě ráda jako bratra a přítele, ale moje srdce patří Johnovi. Nikdy bych mu nebyla nevěrná.“

Právě to na ní zbožňoval nejvíc. Tu oběť, kterou přinášela manželstvím s nemilovaným mužem, tu udatnost, s jakou předstírala opak. Uchopil její tvář do dlaní a zašeptal: „Ty moje malá statečná herečko! Ty ze své role nevypadneš ani přede mnou!“

To byl jejich poslední drahocenný rozhovor. Telefonát – nevzpomínal si, komu patřil ten hlas ve sluchátku – s oznámením, že Lenore zemřela, že ji zabili, že jí rozmlátili hlavu hnusným kladivem. Philo šílel tak hlubokým, nezměrným a neutišitelným žalem, že by nejradši proklel Boha, kdyby nějaký Bůh ovšem existoval.

Ale potom mu došlo, že Lenore vlastně nezemřela. John Masters lhal, aby si ji uchránil jen pro sebe, její pohřeb byl jenom velké divadýlko. Philo po ní pátral na každém kroku. Kdykoliv na ulici zahlédl ženu, která jí byla podobná, pustil se za ní, uvnitř celý bolavý a prázdný, snažil se ji dohonit, ale současně se o to nepokoušel, protože v hloubi duše věděl, že to není ona, a neměl dost odvahy přiznat si pravdu. Jenže přišla chvíle, kdy konečně pochopil a přiznal, že Lenore nenajde, že skutečně není mezi živými.

Ale stejně po ní nepřestal pátrat, tentokrát v ulicích velkoměst a úzkých uličkách starých městeček, v přepychových mrakodrapech i chudinských brlozích, na poušti i na vrcholcích hor, tam všude hledal smysl života. Ptal se na to géniů i idiotů, ale nikdo mu nedokázal vysvětlit proč.

A potom se jednou ocitl uprostřed polonahého davu na březích posvátné řeky Ganga (netušil, jak se tam vůbec dostal, v obleku s kravatou a dlouhém černém plášti) a prodíral se blátem a mořem lidských těl, když se v něm nečekaně vzedmul příliv síly, náhlé prozření. Naráz všechno pochopil: Lenore nezemřela bezúčelně.

A přímo na břehu posvátné řeky pochopil i ten účel.

Ještě než se vrátil domů k manželce Sandrine, jež se ho nebude na nic vyptávat, zastavil se v Tádž Mahál a zrovna si v duchu říkal, že tento památník by byl hoden i Lenore, když ho míjeli dva opilí Australané s batohy, zrudlí a vulgární. „Se na to číhni, kámo!“ zachechtal se jeden z nich hlasitě bez ohledu na posvátnost místa. „Tádž Mahál, největší erekce, jakou kdy chlapi měli kvůli ženský.“

Jeho společník zahýkal smíchy jako osel.

Philo je nenápadně sledoval do hotelu, zjistil si číslo jejich pokoje a vrátil se v noci, když chrápali zmožení pivem. Ve dvě v noci se probrali – oba nazí, s roubíkem v ústech, jeden připoutaný k posteli, druhý k židli. „Znesvětili jste místo posledního odpočinku vzácné dámy,“ oslovil je Philo tiše ze stínu. „Potřebujete lekci, abyste příště nehřešili. Jeden z vás bude potrestán, druhý se na trest bude dívat. Tak si to zapamatujete nadosmrti. Tohle je doktor Banardži, chirurg. Radši nekřičte, ať se neudusíte roubíkem. Doktoru Banardžímu nesejde na tom, kdo jste a co jste provedli. Dostal ode mě sto tisíc dolarů, aby z vás vykořenil příčinu neúcty vůči ženám.“

Otevřenými okny vanula do pokoje vůně santalového dřeva a drnkavé tóny sitaru, k nimž kdosi prozpěvoval tesknou píseň. Mladík na židli ztratil hrůzou vědomí ještě předtím, než chirurg muži na posteli odstranil první ze tří nevelkých orgánů, a přišel k sobě až ve chvíli, kdy lékař jeho druha učil používat při močení slámku, bez které se neobejde už nadosmrti.

Potom Philo odjel domů, aby vybudoval svůj vlastní památník milované ženě.

Zaslechl tiché zakašlání. U vchodu do kaple postával pan Rossi, jediný, kdo na tuto posvátnou půdu směl vkročit –samozřejmě kromě Phila.

Když si Philo uvědomil svoje mesiášské poslání, usoudil, že potřebuje apoštoly, ale na rozdíl od neskromného Ježíše se spokojil pouze s třemi.

Zato museli pocházet z alexandriánské krve, aby co nejoddaněji uvěřili v jeho svatý úkol, museli být svobodní a bez veškerých závazků, inteligentní a vzdělaní, s neposkvrněným původem. První z Philových apoštolů pocházel z tak vzácného rodu, až se tajil dech – nesl v sobě geny samotného bratra Christoflea, jenž doprovázel Alarika a Rytíře ohnivého řádu do Jeruzaléma a pomohl Alexandriány znovu sjednotit. Christofle se s matkou svého syna sice nikdy neoženil – existovaly dokonce pochyby, zda vůbec věděl, že s Kunigundou počal dítě, protože dopisy, v kterých mu to dívka oznamovala, se nalezly v majetku její rodiny (dnes je vlastní Rossi). Na počest význačného předka dostávali všichni prvorozenci v rodě Rossiových jméno Christopher. Poté, co Philo oslovil Christophera Rossiho, lékař ihned opustil svou praxi a dal se zcela do služeb alexandriánského poslání i Phila. Za oboje by ochotně položil život.

Druhého apoštola Philo objevil v Keni, v Nairobi – Peter Mbutu měl v žilách krev starověkých etiopských králů. Složil funkci ministra přírody a životního prostředí a připojil se k Philovi na jeho cestě za svatým posláním.

Třetí apoštol pocházel ze starého ruského rodu, ale pro Phila znamenal hluboké zklamání, protože prosazoval svoje vlastní ubožácké názory a věřil, že Philo má sloužit jemu, ne naopak. Philo se ho nakonec zbavil při zinscenovaném leteckém neštěstí.

Teď se Philo s tázavě povytaženým obočím obrátil k panu Rossimu.

„Váš telefonát.“ Rossi mu podal aparát – zdaleka ne úslužně či podřízeně. Vzhledem ke svému původu byl Rossi ješitný a domýšlivý až běda. Philo obdivoval jeho víru, že je lepší než všichni lidé na světě, ovšem s výjimkou svého pána, v jehož službách pracoval.

Philův rozhovor s mužem, který pro něho zajišťoval časované bomby, byl velmi stručný. „Jak rychle dodáte zařízení?“ zeptal se.

„Sestavujeme je na míru a mechanismus je velmi složitý. Sám jste zdůrazňoval, že přesné načasování výbuchu má pro vás zásadní význam. Dejte nám týden.“

Týden. Pokud Armstrongova a mladý Masters odvedou práci podle očekávání, Philo tou dobou bude už vlastnit Hvězdu babylonskou.

Vrátil mobil Rossimu a poslal ho pryč.

Před čtyřmi sty lety zemřela císaři milovaná manželka při porodu. Císař zdrcený žalem se ji rozhodl uložit v nejskvostnější hrobce všech dob – Tádž Mahál s kopulemi a věžičkami z bílého mramoru a s dokonalou symetrií, s níž se průzračně modré nebe odráželo v jezírku. Philo si uvědomil, že tento náhrobek je hoden jeho Lenore.

Pravý Tádž Mahál stavělo dvacet tisíc dělníků rovných dvacet dva let. Philův památník, křišťálovou kapli z vzácných kovů a drahokamů v soukromém parku nedaleko texaského Houstonu, ukrytou za vysokým plotem a hlídanou bdělou ostrahou, stavělo sto lidí celkem tři roky. Památník milované bytosti sice Philovi neposkytl vytoužené odpovědi, ale útěchu ano. Přicházel sem posílit se na duši. Cizí člověk sem neměl přístup, nikdo nesměl znesvětit Lenořinu požehnanou památku oplzlými a neuctivými poznámkami. O pomníku nevěděl nikdo, dokonce ani John Masters a jeho syn. Ti si klidně mohli navštěvovat nevkusný hrob na veřejném hřbitově a namlouvat si, že tím skládají hold manželce a matce. Pouze Philo však uctíval Lenore způsobem, jehož byla hodná.

O kapli nevěděla dokonce ani Sandrine.

Manželka jen pro formu, aby ho ostatní ženy nechaly na pokoji a nebránily mu soustředit se na svaté poslání. Podobnou roli sehrála Maří Magdalena pro Ježíše. Když se zotavil ze ztráty rodičů a zranění utržených při požáru rodinného sídla, dospěl k názoru, že bez partnerky se neobejde. Hledal tedy a našel. Sandrine Smithová, líbezné stvoření v bílém norkovém kožichu, zdobené růžovými diamanty, milé, ale neschopné hlubšího citu, přitažlivé a společensky ctižádostivé. Philo se začal Sandrine dvořit přesně podle pravidel jejich třídy – drahé večeře, dary, přepychové cesty, nejprestižnější kulturní události. Potom ji požádal o ruku a původně chtěl přiznat na rovinu, oč mu jde. Drahá Sandrine, hodlal říct, chci vás za manželku. Lásku vám nenabízím, moje srdce patří jiné ženě, ale budu si vás vážit, ochraňovat a pomáhat vám. Dám vám svoje peníze, jméno, společenské postavení, dokonce i děti. Po mém boku vás čeká šťastný a po všech stránkách bohatý život.

Toho večera, kdy se chtěl vyslovit, ho Sandrine předběhla. „Philo, zřejmě mě chcete požádat o ruku, takže odpověď zní ano. Ale nejsem do vás zamilovaná a nikdy ani nebudu. Budu si vás vážit a porodím vám děti, ale jinak trvám na oddělených ložnicích. Můžete mi věřit, že vám nikdy neudělám ostudu. Budete na mě hrdý.“

Manželství se jim dokonale vyvedlo.

Poté, co lékaři u Sandrine objevili rakovinu, Philo si to vyložil jako znamení, že se blíží konec světa. Vzal ji z nemocnice domů a osobně o ni pečoval. Místo léků jí však dával jen injekce čisté vody a tabletky hroznového cukru. Bylo to pro její vlastní dobro. Až se mu do života vrátí Lenore, pro Sandrine by v něm beztak nebylo místo.

Toho dne před sedmnácti lety, kdy dělníci dostavěli křišťálovou kapli, rok předtím, než Philo objevil a vzal si Sandrine, si pokorně a osaměle stoupl pod třpytivou průzračnou kopuli. Zapálil oheň, jenž tu měl hořet navěky, a sotva se v zlaté misce roztančily plameny a zasršely do všech stran, Philo se zahleděl do žhavého žlutého srdce a spatřil duši ohně. Zaslechl hlas: „Mrtví nejsou mrtví. Jak jsi na to mohl zapomenout?“

Philo tehdy vykřikl hrůzou. Byl to hlas jeho matky a připomínal mu, že úhelným kamenem alexandriánské víry je život po smrti.

Prudce padl na kolena. Nevnímal tvrdou a studenou mramorovou podlahu. Třásl se jako v horečce. Vzhlížel k sršícímu slunci lapenému v prosklené střeše a oči mu přetékaly palčivými slzami. Jak mohl zapomenout, že jednou se s Lenore zase shledají?

Ale kdy! plakalo jeho zmučené srdce. Philovi bylo padesát. Což musí strávit ještě čtyřicet let v trýznivé samotě?

Padl na tvář. Rozpřáhl paže na naleštěné mramorové podlaze jako ukřižovaný, jako kněz kořící se Bohu, a plakal, až mramor zvlhnul mořem jeho slz.

Lenore. Lenore. Život bez ní byl prázdný a bezvýznamný.

A náhle si mimoděk vybavil úryvek básně, jako když se člověku z mlžného oparu vysmívá přízrak.

Rci té duši, jez Žal tají, zdali aspoň jednou v ráji tu, již svatí nazývají Lenore, kdy přivine, jasnou dívku Lenore kdy v náručí své přivine – havran dí: „Už víckrát ne.“

Ne! skučela Philova zmučená duše. Ona není víckrát ne!

Ale jak, ale jak? Bušil do mramoru tak zuřivě, až mu pěst začala krvácet. Náhle: „Neoplakávejte nulované zesnulé, protože zase budete s nimi. Budou kráčet po oblacích až do dne, než začnou opět chodit po zemi, kdy se ke svým dětem připojí i Otec Stvořitel.“ V mozku se mu rozezněl sborový zpěv, chorál indiánů kmene Topaa z Jižní Kalifornie, jehož příslušníci už vymřeli, ale jejichž víru Philo schovával a chránil ve svém archivu.

Sbor zpíval stále hlasitěji: „Stojí psáno v Knize Danielově, že ti, kdož spí v pozemském prachu, jednou povstanou k věčnému životu.“

Philo křičel jako šílený, hlasy se mu v hlavě proplétaly a překřikovaly, mohutný sbor zpíval a přiváděl mu mozek do varu: „A Ježíš pravil: Já jsem vzkříšení. Kdo ve mně věří, bude žít, i kdyby zemřel.“

A potom hlasy citovaly Konfucia: „S duchy mrtvých jednej, jako by stále byli přítomni.“ A svatého Augustina: „Při Vzkříšení se opět shledáme se svou tělesnou podstatou. Všemohoucí Bůh shromáždí všechny částice pohlcené ohněm i divou zvěří či rozpadlé v popel a prach a opět nám navrátí tělesnou schránku.“

Philo trýzněný řevem nelibozvučné změti dorážejících hlasů pochopil, že slyší Alexandriány všech dob, kteří na něho volají přes propast času, Alexandriáni zvučných jmen i těch zapomenutých, kteří však všichni odvedli svůj díl práce pro lidstvo, splnili svůj úkol odkázaný předky, a teď totéž vyžadují po něm. Připomínali mu jeho povinnost.

„Dost!“ zavyl a dlaněmi si přikryl uši.

Vřava zmlkla, ale do ticha se ozval další hlas. To básník Yeats tiše recitoval: „Mnozí milovali tvůj veselý půvab, milovali tvou krásu, ať věrně či zrádně, ale jen jediný miloval tvou duši poutníka…“

Philo zatajil dech a vytřeštil oči do mramoru, k němuž se tiskl celým obličejem. Ta slova se k němu vracela mnohonásobnou ozvěnou: „Její duše poutníka…“

A náhle mu všechno bylo jasné, jako kdyby mu z kopule pronikl paprsek sluneční záře přímo do mozku. Ano, takhle to bylo prosté. Vždyť celou tu dobu věděl, proč Lenore zemřela –jedině proto, aby dostal volnost a mohl splnit své svaté poslání tady na zemi. Bohužel zapomněl, že Lenore na něho čeká, vrátí se k němu.

Zvedl se ze země. Jako by náhle viděl všechno ostřeji, jako by zrakem pronikal až k srdci všeho. Každý nerv a šlacha mu vibrovaly přílivem nové energie, všemi cévami mu proudila svěží síla, vnímal zvuky, které mu dříve unikaly. Věřil, že právě takové pocity má mrtvý po svém vzkříšení.

Lenore zemřela, aby ho navedla na novou cestu. Konečně pochopil, co má dělat. Jak má svůj úkol uskutečnit se dozvěděl o čtrnáct hodin později ze tři sta let staré knihy: Proroctví Nostradamova, 7. století, 83. čtyřverší.

A teď, o sedmnáct let později, měl Hvězdu babylonskou nadosah, výrobce bomb pracuje na objednávce a svět se už brzy stane svědkem Philova velkolepého osudu. Proroctví renesančního astrologa se stane skutečností.

17.

Glenn váhal, zda by to neměla vědět Candice.

Co se dočetl v deníku své zemřelé maminky.

Candice spala, ležela naznak na zadním sedadle hnědého pontiaku, který byl skoro až komicky otřískaný. První vůz, Toyota Landcruiser, se před chvílí rozsypal a oba dva řidiči najatí v Palmýře se ho pokoušeli jakžtakž slepit. Ian Hawthorne přihlížel, pokuřoval a klábosil s nimi arabsky.

Nad Syrskou pouští svítalo. Široko daleko se na kilometry táhla jenom pustina.

V noci narychlo vyrazili z Palmýry a přitom si dávali dobrý pozor, zda je někdo nesleduje. Glenn, Candice i Ian si v autě chvilku zdřímli a probudili se až ve chvíli, kdy obě auta zastavila při krajnici. Ian vystoupil, aby si protáhl nohy a zakouřil si. Candice znovu usnula a Glenn si přesedl na přední sedadlo pontiaku, kde se konečně začetl do maminčina deníku. Obsah ho šokoval.

Candice pozvolna rozlepila víčka a chvíli nechápavě civěla na potrhané čalounění vozu nad hlavou. Pak se ohlédla po Glennovi: „Kde vlastně jsme?“

Bože. Předtím mu to bylo divné, ale už to znal. Ten hlas –během dne jakoby zastřený medem, ale hned po probuzení ještě chraptivější a svůdnější. „Rozsypala se nám toyota,“ kývl k čelnímu sklu, za nímž bylo vidět první vůz.

Posadila se a rozhlížela se kolem. V ranním přísvitu se od obzoru po obzor táhla jen nekonečná pustina. Candice vystoupila a celá zdřevěnělá si odskočila za nedalekou hromadu kamení. Když se vrátila, Glenn jí podal láhev vody a chleba s kusem sýra.

Všimla si, že pod očima má temné kruhy. Spal vůbec? Na klíně mu ležel deník. Objevil něco? Pokud ano, nemohla to být dobrá zpráva.

„Vzpomněl jsem si na spoustu věcí, co jsem už hrozně dávno zapomněl. Možná jsem je dokonce chtěl zapomenout,“ poznamenal.

Candice se uvelebila opět na zadním sedadle, skrčila nohy pod sebe a lačně se pustila do jídla. Glenn věděl, že ho i přesto pozorně poslouchá.

„Moji rodiče patřili k tajnému společenství, říkali si Alexandnáni.“

Candice odtáhla chleba od úst. „Tajná společnost? Třeba jako zednáři nebo rosenkruciáni?“

„Vybavil jsem si maminčino vyprávění o Alexandrijské knihovně a tajném kněžském řádu, jehož členové unikli ve Čtvrtém století smrti v plamenech Knihovny. V jedenáctém století vytáhli na každou výpravu jako Rytíři ohně. Tenkrát jsem to považoval za pohádku, ale teď věřím, že jde o historická fakta.“ Zvedl ruku a ukázal na zlatý prsten s hranatým rubínem. „Tohle je symbol. Znak příslušnosti k tajnému řádu.“

„A jaké má poslání?“

„Netuším. Maminka v deníku píše, že otec jí zakázal něco mi o tom prozradit. Chtěla to i přesto udělat, ale čekala na moje osmnácté narozeniny. Jenže těch se bohužel nedožila.“

„Nesouvisí to nějak s Luminací?“

Zůstal na ni ohromeně zírat. Že by to světlo, ta zář, kterou spatřil při pádu ze skály, nebylo vidění, ale vzpomínka? Že by jeho vyděšený mozek sáhl hluboko do dětství a upnul se k spásné vzpomínce? Možná mu maminka jako maličkému o Luminaci vyprávěla, možná se na plátno snažil zobrazit něco, co už znal.

„Společenství má nějaké poslání, nejde jen o společenskou záležitost. Víc o tom nevím, ale dělá mi to starosti.“

Nešťastně potřásal hlavou. „Ale tohle si nemůžu nechat pro sebe.“

Nakonec usoudil, že Candice má právo vědět, doják nebezpečné situace se vlastně zapletli. A kdoví, třeba ji to přesvědčí k dobrovolnému návratu do Los Angeles.

„Z Phila jde na mě strach,“ začal předčítat. „Ta jeho mánie je pořád silnější. Sandrine si to buď neuvědomuje, nebo to záměrně přehlíží. Kam až to povede? Podezírám ho ze spousty hrozných věcí, ale bojím se o nich třeba jen zmínit. Na policii se obrátit nemůžu, prozradila bych tím Společenství. A nemůžu se svěřit ani Johnovi, protože Philo je u nás zakázané téma. Mam se tedy obrátit na ostatní cleny? Ale jak, když Phila zbožňují? Mildred Stilwaterová je do něho tak poblázněna, že se vykašlala na vlastní život, jen aby směla živořit z jeho si mu. Jakže to vypadá, že si ty starosti musím nechat pro sebe. Doufaní, že až bude Henu zasvěcený, společně přijdeme na způsob jak Phila zarazit. Nikdo mi totiž nevymluví, že Philo nechce zneužít Luminaci ke svým vlastním zločinným plánům.“

Glenn se odmlčel. Byl-li Philo nebezpečný maniak už před dvaceti lety, jak se jeho šílenstvi mezitím rozrostlo? „Dal jsem si o Philu Thibodeauovi sehnat nějaké informace. Jeho rodiče zahynuli při záhadném požáru. Povídalo se o tom ledacos, ale chyběly důkazy.“

„Podezírali Phila? Že zabil vlastní rodiče?“ Candice se otřásla hrůzou. „Ale pokud plánuje celosvětovou katastrofu, k čemu potřebuje Baskovovy tabulky?“

Už po tisící jí hlavou bleskla myšlenka, že Hvězda babylonská není nic starověkého, že to je moderní výrobek, přístroj vládnoucí nepředstavitelným dosahem a silou. „Co ten odkaz na Nostradama, který jste našel v tatínkově dopise? Vyhledal jste si to čtyřverší?“

Glenn zavrtěl hlavou. „Podle všech pramenů, které jsem dokázal objevit, 7. století obsahuje jen čtyřicet dva čtyřverší.“

„Třeba si otec spletl číslo kapitoly.“

„To mě už napadlo taky, ale ve zbývajících devíti kapitolách nedává žádné čtyřverší číslo osmdesát smysl. Rozhodně ne v téhle souvislosti. Kdepak, Nostradamus je slepá ulička.“

Glenn si vzpomněl na hádku, kterou zaslechl uprostřed noci před dvaceti lety, kdy jeden muž vyhrožoval druhému. A na tvrzení paní Quirozové, že otce ze schodů někdo srazil. Vrátil se Philo, aby splnil dvacet let starou hrozbu? Ale proč právě teď?

Protože otec objevil Hvězdu babylonskou.

Glenn se zadíval směrem na západ, odkud sem přijeli. Jestlipak po jejich stopách už jedou Philovi ranaři? Hned se však ohlédl k východu: co když Philo mezitím uhodl, kde je Hvězda babylonská, a už tam dávno je? Se zločinci jsem se rval už párkrát, řekl si Glenn, jednou jich na mě bylo šest, ale kolik ranařů si Philo přivedl, dvacet, sto? A co by si v takovém případě počali?

Nenápadně si prohlížel Candice Armstrongovou. Vzpomněl si, jak v Palmýře zatoužil namalovat ji zalitou měsíčním světlem. Stejně bylo zvláštní, jak on, který v životě nenakreslil čárku, zčistajasna sáhl po barvách a štětcích a začal malovat jako o závod. Nejdřív se snažil zachytit Luminaci a teď měl chuť namalovat jiné světlo, zářící Candice Armstrongovou.

„Takže už chápete, proč se musíte vrátit domů,“ připomněl. „Nikdo neví, co Philo udělá, až nás konečně dohoní.“

„A to vás v tom mám nechat samotného?“ Vystoupila z vozu a v ranním vánku se slastně protáhla. Vrátit se do Los Angeles. Domů, do bezpečí, k Zoře a Huffy, do útulného horského srubu. K výnosné a zajímavé práci v San Francisku – pokud by jí Reed dokázal odpustit. Každopádně by aspoň šla z cesty maniakovi, který plánuje rozpoutat celosvětovou katastrofu. Zamrazilo ji v zádech, ale sama sobě nalhávala, že za to může ranní větřík, a ne strach. „Zůstanu s vámi!“ prohlásila.

Glenna to nepřekvapilo. I když se na ni hněval, neubránil se obdivu. Tahle zajímavá žena byla bojovnice. Rváč. Proto si jeho otec vyžádal právě ji.

„Jallá!“ Ian jim veselým máváním sděloval, že toyota je už opravená.

Jejich řidič však ustaraně ukázal k východnímu obzoru, kde se na nebi sbíraly majestátní bouřkové mraky. Místy je proklál blesk doprovázený hřměním. „To není dobré znamení. Na jaře je v poušti nebezpečné počasí. Možná se nám ta bouřka vyhne, ale kdoví, třeba nás čeká záplava.“

Tryskem se hnali po opuštěné silnici, zkušení řidiči kličkovali mezi výmoly a v zatáčkách se snažili nedostat smyk na štěrku. Candice věděla, že pokud objeví kamenné tabulky, Glenn je odevzdá syrské vládě, ale doufala, že si je stačí ofotografovat, aby je mohla přeložit. Jenže Duchesneho klíč jí ukradli, takže nápisy na deskách zřejmě zůstanou navždycky záhadou.

A najednou si vzpomněla na Zoru. Neměla její přítelkyně náhodou pravdu? Co když si Candice podvědomě kazí všechny šance na úspěch? Při zpětném pohledu bylo jasné, kolikrát v životě udělala chybu. Například v Palmýře se neměla rozběhnout za násilníkem v havajské košili. Mohla se s Glennem tiše domluvit jak ho obklíčit, před odchodem zamknout pokoj a dopadnout ho.

A možná i podvod doktora Fairclothe se dal vyřešit citlivěji, bez takového rozruchu, aby současně nepoškodila i sebe.

Její strach z neúspěchu zastíní naději na úspěch.

Kolem oken se míhala poušť. Candice zavřela oči a v duchu se modlila, aby ty kamenné desky našli a ona tak splnila svůj slib umírajícímu profesorovi. Aspoň jednou ať je úspěšná! Když ji v Palmýře Glenn posílal zpátky do Kalifornie, zčistajasna se objevil Ian se zprávou, že najal dvě auta s řidiči. Glennovi nezbylo nic jiného než vzít Candice s sebou, protože jinak by se dohodla s lanem a jela tak jako tak, ale nadšený z toho rozhodně nebyl. Takhle pohromadě byli všichni tři ve větším bezpečí, ale stejně se děsil vyhlídky, že ho okolnosti donutí k nenáviděnému násilnému jednání.

Silnice se postupně změnila v obyčejnou prašnou cestu. Nepotkali jediného člověka, ať místního nebo turistu, zahlédli jenom pár gazel, šakalů a zajíců a na obloze obrovská hejna tažných ptáků. Hluboko v poušti už nic nepřipomínalo moderní civilizaci a na skupinku dolehl tísnivý pocit izolace a samoty. Stále pronikávej i si uvědomovali, jak nesmírně jsou zranitelní. Co kdyby se rozbila obě auta naráz? Co kdyby jim došel benzin? Co když se vybije baterie lanová satelitního telefonu? Zkoušeli si představit, co tady před osmdesáti lety zažíval při své výpravě Baskov.

Konečně dojeli na netypicky rovnou planinu posetou štěrkem, o které jim vyprávěl šejk Abdu.

V poledne narazili na první důkaz toho, že jedou správným směrem – nečekaně spatřili řetěz skalnatých hor a skalisek, které jako by se na pláň vysypaly z obří dlaně. Na ten pohled je nic nepřipravilo předem, působilo to lehce přízračně. Auta zastavila, pasažéři vystoupili a s posvátnou bázní se dalekohledy zadívali k vzdálenému pohoří. Zubatý kamenný hřbet se táhl oběma směry donekonečna, jako by se tu protahoval obří dinosaurus. Candice napadlo, že i vítr tady skučí osaměleji než u obydlených míst.

„Takže tohle je určitě Jebel Mara, o kterém mluvil šejk Abdu. Ale Baskovově mapě to neodpovídá.“

Vrátili se do vozů a dojeli až k úpatí masivu tyčícího se do výšky přes tři tisíce metrů. Na první pohled jen holá neúrodná skála, divoká pustina, jen místy ubohá kaluž dešťové vody s živořícím chumáčem trávy.

Tam se pak snažili zorientovat podle Baškovovy mapy, ovšem marně. Neodpovídala jediná značka, jediný symbol na mapě neladil s okolním terénem.

Na jihu se vápencovou plání táhlo hluboké, dramaticky se klikatící říční koryto, momentálně vyschlé. Končilo v skalním masivu.

„Nedává to smysl,“ povzdechl si Glenn a dalekohledem zkoumal horská úpatí. „Z jihu sem přitéká voda, ale nikam nepokračuje.“

Pozorně prozkoumali jižní svahy strmých hor, ale ani za nic nedokázali rozluštit záhadu, kam mizí voda ze záplav.

Ale nakonec měl úspěch jeden z řidičů. Vyjekl: ,,Jallá! a všichni se pustili do běhu.

Úzká průrva ve skále byla tak nenápadná, že člověk ji zpozoroval pouze z jistého úhlu. Projet tudy autem bylo vyloučeno, takže se rozhodl dál pokračovat pěšky. Oba řidiči se však začali bránit a Ian vysvětlil: „Nepůjdou tanu prý tam straší. Špatné kouzlo. Mají strach.“

„Tak jim přikažte, ať zatím připraví tábor,“ navrhl Glenn.

Trojice se vnořila do mohutné pukliny, klopýtali po ledovém písku rozrytém stopami hadů a štírů. Skalní převis vysoko nad hlavou odřízl přístup dennímu světlu, takže Glenn, který je vedl, se pro jistotu přidržoval rukou chladné skalní stěny. „Tady pozor na hlavu!“ houkl a hlas se mu dutě odrazil od neviditelného stropu. Na chvíli se zastavili a zaposlouchali se. Candice cítila, jak se jí na šíji ježí jemné vlásky – představovala si hnízda plná jedovatých hadů a tarantulí.

„Doufám, že to někam vede,“ zabrblal lan, který šel jako poslední a právě se navzdory Glennovu varování praštil do hlavy. „Jako hrob se mi to tady nezamlouvá.“

A náhle se vpředu vylouplo světlo.

„Dobrý bože!“ sykl lan, sotva vykročili na slunce.

Všichni tři doslova zkameněli úžasem. Hora byla dutá, nad ní se klenula obloha a pod ní se rozvíralo údolí. Táhlo se do dálky řadu mil a po obou stranách je lemovaly strmé útesy. Sem se při záplavách vlévala nadbytečná voda horské bystřiny, jež tu během tisíciletí vymlely tohle pohádkové a světu skryté údolí.

A nebylo to žádné obyčejné údolí. Písečná zem byla místy pokrytá kočičími hlavami, pozůstatky starověkého dláždění. Všude kolem se povalovaly úlomky a kusy dávno svalených sloupů. Nad tím, co kdysi bývala široká ulice, se klenuly pobořené klenby. Po obou stranách vedly do skal vytesané dveře s množstvím oken. Žhavý vítr čechral písek a sténal jako trpící přízraky. Vetřelci nebyli mocni slova.

Objevili dávno zmizelé město.

18.

„Vypadá to jako menší verze skalního města Petra!“ vydechl lan. „Stoprocentně Nabatejci.“

„O tomhle místě jsem v životě neslyšela,“ šeptala ohromená Candice.

„Moment!“ luskl Ian prsty. „Už vím, co to je! No jasně! Jebel Mara nebude historické jméno, arabsky to znamená Hořké hory. Tuhle přezdívku dostaly hory zřejmě dávno po tom, co město opustili lidé a začaly se objevovat pověsti o tom, že tady straší a vládnou zlá kouzla. Tohle je Daidana, křižovatka starověku! Tudy projížděly karavany z Babylonu do Palmýry a odtud na pobřeží Středozemního moře.“

„Město skalních obyvatel,“ poznamenal Glenn. Připomínalo mu to puebla v Arizoně a Novém Mexiku. Příbytky byly vytesané rovnou do skály včetně schodišť k římsám, odkud se vcházelo do vlastních komnat. Průčelí byla prostá, jen s pouhými náznaky sloupoví po stranách vchodů, římsy bez ozdob, ale velkolepá schodiště se zvedala do výšky čtyř pater.

„Myslíte, že tady najdeme Baskovův autogram?“ zasmál se nervózně lan. Ostatní neodpověděli, jen dál prohledávali jednotlivé prostory, jídelny, stáje, oltáře neznámých bohů, dokonce i stupňovitý amfiteátr vytesaný hluboko pod úroveň přízemních prostor. Brzy pochopili, proč se o Daidane nikdy nedoslechli – město bylo už dávno vypleněné bezezbytku, nezůstala v něm jediná cennost, dokonce ani z pohledu archeologa.

Kde je Hvězda babylonská?

V dálce na otevřené poušti zřejmě zuřila bouře. Když k trojici dolehlo burácení hromu, všichni zvedli hlavu k modré obloze s údivem, proč vlastně slyší hřmění. Glenna však zaujala další záhada: „Kam mizí všechna ta voda?“ připomněl, protože řeka končila u uzounké průrvy.

Vrátili se průrvou nazpátek. Už věděli, že to byla hlavní přístupová cesta do města, snad se tudy protáhli osli a velbloudi s nákladem, ale povozy určitě ne. Vynořili se opět na pouštní pláni a zaclonili si oči proti oslepivě bílému žáru.

Tentokrát si všimli, že předtím něco přehlédli – vysoko položenou římsu, tvořící přírodní nádrž na vodu. Kdysi dávno ji lidé prodloužili, vybudovali hráz s umělými propustěmi, jimiž mohli regulovat množství zachycené vody a odvádět ji dál od vchodu do města a od pohoří. A na období sucha měli zajištěnou zásobu vody. Ian při pohledu na soubor nádrží vytesaných do skal jen obdivně hvízdnul. „Nabatejci uměli s vodou hospodařit geniálně.“

Candice se pustila zpátky k skalní průrvě. „Světlo bude ještě dlouho, zkusím hledat Hvězdu babylonskou.“

Glenn zavrtěl hlavou. „Ta nám neuteče, nejdřív musíme vybudovat tábor a domluvit se, jak budem držet hlídky.“

Candice se sice zastavila, ale trucovitě se odmítala vrátit. Dívala se Glennovi do očí tak vzpurně, jako by ho vyzývala na souboj.

„No dobře, jestli chcete dnes večer randit s havajskou košilí…“ popíchl ji.

„Vlastně máte pravdu,“ připustila neochotně.

Na tábor vybrali plošinku na vyvýšeném místě, což bylo nezbytné kvůli případným lijákům a záplavě. Jediný přístup k horám byl ze západní strany a tam se jim otvíral výhled tak daleko, že by měli dost času se na návštěvu předem připravit.

Řidiči postavili stany, ale sami měli spát ve vozech. Pak Ian s Glennem rozdělali oheň, přichystali jídlo a uvařili kávu. Nakonec si všichni čtyři muži rozdělili hlídky. Candice se sice zkusila přít, že má právo se zapojit, ale přehlasovali ji.

Zapadající slunce ozařovalo rudozlatá bouřková mračna. Trojice zalezla do stanů, řidiči do aut, a ještě než všichni usnuli, spustil se lehký osvěžující déšť. Ráno vstávali do jasného rána. Mírný vánek stačil vysušit trávu a poušť voněla sytými vůněmi, které se tu obvykle utápěly v prachu.

Během noci se nestalo nic mimořádného. Hlídkující muži nezpozorovali žádné cizí vozidlo ani blížící se vetřelce.

Po snídani se vrátili do opuštěného města.

V dálce nepřestával burácet hrom, tlumený stěnami hlubokého údolí. Trojice procházela hlavní ulicí města a pozorně si prohlížela průčelí domů, kdysi dávno obývaných kupci, malíři, cestovateli, vojáky, prostitutkami a politiky. Stále se nemohli zbavit nepříjemného pocitu, že z temných vchodů i oken je někdo tajně pozoruje. Ulicemi truchlivě skučel vítr, jako by tesknil po dávných obyvatelích.

„Proč se Duchesne nebo Baskov o ztraceném městě vůbec nezmiňují?“ uvažovala Candice nahlas.

„Aby nikdo nenašel ty tabulky,“ vysvětlil Ian. „Oba se chtěli vrátit.“

Postupovali údolím, minuli hlavní náměstí, kde dosud stály nepoškozené sloupy, prošli kolem fontány zaváté prachem a kolem opuštěného amfiteátru.

Po celé délce ulice spatřili jen jediný vchod, před nímž ležela hromada sutě. Do skály byla neuměle vytesaná pěticípá hvězda.

Vyšplhali po kamenném schodišti na římsu. Pod nimi se jako lačná ústa rozvíraly temné otvory do skalní stěny. Proč je zavalený pouze tenhle vchod? Že by Baškov svůj objev znovu pohřbil?

Chvatně začali odklízet suť. Oba řidiči hlídali u skalní průrvy. Pokud by se objevili lidé, měli trojici varovat křikem.

Candice odvlékala kameny a ryla se v sesedlé hlíně. Srdce jí vzrušením bušilo až v krku. Teď dostanou odpovědi na všechno: Co je Hvězda babylonská, proč je Philo Thibodeau ochoten kvůli ní i vraždit a jakou katastrofu chystá pro svět?

Konečně odvalili poslední balvany. Z temného otvoru na ně zavanul zatuchlý vzduch. Několik kamínků se skutálelo dovnitř. Zvuk se v prázdné prostoře dutě rozléhal.

Kamenný rám dveří lemovaly polámané a zřejmě i neuměle spravované sloupy. „Baškov se to nejspíš snažil opravit,“ hádal Glenn. „Dal sem ty sloupy přitáhnout, aby podpíraly překlad nade dveřmi. Je puklý, vidíte?“

„Nevypadá to moc stabilně,“ poznamenal lan.

„Tohle je divné,“ zamumlala Candice, když prsty přejížděla kraje otvoru, který tu původně prorazil Baškov.

„Cihly,“ řekl Glenn. „Ty dveře byly zazděné cihlami. Viděli jsme to i u jiných vchodů?“

„Určitě ne…“ Cihly sem někdo dal už hodně dávno, ale s kamenem vnějškově nesplynuly. Duchesne a Baškov v nich prorazili jenom tak široký otvor, co by se jím protáhl člověk. Ian podal Candice baterku a zlehka se uklonil. „Ta čest patří tobě, drahá přítelkyně. Koneckonců, na počátku našeho pátrání stojíš ty.“

Candice baterku zamyšleně potěžkala v dlani, potom se obrátila ke Glennovi a nabídla mu ji: „Hvězdu babylonskou odkázal otec vám.“

Glenn baterku uchopil, přistoupil k otvoru a posvítil dovnitř.

„Co vidíš?“ zajímal se lan, který si vzpomněl na Howarda Cartera a jeho slavný výrok: „Vidím něco nádherného.“

Ale Glenn jen brouknul: „Tmu!“

Otvor trochu rozšířili, vybourali cihly, které tu klidně mohly ležet i dva tisíce let. Candice pomáhala ze všech sil, zpocený obličej zalitý potem. Než prošli vchodem, žhavé slunce ukazovalo poledne.

Ocitli se v malé místnosti, která nejspíš představovala celý příbytek. Ian prohodil: „Na téhle straně byly zřejmě byty, lidé žili v jednotlivých místnostech.“

„Nevidíte tu popsané tabulky?“ zajímala se Candice.

Vzduch páchl plesnivě, zatuchle – staře. V záři baterek spatřili úlomky vypálené hlíny, jež mohly pocházet z rozpadlých desek. Bohužel, na úlomcích byly jen úryvky textu a nepovedené znaky, jako by se někdo procvičoval ve psaní. Nikde však nebylo ani stopy po tabulkách, které připomínaly Duchesneho kámen a Baskovův fragment.

„Tady je jedna!“ vykřikl náhle Ian tak hlasitě, až se ze stropu uvolnila hrst prachu. „Díky bohu, že Baskov tohle přehlédnul!“

Candice se v mžiku ocitla vedle něho a namířila baterku na čtvereček vypálené hlíny, pokrytý klínovitými symboly Duchesneho kódové abecedy. Od opasku vytáhla měkký štětec a z tabulky opatrně smetla písek. Samým vzrušením sotva lapala po dechu. „Musím si to vyfotografovat,“ řekla. „A taky potřebuju něco pro porovnání.“

Ian nabídl svoje náramkové hodinky.

Když je Candice pokládala vedle tabulky, náhodou se jí dotkla a během jediné vteřiny a přímo před jejím polekaným pohledem se tabulka rozpadla v prach.

„Kriste pane!“ vydechl lan. „Jak se to proboha stalo?“

Candice měla pocit, že se rozpláče. Vždyť si ten nápis nestačila ani vyfotografovat, a teď jí zbyla jen hromádka bezcenného prachu!

Náhle se ozval Glenn. Tiše přikázal: „Vy dva. Ani hnout!“ Kriminalista na místě činu.

„Co je to?“

Ohlédli se směrem, kam Glenn namířil kužel světla své baterky, a vzápětí vytřeštili oči. Lidská kostra.

„Copak je to hrobka?“ žasla Candice. Není snad celé město jedno velké pohřebiště? Archeologové to tvrdili například o skalním městě Petra v Jordánsku a Knóssu na Krétě – hřbitovy připomínající města.

„Něco mi tady nesedí,“ huhlal lan, zatímco světlem baterky klouzal po stěnách. „No ne, vidíte to?“

Do stěny byl vyrytý nápis.

Candice si ho zkoumavě prohlédla. „Vypadá to na hebrejštinu nebo aramejštinu. Rozluštíš to, Iane?“

Ian s přestávkami přečetl: „Babylon… je… zde.“

Konečkem prstu objel první slovo. „Je tu ještě něco. Babylonská. To je ono. Babylonská. Něco babylonského… je zde.“

„Nemůže to první slovo být „hvězda“?“

„Nedokážu ho rozluštit. Ty symboly nejsou…“

Ian se obrátil ke Candice. „Máš tady tu knihu o zdrojích hebrejštiny?“

„V batohu v kufru auta. Za minutku jsem tady!“ Candice zmizela dřív, než jí Glenn stačil připomenout, ať je hodně opatrná.

Když se vrátila, při chůzi už listovala knihou Mildred Stillwaterové. „Nemůžu to najít,“ postěžovala si, sotva se vybouraným otvorem protáhla do komnaty. „To první slovo tady chybí.“

„Ale určitě to znamená ‚hvězda‘,“ naléhal lan. „Co jiného by dávalo smysl?“

Candice si opět posvítila na stěnu a symbol dlouho studovala. Náhle vyhrkla: „Není to hebrejština, Iane. To první slovo je persky a skutečně znamená ‚hvězda‘.“

„Hvězda babylonská je zde!“

„Před slovem ‚hvězda‘ je jakýsi vryp. Má to snad nějaký význam?“

Ian jen mávl rukou: „Nějaká vada nebo náhoda.“ Candice se mezitím vyzbrojila lupou. „Glenne, máte pravdu. Není to náhoda, ten vryp je stejně starý jako nápis a znamená, že jde o vlastní jméno. Úplně jsem to přehlédla! Proto je první slovo v perštině – není to slovo, ale jméno! Ester“ Ohromeně se obrátila ke svým společníkům. „Persky hvězda.“

„Ester babylonská je zde,“ zamyslel se lan. „Takže Baskov to nepřeložil správně. „Hvězda babylonská“ není věc ani symbol nebo místo – je to osoba.“

„A tohle je její hrobka,“ dodal Ian.

Trojice chvíli stála mlčky a hleděla na kostru. Nakonec se ozval Glenn. „Já bych to za hrobku nepovažoval.“

„Ale co by to bylo jiného?“

„Normální příbytek.“ Světlem baterky přejel kolem sebe. „Střepy keramických nádob. Džbány a hrnce.“

„Symbolicky určené pro posmrtný život,“ oponoval lan. „A proč by hrobka měla ohniště?“

„A proč ne? Nebylo určené k používání. V hrobkách se vyskytují všechny možné symbolické předměty – na Krétě existují dokonce i hrobky se záchodem, jen aby si zemřelí připadali co nejvíc jako doma.“

Glenn však namítl, že ohniště je zčernalé, což znamená, že v něm oheň hořel opakovaně. „A co tohle?“ Ukázal na okno zazněné stejnými cihlami jako vchod.

„Možné to je,“ připustila Candice. V duchu se horečně snažila objevit důvod, proč z Esteřina příbytku udělali po její smrti hrobku.

„Vždyť ani nevíme, jak jsou ty kosti staré,“ připomínal Glenn. „Třeba tu leží jenom pár set let.“

Náhle se Ian shýbl a zvedl lampu. „Neuvěřitelné!“ vydechl vzrušeně. „Řecká výroba! Jistě víte, že lampy nejdřív byly jen mísy oleje, v kterém plaval knot. A postupně se horní okraj zužoval. Řekové přišli s naprosto uzavřenými lampami, z kterých se nemohl vylít olej – jako je tahle. Další novinku představuje glazura. Měla zpomalit prosakování oleje do porézní hliněné nádoby. Většina řeckých lamp je glazovaná černě nebo tmavě zeleně, a navíc…“

„Můžeš určit stáří?“ přerušil ho Glenn netrpělivě.

„První podobné lampy se objevily pět set let před Kristem hlavně v Řecku a jižní Itálii.“

Candice povytáhla obočí. „Takže – dvaapůl tisíce let?“

„Plus mínus století, ano. Stoprocentně.“

Glenn se zamyslel. „Ale to ještě neznamená, že lampa tu ležela celou dobu, ne?“

„Pochybuju,“ vrtěl Ian hlavou. „Tyhle předměty jsou křehké, podobně jako kuchyňská keramika se snadno rozbijou. Pokud je najdeme neporušené, pak jedině v hrobkách a dalších místech, kde je nikdo nepoužíval. Navíc časem se začaly vyrábět lampy zdobené a trvanlivější. Lidé by starou lampu vyhodili a pořídili si novou, modernější.“

„Ale jistě to nevíme.“ Glenn byl detektiv každým coulem. „Nemůžeme stavět jen na dohadech.“

„Lampu jsme našli u tabulek s klínovým písmem,“ ozvala se Candice. „Jak víme, klínové písmo vystřídala během perské nadvlády aramejská abeceda. Na tohle období si váš tatínek potrpěl nejvíc, nemám pravdu?“

„Ano, otec se celý život věnoval hlavně třem biblickým obdobím: Exodu, vládě krále Šalamouna a ovládnutí Babylonu. S Šalamounem jste mu pomáhala vy osobně, milá paní doktorko, takže nám zbývají pouze dvě témata. A vzhledem k tomu, že Rudé moře je odtud hodně daleko…“ Nedořekl.

„Ale co má tahle žena,“ kývla Candice směrem k hromádce křehkých kostí, „společného s nadvládou Peršanů v Babylonu?“

„A je to vůbec Ester“ dodal Ian, „o které se zmiňuje nápis na stěně?“

Všichni tři se na sebe zahleděli. Každému z nich se hlavou honila stejná otázka. Pravda, objevili Hvězdu babylonskou, ale současně se ocitli před daleko větší záhadou: Co je tohle za místo a proč tu ženu pohřbili právě sem?

Radši vyšli ven, v komnatě začínalo být dusno a plíseň páchla stale pronikavěji. Zadívali se dolů do údolí a zhluboka nabírali do plic svěží vzduch prosycený sluncem a nebem a životem, jen aby zapomněli na pach tlení a smrti, které před chvilkou objevili. Ian si po chvíli zapálil cigaretu. „Není to náhodou Astronomova manželka, o které je zmínka na Baškovově fragmentu?“

Candice jen nechápavě vrtěla hlavou. „To bychom ty astronomovy manželky museli mít dvě. Profesor si kladl otázku, jestli odpověď na to všechno není v Nachtově hrobce. Nacht byl astronom, ale co mohl mít společného s ženou, která žila o tisíc let později, to nemám tušení.“

Ian zašlápl nedokouřenou cigaretu a vrátil se do komnaty, kde Candice začala fotografovat. K předmětům přikládala kartičku s popisem, oč se jedná, a také pravítko – kvůli měřítku.

„Proč ji pohřbili v domě?“ dumal Ian hlasitě. „Proč ji nedali do hrobu?“

Candice položila kartičku s popiskem vedle fragmentu hliněné nádoby a poznamenala: „Třeba zemřela na něco nakažlivého a nikdo se nechtěl mrtvoly dotknout, takže ji nakonec prostě jen zazdili.“

Ohlédla se po Glennovi, který seděl o kousek dál v podřepu a soustředěně se mračil. „Co je?“ zeptala se. „Co jste objevil?“

Ukázal na pravou ruku kostry, která pevně svírala železný hřeb. „Klidně se vsadím, že nápis na stěně byl vyrytý tímhle hrotem.“

Candice přiklekla vedle Glenna a zadívala se na železné rydlo, dosud zaklíněné mezi články prstů. „Podle všeho ten nápis vyryla těsně před smrtí. Možná dokonce věděla, že ji nepohřbí do normálního hrobu, kdoví, před ní se to mohlo přihodit i ostatním. Nechtěla, aby se na ni zapomnělo,“ podotkla.

Glenn však mezitím přišel na jinou teorii. Vstal, přistoupil ke keramickým střepům a jeden z nich zvedl. Zkoumavě si ho prohlížel a nakonec poznamenal: „Tyhle nádoby neplnily jen symbolickou úlohu, kdysi v nich bylo víno a obilí. A jak se zdá, víno někdo vypil a obilí snědl.“

„Kdo jiný než dělníci, co ji zazdili,“ nadhodil lan. „To se dalo běžně, že jídlo určené pro zemřelého snědli ti, kdo kopali či stavěli hrob.“

„Nač tu ale byly lampy?“

„To už jsem vysvětlil. Symbolicky.“

„Zdá se, že svítily. A asi hodně dlouho.“

„A co je na tom zvláštního?“ podivila se Candice. „Shodli jsme se přece na tom, že původně šlo o obyčejný příbytek. Než Ester zemřela, ty věci běžně používala.“

Glenn posvítil na zazděné okno a teď si všichni všimli něčeho, co předtím přehlédli: k cihlám lnula vrstva sazí. „Oknem vycházel kouř z ohniště, poznáte to podle začazených pruhů na stropě. Ale proč jsou saze i na cihlách?“

„Protože Ester sem zazdili ještě zaživa?“ vyjekla zděšeně Candice.

„Pohřbená zaživa?“ vrtěl Ian hlavou. „Není to kapku moc melodramatické?“

Candice se rozhlédla po nádobách. Jejich přítomnost náhle získala nový, hrůzný význam. „Pohřbili ji zaživa s jídlem! Ale… proč?“

Glenn vraštil přemýšlivě obočí. „Za trest?“

„Nebo byla oběť,“ hádala Candice. Natáhla se a jemným štětečkem z velbloudí srsti jemně smetala z předmětů prach a písek. Slunce ozařovalo předměty, které řadu staletí tonuly ve tmě: rydla, hliněné tabulky, nádobky s barvou, štětce. „A nezavřeli ji sem, aby něco napsala?“ prohodila.

„To nedává smysl,“ nesouhlasil lan. „K tomu by ji nemuseli zazdívat. A taky by se k těm tabulkám nikdy nedostali.“

„Možná ji nezazdili proto, aby něco napsala, ale naopak, aby nenapsala,“ přemýšlel usilovně Glenn. „Třeba psala něco zakázaného a tohle byl trest a současně způsob jak jí to zarazit.“

Všem se hlavou honily stejné otázky: Proč ale psala v tajném kódu? Jaký strašný zločin spáchala?

V profesorově dopise stálo: Nemluvím o ničem menším než o Armageddonu, protože jsem přesvědčený, že chystá všeobecnou zkázu…

Ticho jako první přerušila Candice. „Protože tabulky tady nevidíme, je pravděpodobné, že je odnesl Baskov, ale potom onemocněl.“

„A proto je někam schoval a zakreslil si mapu, aby k nim po návratu trefil,“ dodal lan. „Teď to konečně dává smysl. Chtěli jsme se mapou řídit na nesprávném místě.“

Vyšli na slunce a Glenn se naposledy ohlédl na zazděný vchod záhadného příbytku vytesaného do skály. Nemohl se zbavit dojmu, že někde za hranicí vědomí číhá myšlenka, k zešílení blízká a přitom neuchopitelná – a především důležitá. Týkalo se to uvěznění Ester. Něco tady přehlédli…

Došlo mu to ve chvíli, kdy vcházeli do pukliny ve skále. Zastavil se a ohlédl zpátky do údolí plného ruin, kde kdysi chodili lidé a jezdili v kočárech a těšili se ze života.

„Vy dva běžte napřed,“ řekl. „Musím si něco ověřit.“

Ani nečekal na odpověď a po rozbitém dláždění se vrátil k osamělé komnatě na konci údolí.

Vystoupil po schodišti ke vchodu a zastavil se. Už litoval, že se vrátil, protože se v něm začínal vařit vztek, smutek a žal a všechny další emoce, které se mu zatím dařilo dusit pod pokličkou. Uvědomil si, že příbytek Ester mu připomíná Candicin srub – měl v sobě sílu, která ho ochromovala.

Užuž chtěl odejít, ale po schodišti šplhala Candice. Tmavé vlasy se jí třpytily na slunci.

„Ian si šel prostudovat Baškovovu mapu. Co hledáte?“

„Povězte mi, jak se vyráběly ty tabulky na klínové písmo,“ zeptal se.

Otázka ji trochu překvapila. „No, klínové písmo tvoří skutečně otisky psací tyčinky s hrotem ve tvaru klínku, který písař otiskoval do mokré hlíny.“

„Jistě, ty psací nástroje znám.“

„Takže, stačí vzít hroudu hlíny, vymodelovat ji zhruba do podoby vějíře karet, otisknout do ní znaky psací tyčinkou a nechat na slunci uschnout.“

„A co když je někdo usušil v domě, a ne na slunci?“

„Tím se jim zkrátila životnost. Bez slunce hlína nevytvrdla, zůstala křehká a časem se rozpadla v prach.“ Candice vytřeštila oči. „No jasně, ta tabulka se rozpadla! Ta, kterou přehlédl Baskov!“

„Ano, byla popsaná, ale nikdo ji neusušil na slunci. Proto ji Baskov nevzal. Nešlo o přehlédnutí. Zřejmě jich objevil víc a zjistil, že při doteku se rozpadnou. Vrtalo mi to hlavou. Nakonec jsem si však uvědomil, že Ester sedí zazděná v hrobce, dobře ví, že zemře, ale je tak oddaná svému poslání, že i tváří v tvář blízké smrti nepřestává psát.“

Glenn se obrátil a zadíval se do temného příbytku. „Nesnažila se dostat ven,“ pokračoval detektiv zamyšleně a přejížděl světlem baterky po stěnách. „Není tu ani stopa po pokusech se odtud prokopat. Ester se prostě věnovala pouze svému rydlu a dál psala slova do hlíny.“

Přistoupil k oknu, položil dlaň na cihly a představil si, co asi cítila Ester, když jí řady cihel zvolna ukrádaly sluneční světlo. Nemysli na to. Nech to být.

Candice se postavila vedle něho. Z jejího mlčení vyčetl otázku. Věděl, co řekne, a věděl i to, jak zareaguje on sám. „Jistě uznáte, že vzhledem k tomu všemu musíme tabulky odvézt do Států. Syrská vláda by je mohla zamknout do sejfu jako svitky od Rudého moře.“

Glenn byl však rozhodnutý. Po Ester mu nic nebylo. Přišel najít vraha.

Pak zaslechl zvuk. „Co to je?“

Candice nepřestávala naléhat. „Váš tatínek si to přál. Pokud najdeme tabulky, máme je nechat u sebe. Jinak by se k nim mohl dostat Philo, má dost peněz, aby uplatil i vládní úředníky.“

„Myslím, že jsem slyšel…“ U vchodu se cosi šustlo, možná zvíře, ale měl by to ověřit.

„Prosím, pochopte moje důvody.“

Zával je šokoval. Otřes a leknutí je srazily k zemi.

Náhlé zaburácení, překlad nade dveřmi se s praskotem zbortil. Ohlušující lavina kamení, patro nad příbytkem Ester se propadlo.

Denní světlo zmizelo. Glenn a Candice zahalila absolutní tma.

19.

Posadili se. Vzduch plný prachu je dráždil ke kašli Glenn naštěstí nepustil baterku. Posvítil na Candice. „Dobré?“

Přikývla. Obličej měla ztuhlý zděšením. „Co se stalo?“ zakoktala „Povolil překlad nade dveřmi…“

„Ale přijdou nás vykopat, určitě.“

V hustém prašném oblaku Glenn musel mluvit se zakrytými ústy. „Pokud se Ianovi povede oba řidiče přemluvit, aby vůbec vstoupili do údolí. Můžou se ohánět pověrami.“

Zkusil odvalit pár balvanů, ale zaklínily se do sebe pevně. Candice křikla o pomoc.

„To je zbytečné,“ upozornil ji Glenn. „Odtud nás nikdo neslyší.“

Zahltila je hrůza. Stejně jako Ester byli pohřbení zaživa.

Glenn začal metodicky klouzat světlem po stěnách a přitom do nich poklepával kamenem. Začal u zazděného okna.

„Co hledáte?“

„Cestu ven.“

Candice na něho vyvalila oči. Zbláznil se? Jsou uvězněni v kamenné kleci! Jediné otvory představovalo okno a dveře, nebyl tu žádný sklep ani podkroví.

Ale Glenn pokračoval v klepání, i když všude slyšel jen temnou ozvěnu pevné skály. „Pomoz mi, Candice.“

To tykání ještě podtrhlo, jak je situace vážná.

Candice poslušně zvedla kámen. „Kdyby odtud vedla úniková cesta, Ester by ji jistě použila.“

„Tehdy tu být nemusela.“

„Jak to myslíš?“

„Zkoušej, jestli to někde nezazní dutě.“

Ťukali a poslouchali. Se vzrůstajícím děsem si přiznávali, že jim zbývá jen málo vzduchu a že baterie v baterkách nevydrží donekonečna. Bojovali se sílící panikou.

Proklepali každičký čtvereční centimetr severní stěny, ale bezvýsledně. Hrobka jako by se kolem nic svírala stále těsněji.

A náhle: klep! Dutý zvuk.

„Ucouvni!“ zavelel Glenn a několikrát podrážkou tvrdě kopl do zdi. Vbortila se dovnitř a vzápětí je ovanul proud zatuchlého vzduchu. „Ester tudy utéct nemohla, protože jde o rozvod vody. Za jejího života byl tunel zaplavený.“

„Prolezeme?“ zapochybovala Candice. Chodbička jí připadala hrozně úzká.

„Bude to dřina, ale zvládneme to.“

Lezli po čtyřech, Glenn jako první. Jedna zatáčka. Druhá. Před nimi černá prázdnota. Candice cítila, že hora je svírá jako v kamenné pěsti.

„Kde jsme?“ vyjekla. „Přestala jsem se orientovat.“

„Míříme stále na východ. Ta voda musela někam odtékat, takže hádám, že tunel směřuje k úpatí.“

Ruka jí sklouzla po skále. Ucítila vlhkost. „Glenne? Ten tunel není vyschlý, voda tu byla ještě nedávno.“

Neodpověděl.

Dorazili k místu, kde se tunely dělily na tři – v různých úrovních.

Glenn zaváhal a nakonec zamířil k tomu nejhořejšímu. Nemusel vysvětlovat proč – v dolních chodbách jistě stojí voda.

Glenn se vytáhl do otvoru vysoko nad úrovní dna, vyklonil se a podal Candice ruku. Bylo jasné, že pokud tunel bude stále stoupat, vylezou někde na vrcholku hory.

„Co je to?“ vyhrkla náhle.

Hora se rozechvěla. „Zemětřesení!“ zavřískla Candice.

Ale nebylo. Šlo o něco mnohem horšího. „Voda!“ zařval Glenn. „Žene se přímo k nám!“

Za záplavu mohla bouře zuřící daleko na jihu. Rozeklaná skaliska svedla dešťovou vodu do několika hlavních proudů, které se už dávno vymletými koryty i tunely, jimiž hory byly protkané jako plástve, hnaly kilometry a kilometry daleko od míst, kde voda padala z oblohy.

„Už vidím světlo!“ houkl Glenn. „Nahoře! Jsme skoro na konci!“

Skála se chvěla stále silněji a tunely se rozléhalo děsivé burácení, jako by je pronásledovala obrovitá nestvůra.

Vzduch v tunelu prudce ztěžkl vlhkem. Pod rukama a koleny jim proudily první stružky vody.

Záplava se hnala přímo za nimi.

Překotně se vydrápali z tunelu ven a zjistili, že se ocitli na skalní římse, kam se oba dva vešli jen tak tak. Stěna se pod nimi propadala kolmo k poušti.

Burácení valící se záplavy je už téměř ohlušovalo. Glenn bleskově zhodnotil situaci. Slézt dolů bylo vyloučeno, museli tedy nahoru.

Vzal Candice za ruku a bez ohledu na její protesty ji vlekl po skále výš. Skála se chvěla jako živý tvor.

„Nedívej se dolů. Zavři oči, tak. Honem!“

Candice se snažila nemyslet na propast, která se pod nimi rozevírá a s každým kouskem, o který ji Glenn povytáhne na skále výš, se ještě prohlubuje. Fóbie z výšek ji dusila i ve chvíli, kdy o výšce jen věděla a nedívala se na ni.

Pod nimi se s rachotem vyvalily proudy vod, s hřměním spadaly do hloubky, kde je okamžitě vsákla lačná vyprahlá poušť. Písek neležel na pevném podloží, takže voda v něm mizela stejně rychle, jako se objevila.

Candice pootevřela oči jen na tak nepatrnou škvírku, aby spatřila modř oblohy. Připadala jí snesitelnější než pohled dolů, na zemi vzdálenou jako povrch jiné planety.

„Musíme dolézt až nahoru. Budu ti pomáhat, ale úplně tě vytáhnout nedokážu. Takže šplhej a neboj se. Vždycky si najdi co nejpohodlnější oporu pro nohy a co nejpevnější úchyt pro ruce, slyšíš? Nic to není!“ přesvědčoval ji Glenn konejšivě, ale Candice tajně toužila umřít. Všechno bylo lepší než tohle pomalé umírání děsem.

Otevřela oči. Vyčetl z nich děs. „Ach panebože.“

„Co je?“

„Ta bouřka jde sem.“

Glenn se ohlédl a zjistil, že zčernalý obzor se přiblížil skoro až k nim. Potřásl hlavou. Proti přírodě byli bezmocní. Candice se vedle něho klepala jako v zimnici.

„Uvolni se, pořádně se uvolni, slyšíš?“ poručil přísné. „Váhu těla nech viset spíš na kostře než svalech. Tak, správně.“

Šplhali dál, Candice polomrtvá hrůzou a Glenn na pokraji sil, protože při šplhání vzpíral sebe a navíc i většinu Candiciny váhy.

Černá mračna se jim zastavila nízko nad hlavou, protkávaná blesky a rozezmítaná zlověstným rachocením hromů. Bez varování se zvedl vichr, vichřice se je snažila odloupnout od skály a srazit do vražedné hlubiny. Candice se v zoufalství přimkla ke kamení, přitulila se k hoře jako k milenci a náhle se zklidnila. Sluncem vyhřátá skála nepřestávala vyzařovat teplo a ta drsná hora odolávající věkům jí náhle připadala jako starý věrný přítel, který jí podává pomocnou ruku. Nebyla sama. Měla se o koho, o co opřít.

A byla odhodlaná šplhat výš, i když jenom s obrovským sebezapřením.

Dolezli k místu, kde se nad nimi zvedala skála hladká jako zrcadlo, jež nenabízela jedinou oporu pro chodidla ani ruce. Candice polkla a radši honem zavřela oči. Byla v pasti. Pokračovat nahoru nemohla a slézt dolů by prostě nedokázala. To se radši rovnou pustí a dopadne na poušť jako balvan…

Glenn se natáhl na špičky a prsty se zahákl za horní hranu lesklé plochy. Zvolna se vytahoval výš, jen silou paží napjatých k prasknutí, centimetr po centimetru se sunul výš, zrudlý, na krku i čele mu vyvstávaly pulzující žíly jako provazy. Po chvilce nadlidského úsilí se mu jediným švihem těla povedlo přehoupnout nahoru, na úzkou a hrbolatou římsu, která lemovala neschůdný úsek. Lehl si na břicho a ve skučícím větru se vytáhl nahoru, blíž k černočerným dešťovým mrakům a oslepivé pavučině míhajících se blesků.

Odporovalo to zdravému rozumu, ale právě v téhle situaci, na samém vrcholku hory a v samém srdci rozběsněné bouře spadl z Candice všechen strach. Trochu křečovitě se na Glenna usmála, protáhla se kolem něho a jako první začala šplhat dál, s jistotou se chytala skalních výstupků, špičkami šněrovacích bot se vzpírala o prohlubně a nerovnosti na skalní stěně, sebevědomě a vytrvale postupovala k vrcholu, a hora jako by v ní vycítila rovnocenného soupeře, původně téměř kolmé stěny pokorně naklonila do mírnějšího úhlu a nakonec plavně přešla do plošiny na horském hřebeni.

Candice se převalila na záda a uprostřed bouřky si chvíli skoro spokojeně vychutnávala pocit bezpečí a nově objevené odvahy.

Pod černým stropem ustupujících mračen zapadalo krvavě rudé slunce, které mraky i horské svahy zalévalo zářivě zlatým příkrovem.

Candice se posadila a při pohledu na hlubiny kolem horských vrcholků opět zbledla. „V pořádku,“ konejšil ji Glenn. Tohle střídání nálad bylo pro horolezecké nováčky typické, sám si podobným stadiem prošel – a netrvalo nijak krátce. Někteří se tím dokonce nechali odradit, protože negativní pocity převládaly nad těmi pozitivními, povznášejícími.

„Chyť se mě za ruku, dolů to půjde snáz, uvidíš. Půjdu první a budu ti hledat bezpečnou cestu.“

Kupodivu měl pravdu. Dolů to šlo tak snadno a rychle, že Candice nevycházela z údivu. S důvěrou se řídila Glennovými radami, smála se jeho vtipkování (někdy šlo o dost černý humor) a ani si nevšimla, že jsou už na úpatí. Při sestupu využili starého vymletého koryta vodního kanálu, který končil přímo na plošince, kde tábořili a parkovali obě vozidla.

Jenže toyota zmizela a oba najatí řidiči jakbysmet. A nebylo tam ani stopy po Ianovi, i když na zadním sedadle pontiaku ležel jeho látkový pytel. Chvatně se protáhli škvírou ve skále a hnali se k zavalenému příbytku Ester. Ian tam kopal v sutinách jako šílený.

„Kriste pane!“ vyděsil se, když je uviděl. Z čela mu stékala krev a kapala přes obočí.

„Co se stalo?“

„Nevím. Byl jsem v táboře a ti parchanti mě zčistajasna majzli přes hlavu a víc si nepamatuju. Když jsem se probral, toyota byla pryč. Sebrali nám všechno – zásoby vody, jídla, satelitní telefon, oba vaše batohy, moje peníze a cestovní šeky, dokonce mi šlohli i hodinky.“

Ian se kysele zašklebil. „A zmizely i klíčky od pontiaku. Jsme vyřízení. Odtud se prostě nedostaneme.“

20.

Muži, kteří ujeli s toyotou a jejich věcmi, však neodvez-li Candicin batoh, jak tvrdil lan, předtím ho totiž nechala ležet před Esteřinou jeskyní. Glennův batoh byl pryč, ale s detektivem to zvlášť nehnulo, pas a peníze měl bezpečně pod zipem svých kapsáčů. A dokonce měli i klíčky od pontiaku – byly v Candicině batohu. A v kufru vozu objevili balenou vodu a zásoby chleba, sýra a datlí.

„Takže to není tak zlé,“ liboval si Ian, když ujížděli směrem k Vádí Raisa.

Jeho společníci, Glenn za volantem a Candice na zadním sedadle, jenom mlčeli. Bez doprovodu a okradení se cítili zranitelně. Byli příliš blízko hranic s Irákem a nikdo netušil, zda za okamžik nenarazí na lupiče nebo vojenské zběhy. Navíc nebylo pochyb, že oba uprchlí řidiči podávají v Palmýře zprávu o tom, že trojice objevila Hvězdu babylonskou a tabulky.

Před odjezdem z Jehel Mara se všichni tři prospali – přitom se střídali v držení hlídky. Ian chtěl od Glenna zpět svůj revolver, ale ten odmítal. V noci smečka divokých psů chytila a roztrhala gazelu v těsné blízkosti jejich tábora, a to jim na klidu také nepřidalo. Glenna pronásledovaly divoké sny, opět se mu zdálo o té hádce před dvaceti lety, kdy slyšel hulákání a vzájemné vyhrožování dvou mužů. Tentokrát zaslechl nové slovo „krev“. Ale kdo ho pronesl: Otec, nebo ten druhý?

Teď se zpětným zrcátkem podíval na zamyšlenou Candice. Něco se děje, říkal si. Od slezeni z hory v Jebel Mara skoro nepromluvila – zřejmě na ni zpětně dolehl strach, až nyní si plně uvědomila, co jí vlastně hrozilo.

Přiznal si, že teď už ji nemůže nutit k odjezdu domů. Kdyby jí dal tabulky, vystavil by ji ještě většímu nebezpečí. A on se za ni cítil zodpovědný, proto ji nechá u sebe a bude se modlit, aby všechno dobře dopadlo, s ní i s ním. A především aby dopadl a usvědčil tatínkova vraha.

Před nimi se rozevřelo moře hnědého písku táhnoucí se daleko za obzor.

„Jsme tady!“ oznámil Glenn. „Vádí Raisa.“

„To je nekonečné,“ povzdechla si Candice při pohledu na vyschlé říční koryto, které se v zářivém dopoledním slunci táhlo do dálky.

„Nekonečné bude hlavně to hledání,“ připomněl zamračeně lan. Průrva v poušti běžela od jihovýchodu, mizela z dohledu a opět se vracela na severozápad, kde se – pokud není vyschlá jako dnes – vlévá do řeky Eufrat. „Baškov mohl tabulky zahrabat klidně sto mil odtud.“

Neztráceli čas.

Pontiak zastavili na vyvýšeném místě s pevným podložím, pro jistotu ho zamkli a všichni tři se pustili po dně kamenitého koryta a pátrali po různých znameních, vyrytých značkách, všímali si geologických vrstev.

„Nenapadlo vás,“ řekl lan, „že tabulky v původním úkrytu možná nezůstaly? Představte si Rusa třeštícího horečkou, jak ukrývá vzácný nález. Co by mohlo jeho lidem zabránit, aby je hned nato zase nevykopali a neprodali na černém trhu?“

„O tom bychom se během minulých osmdesáti let doslechli,“ tvrdil Glenn a zadíval se na supa, který jim kroužil vysoko nad hlavou. „Aspoň něco z toho by se objevilo v muzeích nebo soukromých sbírkách.“

„Ale jak tedy Baškov zajistil, že ti muži nechali tabulky na pokoji?“

„Na to stačí staré dobré prokletí. Případně jim slíbil hodně peněz, až se vrátí.“

„Neboje zabil.“

Glenn se obrátil k Ianovi, ale přes tmavé brýle mu neviděl do očí. „Jak tě to napadlo?“

„Nejjistější způsob jak ochránit tajemství. A taky je možné, že tabulky ukryl sám, beze svědků.“

Ian se zahleděl na nekonečné kamenité pusté koryto vyschlé řeky. „Něco mi napovídá, že to bude trvat sakra dlouho.“

„Nebo taky ne,“ doplnila Candice a ukázala přitom na cosi zvláštního: Deset metrů nad zemí stálo na skalním výstupku šest pečlivě vyrovnaných kanystrů od benzinu. Vyrudlý nápis na nich hlásal: Anglo-perská ropná společnost.

„Takhle se původně jmenovala dnešní British Petroleum“ poznamenal Ian. „Plechovky jsou nejmíň osmdesát let staré.“

Glenn s Ianem odvlekly plechovky naplněné pískem od skály a odhalili malý otvor. Candice tam posvítila baterkou a uviděla plechovou krabici určenou zřejmě na nářadí.

Ujistila se, že v díře nebydlí žádné pouštní zvíře, sáhla pro zamčenou zrezivělou krabici a vytáhla ji ven Glenn sáhl do kapsy pro vojenský nůž. Zatímco páčil víko, Ian sýčkoval: „Jestli ty tabulky byly z nepálené hlíny, zbyly z nich nejspíš jenom střepy a prach.“

Ale sotva Glenn zvedl víko, Ian vyjekl: „Dobrotivý bože!“

„Baškov je zabalil do kusů oblečení!“ vykřikla Candice. „A… vidíte? Tohle je zřejmě zbytek košíku, v kterém je skladovala Ester. Jsou fantasticky zachovalé!“

Všichni tři zůstali v úžasu hledět na dva tisíce let staré kousky hlíny s vytištěnými slovy, které po sobě nechala žena pohřbená zaživa.

Opět se dohodli, že v noci budou střídavě držet hlídku. Glenna udivilo, když ze tmy zaslechl kroky, protože Hawthorne měl ještě čas, ale ukázala se Candice se dvěma plechovými šálky. „Ian uvařil kávu.“

Glenn upil a spokojeně pokýval hlavou. Byla dobrá.

Candice se uvelebila vedle něho na balvanu a lokty si opřela o kolena. „Vyčetlas z těch tabulek něco zajímavého?“ vyptával se.

Po nálezu tabulek se nejdřív utábořili na bezpečném místě, z trávy a zvířecího trusu rozdělali oheň, aby zahnali predátory, a najedli se. Pak se v klidu věnovali vzácným tabulkám.

Ruský teolog proložil ploché kousky hlíny pruhy roztrhané lněné košile. Candice vyndala první vrstvu tabulek, opatrně zvedla látku a objevila další tabulky. Pod nimi ležela další látka, a když Candice odstranila i ji, čekal ji šok. Místo hliněných tabulek pokrytých klínovým písmem spatřila různě velké keramické střepy všech možných tvarů, a všechny byly popsané inkoustem – a to ne v zakódované abecedě, ale hebrejsky!

Napsala Ester dva příběhy?

„Bohužel, bez Duchesneho klíče nemůžu přeložit text na hliněných tabulkách, ale Ian studuje ten hebrejský text. Třeba nám to napoví aspoň něco.“

Glenn přikývl. „Mimochodem, ještě jsem tě nepochválil za špičkový horolezecký výkon. Překvapila jsi mě.“

Candice se ušklíbla. „V tomhle směru bych radši nikoho nepřekvapovala. Poslyš, v Los Angeles jsem si všimla, že ani ve službě nenosíš zbraň,“ ukázala na revolver, jenž mu ležel na klíně.

„Dávám přednost jednání před přestřelkou.“

„Copak tě nikdy neděsilo, že se kolem tebe děje tolik násilných trestných činů?“

„Dennodenně. Ale já nejednám jen s gangstery a silničními piráty.“

„Jé, vyprávěj mi něco legračního!“

Glenn se znovu napil kávy a v duchu si řekl, že Hawthorne má svoje mouchy, ale kávu vařit umí. „Jako zelenáč jsem měl službu ve Valley, s kolegou jsme tam objížděli hlídkovým vozem, když jsme dostali hlášení, že po ulicích pobíhají zvířata bez dozoru. Je to skoro venkov a na silnici jsme objevili kozla. Povedlo se nám ho chytit a přivázat na provaz. Vedli jsme ho k hlídkovému vozu a jeden člověk na chodníku zavrtěl hlavou a povídá: „Copak vy u policie už nepoužíváte německý ovčáky, hoši?“

Vyprskli smíchy. Glenn si unaveně promnul oči. „Teď bych si moc rád poslechl Elmore Jamese.“

„Proč zrovna blues?“

„A proč ne zrovna blues? John Lee Hooker. Ike Turner. Mám dokonce originál Come On In My Kitchen z roku třicet šest od Roberta Johnsona. Perla mé sbírky.“

Glenn se zamyšleně zadíval na Candicin profil. „Blues je zvukový doprovod reality. A co ráda posloucháš ty?“

„Moc bys trpěl, kdybych přiznala Johna Denvera?“

Bolestí až zamrkal.

„Co teď?“ nadhodila.

Glenn věděl, na co se ptá. „Máme přesně to, co chce Philo. Půjde po nás.“ Vzhlédl k obloze, jako by vyhlížel blížící helikoptéru, z níž se po provazovém žebříku chystá sestoupit Thibodeau v maskáčích.

Glenn cítil nějakou zradu. Proč už se neobjevil buď Philo sám, nebo některý z jeho ranařů?

„Možná počká, dokud se nevrátíme do Damašku.“

Možná, ale oni už neměli v plánu předat nález úřadům. Candice měla pravdu v tom, že Philovy peníze dokážou otevřít i ty nejbezpečnější trezory. Glenn cítil za ochranu tabulek osobní zodpovědnost.

A ještě něco.

Glenn pochopil, že Candice tehdy v domě její matky nechtěli zavraždit, jenom vystrašit. Potřebovali ji, aby našla tabulky – jenomže teď už svůj úkol splnila.

Ztratila pro ně význam.

Glenn nyní musel hlídat hned dva poklady najednou.

Se stále vzrůstajícím neklidem upíjel silnou horkou kávu. Něco nebylo v pořádku. Při zpětném pohledu si uvědomil, že z Palmýry unikli až příliš snadno. Nenastražil na ně Philo past?

„Detektive,“ ozvala se Candice.

„Glenne,“ opravil ji trochu dotčeně.

„Glenne, tvoji rodiče patřili k Alexandriánům. Nemáš ponětí, co je účelem toho tajného společenství? A jak by to mohlo souviset s Hvězdou babylonskou?“

Candice si v duchu představovala ty nejšílenější teorie – nestrážili třeba Svatý grál, pohár, z kterého pil Ježíš při poslední večeři? A jak může s Grálem a Hvězdou souviset hrozba Armageddonu?

Detektiv zatím vytáhl z kapsy matčin deník v zelených deskách. „Podle toho, co jsem tu vyčetl, šlo o nějaký religiózní řád, ale víc nevím.“

„Vždyť jsi tvrdil, že nebyla věřící.“

„Žádný z mých rodičů nebyl věřící. Jako jediné dítě v ulici jsem se před spaním nemodlil a v neděli jsme nechodili do kostela. Maminka tvrdila, že je duchovní ateistka, která svou víru vysvětluje vědeckými a matematickými argumenty.“

Glenn otevřel deník a podal ho Candice. Odložila prázdný šálek do písku a začala nahlas předčítat: „Smrt neexistuje. Naše těla pulzují stejnou energií, která tvoří celý vesmír, a první zákon termodynamiky tvrdí, že energii nelze vytvořit ani zničit. Celkové množství energie ve vesmíru je konstantní, neměnné. Einsteinova rovnice – E = MC2 dokazuje, že energie a hmota jsou navzájem proměnitelné, čili množství energie a hmoty ve vesmíru je pevně dané. Kam tedy míří energie zemřelých organismů? Ta zemřít nemůže, čili musí existovat nadále.“

Glenn se náhle přistihl, že nesleduje text, ale že se soustředí výhradně na Candiciny pohybující se rty. Jak by se asi líbaly?

Prudce se zvedl a revolver zastrčil za opasek kalhot. „Radši se jdi prospat, musíš být hrozně unavená.“

„To jsem,“ přiznala trochu zaskočeně. Původně doufala, že lanová káva ji trochu postaví na nohy. „Ale ty na tom musíš být navlas stejně.“

Měla pravdu. Víčka mu ztěžkla jako z olova. Potlačil zívnutí. Ne, nesmí usnout. Jednak má hlídku, jednak musí vymyslet další plány: Co udělají s tabulkami, kam odtud pojedou, jakým způsobem se vrátí domů, co s tatínkovým vrahem.

Konečně se objevil Ian a převzal hlídku nad malým táborem. Glenn zamířil k ohni a vklouzl do jednoho ze dvou spacáků, které jim zůstaly v kufru pontiaku. V druhém už tvrdě spala Candice.

Probudil se prudce, skoro s úlekem. Nad ním se klenula mrazivá noc. Hvězdy jako střípky ledu drolící se na nahý svět pod sebou. Poušť byla nehybná a temná a přízračně tichá. Proti obloze se na pahorku rýsovala sedící lanová postava.

Glenn vylezl z teplého spacího pytle a tiše došel k pontia– ku. Na sedadle spolujezdce ležela plechová krabice s Esteřiným odkazem. A klíčky byly v zapalování.

Glenn se ohlédl po Candice spící poblíž ohně a uvědomil si, že existuje pouze jediný způsob jak uchránit ji i vzácné tabulky. Napadlo ho to ve spánku a věděl, že nesmí ztrácet ani vteřinu. Vklouzl za volant, s tichým cvaknutím zavřel dveře a sáhl po klíčkách.

Philovi bylo jasné, že budou problémy, ještě než se zvedl k děkovnému projevu.

V zadní části sálu vyváděl Ygael Pomerancz, jehož se dva z Philových lidí snažili uklidnit. Philo věděl, že do věci se musí vložit i on sám, takže projev zkrátil.

Pět set přítomných, mezi kterými byla jen hrstka Američanů, pozorně naslouchali děkovným slovům muže, který právě obdržel nejprestižnější cenu státu Texas za humanitární práci. Každý z nich zaplatil tisíc dolarů pouze za tu výsadu, že bude smět dýchat stejný vzduch jako filantrop Philo Thibodeau. Zbožňovali ho. Nemocnici svaté Judity věnoval celé nové křídlo i s veškerým přístrojovým vybavením spolu s výzkumnou laboratoří a základem fondu na výzkum léčby rakoviny. Když všichni povstali, aby nadšeným aplaudováním ocenili skromnou děkovnou řeč – během níž nikdo ani nezakašlal (další projev úcty vůči Philovi) – ženy v lesklých róbách a muži v tmavých společenských oblecích si vůbec nevšimli, že v zadní části sálu zatím hotelová ochranka zneškodnila jednoho hosta.

„Philo, ty Ďáblovo plémě!“ hulákal Ygael, ale v šumu sále ho nebylo slyšet.

Philo se na pódiu omluvil usmívajícím se politikům a gratulujícím členům správní rady nemocnice, vytratil se a naznačil členům ochranky, ať rozrušeného Ygaela odvedou do soukromého salonku.

„Dáváš prachy nemocnici, ale kradeš svaté knihy! Jsi necitelný jako náhrobek, Philo!“

Rossi se k Ygaelovi výhružně přiblížil o krok.

„To je v pořádku,“ uklidnil ho Philo. „Nech nás prosím o samotě. Můj milý Ygaeli, čemu vděčím za tu čest?“

Ygael Pomerancz měl jarmulku a pod čelním plástem modlící šál s třásněmi. Bylo mu osmašedesát a byl znalcem kabaly a židovského mysticismu. Hluboce věřící muž se mohl stát rabím, kdyby ovšem věřil v Boha. „Dobře vím, co děláš, Philo. A neptej se mě, odkud to vím.“

„To ani nemám v úmyslu,“ ujistil ho Philo nevzrušeně.

„Ty nenakupuješ, ale kradeš! Jednáš se zloději a pašeráky a vykradači hrobů! Používáš černou magii a vydíráš a zastrašuješ. Jak dlouho? Co jsem zjistil, tak roky.“

Ygael se zamračil. „Je to pod tvoji úroveň, Philo.“

Ygaelův rodokmen sahal až k znalci talmudu ze šestého století, což z něho činilo vysoce váženého a mocného člena společenství.

Byl dost vlivný, aby ostatní brali jeho názor vážně.

Philovi to však těžkou hlavu nedělalo. I kdyby toho Ygael věděl sebevíc, o bombách neměl ani potuchy.

„Chceš o tom povědět ostatním?“

„Zítra se mi vdává dcera.“ To Philo věděl. Dostal pozvánku, ale omluvil se. „Zítra večer svolám mimořádnou schůzi,“ pokračoval Ygael. „V celé historii našeho řádu se tohle nikdy nestalo. V této věci se nemůžeme řídit příkladem našich předků, ale od nynějška tě budeme hlídat. A ukradené poklady vrátíme jejich právoplatným majitelům.“

„A vyzradíš existenci našeho Řádu?“

„Jistě existují i jiné metody. François Orleans…“

Jejich člověk u Interpolu, jehož rodokmen sahal až do dvanáctého století k vévodkyni z Narbonne. „Už to ví?“

„Povím mu to hned zítra, jen co požehnám dceři a jejímu manželovi.“

Philo přistoupil k Ygaelovi blíž. „Dělám si kvůli tobě velké starosti, starý příteli. Dostal jsi mylné nebo zveličené informace, které by mi mohly poškodit pověst – nestydím se přiznat, že mám nepřátele, který boháč je nemá. Ale strachuji se především o tebe, příteli. Bolí mě z toho u srdce.“

Uchopil starce za ramena a zahleděl se mu do očí. „Ygaeli, jsi především můj bratr. Radši bych si usekl vlastní pravici, než abych ti nějak ublížil. Věř mi, že ať se ti doneslo co chtělo, všechno se dá vysvětlit. Já osobně nemám jiné přání, než abys měl mír v duši i v mysli. Věříš mi?“

Ygael podlehl Philovu pronikavému pohledu, naléhavému hlasu, osobnímu charisma. „Však jsem taky nevěřil vlastním uším, když jsem to slyšel,“ připustil znejistěle. „Kdepak Philo, říkal jsem si. K tomu by se nesnížil…“

Philo zavřel oči a šeptal: „Už po staletí musíme bojovat s pomluvami a záští, nesmíme si hřát zmiji na prsou. Vzpomeň si, s kolika klamy a úklady se museli vypořádat naši předkové. Nesmíme ztrácet bdělost, bratře.“

Ygaelovi vhrkly slzy do očí, když si vzpomněl na muka jejich předků, ať už při požáru Knihovny nebo při tažení do Jeruzaléma a v průběhu celých dějin.

„Chvalme Boží jméno,“ pronesl Philo mírně a stiskl příteli rameno. Ygael cítil, jak do něho proudí Philova energie a hluboká víra a opět mu spoutává srdce bezvýhradnou oddaností.

„Ve jménu Boha,“ přisvědčil šeptem Ygael.

Objali se a stařec požádal přítele o odpuštění.

Philo se vrátil k hostům, kteří ho přivítali bouřlivým potleskem.

Druhý den Ygael Pomerancz padl mrtev při slavnostním tanci na svatbě své dcery. Byl to šok, starý učenec se těšil dobrému zdraví. Lékař jako příčinu úmrtí uvedl infarkt. Nebyl důvod provádět další vyšetřování. Ostatně, ani rozbor krve by neukázal přítomnost jedu, který Ygael vypil ve sklence vynikajícího šampaňského Taittinger Brut Rose z roku devadesát tři – tři sta dolarů za láhev.

21.

Probudila ji lákavá vůně kávy. A taky sluneční paprsky, které ji pálily přímo do očí.

Candice si promnula oči a zamžikala. Udivilo ji, že slunce stojí tak vysoko na obloze. Proč ji Dan s Glennem nechali spát tak dlouho? A proč vůbec spala tak dlouho? Připadala si jako opilá, během noci si vůbec neodpočinula. Ale co, lanová silná káva jí pročistí hlavu a dodá síly.

Když se však vyhrabala ze spacího pytle a nejistě vstala, uviděla vychladlé ohniště. O kávové vůni se jí jenom zdálo.

A náhle jí do zamlžené mysli pronikl další fakt: pontiac zmizel.

Candice se vylekaně rozhlížela. Zaclonila si oči a snažila se dohlédnout co nejdál k obzoru, zda nezahlédne blížící se vůz s vracejícím se Glennem a lanem. Přece ji tu nenechali samotnou, stovky mil od nejbližší osady, v nebezpečné poušti, bez zásob a ochrany.

Sotva si zděšeně uvědomila, že to není jen hrozný sen a že skutečně zůstala sama v Syrské poušti, zpozorovala na jihu rozvířený oblak prachu.

Blížil se vojenský džíp plný ozbrojenců.

Jako patnáctiletou zamkl Jessiku Randolphovou její pastor do komory a věznil ji tam tak dlouho, dokud nenašla Boha. Po čtyřech dnech bez jídla a vody měla vidění, že jejím otcem je Bůh. To stačilo. Tehdy se ještě jmenovala Ruby Frobisherová, bosá dívenka z chudé čtvrti, která chlapcům dovolovala úplně všechno, protože věřila všem jejich slibům. Ale když v šestnácti utekla z domova, záda od tátova řemenu samé jelito, sama sobě odpřísáhla, že se od mužů už nikdy nenechá zneužívat.

Po pár letech živoření si uvědomila, že při šplhání za slávou potřebuje využívat mocné muže jako stupínky žebříku. Svou předchozí přísahu tedy lehce poopravila. To byl také důvod jejího kratičkého úletu s lanem Hawthornem, protože jí imponoval šlechtickým titulem a rodinným sídlem – ovšem jen dokud nezjistila, že Ian je pevně odhodlaný udělat ze sebe totální trosku. V tomhle se ostatně řídil zářným příkladem svého otce, který po řadě skandálů nakonec spáchal sebevraždu. Pravda, Ian se nepřetržitě snažil zbavit dluhů a žít spořádaně, ovšem Jessice bylo jasné, že prostě páchá jen pomalejší způsob sebevraždy než jeho otec.

To Philo Thibodeau byl docela jiný případ.

Nepřitahovala ji Philova nezpochybnitelná a obrovská moc, bohatství, kontakty na nejvyšších místech, ale Philova síla osobnosti, což většina boháčů a vlivných lidí postrádala. Podobnou silou a charismatem vládl její otec, i když byl chudý jako myš. Pramenily mu až z duše a ze srdce jako sluneční záře. Jessica před ní utekla a teď podléhala té Philově. Z vlastní vůle, jak si aspoň namlouvala, protože se chtěla stát součástí jeho moci. Věřila tomu, sama sebe přesvědčila, že Philo je úplně jiný než její otec, ten bělovlasý Jedediah Robisher z Kentucky, jenž v nejmenším nepřipomínal dokonale džentlmenského a pohádkově zámožného Texasana.

V dobách, kdy se ještě živila převážně podvody, Jessica se dokonale naučila rozumět řeči lidského těla, výrazu obličeje, zabarvení hlasu. Díky tomu dokázala lidem skoro přesně číst myšlenky a bylo jí jasné, že poslední dobou Philo něco plánuje, jako když se císař chystal porobit sousední zemi nebo když Napoleon spřádal plány na ovládnutí celé Evropy. Zažila to i u svého otce, který věřil, že druhé Zmrtvýchvstání se uskuteční přímo na prahu jeho domku, a denně počítal s tím, že přede dveřmi najde Ježíše.

O Philových plánech však neměla potuchy.

Nenápadně se vyptávala u kolegů ze své branže na Philovy nákupy z oblasti kultury a umění. Získané informace ji šokovaly.

Byla to nejrůznější proroctví, kázání, epištoly, bajky, záznamy zázraků, vidění a osvícení světců, filozofů, přírodních národů, učenců i prostých věřících a přírodních národů, převážně tak staré, že se určitě řadily k nejvzácnějším pokladům lidských dějin.

Všechny texty měly náboženskou tematiku.

A Jessica o nich nikdy předtím neslyšela.

A teď držela v ruce dopis Raymonda Toulouse. Svůj náhradní plán.

Věděla, že Philo najal lana Hawthorna, aby pro něho ukradl Hvězdu babylonskou, a Jessica se rozhodla lana přeplatit a hvězdu, ať už je to cokoliv, využít k tomu, aby získala Phila pro sebe. Ian se však prozatím neozval, takže bylo načase odstartovat nouzový plán. Teď zbývá Philovi oznámit, že dopis Raymonda z Toulouse má ona.

Nejdřív však musí sehnat co nejvíc informací o tajném společenství, o němž se Raymond zmiňuje.

Jessiku varovali, ať se nepřibližuje k pyrenejské pevnosti, že tamní mniši uctívají ďábla, ale ji to neděsilo. Ďábla přece uctívá celý svět! Cesta k pevnosti měla údajně být zatarasená, ale co. Zátarasy se dají obejít. A také tam měly stát stráže. Díky svým tajným zbraním to považovala za detail.

Vesničané o nich nevěděli, proto se mnichů báli. Poštmistr se při zmínce o nich pověrčivě pokřižoval a vyhrkl: „Nechoďte tam, uctívají Satana!“

Jessica sice neměla pocit, že Philo uctívá Satana, ale leccos jí bylo divné, třeba jeho poznámky typu: Modlitba je plýtvání dechem. Nikdo ji neslyší. Ale jestli nevěří v Boha, znamená to automaticky, že vyznává Satana? „Jak často tu mnichy vídáte?“ zajímala se.

„Vůbec.“

„Copak nechodí do vesnice pro zásoby?“

„Jednou měsíčně přistane v pevnosti helikoptéra se zásobami,“ zněla odpověď.

Jessica pochopila, že mniši nepřinášejí vesnici zisk, proto je lidé nenávidí. Nevládne tu strach z mnichů, ale nechuť k nim.

Teď ujížděla se svým modrým sporťákem lamborghini po úzké klikaté silničce vysoko do hor a v prudkých zatáčkách viděla mezi korunami stromů věže a hradby středověkého hradu. Chladný svěží vítr jí rozčesával kadeře. Jessica se spokojeně usmívala.

Co nevidět odhalí Philovo tajemství.

Glenn zahlédl džíp a okamžitě se pustil do běhu. Candice zůstala v táboře sama, navíc ještě spala.

Otřískaný džíp se blížil. Posádku tvořili tři otrhaní chlapi, ozbrojení a na první pohled drsní ranaři.

Glenn se přikrčil za balvany u tábora a sledoval vůz. Bylo jasné, že tábor mine ve vzdálenosti sotva pár metrů.

Kde je Candice?

Džíp prudce zastavil, až se rozvířil oblak prachu. Muži na sebe pokřikovali arabsky, kopali do vychladlého ohniště, nadšeně hulákali. Glenn pochopil, že se radují nad nějakým objevem.

Našli… Candice?

Sáhl po revolveru, který nosil za opaskem. Byl pryč.

Pochopil, že právě tohle je rozrušilo. Objevili zbraň ležící na písku. Ale kam zmizely spací pytle?

Náhle spatřil Candice. Batoh i spacáky odvlekla mezi dva mohutné balvany a přikrčila se vedle nich. Hnědé vlasy jí vlály ve větru, neviděl by je jenom slepý. Ozbrojenci k ní postupovali ve stále těsnějších kruzích. Už byli nebezpečně blízko.

Glenn se začal plížit za balvany a přitom nespouštěl ty chlapy z očí. Zavadil o štěrk a hrůzou zsinalá Candice vzhlédla. Všimla si ho, ale honem jí naznačil, aby zůstala na svém místě.

Náhle utichl vítr a kolem zavládlo absolutní ticho. Slunce jako by pálilo ještě žhavěji než doposud. Glenna zaštípal v očích pot.

Vůdce ozbrojenců stál ke Candice zády. Kdyby se otočil, zákonitě by ji musel vidět.

Glenn se tiše zvedl a rychleji, než si to chlapík stačil uvědomit, se vší silou vrhl z balvanu a srazil ho k zemi. Voják se bránil, ale Glenn se rozpřáhl a pěstí mu vrazil do čelisti drtivou ránu. Muž ztratil vědomí a Glenn mu bleskově vyrval revolver.

Jeho dva kumpáni okamžitě přiběhli, odtrhli Glenna od svého vůdce, zády ho přirazili ke skále a začali do něho bušit pěstmi, mlátili ho do břicha a hrudníku – ale vzápětí se ozvalo třesknutí, jeden z nich se chytil za hlavu, odvrávoral pozpátku od Glenna a po pár krocích se zhroutil do písku.

Třetí grázl se prudce otočil, ale ne dost rychle, aby stačil uhnout úderu pažbou, kterým se po něm ohnala rozzuřená Candice. Zasáhla ho tak tvrdě, až ztratil rovnováhu a přistál na boku. Zůstal nehybně ležet. To právě Candice před okamžikem střelila druhého ozbrojence do hlavy.

Obrátila se ke Glennovi, ale než stačila pronést jediné slovo, přitáhl ji k sobě a pevně políbil. Na okamžik ho popadla kolem krku a přitiskla se k němu v bezdechém, zoufalém objetí.

„Měla jsem strach, žes mě tu nechal!“

Zabořil jí prsty do vlasů. „Nikdy bych to neudělal! Ian nám ujel a já se snažil sledovat stopy pneumatik Candice, odvezl ty tabulky!“

„Ach ne!“

Jeden z vojáků přišel k vědomí, začal se převalovat na zemi a šátrat po zbrani.

Glenn popadl spací pytle a hodil je do džípu. „Honem!“ Candice oběhla vůz.

Nastartoval a ve chvíli, kdy se džíp skokem odlepil od písku, ozbrojenec vystřelil. Kulka třeskla o kapotu.

Rozletěli se přes keře i balvany, Glenn se kličkováním snažil zkomplikovat střelci míření, ale jako by uběhla celá věčnost, než se dostali mimo nebezpečí.

Glenn však ani potom nezpomalil. Vojáci mohli patřit k celé skupině. „Hned mi bylo divné, proč Philo nevystrčil drápky, hned jak jsme tabulky našli!“ hulákal, aby ho bylo slyšet přes vytí motoru. „A dnes mě těsně před usnutím napadlo, že Ian pracuje pro Phila. Vzal jsem tedy klíčky od pontiaku a strčil je tam, odkud neměl šanci je vytáhnout – do své bundy a tu jsem si stočil pod hlavu jako polštář. Stejně jsem usnul a po probuzení zjistil, že klíčky jsou pryč.“

„Jak je možné, že tě to neprobudilo?“

„Oba nás uspal. Tou kávou.“

Candice sykla a zavrtěla hlavou. „Teď už se nedivím, že jsem tak odpadla. Já ho zabiju!“

Džíp tvrdě narážel do balvanů. Candice se křečovitě přidržovala sedadla. „Kam teď jedeme?“

„Ian namířil na sever, takže teď se budeme modlit, abychom ho dohonili dřív, než někdo jiný dohoní nás!“

Získá tak nad ním převahu. Pohrozí mu, že prozradí jeho tajemství, existenci tajného společenství. To bude Philo těžko riskovat.

Jessica svižně ujížděla po horské silnice a hlasitě se smála. Vlastní smích však neslyšela, protože vítr jí ho odtrhával od úst. Vesničané tvrdili, že neexistuje způsob jak mnichy donutit k otevření brány. Pro Jessiku to nepředstavovalo problém, byla si jistá, že dokáže mnichy vystrašit, aby ji poslechli na slovo. Věděla totiž, čeho se muži bojí nejvíc.

Červené střechy a kulaté věže románského zámečku, jenž vznikl na místě původní středověké pevnosti, jí připomínaly zámek z pohádky. Do takového zámku přišel princ zachránit Šípkovou Růženku. A ji teď zachrání Philo Thibodeau.

Podle dopisu Raymonda z Toulouse v zámku žil před devíti sty lety řád Rytířů ohně. Vypadalo to jako zázrak, ale žil tu dodnes.

Dojela k bráně, tajnou zbraň schovanou pod sukní. „Hej, vy tam! Mohla bych vás poprosit o pomoc?“ zvolala dokonalou francouzštinou. „Zabloudila jsem. Jedu do Boncouertu.“

V strážní budce staré nejmíň dvě stě let seděl strážný před monitorem počítače. Vyšel ven a Jessica ohromením vytřeštila oči. Měl dlouhé vlasy i plnovous, na sobě bílou kutnu a sandály na bosých nohou. Na hrudi se mu skvěl oslnivý rudozlatý symbol tančících plamenů.

Stejný, jako měl Philo na prstenu.

„Je mi líto, madam, musíte se vrátit.“

Vystoupila z vozu. „Asi jsem špatně odbočila. Směla bych si od vás zatelefonovat?“

Sklouzl pohledem k její sukni a v očích se mu objevil nerozhodný číhavý výraz, typický pro všechny muže v přítomnosti těhotné ženy: strach starý jako lidstvo samo, strach z těhotné ženy.

„Vážně se musíte vrátit, madam.“

Popošla k němu blíž a strážce znejistěl ještě víc. Na počátcích své kariéry, kdy se ještě musela často uchylovat k podvodnickým trikům, si Jessica dala s nácvikem role ženy těsně před porodem velkou práci. Uměla správně kolébat boky, unavené si podpírat břicho rukama, mnout si bolavý kříž.

Strážce zvedl ruce, jako by se vzdával. „Ne, ne! Běžte zpátky, telefon nemáme!“

„Musíte zavolat!“ vyjekla se slzami v očích. „Jinak tady umřu!“ Bouřlivě se rozplakala.

„Co je vám, madam?“ Zoufalý strážce nevěděl kudy kam.

„Mám porodní bolesti! Ale je to moc brzy, nevím co dělat!“

Muž hrůzou třeštil oči. „Sem nemůžete!“

Jessica si přitiskla dlaň ke slabinám a propíchla schovaný balónek plný vody. Tekutina jí stekla po noze. „Dítě se narodí každou chvíli! Pomozte mi přece! Hned teď!“

Muž skočil do strážní budky, chvatně zatelefonoval a vzápětí se seběhli další mniši v bílých kutnách. Položili Jessiku na obyčejná nosítka ze dvou tyčí a režného plátna a chvatně ji odnášeli nahoru k bráně. Jessiciny výkřiky bolesti přilákaly k oknům zvědavce. Pronesli ji dlouhými kamennými chodbami a kolem bezpočtu těžkých dřevěných dveří. Bylo jasné, že tu nežije velký počet mnichů. Že by řád vymíral? Nebo že by zámek nesloužil jako sídlo a hlavní stan Řádu? Zvláštní, ale nikde neviděla žádné kříže. Co to všechno znamená?

Uložili ji na lůžko v pokojíku s holými kamennými stěnami a jen s tím nejzákladnějším vybavením, který zřejmě fungoval jako ošetřovna. Jessica znovu zavyla bolestí a prsty mokrými od plodové vody sevřela ruku mnicha, který ji hlídal. Mnich měl zřejmě co dělat, aby se nepozvracel, skočil k umývadlu a začal si kůži zuřivě drhnout mýdlem.

Náhle se mu zajiskřilo před očima.

Když se po pár minutách probral na studené podlaze, hlava mu třeštila a vedle něho se povalovat zvláštní oblý polštářek.

Žena zmizela.

A s ní i jeho prsten.

„Proč jsi zastavil?“

Glenn vztekle praštil pěstí do volantu. „Došlo palivo. Dál musíme pěšky.“

Zůstal uprostřed pustiny, kolem pouze vítr a slunce, hadi a všudypřítomná hrozba přepadení. Mlčky si na záda naložili spací pytle a Candicin batoh. K jídlu neměli nic, k pití dohromady jen jedinou láhev vody.

Pomalu postupovali na sever.

Modré Lambordini Diablo se řítilo po horské silničce do údolí, jako by mělo křídla. Rudá hříva vlála za Jessikou jako válečný prapor. Když vyběhla z ošetřovny, nakoukla do řady místností a chodeb zámku a všude objevila totéž: knihy, většinou velmi staré, rukopisy, svitky, dopisy, monografie. Nezapomínala, že mniši po ní co nevidět začnou pátrat, takže se nezdržovala čtením všech titulů – jeden stačil za všechny.

Byl to pro ni takový šok, že by se málem nechala chytit. Mezi dvěma skleněnými deskami ležel papyrus s textem v aramejštině a vedle něj byl list s anglickým a francouzským překladem: ZTRACENÝ KONEC EVANGELIA SVATÉHO MARKA.

Vzápětí se rozběhla jako šílená, skočila do auta a rozjela se pryč dřív, než jí v tom mniši stačili zabránit.

V hlavě jí vřel zmatek. Pořád před sebou viděl pečeť a text: Ověřené datum vzniku: 40 n. l.

Jessica věděla, že nejstarší známý fragment evangelia je nejméně o padesát let mladší. Ale tenhle vznikl pouhých deset let po Ukřižování…

Cítila strach a navíc i zvláštní rozjaření. Teď už věděla, co má Philo za lubem. Nic menšího než nadvládu nad celým světem. S pomocí ztraceného konce Markova evangelia by katolickou církev dokázal srazit na kolena.

A to je teprve začátek.

22.

Vlekli se pustou zbrázděnou plání, připomínající měsíční krajinu. Nelítostný písek, nemilosrdný slunečný žár. Vzduch se chvěl v dálce jako převalující se mořský příboj. Postupně obloha zbělela a začala těžknout mraky. Blesky a hřmění působily skoro majestátně, jako ze starých biblických eposů. Candice s Glennem se schovali pod balvany a počkali, až se liják přežene.

„Jak to, že mě to dávno netrklo?“ zoufala si Candice a maličko si usrkla z láhve. „Myslela jsem, že lana znám.“

„Tohle jsi přece poznat nemohla.“

Nešťastně se na něho podívala. „Ten zával má na svědomí lan, viď? Ne řidiči.“

„Máš pravdu. Podle všeho jim zaplatil a poslal je zpátky do Palmýry.“

„Celou tu dobu plánoval, že tabulky prodá Philovi,“ dodala hořce. Iana za tu zradu nenáviděla.

Nad hlavou jim skučel pouštní vítr. Candice zamrazilo v zádech. Zápis v deníku Lenore Mastersové: Z Phila jde na mě strach, ta jeho mánie je pořád silnější. A profesorův dopis: Philo chystá katastrofu celosvětového významu! Bylo úplně jedno, co stojí na nalezených tabulkách, protože Philo byl předem rozhodnutý zneužít údaje ke svým šíleným plánům. Jakým? Ke zkáze celého světa?

Glenn si všiml, jak Candice křečovitě svírá rty a nehnutě hledí na obzor pouště. Pochopil, že je strachy bez sebe.

Vzpomněl si, jak se spolu líbali, jak se k němu tiskla celým tělem. Zkusil odvést její myšlenky jiným směrem.

„Neznáš nějakou legrační historku z egyptologických vykopávek?“

„Máš smůlu, žádné komické historky neexistují. Egyptologové jsou skrznaskrz vážní lidé.“ Tiše se zasmála. „Tak jo, povím ti o jednom svém trapasu. Při vykopávkách v Gize jsem mezi keramickými střepy objevila zvláštní předmět, malý, neurčitého tvaru i znamení. Vůbec jsem netušila, k čemu mohl sloužit. Pár dní jsem ho s sebou nosila a doufala, že si vzpomenu, co by to mohlo být. Nakonec jsem šla k předákovi kopáčů a hrdě se mu svým nálezem pochlubila. Tajně jsem doufala, že v Metropolitním muzeu bude pod tou věcičkou stát cedulka s mým jménem. Předák se na to jenom mrknul a povídá: „Zkamenělý psí lejno.“ Pouští se plížila houstnoucí noc. Glenn vzhlédl k měsíci, slonovinově bílému srpku na černorudé obloze, a zalitoval, že tu nemá malířské potřeby. Okouzleně se obrátil ke Candicinu profilu. Slonovinově bílá, něžně ženská, jako jemně řezaná kamej. Ach bože, to by byl obraz!

CELOSVĚTOVÉ PÁTRÁNÍ PO POSVÁTNÝCH TIBETSKÝCH SVITCÍCH!

Titulky v losangeleských novinách Philovi velkou radost neudělaly. Byl svitkům zrovna na stopě, když nějaký všetečný reportér informoval veřejnost o jejich existenci. Teď po nich začne pást každý snob.

Z toho důvodu Philo změnil strategii a teď seděl v helikoptéře vznášející se nad svahy Himalájí. Pod sebou viděl terasovitá políčka, skalnaté štíty, sněhové závěje. Stroj mířil k nádvoří prastarého budhistického chrámu postaveného ve výšce tři tisíce metru. Na východní straně se nabízel úchvatný výhled na zasněžené hřebeny Everestu. Budovy kláštera měly nevýrazný nátěr splývající s okolními skalami. Sem moderní turisté ještě nedostali a neočumovali modlící se a meditující mnichy.

Když se helikoptéra dotkla země a vrtule se zpomalila, Philo spatřil Jessiku. Vynořila se na slunci a rudá hříva jí povlávala v horském vichru. Zastínila si oči a sledovala, jak se k ní blíží po nádvoří dlážděném kočičími hlavami. Tohle bylo poprvé, co se jí Philo pletl do obchodů. V případě Britty Buschhomové se třeba smířil se zprávou, že žena manželovy zápisky neprodá, a nechal to plavat. Teď ovšem přijel osobně vyjednávat s dalajlámou. Proč jsou ty svitky tak důležité?

„Láma odmítá svitky prodat,“ oznámila mu, když si podali ruku.

„Ještě to zkusím. Dolů se můžete dostat touhle helikoptérou, pro mě přiletí jiná. A, Jessiko, nezapomeňte mi sehnat ten dopis Raymonda Toulouse. Musím ho mít!“

Sotva helikoptéra s Jessikou odlétla, Philo dal znamení pilotovi v druhém stroji, aby přistál a pustil se do vykládání beden s nápisy: POTRAVINY a LÉKY.

Zdejší láma byl zosobněním veškeré myslitelné svatosti a duchovního vědění. Tak svatý a urozený muž si zasloužil jediný způsob pozdravu – host měl před ním padnout na zem a třikrát si lehnout do prachu. Philo však zůstal u potřesení rukou.

Lámu obklopovali ostatní mniši, připravení vyhovět jeho sebemenšímu přání a současně zabránit cizinci, aby svatého muže nevhodně obtěžoval.

Zatímco sluhové podávali čaj, Philo začal: „Je pravda, že tady přebýval sám Ježíš?“

Láma, teprve třiadvacetiletý mladík, hrdě přikývl. Vyholená lebka se mu leskla. „Ano,“ přisvědčil anglicky se silným přízvukem. „Před dvěma tisíci lety se zde připravoval na svou svatou pouť.“

„A četl si ve vašich posvátných textech?“

„Ano.“

„A našel v nich zmínky o světle?“

„O Božím světle, ano. V knize Vodopád oslnivé záře. A odtud se Ježíš vypravil rovnou do Jeruzaléma,“ odpověděl budhistický mnich. „Ale ty texty nejsou na prodej,“ dodal dřív, než se o tom Philo stačil zmínit.

„Směl bych je aspoň vidět?“

Sál s oltářem je místo, kde se člověk může otevřít nejvznešenějším stránkám lidské povahy, spojit se s božskou částí svého já a vyslechnout slova věčné pravdy. Philo sem přišel uzavřít obchod.

Když komunistická Čína přepadla v roce devatenáct set padesát devět Tibet, vypálila kláštery a zavraždila tisíce mnichů. Z původních šedesáti pěti svazků posvátných knih se jich mělo zachovat pouze sedm. Tento byl osmý. Sběratelé na celém světě by za něj obětovali vlastní život.

Papír se zdál tenký, ale byl překvapivě tuhý a současně hedvábný na dotek. Nesvázané stránky pokrýval černý tibetský text pojednávající o osvícení. Philo věděl, že se nevzdá. „Budu k tobě upřímný, svatý otče,“ přešel rovnou k věci. „O existenci vašich posvátných textů se psalo v novinách a teď po nich pase celá smečka sběratelů. Přijdou sem, budou tě uplácet, možná se pokusí i o krádež. Já ti nabízím zázračně velký dar. Ty bedny na nádvoří jsou plné jídla a léků pro tvé lidi. Jsou tam přikrývky a lampy a generátory, abyste měli elektřinu. Najdeš tam všechno, bez čeho se tak daleko od civilizace neobejdete.“

To láma nepopíral, on a jeho studenti měli nejen mysl, ale i tělesné potřeby jako každý jiný. Přesto odmítl: „Kniha musí zůstat tady.“

Philo se rozhlédl. Klášter byl zřejmě prastarý. „Nevypadá to tady příliš bezpečně,“ nadhodil.

„Ach, máme dostatečnou ochranu,“ ujistil ho láma.

„Směl bych mít k tobě prosbu, svatý muži? Kdyby kniha kdykoliv opustila klášter, ať už z vaší vlastní vůle nebo vám ji bůh chraň ukradli, dáš mi vědět?“

„Kniha tady zůstane navždy.“

„Přesto slibuješ?“

„Ano, dám ti vědět.“

Philo lámovi opět nabídl pravici. „V tom případě se s tebou rozloučím. Svoje dary tu nechám jako projev dobré vůle.“

Když se Philova helikoptéra vznesla nad klášter, malý mnišský studentík k ní vzhlédl a zamával. Philo mu zamávání oplatil a zvolal: „Teď.“ Pan Rossi stiskl tlačítko a vzápětí pod nimi na nádvoří vybuchly stovky požárů a v mžiku zapálily všechny budovy. Philo nezúčastněně sledoval zkázu, sálající plameny, nelidský řev hořících mnichů a dětí, zrůdný rej trpících těl v planoucích řízách, hroutící se tělíčka chlapců pokrytá puchýři, zčernalé postavy zmítajících se dospělých. Phila zajímala pouze účinnost bomb, které jeho muži rozmístili v klášteře během jeho rozhovoru s lámou.

Zkáza byla důsledná, nelítostná.

„Skvělá práce,“ prohodil nakonec Philo spokojeně.

Helikoptéra zamířila do údolí, když mu zazvonil mobil. „Máme tabulky, pane,“ oznámil hlas.

Philo se rozzářil nadšením, ovšem další zpráva ho příliš nepotěšila. „Ale ztratili jsme jejich stopu, pane.“ Glenna a Candice.

„Najít!“ vyštěkl Philo. „Armstrongovou oddělat na místě.“ Není to touha každého egyptologa, snít věčný sen v poušti? „Ale mladého Masterse mi přivedete!“

Glenna potřeboval. Bez něho by plán selhal.

Bez lidské oběti.

Nad plochým a do šeda vyrudlým světem vyšlo slunce. Glenn s Candice se zarputile plahočili na sever, oči pevně upřené k obzoru, jako by tam silou vůle chtěli zhmotnit oázu či konec pouště a začátek civilizace. Se silami byli už dávno u konce – vyčerpaní, žízniví, hladoví, chodidla rozedřená do krve, páteř jakoby nastokrát přeraženou.

Kolem poledne museli přelézt na druhý břeh úzkého koryta vyschlé říčky. Glenn pomohl Candice vyšplhat po písečných kluzných stěnách, ale sotva se dostali na druhou stranu, Candice se zahleděla Glennovi přes rameno. Všiml si jejího udiveného výrazu a ohlédl se.

Hnědý hrbol na šedožluté pláni. „Velbloud?“

Pontiac!

Doklopýtali k němu a vedle vozu objevili lana Hawthornea. Ležel na písku a skelné oči upíral přímo do slunce. Glenn mu ani nemusel nahmatat pulz.

„Můj ty bože!“ zašeptala Candice. Zbělelá děsem se svezla vedle vozu do sedu a opřela si čelo o kolena.

Glenn zpozoroval ještě jedno mrtvé tělo – o pár metrů dál ležel muž v havajské košili proděravělé na zádech dvěma kulkami.

„Je to on?“ zeptal se Glenn zbytečně.

Rozklepaná Candice přikývla. Po tvářích jí proudily slzy. Ano, tenhle chlap ji v matčině domě chtěl podříznout.

„Hawthorne neměl revolver,“ vzpomněl si Glenn. „Vypadá to hned na dvojitý podraz. Havajskou košili zřejmě umlčel jeho vlastní zaměstnavatel.“ Nebo že by tu měl nepřítele i Philo?

„Musíme odtud pryč!“ připomněl Glenn a nakoukl do vozu. Klíčky od zapalování chyběly. „Klidně by se sem někdo mohl vrátit a dokončit rozdělanou práci. Kde jsou sakra ty klíčky?“

Candice se vzchopila. Začala prohledávat auto a Glenn zatím rozvázal Ianův látkový vak.

„Tabulky zmizely,“ oznámil. Nepřekvapilo je to.

„Ale ve vaku zůstalo tohle.“

„Keramické úlomky!“ Druhý text Ester.

„Philo si lana vyčíhal zřejmě před JIPkou,“ povzdechla si Candice. „Určitě ho slyšel, jak mi nabízí pomoc. Philo ho pak zkontaktoval a zaplatil mu za to, že mě bude hlídat.“

Glenn nasel klíčky od vozu v Ianově kapse. „Jedeme!“

Candice se lítostivě zadívala na Ianovu mrtvolu. Tohle neživé tělo byl její přítel až do chvíle, než ji zradil. Věděla, že potrvá dlouho, než Ianovi odpustí, ale nakonec to udělá. Za jejich bývalé přátelství by si zasloužil aspoň pohřbít, ale teď jim na to nezbýval čas. Spolu s Glennem zamířila k vozu.

„Hawthorne si smrt nezasloužil,“ poznamenal Glenn, když házel Ianův sportovní pytel na zadní sedadlo.

Candice nechtěla o Ianovi mluvit. Jeho ztráta i zrada byly dvě živé rány a ona se ještě nerozhodla, kterou z nich snáší hůř. Nešťastně se naklonila do vozu, aby zavazadlo odstrčila do rohu, když tu z něj vypadla malá obálka.

Obsahovala mikrokazetu s označením: Zadní vrátka.

Glenn se na ni zvědavě podíval. „Ten tedy měl vkus na hudební skupiny.“

Candice zvolna zavrtěla hlavou. „Kdepak, nic tak nesmyslného. Není to hudební skupina. Ian si nahrával skoro všechny telefonáty, říkal tomu „Zadní vrátka“. Pokud vím, Ian byl notorický hráč a občas měl kšeftíky s docela pochybnými typy. Hlavně s takovými, co neuměli nebo nechtěli držet dané slovo.“

Oba naráz pochopili: Ian si s sebou do pouště mohl vzít nahrávku pouze jediného telefonátu: Když se dohadoval se zájemcem o tabulky. Je možné, že z kazety zaslechnou hlas Phila Thibodeaua?

„Co teď?“ zeptala se Candice, když nasedala na místo spolujezdce.

„Zamíříme na pobřeží, do přístavu. Třeba tam uplatíme některého kapitána. Lakatia bude nejlepší,“ dodal, pohroužený do studia mapy.

„Jak je to daleko?“

„Tak pět set kilometrů.“ Nastartoval. „Nejdřív se musíme dostat z pouště, pak už začnou slušné silnice.“

„Glenne, na silnicích budou hlídky, kontroly, policie. Můžou nás zatknout jako zvědy nebo pašeráky.“

„Máme dost peněz na úplatky.“

„A co dál? Až se dostaneme na loď? Glenne, vždyť nemáme potuchy, kam Philo ty tabulky odvezl!“

To nemáme, potvrdil Glenn v duchu, zatímco pontiac se rozjel k žlutošedému obzoru. A svět je proklatě velká kupka se na…

23.

Jižní Francie, roku 1534

Mladý lékař měl spoustu tajemství.

Heléne tomu skálopevně věřila. S hlubokým zájmem si prohlížela pohledného cizince s hedvábným rudohnědým plnovousem a krásnýma oduševnělýma očima. Podobně jako ostatní obyvatelé města Agen Heléne o něm nevěděla nic víc, než že je vzdělaný, protože nosil rudý plášť a plochý sametový baret učence. Její rodiče ho zbožňovali, protože vůbec nepřipomínal ty přísné a upjaté lékaře, s jakými se setkávali doposud, domýšlivé surovce, kteří pacientovi dokázali pouštět žilou tak dlouho, dokud málem nevykrvácel. Doktor Michel byl jemný, trpělivý a ordinoval sladké sirupy, které nejen přinášely úlevu, ale dokonce i léčily. Jeho konkurenti šířili pomluvy, že uctívá Satana a tajně sympatizuje s protestanty, ale měli smůlu. Katolictví doktora Michela se nedalo vytknout vůbec nic a jeho lékařské úspěchy byly ohromující.

Ovšem osmnáctiletá Heléne si myslela své.

„Jak je mamince, monsieur?“ otázala se nesměla od prahu ložnice.

„Mnohem lépe, mademoiselle,“ usmál se Michel a zavázal vak s léky. „Dal jsem jí něco na spaní.“

Na nemocné plíce se tehdy většinou užíval plicník lékařský, protože měl listy ve tvaru lidských plic. Doktor Michel použil neobvyklou metodu – do misky horké vody vhodil mátové listy, které opojně provoněly celý dům. A kupodivu, nový lékař dokázal zázrak. Helenina nevlastní matka náhle dýchala tak lehce jako už roky ne.

Ale lékař kromě lékařského umění ovládal i astrologii. Michel s pomocí map, tabulek, zvěrokruhu a výpočtů určil nejen pacientův horoskop, ale i jeho sklony k jistým chorobám, míru jeho bolesti, citlivost na nejrůznější léčebné prostředky, období nejvhodnější k zahájení léčby a celkovou prognózu jeho stavu.

Heléne si okouzleně prohlížela lékařovu urostlou širokoramennou postavu v módním, luxusním a současně vkusném oděvu: podšitý kabátec s prostřihy ukazoval spodní košili z bílého plátna, pod ním podšité kalhoty ke kolenům, bílé punčochy a střevíce s hranatou špičkou, rozevlátý dlouhý plášť s liščí podšívkou. Měl vysoké čelo, dlouhý rovný nos a oči, které jako by člověku dohlédly až na dno duše. Během dní, kdy doktor Michel dlel v domě jejího otce jako host, si Heléne uvědomila, že doktor Michel je mlčenlivý, že víc přemýšlí, než mluví.

Nejvíc ji ale vábila jeho tajemnost. Odkud přišel? Z jaké rodiny? Častokrát ho tajně pozorovala v zahradě, jak vzhlíží ke hvězdám. Co asi vidí mezi hvězdami a kometami a fázemi měsíce? Nosil nádherný zlatý prsten. Jednou se ho zvědavě zeptala, zda jde o rodinný šperk, a on ho s uzarděním přiklopil dlaní druhé ruky, jako by ho přistihla při lži.

Michel na sobě vycítil dívčin pohled a ohlédl se.

Srdce mu poskočilo.

Při zběžném posouzení Heléne připomínala obvyklý typ dcery ze zámožného rodu: šaty s širokými zvonovinovými sukněmi podloženími množstvím spodniček, úzký živůtek s hlubokým čtverhranným výstřihem odhaloval sněhobílá ňadra, zakončení rukávů zdobily krajkové manžety. Mladá dáma, módní a elegantní každým coulem, ale přesto se v řadě navenek nenápadných detailů od jiných děvčat lišila. Nenosila cudný klobouček či čepec, ale vlasy měla podle italské módy nezakryté a zapletené do copů, stočených na spáncích do umného věnce. Michel si všiml, že nepodlehla módě barvit si tmavé vlasy na světlejší odstín a že kučery na čele nevytvořila arabská guma, nýbrž příroda. Nejosobitější mu na ní připadaly drobné hodinky zavěšené na řetízku kolem krku, jejichž jediná ručička odtikávala celé hodiny.

Ani mu to nemusela prozradit a věděl, že se narodila ve znamení Ryb.

Byla úchvatná a děsila ho.

„Teď necháme vaši matku odpočívat.“ zamumlal, aby přerušil chvilku trapného ticha, během níž si hleděli upřeně do očí. Michel se v duchu neubránil otázce, zda už nenastal čas přesunout se do jiného města, čemuž se nakonec stejně nevyhne.

Heléne ho úzkou chodbou zavedla do přízemního salonku, kde čekal pán domu s teplým chlebem, krémovým kozím sýrem a vínem.

Helenin otec byl zámožný muž, který si mohl dovolit oblékat dceru i manželku do florentského hedvábí a těšit se z těch nejmodernějších vymožeností a novinek – například dnes měli k večeři ptáka dovezeného z Nového světa, i když podle něho se „krocan“ nikdy nemohl rovnat dobře vykrmené husičce. Tato část Francie proslula pěstováním lahodných švestek, které sem kdysi dovezli křižáci ze Středního východu. Helenin otec z nich vyráběl sladké víno a sušil je. Po jeho zboží byla poptávka po cele Evropě. Díky tomu si rodina mohla dopřát takový přepych, jako jsou vidličky vykládané perleti, skleněné tabulky v oknech a svíčky vyrobené nikoliv z loje, ale z dražšího (a ne tak čpavého) vosku.

Navzdory všemu jejich bohatství však Michel považoval celou rodinu za skromnou a slušnou. Dáma v horní ložnici byla pánovou třetí manželkou, první dvě zemřely při porodu. Dcera Heléne byla jediné z dětí, které přežilo. A jak se mladému lékaři svěřil, kdyby se jeho choti pod lékařovou péčí neulevilo a podlehla souchotinám, vesnice je plná vhodných mladých žen, jež by mu s největším potěšením vedly domácnost a zahřívaly lože. Helenin otec pevně věřil, že ve světě, kde se téměř polovina všech dětí nedožila jednoho roku, je mužovou svatou povinností rozsévat sémě, jak jen je v jeho silách.

Oba muži si oblíbili večerní debaty o smyslu překladu bible pro prosté vesničany či o kvalitách humoristického románu Gargantua ve srovnání s předchozím románem Pantagruel (monsieur si vůbec nedělal těžkou hlavu z faktu, že obě světské knihy jsou ve Francii zakázané). Hlavním tématem dnešního večera byla náboženská víra a Heléne neušlo, že Michel jako by nebyl ve své kůži.

„Náboženská reforma je na spadnutí, příteli,“ věštil Helenin otec, zatímco naléval víno z karafy. „Na severu máme Luthera s jeho kritikou církevních praktik, král Jindřich v Anglii se odtrhl od Říma, jen aby se směl rozvést s manželkou, na pařížské teologické fakultě to vře. Nedivím se, že Matička církev je strachy bez sebe. Sám král se nad rebely může vzteky pominout, i když se nakrásně schovávají pod humanistické nálepky. A jaký názor na to všechno máte vy, monsieur?“

Michel si především nebyl jistý, jaký je názor jeho hostitele. Je stoupencem Luthera a vybízí ho k diskusi, nebo katolík doufající, že usvědčí rouhače? Uběhlo pouhých sedmnáct let od chvíle, kdy Martin Luther zveřejnil ve Wittenburgu své výhrady vůči církvi, a vlna reformátorské horečky se už přelila přes celou Evropu a požár se začínal vymykat kontrole. Zpanikařená církev se bránila útoky, snažila se vykořenit sebemenší projev odporu a lidé si dávali pozor na každé slovo. Michel se tedy vyhnul přímé odpovědi: „Jsem přírodovědec, monsieur. Věřím v hvězdy a lékařskou vědu.“

Heléne neušlo, že otec si hosta měří zkoumavým pohledem až příliš dlouho. Honem se ozvala: „Nedoprovodíte mě na zahradu, monsieur? Ráda bych se nadýchala svěžího večerního vzduchu.“

Dvojice mladých lidí vyšla z temné místnosti do zahrady zalité září měsíce. Michaelovi se na čele leskla vrstva potu. Copak se lékař necítí dobře? Nebo stojí na straně rouhačských protestantů?

Heléne správně uhodla, že doktor má tajemství, ale netušila, že ho doslova ohrožuje na životě, že mu hrozí soud nejen kvůli rouhání, ale co hůř, i kvůli čarodějnictví. Z toho důvodu se stěhoval z místa na místo a nikde se nezdržel příliš dlouho. A Heléne netušila ani to, že lékaře ohrožuje i svou zvědavostí a touhou poznat ho blíž. Byl stoupencem tak nepopulárních novinek, jako je pitvání lidských těl a teorie, že Země obíhá kolem Slunce, a nikoliv naopak. Tušil, že ve své víře není sám, ale všichni moudře drží jazyk za zuby.

Litoval, že se tomu líbeznému stvoření po svém boku nesmí svěřit a zbavit duši nesnesitelného břemene, ale nenašel k tomu odvahu. Inkvizice už o něm věděla a hlídala ho na každém kroku. Ale s něčím se jí svěřit přece jenom mohl.

„Žijeme v převratné době, mademoiselle. Svět se probouzí k novému vědomí, ve Florencii tomu říkají rinascita. Svět prahne po poznání jako nikdy předtím. Není náhodou, že lidé jako Luther přišli se svými znepokojivými otázkami zrovna teď. Pochopte, nejsem žádný protestant, ale Bůh nám dal rozum a svobodnou vůli, nemám pravdu? Tím vyjádřil přání a souhlas, abychom diskutovali o dobré věci.“

Michel se zarazil, protože si všiml Helénina pohledu. Chtěl jí toho prozradit mnohem víc, například o svém přesvědčení, že se narodil s jistým posláním, že bloudí světem a hledá svůj předurčený osud, ale že ho trápí strach z předčasné smrti, která mu zabrání úkol splnit. Teď si však uvědomil, že zašel příliš daleko.

Mýlil se. Heléne nešokoval obsah jeho slov, ale zanícení, s jakým se jí svěřoval. Ještě nikdy nepoznala člověka s takovou vnitřní silou a vášní. Z rozpaků sáhla po své loutně, usadila se na mramorovou lavičku, začala hrát a k tomu zpívat jemným sladkým hlasem, jenž Michelovi připomněl měsíční paprsek. Píseň mu proklála srdce jako šíp a nechala po sobě slastnou bolest. Kéž by se do toho kouzelného stvoření směl zamilovat! Bohužel, už brzy musí putovat dál – dřív, než vyjde najevo jeho tajemství.

Později téhož večera seděl Michel u svíčky a nad mapami a přístroji a tabulkami hledal odpověď.

Opět si pro něho přišly Stíny.

Tohle ho pronásledovalo už od dětství. Jeho prokletí. Stíny na něho zaútočily, když to čekal nejméně, a nedopřály mu klid, dokud nerozluštil jejich tajné sdělení. Už dávno zjistil, že vysvětlení musí hledat ve hvězdách, protože tam se skrývají odpovědi na všechny záhady života i vesmíru, proto se teď skláněl nad mapami hvězdné oblohy, pravítkem, kompasem a tabulkami.

A už to měl: Mars, nepříznivá planeta, byla ve Vodnáři.

Michel vykřikl.

Zítra mělo dojít k příšerné katastrofě, kterou prorokovaly Stíny. Týkala se Heléne.

Vyskočil a zoufale přecházel sem a tam. Co dělat, co si počít? Máji varovat? Ale potom se všichni budou ptát: Jak to mohl vědět? I kdyby vysvětlil, že zlé znamení vyčetl ve hvězdách, budou dorážet: Jak věděl, kde hledat?

Po chvíli trýznivých muk nerozhodnosti pochopil, že existuje pouze jediné řešení. Chvatně si sbalil zavazadla, vyklouzl z domu, ze stáje nepozorovaně vyvedl svého koně a osla a pod příkrovem tmy odjel ze spícího města.

Neprchal takhle poprvé a věděl, že ani naposledy, protože Stíny mu byly stále v patách jako démoni, hryzali ho do pat a zatracovali k věčnému hledání a osamění, k životu bez přátel, rodiny i lásky.

Za městskou branou se zastavil a váhavě se ohlédl. Heléne. Nesmí odjet, aniž by ji varoval.

Původně myslela, že to je myška, ale když se vytrhla ze spaní, uvědomila si, že kdosi jemňounce klepe na dveře.

Otevřela a vykulila oči na Michela oblečeného na cestu.

Oslovil ji skoro neslyšným šeptem: „Nechoďte ráno na tržiště, mademoiselle.“

„Proč?“

„Neptejte se prosím, jen mi slibte, že do oběda nevyjdete z domu.“

„Ale vždyť já tam chodívám denně. Tatínek se bude…“

„Na něco se vymluvte. Snažně vás prosím.“

Ve svitu hvězd bylo znát, že Michelovy oči planou smrtelně vážnou naléhavostí. Vyděsila se, ale současně cítila, jak mu celým srdcem vychází vstříc, tomu cizinci, který jí otevřel oči a umožnil vidět a chápat znovuzrození celého světa.

„Budu o tom přemýšlet,“ slíbila.

Michel se zavřel do svého pokoje, kde až do rána bděl při horečných modlitbách.

Heléne se vymluvila na bolest hlavy a poslala služebnictvo, ať chleba a maso vyberou tentokrát sami. Tiše seděla a pořád dokola si vybavovala Michelovo prazvláštní varování, dokonce trochu pochybovala, zda se to skutečně stalo a nebyl to pouhý sen, když vtom z ulice zaslechla křik. Lidé se zoufale sháněli po doktoru Michelovi. Tržištěm proletělo splašené koňské spřežení a těžkým povozem zmasakrovalo spoustu lidí, byli tam mrtví, polámaní, strouhami tekla lidská krev. Nutně potřebovali doktora Michela.

Ale on už tam byl, brzy ráno odešel i se svým lékařským vakem. Věděl to předem.

„Říkám jim Stíny,“ přiznal se vyčerpaně na sklonku dne vyplněného namáhavým ošetřováním zraněných lidí. Bylo celkem sedm mrtvých. Ale Heléne mezi ně nepatřila.

Seděla vedle něho na zahradní lavičce, ztuhlá šokem a dosud omráčená z představy, „co se mohlo stát“.

„Zaútočí na mě, když to vůbec nečekám, a vnuknou mi vědění, poznání. Netuším, kde se berou a co to má znamenat. Navíc jsem Žid, Heléne, a prchám před inkvizicí.“ Michel byl připravený na všechno. Kdyby se teď zvedla a odešla, neměl by jí to za zlé.

Ale zůstala mlčky sedět a vyčkávala.

„Když mi bylo devět let, donutili mou rodinu přestoupit na katolickou víru. Jako bývalé Židy nás církev hlídala obzvlášť bedlivě, hlavně když jsem šel studovat medicínu. Před získáním doktorátu jsem musel například vysvětlovat svoje neobvyklé úspěchy v léčení obětí moru, církev podrobila rozboru všechny mé léky a masti i metody a teprve potom jsem dostal diplom. Jsem však stále pod dozorem a na jednom místě se radši nezdržuji moc dlouho, protože u církevních hodnostářů probouzím podezření. Ale…“

Upřel na dívku pronikavý pohled. „Tady jsem našel vřelost a přátelství. A také vás, mademoiselle Heléne.“

Dívka vzrušením zatajila dech.

Michel ji vzal odvážně za ruku. „Už od proroků z dob Abrahámových lidé věřili, že seskupení hvězd v jistém období věští příznivé či špatné události a že dokážou zvrátit lidský osud. V mém případě hvězdy čekaly hodně dlouho, než mezi samými trudnými událostmi přišla konečně i jedna nádherná, neuvěřitelná a povznášející a vnesla mi do duše dosud nepoznanou rozkoš a lásku.“

Cítil, jak se jí chvěje ruka.

„Pouze vám, moje nejdražší Heléne, svěřím nejhlubší tajemství své duše. Celý život cítím, že jsem předurčen k něčemu velkolepému, co se vymyká zkušenostem obyčejných lidí. Nevím však, co to je, a mám strach, že zemřu dřív, než to pochopím. Považujete za opovážlivost, když se přiznám, že podle svého názoru jsem se do této doby nenarodil náhodou? Moje zrození má jistý účel, ale jaký, to zatím netuším. Bojím se, abych se neminul se svým osudem.“

Heléne se pobaveně usmála. „Ale já vím, co je váš osud, Micheli. Vycítila jsem to hned při našem prvním setkání, protože i já mám své tajemství.“

Tajemství! Požehnaná, čarovná žena! „Prosím, prozraďte mi ho, mademoiselle, abych si ho směl uložit hluboko do srdce.“

Heléne sklopila hlavu a vzhlédla k němu skrze spuštěné řasy. „Nejdřív se ale musíte se mnou oženit.“

Vzala ho do zámku v Pyrenejích, který vystavěl její předek Alaric, hrabě de Valliers, křižácký rytíř, který sjednotil Alexandriány. A když teď Michel byl její manžel, dostal prsten tajného společenství, který se od dob Alarika trochu pozměnil, dostal nový motiv ohně a vyrytý nápis: Fiat Lux. Nosil ho vedle zlatého prstenu od svého otce, který původně před Heléne skrýval. Patříval jeho dědečkovi rabimu a nesl nápis v hebrejštině.

Heleně mu vylíčila příběh Alarika a Rytířů ohne, kteří z Jeruzaléma přivezli dopisy Maří Magdaleny a mnoho dalších svatých textů, jež uložili v pevnosti, kterou Alaric nechal vybudovat v horách.

„Co s tou sbírkou podnikli?“ zajímal se Michel.

„Schovali ji do bezpečí.“

Když se Michel seznámil s rozsahem a vzácností sebraných textů, pocítil nejdřív posvátnou úctu, ale ohromení brzy vystřídala skepse. Nechtělo se mu věřit, že jediným posláním Alexandriánů bylo sbírat svaté texty a chránit je před zkázou.

„Tímto způsobem cíle nedosáhnete,“ tvrdil Heleně. „Texty je třeba číst, studovat, překládat a pátrat v nich po skrytém významu. Až potom dojde pravý cíl Alexandrianskeho společenství naplnění.“

A při pohledu na ty nekonečné police nesoucí nespočet svitků, knih, rukopisů a dalších textů, starověkem počínaje a jeho současností konče, Michel pochopil, že jeho životním úkolem je najít tady odpovědi na Stíny, jež ho nepřestávaly pronásledovat.

Alexandriánské společenství bylo už svou podstatou demokratické, nemělo vůdce ani nadřazenou radu, takže každý z rovnoprávných členů vyslechl Michelovy názory – „Jste strážci budoucnosti, ale musíte sklízet minulost“ – a po jejich společném zvážení je vzal za své.

Michela tohle společenství fascinovalo.Když mu o něm Heléne vyprávěla poprvé, čekal tajný křesťanský řád, kterých tehdy po Evropě existovalo a vzkvétalo velké množství, například templáři, strážci Svatého grálu a další. Alexandriáni se však lišili. Jejich poslání bylo sice náboženské, ale sami patřili k nejrůznějším vyznáním, s úžasem zjistil, že mezi nimi najde Židy, a dokonce několik zapřísáhlých ateistů. Všichni byli řádu vášnivě oddaní a nejprve ho šokovali, ovšem později v něm probudili ještě větší zvědavost. Je možné, že by toto starověké společenství objevilo řešení záhad} starší než samotné hvězdy?

Velmi rychle zjistil, že většina děl v Knihovně se v nějakém směru týká světla.

„Alaric svůj okamžik prozření a osvícení nazýval Luminace,“ vysvětlovala Heléne. „Měl vidění zalité září a v něm spatřil budoucí slávu řádu, který vzkřísil z mrtvých.“

Michel se rozechvěl nadějí. Nemohla by právě tato záře zaplašit jeho Stíny? „Cožpak člověk nemusí nejdřív zemřít, aby byl povznesen k věčné záři?“

„Ne, my se do světla rodíme. Píše o tom Maří Magdalena, o světle kázal Ježíš. Do světla se rodíme a ke světlu se navracíme. Posvátné světlo spatřilo už mnoho proroků, a nejenom pohanských, ale i křesťanských, aby sis nemyslel, že jde o pohanské učení. V knize Matoušově stojí, že Ježíš byl proměněn. A Marek říká, že Ježíšův oděv oslnivě zbělel a žádná pozemská bílá barva se téhle nemohla rovnat.“

„Proměna,“ zopakoval Michel zamyšleně.

Hořel touhou prožít Luminaci, jelikož věřil, že ve světle najde svoji spásu.

„Pane doktore! Pane doktore!“ bušilo na dveře děcko. „Maminka je nemocná! Honem pojďte k nám!“

Heléne z polospánku vnímala, jak manžel chvatně vstává do mrazivé noci. Nikdy se nestalo, že by odmítl pomoc pacientovi. „Pekařův chlapec,“ řekl jí tiše.

„Pane doktore!“ vřískalo dítě a Michel odspěchal z ložnice. Za okamžik za ním zaklaply domovní dveře.

Měli za sebou pět let láskyplného manželství. Heléne porodila dvě děti, měli vlastní dům a dařilo se jim. Michel proslul svými lékařskými úspěchy i novátorskými metodami léčení a také sestavováním horoskopu.

Ve volném čase dumal nad knihami a dvakrát ročně navštívil pevnost v Pyrenejích, kde nyní vědci a mniši sestavovali katalogy ze všech textů, zkoumali je a překládali do současných jazyků, aby přiblížili poznání Alexandriánům – a jejich prostřednictvím i ostatním lidem – na celém světě. Získané moudrosti však Alexandriáni šířili nenápadně, protože se chtěli vyhnout útokům církve, která se v období náboženských nepokojů cítila stále ohroženější.

Pekařova manželka sténala v horečkách. Michel se k ní sklonil a s hrůzou zjistil, že po stranách krku jí trčí rudé boule. A stejné boule jí vyrazily i v podpaží a tříslech.

Do Agen přišla Černá smrt.

Mor drtil město brutální silou. Během jediného týdne měly domy s nemocnými zabedněné dveře a okna, lidé sváželi nakažené do stodol a kopali masové hroby. Michel se dřel do úmoru. Běžná léčba moru zahrnovala vypalování zduřelých uzlin žhavým železem, což pacientům přinášelo děsivé utrpení a nemoc to beztak nezarazilo. Michel postupoval jinak. Zastával názor, že nemoc se šíří vzduchem a je třeba vyčistit jak dech každého člověka, tak vzduch kolem něho. Vyráběl speciální pilulky z pilin, bylinek a vonných esencí a rozdával je lidem s radou, aby je trvale nosili v ústech. Tajně se trápil, že příchod moru nevyčetl z hvězd včas. Jak to mohl přehlédnout?

Nemoc ničila životy i rodiny. Rodiče opouštěli nakažené děti, děti utíkaly od nakažených rodičů. Advokáti odmítali navštěvovat choré kvůli sepsání poslední vůle. Mrtvoly zůstávaly ležet v domech, nikdo nebyl ochotný je křesťansky pohřbít. Nemoc udeřila tak bleskově, že si Michel zapsal: Oběti často obědvají na hlíně a večeří už v ní.

Ale Evropa měla ještě další důvod k děsu. Lidé potřebovali vysvětlení tak krutého Božího trestu. Když Černá smrt vpadla v roce třináct set čtyřicet osm do Evropy poprvé, lidé z ní tehdy obviňovali židovské obyvatelstvo a vyvražďovali ho. A po obětním beránkovi pátrali i nyní.

Michel nakázal Heléne, ať neopouští dům, ve dne v noci pálí kadidlo a v ústech nosí vonné pastilky, které měla dávat i jejich dvěma dětem.

Ubíhaly týdny a konečně nemoc začala z Agen ustupovat. Lidé se začínali vzpamatovávat a myslet na budoucnost. Třetina města vymřela, polovina žen ovdověla, ze stovek dětí se stali sirotci. Michel se vrátil domů po mnohodenní nepřítomnosti, vyčerpaný a otřesený do hloubi duše. Heleně ho přivítala u dveří.

Políbil ji na tvář a ona odhalila hrdlo. Bělostnou pleť hyzdily tři krvavě rudé boule.

Nezachránil je.

Nejdřív zemřela Heléne, pak hošík a nakonec batole. Zůstal v domě sám s třemi mrtvolami, zatímco lidé na ulicích oslavovali konec moru.

Michel objímal mrtvou Heléne a vyl bolestí jako zvíře. Sousedé se rozpomněli na jeho pomoc, překonali strach a vešli dovnitř. Vypáčili mu mrtvolu z paží, násilím mu do hrdla vlili jeho vlastní uspávači lektvar a odnesli mrtvé na hřbitov.

Následující týdny prožil Michel v šílenství, které mu postupně znepřátelilo všechny obyvatele města, protože odmítal přijít za nemocným děckem či narovnat zlomenou nohu. Mezi lidmi se začaly šířit pomluvy, co je to vlastně za doktora, když nedokázal vyléčit vlastní rodinu. Pacienti mu přestali věřit a Helénin otec se dokonce pokusil vysoudit na něm vrácení dceřina věna. A všechno nakonec vyvrcholilo obviněním z kacířství, protože ho udal dělník odlévající bronzovou sochu Panny Marie. Michel před ním utrousil nevinnou poznámku o estetickém pojetí díla, načež ho inkvizice předvolala k soudu do Toulouse.

Rozhodl se, že v noci uprchne.

Při rozjímání nad svým osudem se náhle rozpomněl, že Alexandriáni se vždy vychloubali, že nevěří v Boha. Nebylo snad tohle příčinou Heléniny smrti? Nepotrestal je Bůh za čtení pohanských textů a tajné rouhání?

Proklel celé společenství, pěstí zahrozil k nebi, v zoufalství naházel do ohně všechny prastaré knihy a svitky, jež si kvůli studiu dovezl z pyrenejské pevnosti, přihazoval k nim všechno, co mu v domě přišlo pod ruku, své astrologické tabulky, památky na Heléne a děti, až nakonec požár zachvátil celý dům i zahradu. A Michelovo zoufalství náhle vystřídala hluboká radost a stav vytržení, v němž spatřil neuvěřitelné výjevy: Města vytvořená ze skleněných věží, široké ulice plné povozů, které jely i bez zapražených koní, létající stroje, lidé sledující obrazy ve vzduchu.

A kolem sebe cítil neviditelné bytosti, jež mu šeptaly tajemství. Věděl, že mu ukazují budoucnost.

Rozhodl se zajít do pevnosti v Pyrenejích, aby se Alexandriánům omluvil za to, že je proklel a spálil jejich drahocenné knihy.

Když se probral k vědomí, ležel na chodníčku v zahradě, dům i knihy byly netknuté. Celý požár se odehrál jen v jeho nitru. Tehdy pochopil, že prožil osvícení. Luminaci.

Alexandriáni ho varovali, ať o svém prorockém vidění nevykládá všem, protože řada lidí by si to mohla vykládat jako dílo ďábla.

Michel putoval světem a v nebeských světlech hledal odpovědi. O svých viděních si tajně psal deníky. Neměl rodinu, neměl skutečné přátele, dvacet let pátral po odpovědi na otázku, kterou sám neuměl položit ani se na ni neptal jiné lidské duše ze strachu, aby ho neobvinili a nepotrestali jako kacíře.

Znovu a znovu ho v oblaku oslepivé nezemské záře navštěvovaly neviditelné bytosti, a Michel studoval poznání velkých mužů lidské historie, jako byli Aristoteles a Platon a řada dalších. Vídával věci budoucí a všechno poctivě zapisoval. Nakonec se přestal strachovat Stínů, protože jejich temnotu dokázal prozářit světlem.

V roce patnáct set padesát čtyři se Michel po dvacetileté pouti a hledání usadil ve francouzském městě Salon, kde se podruhé oženil s Anně Ponsart Gemellovou, s níž vychoval šest dětí.

O svatební noci se jí svěřil se svým tajemstvím a ukázal jí i deníky. „Trápí mě dilema, moje nejdražší. Musím svá proroctví zapsat pro budoucí generace a přitom mi hrozí trest za kacířství a čarodějnictví.“

Anně mu poradila: „Jistě víš, že moudří lidé si tvoje vidění správně vyloží jako božské proroctví. Stačí, když svoje proroctví zapíšeš jako hádanky, symbolická přirovnání. Všichni ti, které si přeješ osvítit, si je dokážou vyložit v jejich pravém smyslu.“

Michel tedy sestavil a vydal řadu knih, jež ho proslavily po celé Evropě, souhrn vizí lidské budoucnosti, a do té první vepsal předmluvu věnovanou svému novorozenému synu Césarovi: Tato proročtí se mi zjevila díky božské moci, neboť ničeho nelze dosáhnout bez Něho, jehož dobrota je tak bezbřehá, ze věšteckým žárem nás zaplavuje jako paprsky slunce. Nadpřirozené věštby se pak zjevují pouze prostřednictvím prchavého ducha ohně…

… A spatřil jsem, ze v daleké budoucnosti, až planeta Mars dokončí svůj běh, celý svět zanikne ve vesmírném požáru, zažehnutém ohnivými anděly Boha Stvořitele.

Nuže, můj synu, přijmi ten dar od svého otce Michela Nostradama. Psáno v městě Salon, 1. března roku 1555.

Jedno proroctví vsak Michel nezařadil do knih určených pro širokou veřejnost, jelikož se týkalo pouze úzké skupiny lidí. Uložil je u Alcxandriáníi v Pyrenejích a ujistil je, že nastane den, kdy jeden z jejich středu objeví klíč k rozluštění zašifrovaného proroctví v 83. čtyřverší 7. století.

24.

Na kopci s vyhlídkou na celé Los Angeles potřásala Sybilla Armstrongova novým účesem plným bláznivých kudrlinek, který jako by odrážel její vnitřní výbušnou energii, přelétla pohledem svůj „nový“ dům zařízený ve stylu padesátých let, jejž právě koupila za malé jmění, a obrátila se k dceři. „Co je vlastně smyslem života, Candy?“

Vysoko školačka Candice zvedla nos od knihy legend starých Egypťanů. Matčina filozofická otázka ji trochu překvapila a užuž se chystala odpovědět nějak moudře a duchovně, když ji Sybilla s odpovědí předběhla: „Vítězství! O tom to všechno je, Candy. O ničem jiném!“

Kdepak, maminko, pomyslela si teď Candice při pohledu na nekonečnou poušť. V tomhle ses spletla.

Glenn odtrhl pohled od cesty a mžikl po ní. Od chvíle, co za sebou nechali Ianovu mrtvolu, byla zamlklá a zamyšlená. Benzin v nádrži jim vydržel až do Palmýry, kde natankovali, koupili zásoby a pokračovali v cestě směrem na západ.

Jako by jeho pohled vycítila, obrátila se k němu. Vlasy jí u otevřeného okénka tančily ve větru. „Je mi líto Iana,“ svěřila se. „Pustil se do nebezpečné hry. Ale on měl vůbec sebedestruktivní sklony.“

Glenn mlčky vyčkával. Pochopil, že ji trápí něco jiného.

„Tvůj tatínek mi jednou řekl, že hledám svou vlastní duši,“ pokračovala po chvíli. Upřené zírala na žlutohnědou poušť táhnoucí se až k temně modrému obzoru. Náklaďák před nimi plival chuchvalce černého čoudu. „Měl pravdu. Celý život se snažím najít něco, čemu bych mohla věřit, ale hledala jsem v knihách, v jiných kulturách, v různých historických érách. Nikdy jsem nepátrala sama v sobě. A potom, při tom výstupu na vrchol hory v Jebel Mara…“

Glenn předjel smrdutý náklaďák a zrychlil. „Candice, já chápu, že zážitek ze šplhání na vrchol Jebel Mara tě vyděsil. To je u nováčků normální. Řada z nich si to odmítla zopakovat. Je jenom přirozené, že…“

Zavrtěla hlavou. „Nešlo o strach. Vůbec jsem neztuhla děsem jako jindy, i když si to nedokážu vysvětlit. Pořád si to přehrávám před očima a přiznám se ti, Glenne: Na vrcholu Jebel Mara jsem zažila něco nádherného! Skoro… jako duchovní prožitek. Dává ti to smysl?“

Zadíval se na ni. Poletující čokoládově hnědé kadeře na pozadí hořčičně žluté pouště, palmových hájků a pomněnkově modré oblohy. Připadala mu až nezemsky krásná. Uvědomil si, že Candice sem patří. Znovu dostal neodolatelnou chuť ji namalovat, dokonce přesně znal názvy barev, které by vybral, jaké štětce by použil, že by zvolil oválné plátno a portrét zarámoval zlatým prolamovaným rámem.

„Cítila jsem doslova posvátnou bázeň,“ pokračovala Candice. „Rozjaření, jaké jsem předtím nepoznala. Nikdy jsem nechodila do kostela, Glenne, netušila jsem, jak vypadá duchovní zkušenost, ale tam nahoře, v zapadajícím slunci, mi napadlo, že takhle nějak vypadá Bůh.“

„Zažilas okouzlení horolezce!“ usmál se. Její nečekané vyznání ho zaskočilo.

Ráda by mu pověděla o tom víc, ale bylo to příliš osobní, nenacházela vhodná slova. Hořící západ slunce na Jebel Mara otevřel zamčená dvířka v její duši a pustil na svobodu moře otázek: Proč jsme tady? Jaké máme poslání? Kam máme namířeno? Tyhle otázky si kladou věřící i ateisté, kladli si je i její milovaní staří Egypťané. Moudrá Nefertiti na ně možná znala i odpovědi, ale Candice neměla s duchovními záležitostmi velkou zkušenost a nevěděla, kde začít.

„Ale je tu ještě něco.“

Odvrátila se a čelním sklem nehybně sledovala chudičká hliněná obydlí na krajích cesty, šňůry s třepetajícím se prádlem, dovádivé děti v závějích prachu. „Vím, že to bude znít šíleně, ale když jsem na chvíli ztuhla hrůzou, poté, cos mi řekl, abych se uvolnila a přestala se hoře bránit…“

Upatlané děti na ně vesele mávaly.

„Ano, vzpomínám si.“

„Glenne, v tu chvíli jako by tam byl někdo se mnou.“

Přikývl. Totéž cítil on během svého pádu a zážitku s Luminací. Někdo byl s ním a uklidňoval ho, že všechno bude v pořádku. Ale on se s tím nikomu nesvěřil.

Candice zmlkla a Glenn ji vzal za ruku a pevně držel, jen aby věděla, že ji chápe.

Poušť ustoupila sytě zelené krajině plné ovocných sadů, citrusových hájků a vysokých živých plotů z cypřišů. Projeli zalesněnými horami, kde jim do plic vnikal opojně svěží vzduch, a když začali sjíždět do rovinaté nížiny, zapadající slunce se jim zabodávalo do očí.

Lakatia bylo krásné prastaré přístavní město s úchvatnými zahradami a palmovými a oleandrovými háji. Silnice je vedla kolem přístavu, kde vedle mohutných nákladních lodí a tankerů kotvily i plachetnice, jachty a rybářské bárky. Mezi skladišti a obilnými sily zahlédli celní úřad – přesně to místo, kterému se chtěli vyhnout.

Glenn rozhodl, že nejdřív se ubytují v hotelu. Vybral Meridien Hotel, protože byl plný zahraničních turistů a Američanka posedávající v hotelové kavárně tam nikomu nebude nápadná. Chtěla jít s ním, ale Glenn ji přesvědčil, že jelikož jde o úplatky a nelegální dohodu, sám bude mít větší šanci na úspěch. „Nevím, jak dlouho to potrvá. Kdybych se zdržel, na noc si zaplať pokoj, já tě najdu.“

„Glenne.“ vydechla. Z očí jí vyčetl úzkost. „Budu opatrný,“ slíbil a odspěchal.

K jejímu překvapení se vrátil už za hodinu. „Skvělá zpráva. Našel jsem kapitána, který nás vezme do South Hamptonu a tam nám prý pomůže dostat se nenápadně na břeh. Ujistil mě, že tímhle způsobem si nepřivydělává poprvé.“

„Tímhle způsobem?“

„Že se pasažéři chtějí ze soukromých důvodů vyhnout pasové a celní kontrole. Na palubu máme přijít hned po setmění. Je to velký nákladní parník a pro cestující, co nepatří k posádce, má jenom jednu kajutu.“ Zaváhal.

„V čem je háček?“

„Musel jsem si o nás něco vymyslet. Kapitán Stavros na jednu stranu tvrdil, že chápe lidi, kteří si chtějí ušetřit zbytečné papírování na hranicích, ale zdál se mi přátelský až přehnaně, pořád opakoval, jak se těší, že bude mít cestou společnost, takže jsem mu musel namluvit…“

„Co?“

„No,“ Glenn se kupodivu začervenal, „že jsme na svatební cestě.“

„Vítejte, vítejte!“ zářil kapitán Stavros a oběma pasažérům srdečně potřásl rukama. Byl kulaťoučký, s chundelatou černou hřívou a bohatýrským černým plnovousem, který mu spadal až k nablýskaným knoflíkům kapitánské uniformy. Parník Athéna vypadal sice staře a zrezivěle, ale kapitán i další lodní důstojníci byli zřejmě ve skvělé formě.

Bylo pozdě v noci. Na odlehlém místě se sešli s mužem z posádky, který je pak zavedl na palubu. Stavros jim mnohomluvně vysvětlil, že Athéna veze ze Sýrie náklad datlí, fíků a oliv, zastaví se v Řecku pro další olivy, v Itálii zase pro olivy, ve Španělsku pro víno a v South Hamptonu to pak všechno vyloží najednou a pustí se na zpáteční cestu s nákladem hedvábí, anglických sucharu a deštníků.

„Jak je to krásné, mladí dobrodruzi!“ rozplýval se kapitán Stavros s poukazem na jejich batohy a sportovní pytel, které jim členové barmské posádky, oblečení do dlouhých sarongů, odnášeli do kajuty. „Když mi tady mladý muž vyprávěl, že cestujete kolem světa na vlastní pěst, říkal jsem si, to budou dva mládenci, občas takhle vozím mladé cestovatele, ale manželé, a navíc na svatební cestě! To budou vzpomínky!“

Lišácky na dvojici zamrkal a blýskl zlatým zubem. „Přikázal jsem všem, ať vás nechají na pokoji!“ Kajuta byla mrňavá, ale velmi čistá, s jedním úzkým lůžkem a pohovkou, která také mohla sloužit k přespání. Dále tam stál maličký prádelník, stolek a židle. Kulaté okénko bylo tak zrezivělé, že určitě nešlo otevřít.

„Tak, miláčku,“ usmál se Glenn, zatímco stevard za sebou zavíral dveře, „dostali jsme novomanželské apartmá.“

Candice vyprskla smíchy, ale hned zmlkla. Se zavřenými dveřmi se kajuta zdála maličká a bezezbytku vyplněná Glennovou statnou postavou i živočišnou mužnou aurou. Ráda by se zmínila o tom, že stolek se bude hodit, protože během několikadenní plavby by chtěla prozkoumat text na keramických střepech a zkusit ho přeložit, aby zjistili, jestli nějak nesouvisí s profesorovým přáním přivézt tabulky do Los Angeles, ale náhle nemohla popadnout dech. Glennova blízkost jí pronikavě připomněla jejich impulzivní polibek ve Wadi Raisa.

„Zabírám si pohovku!“ prohlásil Glenn.

Výrobce bomb vysvětloval Philou posloupnost detonací, ale Thibodeau se myšlenkami věnoval úplně jiným problémům.

Jessica se dozvěděla o pevnosti v Pyrenejích. Ne že by ho to překvapilo. Vycítil její sílící zájem o jeho obchody i soukromý život. Navzdory mnoholeté spolupráci o něm věděla pramálo. Pokud si však přečetla dopis Raymonda z Toulouse, porovnala si ho s předchozími texty, jejichž odkoupení mu zařídila, možná se dokonce informovala i u kolegů ve svém oboru o jeho dalších nákupech, a nakonec si jistě dala dvě a dvě dohromady. Zvlášť když je v dopise zmínka o prstenu a Jessica si Philova prstenu dobře všimla.

Věděl, že je do něho zamilovaná. Ženy si prostě nemohly pomoci a do Phila se zamilovávaly jako na běžícím pásu. Chápal, že nedokážou odolat jeho osobnímu kouzlu a mužnosti. Například chudinka Mildred Stillwaterová. Ale získat ho nemohly, dokonce ani po Sandrinině smrti. Šetřil se výhradně pro svou Lenore.

Otázka tedy zněla: Co udělat s Jessikou?

Logická odpověď byla: Jelikož ji sám stvořil, smí ji i zničit. Ale je to nutné? Sloužila mu dobře a mohla by být užitečná až do konce, i když ani ona, ani nikdo jiný nemá o blížícím se konci tušení.

Výrobce bomb ukazoval cosi na plánku, prý zařízení určené výhradně pro armádu, ale Philo vzpomínal jak se před sedmnácti lety narodila Jessica Randolphová. Princip a mechanismus bomb ho nezajímal, beztak mu postačí je pouze odpálit.

Do té restaurace se tehdy nepřišel najíst. Tam se totiž sešel s Lenore naposledy. Chtěla s ním probrat detaily zasvěcení svého syna do Řádu a ten den mu zůstal vyleptaný v paměti do posledního detailu, jako kdyby ho při každé vzpomínce prožíval nanovo: Chování Lenore, nervózní roztěkanost, která by povrchnímu pozorovateli mohla připadat jako projev strachu, ale Philo věděl, že ta úzkost je důkazem toho, jak nesmírně ji přitahuje. A hned následujícího dne mu ji vzali a on se začal toulat po celém světě, dokud se nevrátil, aby na její počest vystavěl křišťálovou kapli.

Kaple tehdy teprve vznikala a on zašel do restaurace zavzpomínat na výročí jejich hořkosladké schůzky, u „jejich“ stolu si připomínal její statečnost, s jakou snášela život po boku nemilovaného muže a obětovala se, aby Philo mohl nerušené plnit svoje posvátné poslání. A právě tehdy u večeře zaslechl rozhovor u sousedního stolu.

Usoudil, že muž i žena se navzájem neznají. Schůzka naslepo? Prostitutka na telefon a klient? Vypadala luxusně. Zřejmě se vyznala v umění – skoro. Byla kultivovaná, skoro. Byla vzdělaná, skoro. Hraný britský přízvuk. Potřebovala vybrousit. Ještě ne zcela diamant. Cézanne a Degas se jí pletli, ale její společník si toho zřejmě nevšiml.

Philo se snažil soustředit na vzpomínky věnované Lenore, ale žena odvedle ho zaujala. Sklon hlavy. Mávnutí rukou. Byla přirozená. Perla dosud ukrytá v ústřici.

Dvojice nakonec odešla a Philo se opět pohroužil do tichého rozjímání o Lenore.

O deset minut později se žena vrátila a zoufale vysvětlovala vrchnímu, že ztratila cenný prsten. Vrchní se vyptával hostů i personálu, ale nikdo ho neviděl. Žena nabídla štědré nálezné, nechala adresu hotelu a zmizela.

Když Philo po chvíli zamířil na pány, nijak ho nepřekvapilo, když se tam za ním rozběhl neznámý muž a s očima navrch hlavy vykládal, že přede dveřmi dámských toalet zrovna našel tenhle prsten, ale bohužel má naspěch. Pokud by mu Philo dal, řekněme, pět set dolarů, smí si vyzvednout a nechat celé nálezné.

Philo vylovil náprsní tašku a nabídl muži tlustý svazek bankovek, když ho za ženou zavede.

„Nevím, o čem mluvíte.“

Philo probodl podvodníčkovy nejisté těkající oči pronikavým pohledem. Nic dalšího už dodávat nemusel.

Šli do zavšiveného hotýlku – vůbec ne do elegantního hotelu, jehož adresu žena nechala u vrchního – a dotyčná mohla puknout vzteky nad zjištěním, že její společník přišel v doprovodu cizího muže.

„Omlouvám se, pokud jdu nevhod, madam,“ pronesl Philo svým stylem jižanského džentlmena, kterým dokázal odzbrojit skoro každého, „ale rád bych vám přednesl nabídku. Nesmírně velkorysou nabídku. Měl bych zájem o vaše služby.“

„Nejsem prostitutka.“

Zlehka se uklonil. „Ujišťuji vás, madam, že mám ty nejušlechtilejší úmysly. Nabízím vám obchod. Směl bych s vámi mluvit mezi čtyřma očima?“

Odhadla ho během tří vteřin: pracháč. „Dane, nech nás o samotě.“

„Hele, děláme spolu.“

„Už jsem řekla!“

Muž vztekle loupl po ženě i neznámém hostu očima, a než se otočil k odchodu, načuřeně zamumlal: „Couro!“

Philo ho zadržel. „Pane, žádám vás, abyste se dámě za tu poznámku omluvil!“

Muž se ušklíbl.

„Omluvte se té dámě,“ zopakoval klidným hlasem Philo.

„Houby dáma.“

„Pro džentlmena jsou všechny ženy dámy.“

„A když se neomluvím?“

„Bude vás to mrzet.“

Další úšklebek. „Na to kašlu. Tak jo, Ruby, je mi líto.“ Muž rozzuřeně oddusal ke dveřím, rozkopl je a přes rameno výsměšně zahulákal: „Je mi líto, že seš coura!“

Dveře za ním práskly.

Philo se po dveřích zamyšleně ohlédl a opět se zadíval na ženu. „Co všechno umíte?“ zeptal se. „Tyhle triky s prstenem? Jste sňatková podvodnice? Nebo uspávačka?“

Žena pokrčila rameny. „Dělám, co se dá.“ Podezíravě přimhouřila oči. „Jak jste to poznal?“

„Pozoroval jsem vás při večeři. Žádný prsten jste neměla.“

„Tak to jste fakt třída. Do čeho děláte?“

„Rád bych vás zaměstnal jako agenta s uměleckými předměty, především půjde o nákupy pro moji soukromou sbírku. Pokud by to nebylo proti mým zájmům, směla byste pracovat i pro jiné klienty.“

Jmenovala se Ruby Frobisherová. Philo prohlásil, že to jméno musí zmizet jako první. A na vlasy si měla dát rudý přeliv. Potřebovala vylepšit držení těla, způsob sezení, vyjadřování, oblékání. To všechno zařídil. Jméno jí vybral osobně, příjmení Randolphová měla za svobodna manželka generála Roberta E. Leea, dcera jedné z nejvznešenějších jižanských rodin a prapravnučka Marthy Washingtonové. I to jí dodalo na stylovosti.

Pokud se Jessica někdy dozvěděla, že jejímu spolupachateli, který si nevážil žen a potřeboval pořádnou lekci, vyřízli půlnoční hosté jazyk, nikdy se o tom nezmínila.

Ovšem teď už věděla jak o existenci Alexandriánů, tak o Philově plánu.

Výrobce bomb se konečně dostal k fázi odpalování a díky tomu si vysloužil Philovu stoprocentní pozornost.

„Tyto bomby explodují po nárazu a po okolních předmětech rozstříknou hořící palivo,“ vykládal muž, který dodával bomby a zbraně do celého světa. „Objednal jste si zápalnou bombu typ Mk 77 Mod 4, která obsahuje sedmdesát pět galonů hořlavé gelové směsi a s náplní váží dvě stě padesát kilogramů. Když bomba vypadne z letadla, tyhle dráty vyklouznou z pojistek a uvedou je do pohotovostní polohy. Když pak bomba zasáhne cíl, v širokém okolí vypukne požár jako v pekle.“

Tohle Philo už věděl. Stačila mu ukázka s budhistickým klášterem.

A mezitím se rozhodl, co udělá s Jessikou.

25.

Kapitánu Stavrosovi se to nezdálo hned od začátku.

Z kormidelny mohl nenápadně sledovat chování obou zvláštních pasažéru. Hned první večer na palubě muž zůstal v salonu, dokud v kajutě nezhaslo světlo. Druhý den ráno mu stevard hlásil, že ti dva nespali v jedné posteli. Milenecká hádka? Nebo že by svatební cesty dnes vypadaly jinak, než když si on bral svou Marii? Neboje s tou dvojicí všechno úplně jinak?

Pravda, první den plavby trpěla mladá paní mořskou nemocí, což občas ubere náladě na romantičnosti, ale Stavros jí donesl sáček práškového zázvoru, osvědčeného prostředku zkušených námořníků. Ale i druhý a třetí večer manžel tvrdnul v salonu a bavil se s důstojníky tak dlouho, dokud se v kajutě svítilo. Stavros nevěřil, že by šlo o součást erotických hrátek, údajný manžel daleko spíš čekal, až se dáma svlékne v soukromí a zmizí pod přikrývku, a teprve potom se sám odstrojil a ulehl.

Stavros si všiml, že ti dva se nevodí zamilovaně za ruce a ani se spolu příliš nebaví. Mladá dáma sedávala v kajutě nad nějakými střepy a psala si poznámky, manžel stával u zábradlí a zadumaně hleděl do vln nebo si četl v zeleném sešitě, který připomínal deník.

Stavros se sám sebe ptal: A co když ti dva vůbec nejsou novomanželé? A taky si sám odpovídal: Vždyť je to jedno, pokud se ovšem člověk nezačne ptát i po důvodu, proč vlastně potřebují hrát tohle divadélko!

Glenn stál na palubě pod jasnou noční oblohou. S kapitánovou pomocí se mu podařilo nabít Ianův satelitní telefon a ze všeho nejdřív se pokusil zjistit čísla uložená v paměti, ale Ian je všechny pečlivě vymazával.

Potom zavolal Maggie Delaneyove na hollywoodskou policejní stanici. Během Glennovy nepřítomnosti vedla vyšetřování vraždy jeho otce.

„Strachy jsme se mohli zbláznit,“ vyhrkla okamžitě. „Proč jste se neozval?“

„To je na dlouhé povídání. Něco nového v případu?“

„Nic. A ani Philo Thibodeau není k nalezení. Vypařil se. Ale vyvádí hotové šílenosti. Rozprodává všechen svůj majetek, firmy a obchodní společnosti, akcie, likviduje svoje finanční impérium, zbavuje se všeho, co má. Všichni tvrdí, že Thibodeau ví něco, o čem nikdo na světě nemá tušení. Je to tak, Glenne?“

Neodpověděl, ale vzpomněl si na větu z otcova dopisu: Philo věří v Nostradama a řídí se podle jeho proroctví. „Maggie, zkuste něco zjistit o Nostradamově čtyřverší Osmdesát tři, 7. století. A taky se přeptejte, jestli zrovna teď nedochází k nějakým neobvyklým astrologickým jevům.“

Ozvala se už za hodinu. „To čtyřverší neexistuje, Glenne. A pokud jde o tu druhou věc – zatelefonovala jsem redaktorovi, který má na starosti astrologickou rubriku v Los Angeles Times. Merkur má být na ústupu až do dvanáctého v tomhle měsíci, postupuje od Kozoroha k Býku, měsíc je ve Vodnáři. Je vám to k něčemu, Glenne? Proč to chcete vědět?“

„Jenom takové tušení,“ vymluvil se. „Modlím se, abych neměl pravdu.“ Vypnul telefon a ohlédl se k osvětlenému okénku kajuty. Candice se ještě pořád skláněla nad prací. Ze všeho nejradši by se do té kajuty vřítil, zavřel za sebou dveře a strávil noc v její náruči. Místo toho potlačil pokušení a zadíval se na hvězdami rozjiskřené moře. Potřeboval si dočíst poslední stránku maminčina deníku.

Byl odhodlaný nevkročit do kajuty dřív, než světlo bezpečně zhasne.

Candice se skláněla nad rozloženými keramickými střepy, na kterých byl hebrejský text stále ještě slušně čitelný, čistila střepy a opisovala jednotlivá slova na papír. Přitom si představovala Ester, jak pečlivě maluje písmena, aby neudělala jedinou chybu, a jen chvílemi si dopřeje pauzu a zaposlouchá se do ruchu města za dveřmi. Jak vypadala? Byla drobná, hezká? Měla manžela a děti? Nebo milence?

Candice při překladu textu využívala pomoci ženy, s níž se poznala na chodbě před JIPkou, kde ležel zraněný profesor. Buclatá Mildred Stillwaterová, neurčitého věku, s trošku zvláštním úsměvem. Co se s ní stalo po vydání knihy o základech hebrejštiny? Vdala se? Měla rodinu, začala se věnovat něčemu jinému? V dobách jejího mládí patřila archeologie k žárlivě stráženým doménám mužů. Třeba ta mírná žena nevydržela tlak a šikanu ze strany mužských kolegů a skončila někde v domácnosti, jak se od ženy její generace očekávalo.

Candice si vzpomněla na Paula, který ji požádal o ruku, ačkoliv to byl spíš ledabylý návrh než formální žádost. „Když už sis takhle zazdila kariéru, klidně se můžeš odstěhovat se mnou do Phoenixu. A kdybys chtěla, mohli bychom se i vzít.“ Tehdy se zapřísahala, že už nikdy nechce vážnou známost. Ovšem ten slib si dala dřív, než jí osud přivál ke dveřím Glenna Masterse a vzájemně je propojil způsobem, o kterém se jí nikdy předtím ani nesnilo. Musela na něho myslet dokonce i teď, při studiu Esteřina textu na keramických střepech.

Náhle zkameněla.

Úlomek v její ruce: Moji praprarodiče byli mezi zajatci krále Nabukadnesara. Takže Ester psala během babylonského zajetí! Židovka v exilu po zničení Jeruzaléma, jež psala něco tajného, zašifrovaného, zakázaného. Candice si připomněla období, které Židi tehdy strávili v zajetí: 586 až 538 před naším letopočtem.

Zbývalo přeložit jen poslední fragmenty a potom je sestavit jako puzzle, aby dávaly smysl. Příběh Ester babylonské, vysvětlení záhady hliněných tabulek, kvůli kterým Ian zaprodal duši.

Glenn zaklepal na dveře a nakoukl dovnitř. Zaskočilo ji to. „Děje se něco?“

„Konečně jsem se dovolal do Los Angeles. V případu není nic nového.“

Candice kývla směrem ke střepům. „Hotovo.“ Zamávala listy dopisního papíru, který dostala od kapitána Stavrose. Příběh Ester.

Glenn se posadil na pohovku a začal hlasitě předčítat:

„Píšu tajně a nakvap. Zbývá mi jen pramálo času. Bojím se, ze mě odhalili. Jsem poslední svého rodu. Po mně už bude pouze ticho.

Jmenuji se Ester. Není to moje pravé jméno, ale mého perského pána těšilo mě tak oslovovat, protože podle něho jsem krásná jako hvězda. Moje skutečné jméno je bezvýznamné, jelikož jsem pouze posel kohosi, kdo je větší než já, a je to její jméno, jež musí žít i nadále.

Moji praprarodiče patřili mezi zajatce krále Nabukadnesara. Byli svědky oslepení našeho krále, jehož pak v řetězech dovlekli do Babylonu. Zde jsem se narodila a dospěla, ale nejsem Babyloňanka. Žila jsem ve společenství Židů, kteří se i ve vyhnanství denně modlili otočení za obrácení k západu, kde kdysi stály naše chrámy.

Dávno před pádem Jeruzaléma a rozprášením Židů a jejich zajetím existovala mezi naším lidem skupina vybraných osob, pověřených úkolem vnést posvátná slova naší víry do našich srdci a předat je i našemu potomstvu. Žena v mé rodové linii dostaly na starost Mirjaminu píseň, muži zase zodpovídali za příběhy o mužích. Moje prapramatka se naučila slova nazpaměť a nosila je v srdci. Přísahala, že tajemství předá svým dcerám, aby hrdinské činy našich předků nikdy neupadly v zapomnění.

Peršané nám dali svobodu, ovšem mně nikoliv, jelikož jsem zaujala muže, který mě učinil svou otrokyní a dal mi nové jméno. Nepochopil, že jsem poslední z předlouhého rodu dcer, jimž bylo svěřeno tajné poslání. Zakázal mi to poslání plnit, třebaže jsem jím byla pověřena ještě před svým narozením, neboť šlo o poslání mé matky a ještě předtím i poslání její matky a tak donekonečna, až k naší první matce Evě.

Nyní jsem však otrokyně na útěku. Pokud mě dopadnou, odsoudíme k smrti. Utekla jsem od svého pána, ale ne kvůli sobě, nýbrž kvůli všem budoucím generacím, které přijdou po mně, protože už v hodinu svého narození jsem se tělem i duší stala strážkyní posvátného textu.

Vím, že můj perský pán po mně pátrá. Uprchlá jsem v noci, přátelé mi pomohli doplout na člunu proti proudu řeky až do města Mari, kde jsem se po trase karavan pustila na jih, abych se dostala až do Jeruzaléma.

Jenže Jeruzalém leží daleko na západě a já jsem se silami na dně. Tohle město nabízí dobré útočiště před zimními lijáky a bouřemi, které by mi beztak bránily v další cestě. Tady počkám, dokud se nezlepší počasí. V úkrytu před strážemi svého pána se budu věnovat sepisování příběhu, který mám vyrytý v paměti jako slova rydlem do vlhké tabulky. V hlíně uchovám život a slova té, která nás učila, že živý Bůh nás stvořil, abychom nezahynuli, nýbrž abychom žili dle svého předurčení, která nás učila, že po našich nejtemnějších chvílích zase vždy vyjde slunce a Bůh nás ozáří svým životodárným světlem, která nás učila, že Bůh nad námi všemi bdí, dokonce i nad nejmenším kuřátkem ještě ve vejci, a která nás učila, že Bůh nás vždy dopraví na druhý mořský břeh.

A nyní poslední prosba: Ačkoliv tonu ve tmě, zanedlouho mě zalije zář. Smrti se nebojím, protože se vrátím k Otci, jenž je světlo. Ve svých posledních okamžicích prosím o jediné: Ať kdokoliv najde tohle místo a moje ubohé ostatky, kéž najde moje sestra v Jeruzalémě a předá jim tuto knihu, která je jejich právoplatným dědictvím. A ať jim vyřídí, že moje poslední myšlenky patřily jim.“

„Mirjamina píseň,“ mumlal zadumaně Glenn. „Část bible ztracená v důsledku polapení Ester.“

„Kdo je tedy Astronomova manželka? Mirjam?“ vyzvídala Candice. Mimoděk si uvědomila, že Glenn dovnitř vnesl slanou vůni moře. Jestlipak po soli také chutná? „V Knize Mojžíšově stojí, že Mirjam byla pěvkyně a tanečnice, zřejmě i hudebnice. A protože víme, že Mirjam zašla za faraónovou dcerou a pověděla jí o matce dítěte, vyplývá z toho, že Mirjam směla v paláci zůstat, možná tam vyrůstala dokonce společně s Mojžíšem.“

Candice náhle bleskl hlavou výjev, zářivý, živý, přepestrý: Nástěnná freska z Nachtovy hrobky. Byl astronom, jeho žena hudebnice. Nebylo by možné, že ta malba je ve skutečnosti Mirjam, sestra Mojžíšova?

„Glenne, co asi je v Mirjamině písni, že Philo Thibodeau o ni stojí tak strašlivě, až je ochotný kvůli tomu dokonce zabíjet?“

Sklopil oči k prstenu.

„Tak co?“ naléhala.

„Vyprávěl jsem ti, že tajné společenství mých rodičů patřilo k náboženskému řádu. Teď se začínám rozpomínat na podrobnosti. Na dávno zapomenuté věci. Candice, Alexandriáni jsou ateisti.“

„Tak k čemu by jim byla dávno ztracená část bible?“ Kam až sahá Philovo šílenství? Jakou cenu má Mirjamina píseň pro šílence? Co sděluje, že si její slova vysvětluje jako příkaz k odstartování jaderné katastrofy? „Glenne, musíme si pospíšit. Musíme se dostat z téhle lodi, cesta s ní by se vlekla donekonečna.“

„Máš pravdu.“

Teď jí poví on, co vyčetl z maminčina deníku. Rozluštil poslední zápis.

Poví jí to. Už se uklidnil, ovládá se. Už nehrozí, že ji hned v příští minutě popadne do náruče a začne dusit polibky, že umlčí ten medově hebký zastřený hlas.

Sílu mu dodaly matčiny poslední věty:

„Za dva měsíce odjedu s Glennem do Morvenu, kde podstoupí ohrad zasvěcení do Řádu, ale bojím se o synův život. Philo trpí stále silnějšími bludy. Cítím, že pro Glenna představuje nebezpečí. Nevím, co dělat.“

„Morven, tedy místo,“ prozradil. „Nevím, kde to je, ale právě tam se skrývá Philo. Maminčina poslední slova: Philo jde po mém synovi. Musím mu v tom zabránit.“

„Stavros říkal, že ráno zakotvíme v Salernu. Najdeme způsob jak se dostat na břeh, a odletíme do Anglie. A tam vymyslíme plán jak najít Morven i Phila.“

Už brzy, připomínal si vzrušeně Philo, se Glennu Mastersovi dostane té nejvyšší cti – obětuje život pro posvátný účel. Nejdřív se možná bude vzpouzet, ale koneckonců je to syn Lenore, jenž už dávno měl být zasvěcen řádu Alexandriánů. Philo nepochyboval, že jakmile Glenn pozná smysl svého osudu, ochotně se zřekne života.

Netrpělivě přecházel po místnosti, zatímco Mildred Stillwaterová se skláněla nad hliněnými tabulkami. Při jejich luštění používala „klíč“ – fotokopii Duchesneho kamenné tabulky, ukradené z hotelového pokoje Candice Armstrongové.

Mildred nepřemýšlela o tom, proč Candice dala Philovi klíč a proč mu Glenn tak ochotně předal nalezené tabulky. Teď celá blažená vstala a podala Philovi dokončený překlad textu.

„Takže jsme se nemýlili?“ zeptal se Philo rozvážně, i když v duchu šílel netrpělivostí.

„Ach ano!“ zajásala Mildred. „Skvost! Jeden z nejcennějších z celé naší sbírky.“

Philo jí neprozradil, že pro něho mají tabulky ještě další význam: a sice že jeho dvacetileté úsilí je téměř u konce. Tabulky z Jebel Mara představují poslední dílky celé skládačky.

Chudinka Mildred, pokorná a poslušná až do roztrhání těla. Před lety se chtěla vdát, ale to se Philovi nehodilo. Jako špičkovou odbornici v oblasti starověkých jazyků a kultury Blízkého východu ji potřeboval v neustálé pohotovosti. Svedl ji a Mildred nechala ženicha marně čekat u oltáře.

Mildred ho hltala lačným pohledem. Phila to dojímalo. Vzdala se úplně všeho, jen aby byla s ním. Vedla prázdný život bez duchovní i tělesné lásky.

A v náhlém návalu soucitného dojetí nad její oddaností a láskou Philo udělal gesto, které u něho nemělo obdoby: uchopil její obličej do dlaní, sklonil bělovlasou hlavu až k ní a něžně ji políbil na rty. A chvíli tak zůstal – byl to Mildredin první polibek po třiceti letech a měl být i poslední.

Odtáhl se. Mildred zůstala v tranzu, oči jí zářily jako drahokamy, srdce jí pukalo zbožnou vděčností.

Philo se usmíval. Taková maličkost, a vlastně ne nepříjemná. Podobnou velkorysost si mohl dovolit, protože všichni přece vědí, že se blíží konec světa.

Obloha zatažená černými mračny, při zemi teskně skučí vichr. Nikde nikdo, jen pustá pláň bez jediného stromu či stébélka. Candice se vleče pískem, boří se do něj stále hlouběji. Před sebou spatří Glenna, je zpola pohřbený v písku, jedna paže mu trčí kolmo k obloze, prsty zkřivené jak drápy. Oči má skelné, nevidoucí. Je mrtvý.

Zavřískla.

Ještě ze spaní se prudce posadila, ale to už Glenn seděl vedle ní a pevně ji k sobě tiskl. Zabořila se mu obličejem do nahého ramene. „Zdálo se mi, žes umřel,“ vzlykala. Kulatým okénkem proudil do kajuty stříbrný měsíční svit. „Ještě ne. Dlouho ne,“ konejšil ji. „Pochop, že nemůžu umřít, protože mě ještě čeká spousta práce.“ Překvapilo ho, jak je v jeho objetí drobná a křehká. Spala v tričku, ale klidně mohla být úplně nahá. „Mám hromadu nevyřešených případů. A navíc existuje spousta skal a hor, na které jsem ještě nevylezl. A v Kansasu mají největší klubko provazu na světě, to mi už hodně dlouho nedává spát.“

Nejdřív myslel, že Candice se zmítá křečovitými vzlyky, ale pak mu došlo, že se směje.

„A taky si ještě musím prohlídnout jednu kuriozitu,“ pokračoval. „V Oklahomě je dům postavený výhradně z chladičů z kadilaků. To člověk prostě musí vidět, chápeš?“

Candice se odtáhla a upřela na Glenna uslzené oči. „To sis vymyslel. To klubko určitě existuje, ovšem nemají ho v Kansasu, ale v Minnesotě. Jenže ten dům z chladičů sis vymyslel.“

„A taky existuje oltář svaté Tortilly. Hele, to je fakt, mají ho v Lake Arthuru, stát Nové Mexiko. Objevuje se na ní Ježíšova tvář a údajně uzdravuje nevyléčitelně nemocné. Zkrátka, nemůžu umřít, protože hodlám procestovat celý svět a prohlídnout si všechny jeho divy.“

Candice si otřela oči. „Hele, snažíš se marně. Mě nerozveselíš.“

„Jen se ti snažím vysvětlit, proč nemáš věřit své noční můře. Ta hromada plánů mi umřít nedovolí.“

Candice mu položila hlavu zpátky na rameno. „Myslíš, že bys na té cestě kolem světa snesl společnost?“ zašeptala. Touha jí bolestivě svírala hrdlo, takže mluvila jen s velkou námahou.

„To si musím promyslet. Umíš číst z automapy?“

Ale potom už jenom mlčeli, protože pochopili, že tohle je ta chvíle. Candiciny zcuchané vlasy na Glennových ramenou. Glennova svalnatá ramena pod její slzami smáčenou tváří.

Prstem jí sjel k důlku pod hrdlem, kde vždycky nosila kamej. Na noc ji sundávala, ale Glenn Candice bez kameje ještě neviděl. Přitiskl na to místečko rty a ona chraptivě, tichounce vydechla. Objala Glenna kolem krku a políbila ho na ucho.

Zesílil objetí, ústy jí sklouzl na ústa a začal ji líbat… Nejdřív zkoumavě…

Prudce zvedl hlavu. „Co je?“

Motory v podpalubí ztichly.

Glenn si přes boxerky natáhl kalhoty a vyběhl na palubu. Po palubě pobíhala posádka.

Objevil se kapitán Stavros bez saka, do tučných ramen se mu zařezávaly kšandy. „Jenom klid, pane. Pokazil se motor, zlobí nás v jednom kuse. Za chvilku už zase pojedeme.“

Když Glenn zavřel dveře kajuty, zjistil, že Candice si mezitím stihla obléct džíny a halenu. „Myslela jsem, že třeba poběžíme k záchranným člunům,“ přiznala se.

Zadívali se v té místnůstce na sebe a uvědomili si, z čeho je porucha motoru vyrušila. Ovšem lodní motory se znovu nastartují snáz než romantická nálada. Lačněli po sobě, hořeli touhou a přitom tonuli v rozpacích.

Glenn se na Candice díval, jako by se toho pohledu nemohl nasytit. Nechápal, že tak dlouho vydržel žít bez ní. Už se nemohl dočkat, jak se s ní bude milovat, žít s ní… šplhat s ní na skály a vychutnávat ten slastný okamžik rozjaření na horském vrcholu, který tolik připomíná orgasmus – ovšem s milovanou osobou oboje chutná dvojnásob líp!

„Candice,“ řekl, jako by líbal i její jméno.

Motory naskočily – chrchlavě a chraplavě se rozkašlaly a postupně se zklidnily do spokojeného předení. Loď se s trhnutím rozjela. Candice a Glenn se beze slova objali. V bílé záři měsíce si viděli do tváře, do očí. Šero umocnilo žár jejich doteků a polibků. Glenn uchopil pramínek Candiciných vlasů mezi palec a ukazováček a promnul je. Ten hedvábný dotek ho vzrušil tak neuvěřitelně, až se mu rudě zatmělo před očima. Políbil Candice tvrdě a majetnicky a ohromeně si uvědomil, že ona mu šeptá jediné slovo: „Ano… ano…“

A Glenn poprvé po letech otevřel srdce a bez zábran se poddal vášni a touze a smyslnosti a lásce, poprvé po mnoha letech cítil a nebál se cítit – Candiciny slzy, horkou zpocenou kůži na své horké zpocené kůži, její ústa pod svými ústy, její žhnoucí hedvábný tekutý klín kolem svého žhavého šílejícího penisu.

Zůstali si ležet v náruči i po vyvrcholení, tváře vzájemně slepené slzami extáze. Když Candice nakonec usnula, Glenn nespouštěl pohled z jejího obličeje a doslova se zalykal vášnivou touhou ji ochránit, ochraňovat ji navždy. Při milování s Candice procítil tak hlubokou bezmoc a současně tak mohutný příval síly, že se vymykaly jeho dosavadním zkušenostem. Cítil se jako chlapec a současně jako bůh. Otevřeně si přiznával, že Candice pro něho představuje drogu – a on se té závislosti nechce zbavit, naopak, touží ji užívat ve stále vyšších dávkách až nadosmrti.

Nesmí dovolit, aby ho doprovázela do Morvenu. Před dvaceti lety se jeho maminka strachovala, že Philo ho ohrožuje na životě. Jak velké je to nebezpečí dnes?

Nesmí ji dovést do blízkosti vraždícího šílence! „Promiň,“ zašeptal a jemně jí přejel rty po hladkém čele. „Odpusť mi to, prosím.“

Zítra ráno, až loď zakotví v Neapolském zálivu, zaplatí kapitánu Stavrosovi, aby ho propašoval na břeh, a přidá mu další hromádku bankovek za to, že Candice bezpečně dopraví až do South Hamptonu.

Než se s Candice opět setkají, všechno bude v pořádku.

Zatímco Athéna naložená fíky a datlemi si prokašlávala cestu přes měsícem zalité Středozemní moře, kapitán Stavros u vysílačky a posluchači na druhém konci spojení popisoval zajímavé předměty, kterých si všiml stevard, jenž do kajuty pasažérů nosil jídlo. „Hodně staré,“ potvrdil Stavros tiše. „Text psaný inkoustem na keramické střepy. Zřejmě hebrejština, ale nemůžu vyloučit ani aramejštinu. Jistě, ano, zítra přistaneme v Salernu. Ty dva bez problémů odlákám pryč.“

Kapitán přerušil spojení a spokojeně se protáhl. Byl sám se sebou náramně spokojený. Nejenomže si přišel na slušné peníze přepravou ovoce a oliv a vína do Velké Británie a hedvábí a anglické čokolády na Blízký východ, ale svoje zisky uměl zdvojnásobit pašováním starožitností. Koneckonců, kdo by podezíral bodrého kapitána staré rezavé kocábky?

26.

„Co je to za nesmysl, hygienická kontrola?“ hulákal Glenn. Athéna čekala před vjezdem do salernského přístavu a čekala na povolení zakotvit. Barmská posádka už pilně připravovala náklad určený k vyložení a kapitán Stavros zatím hovořil s oběma pasažéry. Jeho zpráva jim velkou radost neudělala.

Omluvně pokrčil rameny. „Stává se to, s tím já nic nenadělám. Kdykoliv dorazí loď z přístavu, kde měli nahlášenou infekční chorobu, musíme na palubu pustit kontrolu. Ale klid, ti ouřadové nejspíš nebudou chtít nic horšího než vám překontrolovat potvrzení o povinném očkování.“

Glenn s Candice po sobě koukli. Žádné potvrzení samozřejmě neměli.

„A co pak?“ zavrčel Glenn. V duchu si gratuloval, že neutekl a nenechal Candice v tomhle průšvihu samotnou jen se Stavrosem.

„No co by. Pokud jste očkovaní, smíte na břeh. A pokud ne, čeká vás karanténa.“

„To si snad děláte legraci?“

„A kontroloři vám taky budou chtít prohlídnout obsah zavazadel, jestli nevezete nějaké ovoce, masné výroky nebo infikovanou vodu. Ale mezi námi – pokud by vám to vadilo, můžu vaše zavazadla uložit někam, kde je kontroloři nenajdou!“

Nabídka zněla sice lákavě, ale nechtělo se jim ztratit dohled nad věcmi, především nad drahocennými keramickými střepy. Nakonec si batohy a Ianův sportovní pytel chvatně sbalili, čistě pro jistotu. Kdyby jim je kontroloři prohledali, budou si zkrátka muset něco vymyslet.

Jinak nemohli nic dělat, takže postávali na palubě a sledovali zmatek v přístavu – vlečné čluny přesouvající se z jednoho místa na druhé, loďky s vesly, luxusní dopravní křižníky, nákladní lodě, tankery. Nad přístavem poletovala hejna racků, která se v naději na něco dobrého přesunula i nad Athénu. Pobřeží lemované přístavními hrázemi a rušnými doky jim připadalo nedostižné jako povrch Měsíce. Kolem přístavu se v zálivech choulily pestré vesničky, kolem nichž se modré nebe a temně modrá mořská hladina slévaly do úchvatného obrazu, od něhož by za jiných okolností Candice nedokázala odtrhnout oči, ale teď ho téměř nevnímala. Mlčky stála vedle zamyšleného Glenna. Nečekané zvraty ve vývoji jejich situace – ten noční v kajutě i tato ranní kontrola – jim stačily zaměstnat myšlenky bezezbytku.

Žádný z nich nepronesl slovo „láska“ ani „miluju tě“. Všechno bylo příliš nové, ještě se nevzpamatovali z ohromení a taky se trochu báli. Líbali se a objímali a milovali na úzkém lůžku kolébající se Athény a oba prožívali vášeň, o jejíž existenci a nalezení už ani neuvažovali. Ale teď bylo ráno, slunce pronikavě svítilo, foukal rezavý mořský vánek a oba měli pocit, že tu stojí s obnaženými emocemi. A i když oba byli víc než dospělí, stejně cítili zvláštní ostych, asi jako novomanželé v puritánských časech, kteří spolu strávili svatební – a tedy první společnou – noc a teď při vzpomínce na doteky druhého těla rozpačitě před partnerem uhýbají očima. Jenže u Glenna a Candice se pod vnějším ostychem skrývalo vědomí až děsivé vzájemné přitažlivosti. Nepochybovali, že stačí o druhého zavadit, a ihned zasrší jiskry.

Konečně mezi množstvím ostatních plavidel prokličkoval hlučně bafající člun a dva muži v úhledně vyžehlených khaki uniformách vyšplhali po žebříku na palubu.

Jeden z mužů zamířil s kapitánem na můstek, aby začal s prověřováním posádky, druhý se zastavil u Glenna a Candice. Prohlédl si jejich pasy a natáhl olivově snědou ruku: „Ještě vaše zdravotní průkazy, prosím!“

„V čem je problém, pane doktore?“ zeptal se Glenn. Všiml si, že muž má na jmenovce titul medico, ale u opasku pouzdro s revolverem.

„Na západě Sýrie nahlásili výskyt cholery, takže musíme prověřovat všechna plavidla z tamních přístavů. Potřebujeme potvrzení, že jste podstoupili vakcinaci, jinak půjdete do karantény.“

„Na jak dlouho?“

Muž rozhodil pažemi. „Na pár dní. Nebo i týdnů. Podle okolností.“

„Na týdny!“ vyjekla Candice.

Glenn jí jemně stiskl loket a zamyslel se. „Pane doktore, když jsme před pár měsíci jeli s manželkou do Zaire, očkovali nás proti chronny bronitis. A to je přece druh cholery, nemám pravdu? Takže, nestačí snad tohle očkování?“

Muž zaváhal. „Hm, zřejmě ano. Ale… mi dispiace, zdravotní průkaz nemáte tak jako tak.“

Udivená Candice valila na Glenna oči, ale ten jenom nenápadně zavrtěl hlavou.

Rozloučili se tedy s kapitánem Stavrosem a jeho důstojníky, sebrali zavazadla a sestoupili do člunu za oběma lékaři z hygienické kontroly.

Přistáli u mola přeplněného chodci, automobily a motocykly a prodavači jídla, kteří tam strkali vozíky vrchovatě naložené vším možným, od hrušek až po pizzu. Na břeh vyšplhal nejprve jeden lékař, pak Candice, Glenn a nakonec druhý lékař. Na břehu už na ně čekala další dvojice mužů. Obstoupili Američany ze všech stran.

Glenn okamžitě zaregistroval velký černý vůz zaparkovaný na vzdálenějším konci přístaviště. Měl okna z kouřového skla, takže na posádku nebylo dovnitř vidět. A hned nato si všiml chlapce v kraťasech a tričku, který před sebou strkal dvoukolák s nákladem citronů, broskví a žlutých blum. Ječivou italštinou vychvaloval zboží a zvolna postupoval po celé délce mola. Doufal, že ovoce probudí zájem u námořníků a dělníků v docích.

Oba medicos a další dva muži zamířili rovnou k černému autu a Američani museli jít s nimi. Glenn poznamenal: „To ovoce vypadá pěkně a my nesnídali.“

Eskorta neodpověděla ani slovem a neráčila ani zvolnit tempo.

„Héj, ty tam!“ houkl Glenn hlasitě na chlapce, jenž svou rozvrzanou káru okamžitě nasměroval k potenciálním zákazníkům.

„Peníze mám hned tady po ruce,“ poznamenal Glenn a z kapsičky košile vytáhl štůček bankovek. Nezdržoval se jejich přepočítáváním, ale věděl, že chlapci to bohatě vynahradí škodu. Vtiskl mu peníze do ruky, vzápětí káru převrhl a rudé a žluté ovoce se bláznivě rozkutálelo do všech stran. Současně s tím popadl Candice za loket, strhl ji stranou, aby se vyhnuli vozíku, a v letu, ještě než se dali na útěk, stačil drapnout jejich zavazadla. Než se zaskočená eskorta vzpamatovala a odklopýtala z hromady kluzkého ovoce, Američani už mizeli v davu.

Glenn i Candice pádili jako o závod (přesněji řečeno – o život) a zastavili se až daleko od přístavu v jedné z uzounkých městských uliček, kde snad byli konečně v bezpečí. Chvíli jen stáli a popadali dech.

„Co znamenal ten tyátr?“ zeptala se Candice, když vešli do nejbližšího domu a posadili se na schodišti, aby je pronásledovatelé přece jen nezahlédli.

„Měl jsem dojem, že ten medico má do lékaře daleko a že nás vůbec nechce odvézt do karantény, tak jsem si ho otestoval. Jako malý jsem trpíval chronickou bronchitidou a říkal jsem jí chronny bronitis. Náš lékař se smál, že to zní jako název exotické nemoci, tak jsem se s tím vytasil. Opravdový doktor by prohlásil, že plácám nesmysly, ale ten maník to odkýval ze strachu, aby nešlo o něco, co by skutečný doktor znát měl.“

Opatrně vyšli do uličky a pustili se ke konci, který nevedl do přístavu. „Tentokrát nás Philo málem dostal.“ Glenn vzal Candice kolem ramen a něžně ji k sobě přivinul. „Musíme se dostat do Londýna. A proklatě rychle.“

27.

Philo vytrvale a rovnoměrně klusal po běžeckém pásu ve své soukromé posilovně, jako válečník svědomitě se připravující na bitvu.

Vychutnával pocit zpoceného těla, horko a příval síly ve všech svalech a šlachách. Posilovna mela to nejmodernější vybavení, protože Philo si se zápalem světce dodržujícího modlitební rituál dával záležet na tom, aby se udržel ve formě. I v sedmdesáti měl tělo padesátníka. Cévy a kosti živil zdravotními koktejly plnými přírodních vitaminů a stopových prvků, jedl pouze čerstvé biopotraviny s nejvyšší možnou koncentrací minerálů. Nesměl ztloustnout ani zeslábnout, musel si zachovat energičnost mládí. Čas ubíhal a hodina H už téměř nastala.

Osprchoval se, opět vklouzl do bílého hedvábného pyžama a bílého županu, a vyšel na malebnou terasu své luxusní horské chaty, kam se občas uchýlil, aby si osvěžil duši. Před ním se rozevřel panoramatický výhled na okolní svět. Philo hleděl na vrcholky hor, zasněžená údolí a strže, na zalesněná úbočí bohatá na vysokou zvěř, na říčky plné pstruhů, na vesnici hluboko na úpatí, a pak se zadíval k obzoru a představoval si městečka a velkoměsta, tisíce a miliony lidí, kteří se v nich hemží, rodí, milují a nenávidí, umírají, viděl všechna bohatství tohoto světa, této planety, modrozelené koule vířící mrazivým černým prostorem, plné nadějí a snů, přání i zklamání rovných šesti miliard duší, a to všechno patřilo Philu Thibodeauovi.

Tohle však kromě něho samozřejmě nikdo nevěděl. Ovšem dozvědí se to, a brzy. Toho dne, kdy zazní trouby a slétnou andělé a Philo bude kráčet bok po boku Bohu. Toho dne, kdy se Philo setká s papežem a políbí jeho prsten.

„Vím, co máte v plánu.“

Obrátil se a na prahu otevřeného francouzského okna uviděl Jessiku. Vítr jí čechral rudé vlasy. Stála tam, urostlá žena v černé skládané sukni a krémové hedvábné halence zastrčené do úzkého pásku. Před hodinou dorazila v soukromé helikoptéře. Philo jen povytáhl obočí. „A co konkrétně, má drahá?“

Ucouvla dovnitř, protože mrazivý vítr na terase se jí hnusil. Byla bosá, protože v chatě byly všechny podlahy – s výjimkou té v kuchyni – vystlané kobercem z kožešiny ledního medvěda, což byl pro chodidla hotový balzám.

Jessica přejela pohledem po stole s připraveným občerstvením. Že by Philo udělal výjimku a pro jednou se najedl v její společnosti?

„V pevnosti,“ řekla a okouzleně si prohlížela tácy vyloupaných krevet, klíny sýra, trsy šťavnatých ojíněných hroznů, „jsem viděla pár zajímavých věcí.“

Philo jí zatelefonoval a pozval ji na návštěvu chaty s tím, že spolu prodiskutují její návštěvu pevnosti v Pyrenejích. Bez mučení přiznala, že přelstila strážného u brány, aby se dostala dovnitř, a když jí to vyšlo, že tam čmuchala. Původně věřila, že Philo se bude vztekat, ale byl klidný, a dokonce jí tu nechutnou zvědavost ani nevyčítal. Moc by ji zajímalo, zda zůstane stejně klidný i poté, co se vytasí s těžkým kalibrem svých požadavků.

„Tak tedy, co jste viděla?“ vybídl ji. Té skrz naskrz umělé krásce nevěřil nos mezi očima.

„Papyrus,“ odvětila Jessica a pozorně číhala na Philovu reakci. „U něj bylo vysvětlení, že jde o nejstarší známou verzi Evangelia Markova. Je pravá?“

„O tom není pochyb.“

„V nejstarších rukopisech končí Marek u osmého verše 16. kapitoly,“ pokračovala Jessica a odlomila si sousto z klínku čedaru, „když se Maří Magdaleně zjevil u prázdné hrobky anděl. Následující verše, které líčí Ježíšovo setkání s apoštoly v Galileji, jsou jednoznačně dodatkem při pozdějším přepisování. Takže v zámku je skutečný konec.“

Philo si ze stojanu vybíral dýmku a přitom vysvětloval: „Analytický rozbor prokázal se stoprocentní jistotou, že text byl zapsaný pouze deset let po Ukřižování. Je jediný svého druhu na celém světě. Všechny ostatní texty Nového zákona byly do písemné podoby převedeny až mnoho let poté, co zemřel poslední z Kristových učedníků.“ Otevřel váček s tabákem a začal dýmku nacpávat. „Jak jste správně upozornila, moje drahá, dnešní badatelé věří, že současná verze Marka je delší než ta původní, že evangelium končilo už o osmého verše: Ženy nikomu nic ne řekly, nebo se bály. Ale nechybí v překladu náhodou zmínka o tom, čeho se bály? Proč evangelium končí takhle nekonkrétně? Jedna z teorií tvrdí, že Marek zemřel dřív, než ho stačil dopsat. Další zastávají názor, že konec Marka byl záměrně odtržený, aby se „něco zamaskovalo“, například v případě, že původní konec neladil s tehdejšími názory.“

Upěchoval tabák v dýmce. „Četla jste překlad?“

„Stačila jsem si ho opsat a naučila se ho nazpaměť: Neboť se bály anděla. A anděl k nim pravil: Ženy, proč se bojíte? Což mě nepoznáváte? Pohlédněte na mě a řekněte, kdo já jsem. A Maří Magdalena na něho pohlédla a spatřila, že anděl je její Pán, jenž byl vzkříšen. Viděla rány v jeho rukou a rány v jeho nohou a ránu v jeho boku. A Pán pravil: Zvěstuj světu, že jsem vstal z mrtvých. Jessica s úsměvem dodala: „Divím se, proč to neoznámit světu? Proč to tajit?“ Zvedla štíhlou pěstěnou ruku. „Nemusíte odpovídat, vím proč.“

„Opravdu?“

Jessica si strhla hrst fialových bobulí z hroznu a zadívala se na ně. „papežství katolické církve stojí na faktu, že Petr byl první osoba, kterou vzkříšený Ježíš pověřil kázáním evangelia světu. Ovšem podle toho dokumentu v pevnosti, toho fragmentu evangelia staršího než všechny ostatní dochované verze, byla tou vyvolenou osobou Máří Magdalena. Ten muž v hrobce nebyl žádný zahradník nebo anděl, jak tvrdí pozdější verze, ale Ježíš osobně. Umíte si představit, že někdo si dnes zčistajasna nakluše do Vatikánu a oznámí papežovi, že musí sesadit svatého Petra z trůnu a na něj usadit Maří Magdalenu, které právem patří už dva tisíce let? Místo papeže bychom tedy měli papežku, nemám pravdu?“

Philo ji zkoumavě pozoroval, ten lišácký úsměv, to sebejisté vystupování. Do úst si strčila pár kuliček vína a s chutí skousla. „Předpokládám, že teď přijde to hlavní,“ prohodil docela přátelsky.

„Evangelium podle Marka, všechny ty prastaré knihy a rukopisy, svaté texty, které jsem vám s dalšími agenty sháněla tolik let. Uhodla jsem, co plánujete.“

„A sice?“

„Náboženské vyděračství!“ prohlásila Jessica.

Udělala na něho dojem. „A cíl?“

„Ovládnutí světa. Stačí dostat pod kontrolu světová náboženství a ovládnete celý svět.“

„K tomu závěru jste dospěla jen diky tomu fragmentu evangelia?“

Další nachová bobule mezi rudými rty, bílé zuby skousnou, v koutku úst bublinka světlefialových slin. „Stačí ten fragment ukázat světu a všichni katolíci do jednoho pochopí, že církev je dva tisíce let vodila za nos. A jakmile začnou zpochybňovat tuhle otázku, co ostatní katolická dogmata? A vsadím se, že někde v pevnosti je schovaný dokument nebo ověřený dopis, který by otřásl základy koránu, dokázal, že Buddha nikdy nežil, nebo že Krišna je docela obyčejný mýtus. Jakmile podkopete světová náboženství, vypukne chaos a anarchie. Vůdci oficiálních náboženství udělají první poslední, jen aby se ty informace udržely v tajnosti.“

Zbytek bobulí vysypala z dlaně zpátky na talíř a dodala: „Jsou to zbraně, Philo, všechny ty fragmenty a texty a myšlenky – nejničivější zbraně na světě.“

„Zbraně…“

„Zákeřnější zbraně si ani nedokážu představit. Považte, biochemická válka, jaderná válka, terorismus – při tom všem drží lidi víra. Ale jakmile jim vezmete i víru…“

„Velmi chytré, má drahá.“

Jessica se samolibě usmála. Šlo to líp, než předpokládala. Philo bude s jejími podmínkami muset souhlasit. Společná vláda nad světem. Představa, na kterou si hezky rychle zvykne.

„Dospěla jste k pozoruhodným závěrům,“ pokračoval Philo, „ale bohužel k nesprávným, jsme tajný řád a říkáme si Alexandriáni. Ale teď vám objasním skutečný účel naší existence.“ A objasnil. Jessica si vyslechla vyprávění o Alexandrovi Velikém a tajném kněžství, o vypálení Knihovny, o dvou tisíciletích shánění a schraňování svatých textů. Nakonec jí z toho šla hlava kolem. „To všechno děláte jen proto, abyste měl největší knihovnu na světě?“

„To je jen první část našeho poslání. Napadlo vás někdy, moje drahá, proč jsem vás vlastně najal? Alexandriáni jsou sběratelé. Bohužel, nesbírali knihy dost rychle. Potřeboval jsem to tempo urychlit, ale tajně. Navíc bylo nezbytné sehnat jisté materiály, se kterými by Alexandriáni nesouhlasili, ale jež jsem potřeboval pro své plány.“

Jessica se zamračila. „Jaké?“

A tak jí pověděl celou pravdu, kterou neznal nikdo jiný, dokonce ani jeho zemřelá manželka Sandrine.

Jessica poslouchala jeho mírný hlas, podbarvený praskáním zlatavých plamenů v krbu, ten kultivovaný jižanský přízvuk, popisující plán, o jakém se Jessice nesnilo ani v nejděsivějších snech, a cítila, jak se jí do kostí plíží mrazivá hrůza. Myslel to vážně, on tu plánovanou zkázu myslel smrtelně vážně.

„Philo,“ vydechla, když domluvil a odložil nezapálenou dýmku. „Philo, to je šílené.“

V mžiku ochladí. „Doma není nikdo prorokem. Ježíš to také pochopil. Je to kříž, který musím nést. Ale co nevidět se svět dozví pravdu.“

Jessica si právě uvědomila, jaké příšerné chyby se dopustila, jak úděsně Phila podcenila, nedokázala pochopit, proč už dávno nepoznala jeho šílenství, a horečně začala uvažovat o útěku, aby se dostala od Phila co nejdál, když se objevil jeden z jeho poskoků, ten s rudou skvrnou na tváři. „Kontakt navázán, pane,“ oznámil pan Rossi.

Philo zavřel oči. Kontakt. Poslední dílek skládačky zapadl na místo. Začátek skončil a teď začal konec. „Okamžitě vyrážím,“ kývl a zamířil ke dveřím. Máchl rukou směrem k Jessice. „Postarejte se o tohle, ano?“

Rossi sáhl do kapsy saka a vylovil revolver. Jessica vytřeštila oči. „Philo?“

Obrátil se k ní. „Zradila jste mě. Chtěla jste prozradit můj velkolepý plán ještě před stanoveným datem. Kdyby se mi nepovedlo vás nalákat až sem, možná bych navždy ztratil naději na znovu shledání s Lenore.“

„S kým?“

„Nikdo,“ prohlásil a přísně svraštil obočí nad zlověstnýma šedýma očima, „nebude zasahovat do mého osudu!“

Rossi popošel k Jessice blíž. „Ne, Philo!“ zavřískla.

„Tady ne,“ upozornil Thibodeau a ukázal na luxusní koberec z kožešin ledních medvědů. „Venku.“

„Ne, Philo!“ zanaříkala Jessica znovu, zatímco Rossi ji popadl za paži a klopýtající ji odváděl ven na terasu. „Ne, Philo!“ vyhrkla potřetí, jako Petr zapírající Krista. Třesknutí výstřelu se od okolních hor odrazilo mnohonásobnou ozvěnou.

Neztráceli čas. Přišli si sem poslechnout mikrokazetu označenou nápisem Zadní vrátka.

Byt Iana Hawthornea byl ve čtvrti Bloomsbury, v uličce mezi Britským muzeem a univerzitou. Naproti bylo knihkupectví a Glenn s Candice z něj dům chvíli pozorovali, aby se přesvědčili, zda ho nehlídá někdo z Philových lidí.

Ze Salerna odletěli do Říma a tam přesedli na spoj do Londýna. Vzhledem k tomu, že podle razítek v pasu bylo zřejmé, že se vracejí ze Středního východu, museli se podrobit důkladnému výslechu a tělesné prohlídce. Každá hodina zdržení umocňovala jejich strach, že Philo nebo jeho poskoci je na cestě do lanová bytu předběhnou. Všechno se však zdálo v pořádku. Odemkli si klíči z Ianova sportovního pytle.

Byl to divný pocit přijít na návštěvu k příteli, který nedávno tragicky zemřel. Byt byl až po strop nacpaný knihami a předměty, keramikou, soškami, starými mincemi, stěny pokryté spoustou fotografií, zarámovaných diplomů, dopisů a novinových článků o siru lanu Hawthorneovi, na židlích poházené kusy oděvů. Dvě a půl místnosti obsahovaly celý život jednoho člověka.

Ianův psací stůl byl pokrytý hromadou korespondence, poznámek, bloků, odmítnutý rukopis s vysvětlením od nakladatele, že jde pouze o upravenou verzi toho, co Ian vydal už před deseti lety, a také výtisk její egyptské milostné poezie. Ian se Candice nikdy nepochlubil, že si ji vůbec koupil. Glenn strčil kazetu do telefonního záznamníku a stiskl PLAY.

Bytem se rozlehl hlasitý a zřetelný Ianův hlas. Poslouchali, jak si s bookmakery domlouvá sázky na koně, na výsledky fotbalových utkání, jak si s kýmsi dohaduje odklad dlužných splátek.

A potom Candicin hlas: „Iane? Tady Candice. Říkals, že kdybych od tebe něco potřebovala…“ Od toho telefonátu uběhlo jenom pár týdnů, ale jim to připadalo jako celá věčnost.

Zpozorněli. Další telefonát – někdo volal Ianovi. „Pane Hawthorne, měli bychom zájem o vaše služby.“ Mužský hlas. Ne Philův. „Je nám známo, že Candice Armstrongová vás požádala, abyste jí pomohl dostat se do Sýrie. Vyhovovalo by nám, kdybyste se od ní nehnul na krok. Chápete?“

„To byla rychlost!“ užasla Candice. „Jak se to dohmátli?“

„Měla jsi napíchnutý telefon.“

„Ale vždyť já volala z mobilu! To jde taky?“

Poslouchali dál. Ian souhlasil, ale začal smlouvat o ceně, nakonec se shodli.

„Budete nám posílat pravidelné /právy satelitním telefonem, pane doktore, na číslo…“ Glenn popadl tužku a číslo si zapsal.

„Zítra večer v hale hotelu Al-Qasr Hotel. Náš agent vám předá tři věci: první polovinu peněz, satelitní telefon a revolver.“

Ian revolver odmítl.

„Ten máte pro případ, že by vám Armstrongova dělala problémy.“

Šokovaný Ian se nevzmohl na slovo a potom se hovor bez rozloučení přerušil.

„Ian mě měl zastřelit.“

Candice vytřeštila na Glenna oči. „Ale tebe ne. Co chtěli udělat s tebou?“

Glenn se zamračil. „Philo se mnou plánuje nějaký divádýlko, takže mě bude chtít živého.“ Ta hádka před dvaceti lety, dva mužské hlasy. Padala slova jako „krev“ a „obětování“. Glennovi teď bylo jasné, že souvisely s ním.

Zvedl sluchátko a vyťukal číslo, které Ian dostal jako kontakt. Hlas na druhém konci řekl: „Thistle Inn.“

„Thistle Inn?“ zopakoval Glenn. „Volám správně…“

Odříkal volané číslo.

„Ano, správně, pane.“

„Můžete mi říct vaši adresu?“

„Prosím?“

„Potřebuju vědět, jak se k vašemu podniku dostanu.“

Glenn si udělal pár poznámek a zavěsil. „Je to ve Skotsku,“ utrousil.

Mezi Hawthornovými knihami vyhledali atlas. Glenn našel místo podle uvedené adresy, jihozápad Skotska. Drobným tiskem: Morxen. Byl to ostrov.

Candice se s úzkostí zadívala na Glenna. „Co myslíš, že tam objevíme?“

„Nemám ponětí. Ale jedno je jisté – budou tam mít dokonalou ostrahu.“

28.

Londýn, Anglie 1814

„Já prostě trvám na tom, abyste mě vyslechli!“ rozčiloval se Frederick Keyes. „Desmond Stone chystá obklopit Morven řadou tajných nástrah a pastí! Vražedná pytlácká oka, sítě, propadliště s ocelovými hroty na dně, železa s pružinou, jaká se v Kanadě používají na chytání medvědů. Všechno by ovládaly neviditelné spouště. Je to nezodpovědné, kruté a nelidské!“

„Ale jděte,“ zapředl Stone. „Kruté a nelidské? Chráníme přece svůj majetek! Špioni a zvědavci si zaslouží výhradně smrt!“

Sešli se v londýnském pánském klubu. Vzhledem k pozdní hodině měli kuřácký salonek jen pro sebe.

„A co nevinní kolemjdoucí?“ útočil Keyes na svého soka. Se Stonem soupeřili už od dob, kdy spolu studovali architekturu. „Co když někdo zabloudí na Morven a nebude tušit, že mu hrozí nebezpečí? Zešílel jste?“

Stone pokrčil rameny. „Nevinné oběti najdeš v každé válce.“

„Oběti!“

„Pánové,“ ozval se starší muž s bílými licousy a zvedl dlaně před sebe, jako by se bránil. „Snad se dokážeme dohodnout jako slušní lidé! Fredericku, samozřejmě souhlasíme s vámi, ale bohužel, bezpečnost a zájmy Knihovny jsou mnohem důležitější než bezpečí a zájmy hrstky náhodných turistů, kteří by náhodou zakopli o Morven.“ Starší džentlmen právě strávil řadu týdnů schůzkami s Alexandriány v Británii i Evropě a shromažďoval jejich názory a hlasy ohledně životně důležitého zabezpečení ostrova Morven. „Fredericku, velkou předností Stoneova plánu je fakt, že už je připravený k okamžité realizaci, zatímco vy jste zatím nepředložil ani jediný protinávrh.“

„Potřebuji čas.“

„Ale čas my právě nemáme. To přece víte. Však jste viděl, k čemu docházelo ve Francii, když vypukla revoluce. Zámek málem odhalili. To proto jsme se narychlo přesunuli sem. Umíte si představit, co by Bonaparte udělal s naší sbírkou? Bůh mě netrestej, vždyť by ji zneužil k ovládnutí celého světa!“

„Ale budou umírat nevinní! Každý, kdo se k Morvenu jenom přiblíží…“

„Proboha živého, člověče, proč tedy nepředložíte vlastní návrh?“

„To není hned…“

„Máte na to přesně jeden týden. Potom sáhneme po Stoneově plánu.“

Zatímco si muži brali klobouky a převlečníky, Desmond Stone s povýšeným úsměvem ucedil: „To v životě nezvládnete, Fredericku. Všechny nápady vám už došly.“

Ovšem Frederick Keyes byl povahou rváč. „Vašemu barbarskému plánu učiním přítrž, Stone, i kdybych měl kvůli tomu vypustit duši.“

Minula půlnoc. Frederick pálil drahý olej, pracně kreslil náčrty, nákresy, plány. Bohužel, nápady se mu vyhýbaly. A zbývaly už pouhé tři dny.

Buchl Buchl „Otevřete!“

Frederick se vyděsil tak strašlivě, až převrhl kalamář.

Pěsti opět zabušily na dveře. „Otevřete, přichází zákon!“

Odemkl a opatrně vykoukl ven. Přes práh se vecpal mohutný chlap v uniformě Noční hlídky. „Frederick Keyes?“ houkl.

„Ano. Co se děje, konstáble?“

„Mám vás předvést k městskému soudci. Vyzývám vás, abyste nekladl odpor.“

Frederick se ohromeně zadíval za konstábla na čekající uniformované policisty. „Z čeho jsem obviněn?“

„Ze zrady.“

Soudcův hlas se rozlehl soudní síní obloženou dřevěným ostěním a plnou historie: „Fredericku Keyesi, prohlásil jste zde před svědky, kteří přišli podat výpověď, že existuje vyšší moc než Koruna a Bůh?“

Přítomní vyčkávali v bezdechém tichu: advokáti v bílých parukách a černých talárech, galerie nacpaná hlučnými diváky. Kauza se týkala zrady a z toho důvodu se projednávala u prvního soudu, který se nacházel v nejslavnější a nejstarší části londýnského Old Bailey.

Obžalovaný Frederick Keyes odpověděl: „Pokud Vaše Lordstvo dovolí…“

„Odpovězte na otázku. Pronesl jste tato slova?“

„Ano, Lordstvo.“

Z galerie zabouřily šokované výkřiky, rozhořčení a nenávistný ryk. Soudce zaklepal kladívkem, svraštil husté obočí a otázal se: „A o jakou moc jde? Je to ďábel?“

„To nesmím prozradit, Lordstvo.“

Soudce se předklonil. „Jste křesťan?“

„Nejsem.“

„Tedy Žid?“

Smích z galerie.

„Nevyznávám žádnou oficiální náboženskou víru.“

„Popíráte vše, co zde dnes uvedli svědci? Že jste hovořil jako rouhač a zrádce?“

Frederick Keyes se napřímil v ramenou a sebejistě prohlásil: „Moje tvrzení bylo vytrženo z kontextu.“

„Popíráte ho?“

„Nepopírám.“

„Svědci tvrdí, že jste mluvil v množném čísle. My. Kdo to je?“

„To nesmím prozradit.“

„Chcete říct, že odmítáte odpovědět.“

Odmlka. „Ano.“

Soudce se vzpřímeně opřel o opěradlo a mravokárným, odosobněným tónem pronesl: „Jen bezbožný člověk se vyvyšuje nad Boha i krále.“ Přes napudrovanou paruku si přetáhl černé sukno a pravil: „Než pronesu rozsudek, chce vězeň uvést něco na svoji obhajobu?“

Zašeptání: „Jsem nevinen.“

„Pane Keyesi, byl jste shledán vinným ze zrady, za niž jediným trestem je smrt. Odvedou vás do vězení Newgate, kde budete pověšen za krk, dokud nevypustíte duši. A třebaže nemyslím, že byste jako zapřísáhlý ateista směl spoléhat na spásu své nesmrtelné duše, nicméně při každém pronesení rozsudku smrti jsem z titulu své funkce povinován pronést následující slova: Bůh vám buď milostiv.“

„To je hotová tragédie,“ sdělil Jeremy Lamb svému komorníkovi, když si v zrcadle prohlížel čerstvě vyholenou bradu, „pokud člověk klesne tak hluboko, že musí nosit dva dny po sobě stejnou vázanku.“

„Svatá pravda, pane,“ přisvědčil komorník, který by pánovi klidně odkýval i to, že černaje bílá, jen aby si ten výnosný kšeftík udržel.

Lamb ucouvl, aby zkontroloval svůj vzhled v zrcadle: vyleštěné kožené střevíce, černé kalhoty, modrý kabát a semišová vesta. Jeremy byl spokojený. V šestatřiceti byl zhýčkaný a vybíravý, oblékání mu zabralo celé hodiny a využíval služeb hned tří kadeřníků současně – jeden mu upravoval kotlety, druhý kadeř nad čelem a třetí vlasy vzadu nad krkem (ačkoliv v tento tragický den se musel spokojit pouze s Cummingsem).

„Šaty dělají člověka, Cummingsi, na to nikdy nezapomínej,“ kázal moudře a šel posnídat, aby se posílil na dnešní povinnosti, jež se prozatím zdály zoufale nicotné. Přesto kolovaly zvěsti o příchodu nového vězně. Vždycky vítané rozptýlení.

Sotva však Jeremy usedl k chlebu a pivu, k zamřížovaným dveřím přivedli ohlášeného vězně. Naštěstí upoutal pozornost ostatních spoluvězňů, takže aspoň pár minut směl Jeremy jíst nerušené (ostatní vždy žebronili o sousto, ale kdyby se podělil se všemi, co by jedl on sám). Jen co si ostatní nového vězně prohlédnou a dojdou k závěru, zda ho ignorovat nebo okrást, vězeňskou celou se opět rozlehne typický ohlušující řev a zkazí Jeremymu snídani.

Zkoumavě nového příchozího hodnotil.

Žádný obyčejný kriminálník, mnohem spíše džentlmen jako Jeremy. Dlouhý šosatý kabát přes proužkovanou vestu a obvyklé bílé jezdecké kalhoty. Vypadal jako šlechtic na procházce, a ne jako ubožák uvržený do vězení v Newgate, té nejpekelnější díry na zemi. Jeremy si se vzrůstajícím zájmem všiml, že šaty z luxusní látky šil hodně drahý krejčí. Zkoušel odhadnout, za co toho nešťastníka zabásli. Nejspíš za zpronevěru, na obyčejného zloděje nebo dlužníka nevypadal. A očividně – jako většina ostatních – čeká na deportaci do Austrálie, i když odsouzení všeobecně tvrdí, že by dali přednost šibenici. Plavba byla vyčerpávající a nebezpečná, mnozí ji beztak nepřežili.

Nově příchozí šílel, vzpouzel se žalářníkům, vykřikoval, že je nevinný, jako by mu to bylo něco platné. Mřížové dveře za ním zabouchly a muž ještě chvíli zuřil, ale vyčerpal se a nakonec se obrátil čelem k peklu, do něhož ho uvrhli.

V obličeji měl výraz ryzího šoku. Když sem přede dvěma týdny vkročil poprvé Jeremy, zřejmě se tvářil navlas stejně. Zběsilý řev a rámus, puch a špína s výkaly, zrůdný smrad živočišnosti a zkaženosti a lidského dna – jako by dostal prudkou ránu do tváře. Chvíli trvalo, než si člověk na to zvykl.

Jeremy si všiml, že nový vězeň nemá nohy spoutané přetěžkými řetězy jako ostatní nebožáci. Člověk si mohl zaplatit, aby dostal lehčí pouta, a pokud měl dost peněz, směl zůstat i bez nich. Takže nově příchozí nebude žebrák jako Jeremy, jemuž sundání řetězů neochotně uhradil otec.

Nový vězeň zamířil nazdařbůh na druhý konec cely a přitom zakopl o natažené nohy sedícího vězně. „Promiňte,“ zamumlal nováček, ale ten druhý se ani nepohnul. Nováček mu plaše sáhl na rameno a druhý vězeň se svalil. Teď bylo jasně vidět, že je děsivě zsinalý.

Nováček se vrhl zpět k mřížím. „Tady je mrtvý člověk!“ vykřikl, ale Jeremy ho popadl za loket.

„Radši si šetřte dech,“ zahlaholil a nabídl nováčkovi pravici. „Však oni ho za den za dva odklidí. Jeremy Lamb, k vašim službám.“

Nováček zůstal na nabízenou ruku zírat, jako by nikdy nic podobného neviděl, ale nakonec ji stiskl a představil se: „Frederick Keyes.“

„Smím vás pozvat tady na svoje vyhrazené místo? Je vidět, že jste také džentlmen.“

Keyes se schoulil do slámy a nepřestával těkat očima k zamřížovaným dveřím, jako by čekal, že v příštím okamžiku se objeví žalářník a pustí ho na svobodu. „Tohle je Cummings,“ ukázal mladý vězeň na lidskou trosku připoutanou dlouhým řetězem k podlaze. „Platím mu za to, aby hlídal, když spím, protože jinak by mě okradli. Navíc mi slouží jako komorník. Pokud si to můžete dovolit, zaměstnejte jednoho z těch mládenců v podobné funkci. Vím, o čem mluvím, jsou levní a spolehliví.“ Bradou ukázal na Cummingsův řetěz. „A s ničím vám neutečou.“

Keys si ohromeně prohlížel Jeremyho „království“ v odporné cele: dřevěná podložka se smrdutou slaměnou matrací, dřevěná bedýnka s toaletními potřebami, prkno podepřené dvěma cihlami sloužilo jako stůl pro šálky a misku. Na stěně viselo zrcadlo a pár háků s pověšeným oblečením.

Keyes se rozhlédl po cele přeplněné ubožáky ze dna společnosti, hmyzem a krysami. Málokdo měl matraci či aspoň prostor, kam by se vešla, vězni bez řetězů chodili vykonávat potřebu do společného vědra, ti připoutaní k podlaze se váleli ve vlastních výkalech. Keyes se mimoděk ohlédl po mrtvole.

„To je milost,“ vysvětlil Lamb a pokračoval v snídani, zatímco Cummings se v naději na zbytky už předem olizoval. „Beztak ho čekala oprátka. Neměl však žádnou rodinu ani přátele, kteří by mu nosili jídlo, takže dřív umřel hlady. Co jsem slyšel, popravy se dočká sotva čtvrtina odsouzených.“

Nováček ho proklál horečným pohledem. „Vás čeká také poprava?“

„Bůh chraň, to ne! Dostal jsem tři měsíce, potom můj otec zaplatí poplatky za propuštění a budu zase volný jako pták. Ničemu by neprospělo, kdyby jediný syn a dědic zemřel za mřížemi.“

„Za co tu jste?“ vyzvídal Keys a opět zatékal očima ke dveřím. Jeremy měl dojem, jako by čekal návštěvu.

„Měl jsem proklatou smůlu, to je celé. Zrovinka jsem večeřel v klubu s vévodou z Beaufortu, když se mi doneslo, že mě jdou zatknout kvůli dluhům. Přítel mi půjčil kočár a já ujížděl celou noc. Ráno jsem dorazil do Doveru, kde jsem si chtěl najmout převozní loď – jak víte, policie nemůže za dlužníky až do Francie.“ Mladík si povzdechl. „Málem mi to vyšlo.“

„Dluhy z hazardu?“

„Hazard, pane, je jenom pro hlupáky. Moje pošetilost se ubírá daleko kultivovanějšími cestami. Dlužím každému krejčímu a obuvníkovi na Bond Street. Všechny dluhy za mě vždycky smázla matinka, ale loni v létě zemřela a tatíček je jako skála.“

„Odmítl uhradit dluhy vlastního syna?“ Keyes si neuměl představit, že by některý rodič vědomě vystavil své dítě peklu, v jakém se ocitl i on sám.

„Můj otec je typ, který chce dědice, ale o děti nemá zájem. Mě i moje sourozence musel strpět, ale do kontaktu s námi přicházel jen v případech, kdy nás matinka už sama nezvládala. Pak nás kolektivně potrestal.“

Jeremy Lamb už nedodal, že nejdřív se mohl přetrhnout, aby si vysloužil otcovu hrdost a uznání, že proto získal funkci v princově vlastním pluku – Desátý dragounský – a rychle postoupil až k hodnosti kapitána. Lamb starší však syna neocenil slůvkem, takže Jeremy se začal bouřit a vrhl se na svět módy. Stal se z něho proslulý elegán, a tohle už Lamb starší nemohl přehlédnout, jelikož tradice pro něho byly nadevše, a to i v otázce sametových kabátců se zlatými knoflíky a napudrovaných paruk. Přesto se synem neráčil ztratit ani slůvko a Jeremy mezitím zjistil, že život společenského floutka se mu docela zamlouvá.

„Otec mě nechal vsadit za mříže, aby mi dal okusit ponížení a pád na dno, ale zatím jsem tu nepocítil nic než úděsnou nudu. Doufám, že s vámi bude větší zábava než s ostatními. Přinejmenším jste vzdělaný, aspoň tedy předpokládám.“

Jeremy se odmlčel, ale nováček mu o sobě neposkytl žádnou informaci. Viděl před sebou zdravého skoro padesátníka, s lehce prošedivělými skráněmi, v čistém elegantním oděvu. Jeremy si odkašlal. „Smím se zeptat, za jaký přečin jste tady vy, pane?“

Frederick si mladého hovorného společníka prohlížel a váhal. Jak odpovědět? Sám padl do pasti nastražené Desmondem Stonem, o tom neměl sebemenších pochyb. Británie vedla tolik bitev na tolika frontách současně – americké, španělské, francouzské – že všude rozbujel stihomam, každý podezíral každého a všichni si museli dávat pozor na jazyk. Zneužít se dalo i sebemenší přeřeknutí a špehové číhali za každým rohem.

V pánském klubu pouhé dva večery po tajné schůzce Alexandriánů se Desmond Stone naklonil až k Frederickovi s výmluvou, ze ho bolí v krku, a šeptem, aby měl jistotu, ze ho nikdo jiný nezaslechne, poznamenal: „Nechápu, proč kvůli Řádu děláme pořád tolik tajností. Koneckonců, žijeme v moderní době.“

A Frederick odpověděl, aniž by tušil, že vběhl do léčky: „Sám dobře víte, jak by to bylo nebezpečné. Jsme ateisti, třebaže respektujeme víru, ale máme povinnosti vůči vyšší a silnější moci, než jakou představuje Koruna. Tohle by nikdo nepochopil.“

Svědek, který ho udal, nebyl spřažený s Desmondem, jednal pouze podle svého nejlepšího svědomí. A Frederick také nevinil nikoho než Desmonda.

„Odsoudili mě za zradu,“ přiznal popravdě Jeremymu Lambovi.

Mladý muž snad poprvé v životě nenašel slov. Nového vězně čeká oprátka! Po chvilce rozpaků zakoktal: „No ale, přinejmenším se tu zařiďte co nejpohodlněji, jako já. Ať vám návštěva přinese peníze. Například otec mi po sluhovi posílá každý týden kapesné a to předávám žalářníkovi za různé výhody.“

„Nebudu mít návštěvy,“ odvětil Frederick a sledoval, jak spoluvězni začali svlékat mrtvolu a rvát se o její šaty.

„Jak to myslíte?“

„Nikdo za mnou nepřijde.“

„Přece máte aspoň jediného přítele!“

„Nemám…“ Vězni se mrtvole snažili ukroutit nohu připoutanou k podlaze, aby jí mohli stáhnout kalhoty.

„Ale co budete jíst?“ naléhal Jeremy. Rvačky nad oblečením si nevšímal, podobné výjevy mu už zevšedněly. „Žalářník vám donese nejvýš kůrku chleba a hrnek vody denně!“

Keyes se na mladíka obrátil skoro rozhněvaně. „Nemám nikoho!“

Jeremy Lamb s ním nečekaně pocítil tak hluboký soucit, až mu vhrkly slzy do očí. Vytáhl kapesník a prohlásil: „Nevadí, tak budete sdílet lůžko a jídlo se mnou. Člověku nesvědčí, když nemá přátele!“ pronesl Jeremy, který jich sám měl stovky.

Keyes přecházel sem a tam jako lev v kleci. Jeremy ho zamyšleně pozoroval. Muž nespal, odmítal jídlo a teď neklidně chodil a nespouštěl oči ze zamřížovaných dveří. Že by přece jen někoho čekal?

Chudák, říkal si Lamb a v zrcadle překontroloval, jestli ho Cummings učesal dobře. Nikdo Keyesovi neřekl, kdy dojde k popravě. Mohlo to být dnes, ale klidně až za měsíc.

„Hrozný trest za vyslovení vlastního názoru.“ poznamenal Jeremy, ale pro jistotu polohlasem, aby náhodou ze zrady neobvinili i jeho. „Zrovna tuhle jsem povídal její Královské Výsosti, vévodkyni z Yorku…“ Nedořekl a vytřeštil oči. „Jářku!“ zakoktal.

„Emmo!“

Jeremy zahlédl zjevení v meruňkovém hedvábí, ale vzápětí ho zakryl houf vychrtlé chátry, která řvala, prostrkovala mřížemi ruce a žebrala o jídlo, peníze, svobodu. Žalářník varovně zahulákal a praštil palicí do mříží. Všichni se honem stáhli až k smrdutým stěnám a sledovali, jak se dveře otvírají a do cely vchází dáma v hedvábných Šatech a klobouku.

„Emmo!“ vrhl se k dívce Keyes. „Vzkázal jsem přece, ať nechodíš.“

„Fredericku, nemohla jsem…“

Mladá žena lapla po dechu, protože se rozhlédla kolem sebe. Špinavé bytosti vyhladovělé téměř k smrti, některé skoro nahé, zarostlé, ožrané hmyzem, zapomenuté, plačící touhou po chlebu, vodě, slitování.

Jeremy bleskově vyklidil volné místo pro dámu a Keyes jí pomohl se posadit. Přitom ji opět mírně káral, že neměla chodit. Dodal však, že ji moc rád vidí.

Emma Venableová představovala druhý důvod proč na Keyese čekala šibenice.

Znal se s ní teprve rok, ačkoliv i ona se narodila mezi Alexandriány. Během staletí se počet členů Řádu rozrostl natolik, že bylo vyloučeno, aby se všichni znali navzájem. Seznámili se na pohřbu jejích rodičů, které zavraždili lupiči při přepadení dostavníku. Loupežníci byli pro výstrahu pověšeni na nejbližším rozcestí, ale život jejich obětem to nevrátilo.

Frederick se s Emmou začal scházet často a jejich přátelství posléze vykvetlo v něžnou lásku. Měli před svatbou – když jako blesk z čistého nebe přišlo zatčení.

Neboť Emmu si vyhlédl jiný.

Emma Venableová pocházela z rodu rytíře Alarika, a proto se u Alexandriánů těšila velké vážnosti a považovali ji za skvělou partii. Keyes měl podezření, že Desmond Stone, jenž na něho nastrojil léčku a dostal ho do téhle díry, hodlá využít Emmina původu a vlivu k vlastnímu prospěchu i obohacení. Alexandriáni byli sice demokratická organizace a všichni členové si měli být rovni, ale nikdo nemohl přehlédnout Stoneův pohádkově slavný rodokmen, sahající až k Nejvyššímu knězi Filovi. Z tohoto důvodu ho mnoho Alexandriánů ctilo a sloužilo mu. Sňatkem s Emmou by Stone v Řádu založil královský rod, jelikož kněží a kněžky sloužící v Knihovně vždy patřili k členům egyptské královské rodiny.

Keyes se právem obával, že Desmond Stone Emmu přemluví nebo přinutí k sňatku.

Jeremy se díval na dívčinu bledou oválnou tvář, hebké řasy a jemné kučery vykukující zpod klobouku a v duchu se modlil, aby to skvostné stvoření bylo Keyesova sestra.

„Ach nejdražší Fredericku, tohle je příšerné! Zblázním se z představy, že jsi tady!“

Emma stejně jako ostatní Alexandriáni neměla potuchy o Stoneově zradě, protože kdyby jim to Frederick prozradil, vedlo by to ke zkáze celého Řádu. Členové by se rázem obrátili proti sobě, rozštěpili se do frakcí, které by si navzájem nedůvěřovaly, bratr by nevěřil bratrovi. Kvůli zachování Řádu byl Frederick Keyes odhodlaný vzít své tajemství s sebou na šibenici.

Emma mu sevřela ruce v dlaních. „Vezmeme se, tady, teď, okamžitě.“

„Neudělám z tebe vdovu a navíc nedopustím, abys v téhle odporné díře pronesla posvátnou manželkou přísahu.“

Jeremy náhle Keyese viděl v jiném světle. Nebyl to opuštěný a všemi zavržený člověk, jak Jeremy předpokládal. Když Keyes tvrdil, že za ním nikdo nepřijde, Jeremy usoudil, že nemá žádné přátele, a ne že jim nakázal, ať se drží stranou. Na rozdíl od Jeremyho přátel, kteří sem nepřišli z vlastního rozhodnutí.

To Jeremyho přimělo k zamyšlení. Věděl o sobě, že je milý společník, bujaře vítaný všude, kde se objevil, zvaný na ty nejlepší večírky. Ale vůbec poprvé si uvědomil, že lidé, které považoval za své přátele, ve skutečnosti žádní přátelé nejsou. Až do téhle chvíle jim neměl za zlé, že ho nenavštívili – takový hnus, chodit do vězení! Ale kupodivu, líbezné Emmě to nevadilo.

Kdovíproč ho to vědomí trápilo.

„Můj nejdražší,“ řekla Emma, „Horace Babcock jde s tvým případem rovnou k ministrovi pro vnitřní záležitosti a žádá o milost.“

„Vím. Doufal jsem, že touhle dobou už milost přijde. Ale neboj se, určitě se brzy dostanu na svobodu. A mezitím, milá Emmo, musím vypracovat svůj plán na zajištění Morvenu.“

„Na to nemáš čas! Desmond Stone tam už je a dohlíží na uskutečnění svého plánu.“

„Emmo, nikdy není pozdě. Dokud dýchám, budu proti Stoneovým zrůdným plánům bojovat. Přísahám, že nakonec přijdu s nějakým humánním způsobem jak zajistit bezpečnost Morvenu.“

„Ach Fredericku, jsi tak statečný, že jsi v soudní síni neprozradil naše tajemství!“ Kdyby totiž Frederick objasnil smysl svých slov, ze zrady by se stalo logické tvrzení, jež by však bohužel prozradilo existenci a účel Řádu.

A navíc ta nevýslovná ironie! Právě jeho pověřili úkolem zajistit vzácnou sbírku před zloději a špehy, ovšem splnit by ho mohl jedině za podmínky, že by odhalil právě to společenství, jež měl ochránit!

Když zvon ohlásil návštěvám čas k odchodu, Frederick dal Emmě seznam věcí a ona se hned druhý den ráno objevila s papíry a jeho architektonickým náčiním a k tomu donesla jídlo, přikrývky a čisté oblečení. Zůstala s ním celý den, pohostila ho smaženými vejci, čerstvým chlebem a pivem. Donesla i karty a knihy a spoustu klípků. Seděla v koutku Jeremyho Lamba v klobouku a rukavičkách, jako by byla na návštěvě v salonu, a ne ve smrduté vězeňské cele. Frederick si udělal místo na rýsování. Oba věděli, že ministr pro vnitřní záležitosti může zasáhnout každou minutou a potom se Frederick dostane na svobodu, protože Alexandriáni byli zámožní a vlivní lidé. Zatímco Frederick rýsoval různé projekty, Emma štěbetala o tom skandálním novém tanci, který přišel z Vídně a uchvátil celou Británii. „Považ, že muž s ženou se celé čtyři minuty objímají uprostřed přeplněného parketu! Ale stejně bych si ten valčík ráda zkusila. Možná to půjdeme vyzkoušet hned po tvém propuštění, Fredericku.“

A celou tu dobu Jeremy přihlížel a v Emminých očích upřených na Keyese viděl víc než pouhou lásku: obdiv, úctu, jako by Fiederick Keyes byl její bůh – a Jeremy Lamb si bolestně uvědomil, že jeho za boha nepovažuje nikdo, dokonce ani pes ne.

Když se mřížové dveře otevřely a do cely vkročil vězeňský kaplan, Frederick málem omdlel hrůzou. Každý den se probouzel s vědomím, že je možná jeho dnem posledním, každý večer uléhal s myšlenkou, že zažije už jen jediný zítřek. A teď – kaplan přišel odříkat s ním modlitby před smrtí!

Ale kaplan v smrdutém šeru zamířil k jinému nešťastníkovi a Frederick se až zastyděl, jak propastně se mu ulevilo ze zjištění, že šibenice tentokrát nečeká na něho.

„Každou neděli se ve věznici koná mše,“ vysvětlil Jeremy. Spolu s Frederickem přihlíželi, jak Cummings vaří vodu na olejovém vařiči od Emmy a chystá čaj. Emminy návštěvy prospívaly všem: Cummings měl pod železy na noze obvazy a masti na boláky. „Jednou jsem tam šel, z nudy,“ vysvětloval Jeremy, „a během kázání všude panoval takový zmatek, že kaplan musel hulákat, aby ho bylo slyšet.“

Nechal si pro sebe, že kaplan držívá mši i pro odsouzence těsně před popravou, kdy musejí stát vedle připravených rakví a poslouchat nekonečné kázání, po kterém jdou rovnou na šibenici. Kaplani měli údajně zajistit odsouzencům mír v dusí a klid v mysli, ale daleko větší zájem jevili o jejich osobní osudy, aby je se značným ziskem prodali bulvárním plátkům, po kterých je veřejnost jako divá.

Druhý den ráno, brzy po Emmině příchodu, se rozezněl zvon ve věži – znamení, že šibenice bude mít zase práci. K cele mířil chodbou žalářník, cinkal zvonkem a drsným hlasem prozpěvoval:

Všichni odsouzení ulehněte pokorně, smiřte se s příchodem posledního dne. Modlete se, neboť blíží se hodina kdy předstoupíte před Hospodina. Pátrejte v duši, volte pokání, to vás před ohněm věčným ochrání. Než pozdě zpytujte svědomí radši dřív, Bůh budiž vaší duši milostiv.

Jeremy a oba jeho společníci přihlíželi, jak jednoho nebožáka dozorci zbavili pout a vyvlekli z cely. Ani se nebránil, protože jednak byl zesláblý, pouze kost a kůže, a jednak z jeho skelného pohledu bylo zřejmé, že ani netuší, co ho vlastně čeká.

„Co spáchal?“ šeptla Emma sevřeným hrdlem.

„Živil se jako poslíček a dostal trest smrti, protože ukradl dopis s desetilibrovkou. Na popravu tu prý čekal rovných šest měsíců.“

Emma se rozplakala, ale rychle se zase ovládla. Ne, Fredericka nečeká tak krutý osud. Pevně věřila, že Alexandriáni přesvědčí ministerstvo, aby zasáhlo a pustilo ho na svobodu.

Keyese trápila nespavost – mučily ho noční můry a lezly po něm krysy, ale ze všeho nejvíc se užíral posedlou touhou zarazit Stoneův nelidský plán na zabezpečení ostrova Morven. Frederick rázoval po vlhkých kamenech a shnilé slámě, nevšímal si nikoho z ostatních vězňů, nevnímal nepřetržité brebentění Jeremyho Lamba. Panebože, jak ochránit knihovnu?

Když se objevila Emma, oba muži si uvědomili, že má pláčem zrudlé a napuchlé oči. Málem nebyla schopná slova, protože přinesla zprávu: Frederick nemůže s milostí počítat.

Emma plakala a Frederick postával vedle ní, uzavřený a nečitelný výraz v obličeji. Bylo mu jasné, že Desmond Stone využil svého bohatství a vlivu, aby Frederickovu žádost o milost zamítli.

„Emmo,“ pravil Frederick něžně, „chci, abys šla domů.“

„Ne!“

„Prosím tě, má nejdražší. Musím přemýšlet. Musím odevzdat návrh…“

Hrdlo se mu sevřelo. Sklopil pohled k nepovedeným návrhům a náčrtům, které byly k ničemu. Stone měl pravdu: Keyesovi došly nápady.

„Nenávidím to tady!“ zanaříkala Emma potichounku. „Žalářníci z nás nestydatě ždímají peníze, musím zaplatit šilink dokonce i za to, že mě doprovodí sem za tebou. Sama netrefím, protože v tomhle bludišti by se vyznal jedině Mínótauros!“

Frederick na ni vytřeštil oči. „Cos to říkala?“

Emma k němu vzhlédla přes slzy. „To byla narážka na báji o Mínótaurovi. Jistě ji znáš.“

„Vyprávěj mi ji.“

„Proč?“

„Zkrátka vyprávěj!“

„Aigeus, král řecký, musel pravidelně platit králi Mínóovi daň v podobě sedmi mládenců a sedmi panen. Fredericku, proč chceš…“

„Pokračuj!“

„Čtrnáct vybraných obětí poslali do podzemního labyrintu, kde žila obludná nestvůra jménem Mínótauros – zpola člověk a zpola býk. Oběti v bludišti zabloudily a Mínótauros je sežral.“

„Théseus, syn krále Aigea,“ přerušil ji Frederick. S náhlým vzrušením dokončil: „Théseus chtěl Mínótaura zabít, proto se přihlásil dobrovolně mezi oběti. A skutečně se mu to podařilo! Zabil nestvůru a cestu ven z labyrintu našel díky provázku, který za sebou odmotával hned od vchodu!“

„Fredericku!“

„To je ono!“ zvolal.

Nyní přesně věděl co dělat, ale zbývalo mu málo času. Čekala na něho katova oprátka.

Fredericka současně trápil další, ještě větší problém. Řešení plánu na humánní zabezpečení Morvenu už objevil, ale jak ten plán předat Alexandriánům? Spolehnout se mohl pouze na Emmu, ale ta byla mladá a naivní. Desmond Stone z ní nespustí oči. Kdyby jí Keyes předal své plány, vystavil by ji velkému nebezpečí.

Emma tam seděla v kloboučku a hedvábných šatech, jen rukavice si výjimečně sundala. Navzdory Frederickovým námitkám odmítala odejít. Na ministerstvo vnitřních věcí se kvůli Frederickovi obrátil s prosbou další z Alexandriánů a Emma bezvýhradně věřila, že tentokrát už úspěšně. Byla odhodlaná navštěvovat Fredericka denně až do chvíle, kdy dorazí příkaz k jeho propuštění.

Bohužel, Frederick o tom věděl své.

Zrovna si lámal hlavu, co udělat s plánem týkajícím se Morvenu, když náhodou vzhlédl a zachytil výraz v tváři mladého Jeremyho.

A Frederick objevil řešení svého druhého problému.

Jeremy nevěděl, co si o Keyesovi vlastně myslet. Všichni odsouzenci na šibenici rychle podlehli beznaději a apatii. Frederick Keyes se však nevzdával. Dnem i nocí soustředěně rýsoval na velké archy papíru rozložené na špinavé podlaze. Vkleče obtahoval linie, čmáral číslice, zběsile střídal rýsovací náčiní, sahal tu po kompasu, tu po pravítkách či úhelnících, trojúhelnících, posuvném měřítku a dalších pomůckách. Zoufalý závod s časem – musel dílo dokončit dříve, než si pro něho přijde kat.

Jeremymu to nešlo do hlavy. Copak některý člověk tráví své poslední dny prací?

Ach ano, Jeremy už věděl, co Keyese pohání k té horečné činnosti. Bezpečnost místa zvaného Morven, kde byla uložena nějaká vzácná sbírka. Ovšem sám Jeremy se ve svých šestatřiceti letech nemohl pochlubit žádným konkrétním životním úspěchem, pokud se ovšem vynechá skříň plná módních šatů. Kdykoliv si sám sebe představil za pár let, viděl pouze komickou figurku, která neumí ani důstojně stárnout – a důstojně žít už vůbec ne. A jiná možnost? Zešílet nudou v otcově účetní firmě. Na studium byl už příliš starý a obchodu nerozuměl. Co bude mít jednou napsáno na náhrobku? Zde leží Jeremy Lamb. Uměl se vyšvihnout jako nikdo jiný.

Když toho dne přišla Emma a začala zvesela vyprávět novinky, Frederick ji požádal: „Musím se soustředit na rýsování, tak co kdyby ses věnovala tady Jeremymu? Zahrajte si třeba karty. A dej mu trochu té masti na bleší štípance, chudák se celou noc drbal.“

A o chvíli později: „Emmo, příště dones Jeremymu ochutnat svoje ovocné dortíčky. Vsadím se, že takovou dobrotu ještě neměl v ústech.“

A nakonec: „Emmo, co kdybys Jeremymu vyprávěla o našem úsilí obnovit bibli v její původní podobě?“

Frederick ve své kampani postupoval tak nenápadně, že si Emma ani Jeremy neuvědomili, že sleduje konkrétní cíl.

„Copak bible není původní?“ podivil se Jeremy, jemuž ta smrdutá tlející cela připadala díky Emmině přítomnosti líbezná jako rajská zahrada.

„Samozřejmě že ne, spousta evangelií a epištol se dochovala pouze v opisech, které jsou často neúplné, nepřesné, zkrátka nepůvodní,“ objasnila Emma. „Řada textů si vysloužila zavržení jako kacířské a ztratila se, například Evangelium Tomáše. Alexandriáni se už po staletí snaží zmizelé fragmenty dohledat a sestavit z nich původní text v nezkrácené podobě.“

„Úžasné!“ prohlásil Jeremy, ale myslel tím Emminu moudrou hlavičku.

„Neúplný je i Starý zákon, chybějí v něm celé knihy.“

„Ale jak o nich víme?“ podivil se Jeremy proti své vůli.

„Jednak se o nich často zmiňuje sama bible, jednak to vyplývá z logiky sdělení. Například Jozue se zmiňuje o jakési Knize Jášerově. Podobných příkladů bychom našli celou řadu.“ Emma si uvědomila, že se jí konečně podařilo upoutat Jeremyho zájem, opřela se lokty o kolena a dychtivě pokračovala: „Už se blížíme k cíli. Chybí nám objevit jenom Mirjaminu píseň a možná jedno dvě evangelia. Potom budeme mít bibli kompletní.“

Emma mluvila a mluvila a Jeremyho zájem se od jejích plných rtů a zářivých očí postupně přesunul i k obsahu slov. Vykládala o Ježíšovi a jeho apoštolech, o místech, kde se Ježíš zmiňuje o světle a kde se v bibli popisuje Boží zjevení doprovázené světlem. „Tu záři označujeme termínem Luminace.“

Jeremy věřil, že zosobněním Luminace je Emma. Během pár dnů se do ní stačil beznadějně zamilovat. „Povídejte ještě,“ žadonil okouzleně.

„Na všechny z nás čeká mocné nádherné světlo, pane Lambe, přesně jak už před jednadvaceti staletími předpověděl Alexandr Veliký. Luminace. Bůh k nám sestoupí ve světle a v něm se spojí a setká všechno lidstvo všech dob, neboť ze světla jsme se zrodili a do světla se opět navrátíme, abychom se shledali se svými milovanými.“

„Moc rád bych tomu věřil,“ povzdechl si Jeremy. Málem dodal, milovaná Emmo.

„Smrt není tma, pane Lambe, smrt je světlo. Smrt není konec, nýbrž začátek.“

A Fredenck Keyes nahrbený nad svými nákresy a výpočty vzhlédl k milované ženě a s bolestí v srdci si uvědomil, že plán se mu daří.

Jednou Emma zvedla hlavu od šachů, které hrála s Jeremym, a na opačné straně zamřížovaných dveří spatřila početnou a hlučnou skupinu lidí, kteří civěli dovnitř cely a se smíchem si ukazovali hned to a hned zase ono.

„Co to znamená?“ zavřískla a vyskočila. Žalářník přispěchal a úslužně – protože od téhle mladé dámy dostal už slušnou hromádku peněz a na další se mohl těšit – vysvětlil: „Veřejnost, slečno. Diváci. Zaplatili, aby si mohli prohlédnout odsouzence k smrti.“

Emma se roztřásla jako v horečce. „Co je to za zrůdnost?“

Mezitím ji Frederick uchopil do náruče a něžně konejšil. „Stále ti říkám, má nejdražší, abys sem nechodila a takhle se zbytečně nemučila.“ Emmino zuřivé zavrtění hlavou nechal bez povšimnutí a šeptem pokračoval: „Emmo, co si myslíš o Jeremym?“

Ostražitě se po něm podívala. „Proč?“

„To je jedno. Jak se ti zamlouvá?“

„Zamlouváš se mi jenom ty, Fredencku.“

„Ne, odpověz: Líbí se ti?“

„Nemůžu říct, že by mi byl odporný.“

„Řada žen je na tom hůř.“

Vytřeštila oči. „Fredericku, co tím chceš naznačit?“

Keyes usoudil, že na další divadýlko už nezbývá čas. „Chci, aby ses za něho provdala. Vám oběma svěřím své projekty a budu umírat s nadějí, že je dovedete ke zdárnému cíli. To mi ke klidu postačí.“

Emma si dupla. „Fredericku, jak se opovažuješ dohazovat mě někomu jinému? Co tím sleduješ? Pomátl ses z téhle špíny nebo co? Chci se provdat za tebe a ty se chceš oženit se mnou! Na co si to hraješ?“

„Právě že už na nic, lásko. Živý odtud nevyjdu, zatímco mladý Lamb ano. Musíte spolu naplnit můj odkaz a zabránit Desmondu Stoneovi, aby uskutečnil ten nelidský plán! Pošpinil by tím staleté úsilí všech Alexandriánů! Chci tě, Emmo, poprosit o svolení, abych tě směl svěřit Jeremymu.“

„Fredericku, nesmíš se vzdávat naděje.“

Uchopil ji za ramena a jemně s ní zatřásl. Teď už z rozrušení přestali šeptat, takže šokovaný Jeremy slyšel jejich rozhovor o něm, i když oni sami si to neuvědomili.

„Emmo, musíš být silná už kvůli společenství a vzkříšení všeho lidstva. Až dokončím ty plány, odneseš je na Morven a prosadíš jejich realizaci. Nemohu se zdržovat čekáním na milost, která beztak nepřijde. Až mladého Jeremyho propustí na svobodu, odejdi s ním a už se sem nevracej. Bojím se, že příchod Luminace je bezohlednou ctižádostí Desmonda Stonea ohrožen.“

Jeremy mlčel. V hlavě i v srdci mu vládl zběsilý zmatek a rodilo se cosi, s čím se ještě v životě nesetkal. Touha dát své existenci podobný smysl, jaký mají tito dva nádherní lidé.

Plány byly hotové.

„Dal bych je Emmě, aby je dopravila k Alexandřiánům,“ sdělil Keyes Jeremymu. „Obávám se však, že by u ní nebyly v bezpečí. Ujmete se jich, příteli. Případně – ujmete se Emmy i plánů? Ochráníte je?“

Jeremy s tou žádostí počítal, ale stejně ho vyděsila. V životě neměl žádnou zodpovědnost. Navíc viděl Emminy zoufalé a vášnivě zamilované pohledy, jež upírala na svého Fredericka. Jak by se vypořádal s jejím žalem, až Keyese popraví?

„Pro lásku Boží, proč zrovna já?“

„Protože nejsem slepý a vidím, že Emmu milujete.“

Jeremy rozpačitě zatékal očima po odporné cele. „Pane Keyesi, je mi ctí, ale nejsem typ, na který se kdokoliv může spolehnout. Jsem marnivý floutek, sobec a lenoch.“

Keyes se usmál. „Jste mnohem víc, pane Lambe. Jste dobrý člověk. Hned od začátku jste se ke mně choval velkoryse a nic jste za to nečekal na oplátku.“

Lambovi krvácelo srdce. Emmu miloval, ale zodpovědnosti se bál. Nikdy na něho nepohlédla s láskou jako na Fredericka. Což by s ní mohl žít, když by Keyes stál vždy mezi nimi? Jeremyho nikdy nepotkala tak velká láska, jaké se těšil Keyes. A nikdy nezažil pocit uspokojení nad vlastním životem a výsledkem své práce. To všechno Emmě i Frederickovi upřímně záviděl. Náhle ho zaplavila únava z vlastního prázdného života. Mrzelo ho, že Keyes ho požádal o tak zásadní pomoc, protože tím Jeremymu pouze připomněl jeho nespolehlivost a zbytečnost. Neschopnost postarat se o sebe, natož o Emmu Venableovou. Nikdo neměl o Jeremym Lambovi vysoké mínění a on sám šel v tomhle směru příkladem. A ty Keyesovy kecy o tom, že je dobrý člověk! Pcha! Na to Jeremyho Lamba nenachytá!

Náhle se mezi okounějícími diváky na opačné straně mříží strhl rozruch. Frederick vzhlédl a v žilách mu ztuhla krev.

Pochopil, kdo jsou ti diváci.

Vysoký muž na něho výsměšně houkl: „Nestihl jste to! Na pastech a léčkách se už pracuje!“

Muž se smíchem odešel. Frederick zesinal a na celém těle ho zalil ledový pot. Jeremy ho podepřel a přitom horečně přemýšlel, co to mělo znamenat.

Keyes se svezl na lůžko a sípavě, se staženým hrdlem začal vyprávět. O Stoneovi, který ho dostal za mříže. Který nemá svědomí. A který chce Emmu.

Bylo to k nevíře, ale pohled na Desmonda Stonea změnil Jeremyho názor od základu. Ne, ten ďábel líbeznou Emmu nedostane!

Jeremy pozorně vyslechl všechno, co se mu Keyes snažil vštípit do paměti. „Je jedno, můj příteli, jestli zemřu. Všechny nás nakonec čeká vzkříšení v světle. Ovšem vzkříšení nepřijde, pokud se něco stane s knihovnou, protože pak nenastane Luminace a Bůh nikdy nesestoupí na svět. Tady se jedná o víc než o jeden mizerný lidský život, pane Lambe! Jde o věčnou blaženost celého lidstva a světa!“

Jeremy probděl noc, zpola z nedočkavosti, protože nazítří měl být propuštěn na svobodu, zpola v hrůze, protože se objevil vězeňský kaplan s oznámením, že Keyes je ráno na řadě. Frederick to sám neslyšel, protože z vyčerpání upadl do spánku připomínajícího bezvědomí.

Ráno přišla Emma, a když jí Jeremy tu strašnou zprávu prozradil, bezútěšně se rozplakala. Frederick ji tiskl v objetí a nezvučně připomínal: „Odejdi hned, jak vyvolají jméno pana Lamba. Na moji popravu nečekej. Rovnou odtud se rozjeď na Morven. A vzpomínej na mě v dobrém.“

Vzlykala, až Jeremymu srdce usedalo.

„Slib mi to, Emmo!“

Jeremy trpěl jako nikdy v životě. Vsak se také nikdy v životě nezamýšlel nad vlastní budoucností, připomínající poušť – bezduché tlachání, bezvýznamné závody s módou, hloupé večírky, dokud se tou nudou neprotrpí až ke smrtelné posteli, na které spočine s nefalšovanou vděčností, nemilovaný, zbytečný, osamělý. Jako by nikdy ani nežil.

A pak si vzpomněl na zlotřilého Desmonda Stonea, který si nezasloužil vítězství. Pochopil, že to není soupeř pro něho, že by Emmu před ním neochránil.

A náhle naprosto přesně věděl, co udělá. A že to je jediné správné řešení.

„Fredericku,“ přistoupil k objímající se dvojici a naléhavě vzal Keyese za ruku. „Nebudeme se dohadovat, na to není čas. Za chvíli vyvolají moje jméno, otec už pokutu za mě zaplatil. Vezmete Emmu a půjdete. Tady nikdo nekontroluje, kdo je kdo, hlavně když jim žádný vězeň nechybí. Musíte ochránit knihovnu i Emmu a taky musíte potrestat Stonea. A já… já naopak půjdu, až budou volat Fredericka Keyese.“

Slova mu tryskala z úst jakoby proti jeho vlastní vůli, celý se třásl mrazivou hrůzou, šaty se mu přilepily na zpocené tělo.

„Dobrotivý Bože, člověče, to vám nedovolím!“

„Nepřemlouvejte mě! Ublížil byste tím Emmě! V životě jsem neudělal nic statečného, tak mě přece nepřipravíte o tuhle příležitost!“

Keyes se nedal zviklat. „Nepošlu na smrt nevinného! Nejsem jako Stone!“

„Jenže můj život neznamená nic a váš znamená hodně nejen pro Emmu, ale pro celé lidstvo! Neříkal jste to sám? Vaše práce zachrání knihovnu pro budoucnost! Setkáme se při Luminaci, ale pokud se nedáte přesvědčit, žádná nebude! Mě tu během celého věznění nenavštívila živá duše! Nikdo mě nebude postrádat!“

Lamb se obrátil k Emmě a vášnivě zaprosil: „Prosím, řekněte, že všechno, co jste mi vyprávěla o Luminaci, je pravda! Prosím!“

„Z hloubi svého srdce a duše přísahám, že to je pravda. Jeremy Lambe!“

Políbil jí ruku a ještě se chvatně ohlédl po Keyesovi: „Něco pro mě udělejte, Fredericku! Až budete na svobodě, vyplaťte odtud Cummingse. Je to slušný chlap, kradl jedině proto, aby uživil hladové děti. A ke mně se choval vždycky moc pěkně. A teď běžte a ukažte Desmondu Stoneovi, zač je toho loket.“

Venku ve svěžím ranním vzduchu se platící diváci tísnili kolem šibenice, aby měli co nejlepší výhled. Frederick s Emmou spěchali ulicemi Londýna a Frederick věděl, že oběť Jeremyho Lamba ho bude tížit nadosmrti, že se navždy bude užírat otázkou: Co je to za život, když je vykoupený smrtí jiného člověka?

Ale Emma mu až do svého posledního dechu bude připomínat, že Jeremy Lamb se neobětoval zbytečně a že z toho měl také prospěch – drahocenný dar: umíral s neochvějnou vírou v Luminaci.

29.

„Vypadá to tam opuštěně,“ poznamenala Candice a vrátila Glennovi dalekohled.

Východní cíp ostrova byl rovinatý, porostlý sytě zelenou trávou a jetelem. Uprostřed pláně se tyčil kruh starověkých menhirů, připomínajících miniaturní Stonehenge. Vzdálený západní konec ostrova mizel v hustém lese a mlze. Nikde ani známka po lidech.

Po krátkém letu z Londýna si najali auto a projeli úrodnou krajinou jihozápadního Skotska, míjeli nádherná golfová hřiště, líbezné pahorky s ovčími stády a svěžími hájky, velké zemědělské statky a malé přímořské lázně. Přitom se drželi instrukcí, které jim dal muž v telefonu.

U ukazatele odbočili na vedlejší silničku lemovanou pobořenými kamennými zídkami a hustými zplanělými keři. Kolem vesnických domků a zeleninových zahrádek dorazili do maličké osady s jedinou úzkou vydlážděnou ulicí, obklopenou hrstkou nabílených a trochu se naklánějících chalup. Mezi nimi vynikal hostinec Thistle Inn, jenž tu stál nejméně sto let. Dláždění silničky končilo hned za hostincem. Dále pokračovala pouze louka, zakončená strmým útesem nad pokojnou hladinou zátoky říčky Clyde.

Teď stáli na útesu a dívali se na ostrov. Podle mapy to byl Morven.

„Myslíš, že tam je Philo?“ zeptala se Candice a mhouřila oči proti ostrému slunci.

Glenn se ohlédl zpátky k vesnici a hostinci Thistle Inn, který měl Hawthornovi sloužit jako kontaktní místo. Okolní pobřeží bylo členité, kousky písečné pláže se střídaly s jeskyněmi, zátokami a útesy. Všiml si, že dolů k pobřeží vede strmá stezka k místu, kde kotvil starý motorový člun. „Přesvědčíme se.“

Člun byl starý, ale po pár pokusech se ztěžka rozkašlal k životu a odvážel Candice s Glennem z pevniny.

Mlčky se dívali na ostrov, který před nimi vyrůstal z odpolední mlhy. Dorazili ke kamenitému břehu, přehodili si batohy přes rameno a vytáhli člun dál od vody. Potom zamířili do nitra ostrova. Pod podrážkami jim chrupal štěrk a hrubý písek, ale už po pár metrech vkročili na mokrou trávu a houbovitě měkký mech. Došli až k prastarým megalitům.

Kruh hrubě otesaných kamenů vyšších než průměrná lidská postava působil trochu přízračným dojmem. Protáhlé stíny na trávě připomínaly spící lidské postavy. Candice se mimoděk rozhlédla, jestli se k nim odněkud neblíží skupinka prozpěvujících druidů.

Šli dál, až narazili na lišejníkem porostlý keltský kříž nakloněný do strany. Sotva čitelný nápis do něj zřejmě vytesali už před staletími.

U lesa objevili varovný nápis: KARANTÉNA! Z příkazu Hygienického odboru pro Skotsko, oddělení veřejného zdraví, vstup zakázán!

Opatrně se vnořili do lesa. Do plic jim vnikal vlhký vzduch provoněný houbami a tlejícím listím. Před nimi se vynořil zrezivělý plot z ostnatého drátu s dalším opršelým nápisem: Morvenské laboratoře.

„Laboratoře!“ zašeptala Candice. „Co tady vlastně je!“

Protáhli se mezi dráty a vnořili se do dalšího lesa prosyceného vlhkými pachy a zvuky neviditelné zvěře, jež už postupně vyrážela na noční výzvědy. Kolem nohou jim vířila mlha jako klubko hadů.

Náhle Candice vyjekla a zmizela.

Glenn si uvědomil, že se propadla do hloubky. Rychle se svezl na kolena.

„Nestalo se ti nic?“ Candice ležela na boku a zpola zasypaná listím a větvičkami jen lapala po dechu.

„Jo, jo,“ vyhekla. „Co to k čertu znamená?“

„Vypadá to na starou past na medvědy.“ Natáhl se dolů, aby jí pomohl ven. „Radši buď opatrná, těch pastí tu může být ještě spousta.“

Vyšli z hustého lesa a ohromeně se zastavili.

„Panenko skákavá!“ zašeptala Candice. „Tak obrovskou budovu jsem v životě neviděla!“

I když se vzdálená křídla komplexu budov utápěla v mlze a houstnoucím šeru, stejně dohlédli na nekonečně dlouhé a mohutné středověké kamenné zdi a obrovité hranaté věže s ozdobnými branami, gotické věže, sloupoví a pilíře a cimbuří a uprostřed věž s orlojem, který vypadal jako dvojče londýnského Big Bena. Stavba představovala kombinaci středověkého hradu a dvoupatrového paláce z renesanční či ještě pozdější doby, a dohromady zabírala mnohem rozsáhlejší plochu než běžný domovní blok ve velkoměstě. Candice připadal ten pohled ponurý, děsivý, jakoby z jiného světa.

Ze stovky oken obrácených k nim nesvítilo ani jediné.

„To monstrum je opuštěné,“ poznamenala Candice polohlasem.

„Ne tak docela.“ Glenn ukázal najeden z mnoha komínů. Stoupala z něj spirála kouře.

Ustoupili zpátky do stínu lesa a plížili se kolem severního průčelí budovy, kde stála zřejmě nejstarší část komplexu – prastará kamenná věž s úzkými okénky ve stylu střílen a s ochozem kolem nízké šedivé střechy. Kolem věže se táhl lopuším zarostlý vyschlý vodní příkop. Glenn dalekohledem zpozoroval tmavou škvíru ve zdivu.

„Vypadá to jako vchod, ne?“

„Spíš vývod starého odpadu,“ otřásla se Candice hnusem. „Určitě bude plný krys.“

Glenn tam užuž zamířil, ale ještě se obrátil a vtiskl Candice pevný polibek na ústa. „Pro štěstí!“ usmál se a vzal ji za ruku.

Společně se pustili k věži.

Přeběhli přes vodou nasáklý trávník. Otvor byl k jejich úlevě mnohem větší, než se zdálo na první pohled. Uvnitř to páchlo vlhkou zatuchlinou. Glenn přejel baterkou po stěnách. Cihlový strop se zvedal do obloukové klenby. „Vypadá to jako skladiště nebo špižírna,“ poznamenal. Na vzdáleném konci prostory rozeznali těžké dřevěné dveře.

Podlaha byla navlhlá a kluzká, vzduch ledově studený a Candice i Glennovi šla od úst pára. Došli ke dveřím a Glenn přidřepl a podíval se na kamenný práh, k němuž dveře pevně přiléhaly. „Ty nikdo neotevřel už celou věčnost,“ ukázal na vrstvičku jemného mechu, který pokrýval kámen.

Oběma rukama stiskl obrovskou kliku. Dveře se skřípavě otevřely.

Před nimi se rozzívla temnota, zahalil je smrdutý pach plísně a zatuchliny. Jako by z láhve vypustili džina. Candice zamrazilo v zádech, ale kupodivu na ně neskočili hroziví zbrojnoši s halapartnou, objevilo se pouze uzounké kamenné spirálovité schodiště.

Bylo to strmé stoupání. Postupovali pomalu, volnou rukou se přidržovali zdi. Nahoře čekaly další dveře a za nimi temná prázdná chodba.

Ušli několik kroků a zjistili, že chodba sice pokračuje rovně kupředu, ale současně se větví i doprava a doleva.

„Jestli se správně orientuju,“ pronesl Glenn tiše, „nová část a hlavní budova leží tímhle směrem.“ Namířil světlo baterky vlevo.

Na chvíli se zaposlouchali, ale neslyšeli nic než cupkání a kvikání myší.

„Glenne,“ šeptla Candice vystrašeně, „co by tady probůh mohlo být za laboratoře? Proč by sem hygienik zakázal vstup? A co s tím vším má společného Philo?“

Po pár minutách objevili dveře, které na rozdíl od obou předešlých byly z oceli a nesly varovný nápis: Zákaz vstupu! Vstup pouze s povolením. Glenn zkusil kliku. Dveře tiše povolily.

Ocitli se v obrovském sále. Táhnul se hluboko do tmy, na jejíž konec nedosáhlo ani světlo jejich baterek. Vzduch tam byl podivně suchý, což po té vlhkosti ve venkovní chodbě působilo zvlášť podivně. Ani teplo, ani chlad. A absolutní ticho.

Pomalu překročili práh, dveře za nimi téměř neslyšně zapadly. Kužele světla jim odhalily nečekaný pohled: Žádná okna, jen nablýskané linoleum na podlaze a zvukově izolovaný strop s řadami zářivek, jež se nehodily k stáří a architektuře hradu. Stěny tu nelemovaly řady brnění a středověké čalouny, nýbrž kovové registrační skříně s mělkými zásuvkami, užívané pro úschovu modráků nebo grafických listů. Sahaly vysoko ke stropu, takže k jejich horním řadám se dalo dosáhnout pouze ze žebříků posunujících se v kolejničkách podél skříní. Místnost byla kovovými skříněmi tak zaplněná, že ulička zůstala jen uprostřed, a tou sotva prošli dva lidé bok po boku.

„Co to je?“ Candice se rozhlížela s očima navrch hlavy. Ani jediná zásuvka nenesla štítek nebo jiné označení.

Glenn zahákl ukazovák za kovový úchyt jedné zásuvky a zkusmo zatáhl. Tichounce povyjela ven.

„Koukám, že majitel se zlodějů nebojí,“ poznamenal Glenn a posvítil dovnitř.

Candice proti své vůli vykřikla. Pod průhledným plexisklem se vzduchotěsně zapečenými hranami ležel fragment papyru s vybledlým textem. Vedle byl bílý list papíru se strojově psaným sdělením: Malachiáš, nejstarší známa verze, certifikát pravosti přiložen. Datum vzniku: ± 98 př. Kr. Pak následoval překlad textu: Hle, přichází ten den (část textu chybí), kdy vzejde slunce spravedlnosti se zdravím na paprscích…

„Já tomu vážně nerozumím,“ povzdechla si Candice tlumeně. „Jaká laboratoř? A co se na tom hygienikům vlastně nezdá?“

„Spíš bych řekl, že nepůjde o chemickou ani jinou běžnou laboratoř. To varování mělo odradit zvědavce.“

V další zásuvce ležela část aztéckého rukopisu, rovněž s certifikátem určení data jeho vzniku a pravosti.

Stále užaslejší Candice a Glenn otvírali zásuvku za zásuvkou a objevovali další a další dopisy, dopisy, kázání, smlouvy a zprávy ze všech dob i kultur, psané na pergamenu, kůži, papyru a průhledném i obyčejném papíře, a to hebrejsky, řecky, latinsky, asijskými znaky, sanskrtem a abecedami, které jim nepřipadaly ani povědomé. Byly tam texty a obrázky na kůře, rytiny do kamene. Německé dopisy z šestnáctého století, právní dokumenty ze středověké Anglie, provazy s uzly – informační prostředek z předkolumbovského Peru. Každý vzorek měl k sobě přiložen potvrzení o datu vzniku a doslovný překlad.

„Tohle je archiv,“ vydechla ohromená Candice skoro příliš hlasitě. Úžasem zapomněla na nebezpečí.

„S náboženskou tematikou,“ doplnil Glenn. Ve světle baterky se objevovaly další texty o ráji a pekle, o Bohu a duši.

„Ale vždyť jsi tvrdil, že Alexandriáni jsou ateisti! K čemu jim jsou ty nábožensky zaměřené a svaté texty?“

Z archivu vedly dveře do dalšího obrovského sálu, kde stály skleněné a hermeticky uzavřené schránky s displeji průběžně ukazujícími teplotu a vlhkost vzduchu: Uvnitř ležely větší předměty: knihy, tabulky, veliké svitky. Spousta jazyků i abeced, některé z nich úplně neznámé.

Po pár metrech narazili na velkou plochou vitrínu dlouhou téměř dva metry. Pod sklem ležel papyrus pokrytý egyptskými hieroglyfy. Candice se málem zalkla. „To je egyptská Kniha mrtvých,“ zašeptala bázlivě. „Ale písmo je o řadu stovek let starší než nejstarší známá kopie. Ale – proboha! Glenne, tenhle papyrus byl přeložený a ověřený skoro před sto lety! Jak je možné, že jsem o tom nikdy neslyšela?“

Zvolna došli na vzdálený konec sálu až k dvojkřídlým dveřím.

„Glenne,“ naléhala Candice stísněně, „slyšíš, říkals mi přece, že Alexandriáni nevěří v Boha! K čemu tedy shromažďují tolik náboženských textů? Snaží se popřít Boží existenci, nebo ji dokázat?“

Zkameněl. Z ticha a stínů se vynořil něžně prozpěvující hlas, který malého hošíka učil slova, na něž si dospělý Glenn už dlouho ani nevzpomněl:

Kdo jsou Alexandriáni?

Jsme sběratelé vědomostí o Bohu.

A za jakým účelem?

„Glenne! Co se stalo?“

„Vzpomněl jsem si, že maminka mě něco učila. Šlo o to, že Alexandriáni sbírají všechny poznatky o Bohu.“

„Proč?“

„To si nepamatuju.“ Vzal ji za ruku. „Pojď dál,“ pobídl ji naléhavě.

Další ocelové bezpečnostní dveře a za nimi chodbička se schodištěm a výtahem. Rozhodli se pro výtah. Na panelu bylo pět tlačítek, dvě do pater nad nimi a další dvě kupodivu směrem dolů, takže pod zámkem musely být sklepy.

„Zkusíme to dolů,“ navrhla Candice. Kdo ví proč měla pocit, že blíž zemi to pro ně bude bezpečnější.

Vystoupili v dlouhé chodbě pokryté dřevěným ostěním, ale bez oken i dveří. Na konci chodby Glenn zaklepal na stěnu.

„Zní to dutě! Hrad zřejmě přestavěli!“ prohlásil. Představoval si, že za dřevěným panelem bude tajná chodba nebo aspoň nějaký nový prostor.

Při dalším pátrání si ověřili, že hrad – staré i nové budovy bez rozdílu – jsou postaveny bez logického plánu, že chodby končí slepě, výtahy nikam nevedou, schodiště naopak ústí do zdi, různými dveřmi se vchází do pohádkově zařízených sálů s rozsvícenými lustry a hořícím krbem a bohatě zásobených archivů či pro změnu do místností bez oken, zkrátka, že celý hrad připomíná velkou dutou plástev.

Chodba za chodbou, místnost za místností. Další slepá chodba. Vraceli se chodbou, kterou sem přišli, a Candice jen vrtěla hlavou: „K čemu bylo dobré takové bludiště?“

„Bezpečnostní důvody. V devatenáctém století v tomto umění vynikali. Zloději se dostali dovnitř, ale ven už ne.“

Dorazili k mosazné pamětní desce: Dokončeno A. D. 1825. Architekt Frederick Keyes. Na památku Jeremyho Lamba.

Candice se kolem sebe rozhlédla a otřásla se. „Glenne, nemáš pocit, že nás někdo sleduje?“

„Tak ten mám už od chvíle, co jsme vkročili na tenhle ostrov. A navíc mám proklatě dobrou představu, kdo se na nás dívá.“

Srdcem hradu se táhla tajná chodba a její začátek a konec znal pouze jediný člověk. Philo Thibodeau spěchající temnou chodbou si svítil baterkou, bílý oděv mu zářil jako přízraku. Právě dokončil svou tajnou práci.

Pohlédl na světélkující displej. Stopky už byly nastaveny na čas výbuchu, odpočet začal. Správné načasování hrálo vrcholně důležitou roli. Nálože bylo třeba odpálit v přesně určené posloupnosti.

Slastným vzrušením se až rozechvěl: Už brzy, Lenore…

Glenn a Candice procházeli nejrůznějšími prostorami, ale nikde nepotkali živou duši.

Nakonec je další ocelové bezpečnostní dveře nepustily dál. Byly zamčené, ale do místnosti za nimi mohli nahlédnout malým okénkem. Byla rozlehlá a zářivě osvětlená: laboratorní stoly, mikroskopy, elektronické přístroje, zkumavky, prosklená kukaň s nápisem: Pozor! Dezinfekční komora! Nevstupovat bez protichemického obleku!

A konečně: Spousta lidí všech věků a ras v bílých pláštích nebo jen tak ve sportovních soupravách se soustředěně věnuje práci, sklání se nad přístroji, počítači, přechází sem a tam.

Candice třeštila oči na restaurované sošky, na analyzované papyry, na bzučící přístroje a…

„Doktorka Stillwaterová!“ Seděla u velkého psacího stolu pokrytého hliněnými úlomky a pilně zapisovala poznámky. „A tohle jsou tabulky z Jebel Mara.“

Glenn odtáhl Candice od okénka. „Musíme najít Phila dřív, než ostatní najdou nás.“

Objevili knihovnu nacpanou od podlahy ke stropu policemi plnými vzácných starožitných knih a tisků. Přejeli pár titulů pohledem a zjistili, že se týkají jiného tématu než v předchozím archivu: „Soudný den!“ vyhrkla Candice. Zmocnila se jí závrať. „Tak o tomhle je vaše společenství? O konci světa?“

Glenn měl v očích prazvláštní výraz. „Ano,“ připustil. „Ale… týká se taky Boha.“

Nechápavě se zamračila. „Alexandriáni jsou ateisti!“ připomněla už poněkolikáté.

„Ne, v Boha oni věří,“ pronesl udiveně, „jak se mu vybavila dávná vzpomínka,..nevěří pouze v Jeho existenci.“

„Jak to myslíš?“

„Bůh ještě nezačal existovat. Právě tohle je posláním celého společenství – stvoření Boha.“

30.

Philo se postil už rovných osmačtyřicet hodin a pil pouze pramenitou vodu. Přesto v životě nepřekypoval takovou spoustou energie, nikdy se necítil silnější. V soukromém apartmá na hradě poseděl v sauně, aby ze sebe vypotil všechny nečistoty, načež se omyl mýdlem vyrobeným z panenského olivového oleje a vody ze švýcarských Alp a osušil se velikánským ručníkem z bílé egyptské bavlny.

Na posteli ležel připravený úplně nový oblek, který si dal ušít na míru v Londýně. Vybral si ty nejlepší a nejdokonalejší látky. Košile byla z teninkého hedvábí, ručně barveného i tkaného a tak jemného, že bylo možné obléct ji jenom jedinkrát. Kalhoty z nejkvalitnějšího belgického plátna. Místo střevíců bílé atlasové trepky, protože bude kráčet po svaté půdě. Úhledně zastřižené vousy i knír a vlasy, upravené nehty. Na zápěstí hodinky vyrobené na zakázku, kovový pásek zamknutý na zápěstí malým klíčkem. Stopky nařízené na čas výbuchu.

A nakonec do kapsy kalhot vsunul dvě perletí vykládané pistole Derringer, v každé jen jediný náboj. K usmrcení zblízka stačí.

Byl připraven.

Candice třeštila na Glenna oči. „Stvoření Boha?“

Patří k těm zásadám, které mě maminka učila jako malého. Najednou se mi to všechno vybavuje: „Kdo jsou Alexandriáni? Jsme sběratelé znalostí o Bohu. S jakým cílem? Přivést Boha na zem. Jak ho sem přivedeme? Až shromáždíme všechno poznání a poznáme i Jeho. Zrodí se Bůh.“

„Candice, tihle lidé věří, že stvoří Boha. K ničemu jinému to tady neslouží.“

„Co to plácáš za nesmysl? Jak chtějí stvořit Boha? Bůh přece stvořil nás!“

Vraceli se chodbou ve směru, kudy ke knihovně přišli, a Glenn vysvětloval: „Alexandriáni věří, že jsme nebyli stvořeni, že jsme prostě vznikli z vesmírné prahmoty. Nevznikli jsme však náhodou, ale za konkrétním účelem – stvořit Boha. Bez nás by nikdy nezačal existovat. To je jejich poslání na Zemi.“

„A jak to mají udělat?“

„Až shromáždí všechno lidské poznání, až budou lidé znát všechno, pak poznáme Boha a on se zrodí.“

„Ale podle Starého zákona už Bůh existuje! Copak to Alexandriáni přehlédli?“

„Vzpomínám si, že právě to mi táta jednou vysvětloval. Mojžíš a hořící keř. „Jsem, co jsem“, je nesprávný překlad, v hebrejštině stojí: „Budu, co budu“. Bůh tak Mojžíšovi sdělil, že je teprve v procesu vzniku. Odkazuje na sebe v budoucím čase. A když Ježíš mluví o Božím příchodu, taky používá budoucí čas. Modlí se slovy: „Přijď Království nebeské.“ A těch případů by se dalo najít mnohem víc.“

Další schodiště. Tentokrát vede pouze dolů.

Zatímco se od kamenných stěn rozléhala ozvěna jejich kroků, Glenn pokračoval: „Souvisí to s globálním vědomím. Před sto tisíci lety žila na Zemi jen hrstka lidí, kteří si sotva uvědomovali sami sebe, natož nějakou vyšší moc. Ale dnes nás je šest miliard a jsme poučení, máme znalosti, jsme navzájem propojení díky moderním komunikačním a sdělovacím prostředkům. Co nevidět bude každý člověk propojený s každým a to povede ke vzniku globální mysli, kolektivního vědomí. Tedy, aspoň tak to hlásá teorie.“

U paty schodů další dveře. Opět nezamčené. Ocitli se v obrovském sále. Stěny ověšené středověkými gobelíny a čalouny lemovaly řady brnění a starožitného nábytku.

I tady svítila všechna světla, ale na masivních stolcích hořely svíčky v sklenicích z krvavě rudého skla. Candice se vyděsila, protože v nádherně glazovaných vázách stály řezané květiny, tak čerstvé, že na okvětních plátcích ještě jiskřily krůpěje rosy.

Někdo tu před chviličkou byl.

Neviděli tam však nikoho, jen obrazy a portréty v pozlacených rámech a mramorové busty, podoby zamrzlé po celá staletí. Stěny byly ověšené rodinnými erby a štíty, výšivkami rodokmenů. Glenn s Candice usoudili, že osoby na obrazech a v mramoru náležely mezi význačné členy společenství.

Jejich pozornost upoutal zvlášť jeden obraz, dominující celému sálu.

Statný křižák, pohledný a svalnatý, oblečený do zbroje s drátěnou košilí, přes niž mu splýval dlouhý šedý plášť. Nejvíc je zaujal symbol na plášti – nebyl to templářský rudý kříž nebo kříž řádu Maltézkých rytířů či Rytířů svatého Jana, ale kruh vyplněný zlatými plameny.

Symbol jako na Glennově prstenu.

„Glenne!“ vylekala se Candice.

Glenn vytřeštil oči. Křižák měl na pravé ruce šest prstů.

Candice se bojácně ohlédla přes rameno. Měla dojem, že za zdmi slyší nějaké zvuky.

Na konci síně ležel v zapečetěné vitríně papyrus s řeckým textem. Doprovodný popisek informoval, že papyrus vznikl téměř tři sta let před Kristem a jedná se o zakládající listinu Knihovny, označenou královskou pečetí krále Ptolemaia.

„Podívej se na první jméno,“ upozornila Candice se sevřeným hrdlem.

„Filos,“ přečetl Glenn. Vzpomněl si, o koho jde. „První Nejvyšší kněz. Moje maminka odvozovala svůj původ až k členu Ptolemaiovy rodiny, k princezně Artemisii, která sloužila v Knihovně jako Nejvyšší kněžka.“ Ukázal na portrét křižáka visící nad krbem. „A tenhle rytíř byl hrabě de Valliers, přímý potomek Nejvyšší kněžky Artemisie, a byl maminčiným prapra kdoví kolikátým dědečkem.“

Candice si všimla dalšího portrétu. Muž v renesančním oděvu držel na dlani astroláb. Podívala se na štítek pod rámem. Michel de Notre Dame.

„Nostradamus!“

„Prsten!“ ukázal Glenn. „K Alexandriánům patřil i on!“

Na stolku pod obrazem ležela prastará kniha. Proroctví Nostradamova.

Byla otevřená u 4. století, 24. čtyřverší. Pod francouzským originálem byl překlad:

Pod svatou zemí duše slyšet tichý hlas lidský plamen žhne jak božský: Kvůli tomu bude země potřísněna krví mnichů a zničeny chrámy svaté nečistým.

Glenn obracel křehké stránky až k 7. kapitole. Tady však čtyřverší nekončila u čísla čtyřicet dva. A tady to bylo: 83. čtyřverší:

Ve čtvrtém měsíci, kdy Merkus bude v retrográdu, v tom zářícím skvostném chrámu, kde svíce i lampy planou sedm generálů poručí sedmi sluncím, Z mocné Luminace se znovuzrodí Země.

Glenn jen mlčky polykal, jako by mu něco uvízlo v krku. Luminace. Vidění, které měl při pádu ze skály. Stříkance světla na plátnech. Už věděl, co to je. Poslední soud. Armageddon.

Konec světa.

„Země se znovuzrodí,“ šeptala Candice a vlásky na šíji se jí ježily hrůzou. „Co to znamená?“

„Nostradamus psal v hádankách a šifrovaně, aby se vyhnul soudu za černokněžnictví. „Nikdo neví, co přesně jeho čtyřverší znamenají.“ Glenn se rozhlédl po rudých plamíncích svíček. „Tohle by mohl být ten ‚zářící skvostný chrám‘. Candice,“ obrátil se k ní zoufale, „Alexandriáni jsou kult Posledního soudu. Luminace znamená konec světa. Už se na všechno rozpomínám.“

„Konec světa…“

Měla pocit, že se těmi slovy udusí.

„Nechápu, jak to všechno souvisí navzájem – náboženské texty, Nostradamus, Alexandriáni. Ale proč Philo potřeboval ty tabulky z Jebel Mara? Proč se ho maminka tolik děsila, proč tatínek psal o celosvětové zkáze?“ Glenn se opět zadíval na čtyřverší. „Maggie mi v Hollywoodu zjistila, že jsme ve čtvrtém měsíci a Merkur je v retrográdu. Philo chce zrealizovat proroctví z toho čtyřverší.“

„A co je sedm generálů a sedm sluncí…“

Zajíkla se.

Vyčetla to Glennovi z očí. Ani to nemusel vyslovit.

Bomby.

„Ale proč? Proč chce Philo zničit svět?“

31.

„Teď mě dobře poslouchej.“ Glenn vzal Candice za obě ruce a zahleděl se jí hluboko do očí. „Tohle je jenom mezi mnou a Philem. Chci, abys odešla. Hned. Vrátíš se s člunem na pevninu…“

„Bez tebe nejdu.“

„Dobře víš, že to musím dotáhnout do konce.“

„Tak to do konce dotáhneš se mnou.“

„Detonátor řídí rádiové vlny,“ vysvětloval dealer se zbraněmi. „Dosah tři kilometry, osm megabytů, programovatelný až na dvacet funkcí.“ Ovšem Philo nebude v tříkilometrové vzdálenosti a funkcí bude potřebovat pouze sedm.

Byli hluboko pod hradem. Na holých betonových zdech svítily zářivky. I podlaha byla z betonu. „Vypadá to na vojenský kryt, nejspíš tak z poloviny minulého století.“

Další ocelové dveře. Opět nezamčené.

Za nimi je čekal šok. Hradní klenotnice. Cennosti, které se vymykaly představám normálního člověka: královské koruny, čelenky, panovnická jablka a žezla posázená drahokamy, hermelínové pláště a zlaté střevíce, trůn třpytící se drahými kameny. Zlaté kalichy, vzácné byzantské ikony, kříže ze slonoviny, nefritové sošky svatých, stříbrné svícny.

„Philo!“ zavolal Glenn, sotva dveře za nimi zapadly. Žádná odpověď.

Opatrně popošli mezi poklady. Připadali si jako v jiném světě.

„Co je to za smrad?“ Candice se zastavila vedle řady byzantských ikon.

„Já nic necítím.“

Candice začichala. „Benzin.“

Glenn opět zavolal Phila. Chvíli poslouchali. „Tady nikdo není.“ Vrátili se ke dveřím. Byly zamčené.

„Počkej,“ sykla Candice. „Něco slyším!“

„Já taky.“ Pravidelné píp… píp… píp.

Pustili se za zvukem. Vedle vitríny, v níž se jiskřily smaragdy a safíry, se jim nabídl úděsný pohled. Vyrazil jim dech.

Bomba byla dlouhá skoro dva metry. Zelená, ve tvaru kuželovité střely – a dráty napojená k mechanismu, z kterého vycházelo pravidelné pípání.

„Jaderná bomba?“ šeptla Fandíce jako by ji mohla odpálit pouhým hlasem.

„Ne. S tím benzinem jsi měla pravdu. Ta bomba je plná napalmu, to je v podstatě benzínový gel. Má za úkol zapálit všechno, co je v jejím dosahu. Vnější plášť je z tenkého hliníku a…“

Nedořekl.

Oba si současně přečetli číslice na svítícím displeji. Po vteřinách odtikávaly k nule.

„Vybuchne to. Neumíš bombu zneškodnit?“

Zavrtěl hlavou.

„Philo nás sem vlákal, aby nás zavraždil?“

„Chce nám předvést, jakou má moc.“

„Ale proč chce vyhodit hrad do povětří?“

Glenn se na Candice vážně podíval. „Aby zastavil Luminaci. Nechce konec světa. Nehodlá se dělit o moc ani s Bohem. A jediný způsob, jak Luminaci zarazit, je zničit tohle všechno. Ale teď musíme zarazit my jeho.“

Vedle odpalovacího zařízení ležel malý diktafon. Glenn ho zvedl a stiskl tlačítko PLAY. Ozval se Philův hlas: „Nastala konečně poslední hodina, s klaněním slunci v ní se začíná. Tohle je návod, jak se dostat ven. Glenne. Sejdeme se v loveckém salonku.“

„Klanět se slunci. Co to znamená?“ Candice jako zhypnotizovaná sledovala číslice na displeji, odtikávající pozpátku – k smrti.

„To znamená, že Philo si s námi pohrává!“ zavrčel Glenn. „Nechce, abychom tady dole zemřeli, potřebuje nás živé, aby se před námi mohl vychloubat. Musí tu být nějaký mechanismus na otevření dveří a nám…“ dodal a významně se ohlédl po žhnoucích rudých číslicích, „na jeho objevení zbývá přesně pět minut!“

„Pusť to znovu,“ požádala Candice. Poslechli si nahrávku a nakonec se po sobě koukli. Klanění se slunci.

Skokem se vrátili k obrovské aztécké fresce s vycházejícím sluncem a bušili a klepali do desky z ryzího zlata, tiskli každou vyčnívající část – postavy, hadí ocasy, obličej v jejím středu, nos a vyplazený jazyk. Ocelové dveře nepovolily.

„Co teď,“ Candice se zběsile rozhlédla a zjistila, že na stěnách visí řada dalších symbolů uctívající slunce. Zbývaly jim pouhé čtyři minuty. „Nemáme dost času prohlídnout všechny!“

„Ty začni tady, já si vezmu druhou stranu!“

Rozbíjeli skla na vitrínách a zasklených obrazech se slunečními růžicemi z mědi, bronzu a stříbra a s asyrskými okřídlenými slunci, symboly Apollona a boha Ra.

Tři minuty.

„Symbolem slunce může být i kolo nebo kruh,“ připomínal Glenn. „Občas se slunce spojuje i se zobrazením oka. A Ludvík XIV. si říkal Král slunce.“

„Všechno to nestihneme!“ Glenn se podíval na hodinky. Dvě minuty. „Co když hledáme nesprávně? Co když vůbec nejde o slunce?“

Candice bušila do uší rozbouřená krev. Zadrmolila: „Nastala konečně poslední hodina, s klaněním slunci v ní se začíná. Moment Mám dojem že jsem tu někde viděla…“

Našla to za vitrínou, pod jejímž sklem ležela starověká římská mozaika boha slunce Hélia – na stěně visel středověký gobelín. V pestrých barvách a úchvatných detailech zobrazoval dav lidí shromážděný na vrcholku horu. Všichni hleděli k obloze. V levém a pravém horním rohu výjevu byly dva symboly: alfa a omega.

První a poslední.

A nad hlavami klečících lidí stoupal Ježíš k nebesům.

„Glenne! Tady!“

Přiskočil k ní.

„To nezáří slunce na obloze,“ vychrlila Candice, „to září Boží syn!“ Odhrnuli čaloun do strany a spatřili…

32.

Výtah.

Jedna minuta.

„Kde je ksakru ten lovecký salonek?“

„Tam, co jsme viděli ty vycpané zvířecí hlavy. V kterém to bylo patře?“

„Ve čtvrtém!“ vydechla Candice. „Nebo to bylo páté patro? Ježíšmarjá, nebo šesté?“

Glenn zmáčkl šestku a malý výtah se zatřásl a mučivě zvolna se sunul vzhůru. Glenn svíral Candicinu dlaň a společně sledovali, jak s každým dalším poschodím blikne na panelu světýlko.

Dojeli teprve do čtvrtého patra, když vteřinová ručička na Glennových hodinkách doběhla k dvanáctce. Nula. Teď přijde výbuch. Pevně si přivinul Candice do náruče a se zatajeným dechem čekali.

Vteřiny odtikávaly. Minuta. Výtah mezitím minul páté podlaží a zastavil v šestém.

„Nebouchlo to?“ zašeptala Candice nejistě.

„To bychom slyšeli anebo cítili otřes.“

„Třeba to byla jenom maketa, co nás měla vyděsit!?“ vrtěla Candice ohromeně hlavou.

„Nebo Philo dálkově zastavil odpočet.“ Glenn si všiml, že Candice je v obličeji celá rudá, oddechuje jako po dlouhém běhu a žíly na hrdle jí prudce tepají. „Poslouchej, Candice, Philo je šílený. A my kopeme na jeho hřišti. Nech to na mně, rozumíš? Žádné ztřeštěnosti. Přísahej.“

Vystoupili do malé haly. Hned třetí dveře byly odemčené. Místnost zalévalo světlo – oslnivě tam svítil lustr a šlehající plameny v krbu. Vycpané hlavy zvířat a lovecké zbraně visely nad hlubokými koženými klubovkami. Vedle arkýřového okna stál Philo Thibodeau celý v bílém.

„Jak vidím, rébus jste vyřešili,“ poznamenal. „Hned jsem věděl, že na vás dva se můžu spolehnout.“ Usmál se. „Líbilo se ti bludiště, Glenne? Vzniklo podle projektu tvého prapradědečka Fredericka Keyese. Věděls to vůbec? Čest zajistit bezpečí na Morvenu původně připadla mému prapradědečkovi Desmondu Stoneovi, ale Keyes mu ten úkol ukradl.“

„Ta bomba,“ začal Glenn, který momentálně nedokázal myslet na nic jiného.

„Buď klidný,“ pronesl Philo laskavě. „Ještě není čas.“

Glenn na něho mlčky zíral.

„Ten odpočet nebyl před výbuchem, ale před aktivací bomby. Teď už je mám aktivované všechny.“

„Všechny? Kolik jich je?“ neudržela se Candice. Glenn cítil, že celá ztuhla.

„Tady na hradě celkem sedm. Ta, co jste viděli, je největší.“

Zvedl ruku a vyhrnul manžetu košile. V záři lustru se zablýskly hodinky. „Bomby odpálím tímhle dálkovým ovládáním. Věřte, je to hotový zázrak techniky. Hodinky jsou antimagnetické, ohnivzdorné a nárazuvzdorné, takže je nerozbijete ani kladivem. To pro jistotu – jakmile spustím odpočet, neexistuje způsob jak ho zarazit. Mimochodem, kdybyste to na mě zkusili silou nebo podobně, hodinky mi ze zápěstí nesundáte bez klíče. Chápete?“

„Proč to všechno?“ vyhrkla zděšená Candice.

„Glenn ví proč. I proč je tady.“

„Přišel jsem vás vyslechnout ohledně vraždy mého otce,“ pronesl Glenn upjatě.

„Kdepak, nepřišel. A výslech je beztak zbytečný. Zabil jsem ho.“ Philo samolibě povytáhl obočí. „Ale to pro tebe není novinka.“

Prohrábl oheň v krbu. „Tvůj otec měl proti naší práci výhrady,“ vysvětloval. Plameny mu ozařovaly tvář. „Toleroval nás pouze kvůli tvé matce. Proto tě nezasvětila ještě jako dítě. John ji přiměl o nás pomlčet až do tvých osmnácti. Ale neměl na to právo! Patříš společenství. Jsi z vyvolené krve!“

Všechno to zapadalo do sebe. Před dvaceti lety hádka dvou mužů: „Je vyvolené krve!“ A hněv jeho otce: „Drž se od mého syna stranou, nebo tě zabiju!“

„Takže jste se pomstil,“ dořekl Glenn a v duchu zatím horečně přemýšlel, jestli je tím dálkovým ovladačem možné bomby také deaktivovat.

„Pomsta? Ale to jen zčásti. Johna jsem musel odklidit z cesty tak jako tak, kvůli tvé matce,“ odvětil Philo a položil pohrabáč. „Když se mi John svěřil, že tuší, že Hvězda babylonská má souvislost se ztracenou Mirjaminou knihou, posledním chybějícím fragmentem bible, hned mi bylo jasné, že Luminace je nadosah. Nemohl jsem dovolit, aby zmrtvýchvstalou Lenore uvítal John. Mohlo by ji to zmást – má se vrátit k manželovi, nebo ke své lásce?“

Glenn nechápavě valil oči. „Maminka je po smrti.“

„V Luminaci se opět shledáme.“

Oba hosté se samým úžasem nezmohli na slovo.

„Ta požehnaná Luminace!“ jásal Philo. „Tu událost slibují tisíce různých proroctví. Nebyl to jenom náš společný předek Alexandr Veliký. Odkazy na Luminaci najdeme v náboženských textech kultur navzájem vzdálených tisíce kilometrů a stovky let. Po celé zemi, ať už jde o Pygmeje ze Střední Afriky nebo o kalifornské indiány, ať už si vezmete učení švédského fyzika Lundegaarda z dvacátého století nebo koptského mnicha z desátého století, lidský rozum vždy neochvějně dospěje ke stejné myšlence – Bůh přijde ve světle, až bude lidstvo připravené.“

„Ale co ty bomby?“

Glenn se rozhlížel po salonku, jestli se nenabízí nějaký způsob jak Phila přemoci.

„Jistě ti nemusím připomínat, že věda se nezadržitelně blíží ke konci svých možností, že už skoro není co zkoumat. Po objevu kvantových částic se zrodila úplně nová věda. A po subatomické teorii přijde co! Co by mohlo následovat jiného než Bůh? Náboženská víra se zasnoubí s vědou! Svatební den víry a rozumu a hosty bude celé lidstvo!“

„Dobře, už je mi to jasné,“ přikývl Glenn. „Tak deaktivujte bomby a probereme to spolu, ano?“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Mildred Stillwaterová přinesla podnos s čajem.

„Doneste nám ze skleníku čerstvou mátu do čaje,“ poručil jí Philo.

„Ano, prosím,“ přikývla Mildred, ale ještě se obrátila k hostům. Uchopila Candiciny studené ruce do svých horečnatých dlaní. „Divíte se, děvenko? Netušila jste, že jsem také členem, viďte? Můj rodokmen sahá až do sedmého století. A vy, můj drahý:“ oslovila Glenna.

„Mildred!“ štěkl Philo. „Tu mátu!“

„Hned to bude, Philo,“ zajíkla se a odpelášila. Zářivě žlutý propínací svetr měla zapnutý ob knoflík. Candice si uvědomila, že Mildred je do Phila zamilovaná.

Ví o něm, že je vrah?

„Lenore byla moje životní láska, Glenne,“ svěřil se Philo, sotva za Mildred zapadly dveře. „Ještě nikdy nikdo nemiloval ženu tak silně jako já tvou matku. Po její smrti jsem málem zešílel bolem, ale věděl jsem, že v Luminaci se opět sejdeme, protože bude vzkříšena k věčnému životu… Ale byl jsem netrpělivý, nedokázal jsem dál čekat. Vím, že jsem povolán přivést Boha na tento svět, takže jsem celý ten proces trochu urychlil.“

„Vy chcete poručit Bohu, aby se objevil?“ ujišťovala se Candice nevěřícně.

„Můj předchůdce Ježíš věřil, že Boha přivede on, ale ten velkolepý úkol byl vyhrazen pro mne. On mi pouze vyšlapával cestičku.“

„A bomby?“

„Jejich prostřednictvím pošlu Bohu zprávu.“

Candice zavrtěla hlavou. „Chcete zapálit hrad, abyste stvořil Boha?“

„Vypálit hrad,“ opravil ji Philo. „Ale nejde mi o hrad, ale o svatá slova, která tu jsou shromážděna. Naším posláním není pouze sbírat knihy a texty a trčet na zadku, dokud nevznikne Bůh. Musíme mu poslat zprávu ohněm. Slova vzlétnou k nebesům a probudí tam Všemohoucího z embryonální dřímoty a povolají ho k Jeho Slávě.“

Philo se s planoucíma očima obrátil k ohni. „Alexandr Veliký zahájil dobývání světa tím, že vypálil město Théby. Vyryl hlubokou brázdu do tří světadílů, pálil všechno, co mu stálo v cestě.“ Obrátil žhnoucí pohled ke Candice. „Mám se snad nechat zahanbit?“

„Nadřízení vědí, kde jsem,“ upozornil Glenn, jenž visel pohledem na Philově zápěstí a ze všech sil se snažil zachovat klid. Kdyby toho šílence přemohl, dokázal by zastavit už odstartovaný odpočet?

„Na tom nesejde, stejně nemohou nic dělat. Mám všechno pod kontrolou.“

„A co ostatní? Lidé v laboratoři?“

„O bombách nemají potuchy, paní doktorko.“

„Blafujete!“ prohlásil Glenn s předstíranou sebejistotou. „Přece nezničíte dva tisíce moudrostí a poznání lidstva. Toho nejste schopen ani vy.“

Philo přistoupil k oknu. „Něco vám ukážu. Vidíte? Tam dole je skleník.“

Světlo proudící z oken ozařovalo vydlážděnou cestičku, spojující východ z hradu s dveřmi do prosklené budovy plné bujných zelených rostlin v květináčích. „Sledujte,“ vybízel Philo. „Tady.“

Žlutá skvrna – svetr Mildred Stillwaterové – chvatně přeběhla cestičku a zmizela ve skleníku. „Jde pro mátu do čaje,“ připomněl Philo mírně a stiskl tlačítko na náramkových hodinkách. Vzápětí je oslepila exploze.

„Kristepane!“ zavřískla Candice zděšeně. Plameny vyšlehly vysoko k obloze. „Vy jste ji zabil!“

„Pro její vlastní dobro. Ta nebožačka by jinak trpěla,“ usmál se Philo a spokojeně si prohlížel dílo zkázy. „Tohle byla první nálož. Dalších šest jsem nastražil do klíčových míst – archiv, sály, knihovny. Poslední, sedmou, jste viděli dole. Odpálím je v logické posloupnosti. V blízkosti každé bomby jsem nechal napustit stěny vysoce hořlavými chemikáliemi. Morven vzplane slavně jako Boží pochodeň!“

Glenn vytřeštěně zíral na hořící skleník a jiskry sršící ke hvězdám. Peklo, z něhož neunikne živá duše. Ale něco tu nesedělo…

Náhle si uvědomil, co není normální. Požár nikoho nevylákal z domu. Proč asi?

Philo mu zřejmě četl myšlenky. „Dveře i okna jsou zamčené. Nedostane se odtud ani myš!“

Candice propadla hysterii. „Všechny zabijete?“

„Jen klid, stanou se z nich mučedníci, stejně jako z jejich předků před sedmnácti staletími.“

„Nechte je odejít! Pusťte je, proboha!“

„Nemůžu přece dopustit, aby sem přivolali hasiče nebo záchranáře!“

Glenn zoufale hledal východisko. „Philo, deaktivujte bomby! Musíme si promluvit…“

„Slyšel jsem, že jsi geniální vyjednavač. Co tuhle část přeskočit? Ani ses nezeptal, proč jsem tě do Morvenu vlastně přivedl?“

„Jak to, přivedl!“ Candice jektaly zuby hrůzou. Skleník, Mildred…

„Všechno jsem naplánoval. Ale nepotřebuju vás oba, jenom Glenna. Měl přijít sám. Dělal jsem první poslední, abyste se do toho nezapletla, vážená paní doktorko, ale proti vaší proslulé zbrklosti jsem neměl šanci.“

Glenn zaťal zuby: „Takže vy jste mě sem přilákal jen kvůli tomu, abyste mě zabil? Ale proč jste to neudělal už dávno? Třeba ještě v Los Angeles nebo v poušti? K čemu tolik dramatična?“

„Zabít tě? Ale ne, milý hochu, kvůli tomu tu nejsi.“

„Tak kvůli čemu, proboha?“

„Nu, přece abys vládl po mém boku, synku.“

33.

Venku za oknem praskaly a tančily plameny. Z dolních pater bylo slyšet dusot a křik vyplašených lidí.

„Záměrně jsem tě na Morven nepřivedl hned po Johnově smrti.“ vysvětloval Philo a neskrývaně si vychutnával Glennovo ohromení, „protože jsi nejdřív musel vykonat hrdinské skutky, jako každý bůh. A tys je zvládl skvěle, s odvahou a silou i rozumem. Nyní obětuješ starý život za nový. Už nebudeš pouze obyčejný smrtelník, ale staneš se jednou z Nejvyšších bytostí. Stejně jako já jsi z krve Alexandra Velikého! A spolu máme za úkol přivést Boha na tento svět!“ křičel Philo jako u vytržení. „Nesmíš zklamat své slavné otce!“

„Otce…“ koktal Glenn.

„Alexandr Veliký zplodil syna a ten měl děti a ty měly také děti. Tím synem byl Nejvyšší kněz Knihovny. Od něho pak linie královských potomků pokračuje až do současnosti. Není snad řízením osudu, že teď stojí v jedné místnosti Philo Alexander Thibodeau a Glenn Alexander Masters?“

Šokovaný Glenn málem poklesl v kolenou. „Druhé jméno máš po strýci,“ říkávala mu maminka. Ale chlapec o žádném strýci nikdy neslyšel, natož aby ho znal.

„Sandrine nebyla schopná donosit dítě, ovšem já pochopil, že Bůh mi dal tebe,“ pokračoval Philo téměř láskyplně. „Vždyť kdybych se oženil s Lenore, byl bys můj syn. Narodil ses, abys stvořil Boha. Spolu s Lenore budeme vládnout jako Svatá Trojice: matka, otec a syn.“

Glenn si olízl okoralé rty. Hystericky zatékal očima po místnosti, uviděl Candicinu zsinalou tvář, požár za oknem, šílený lesk v Philově pohledu. Tak na tohle připravený nebyl. A ani nemohl… „Takže vy chcete zabít mě i sebe, Philo?“

„Naše smrt bude pouhý mžik. Překročíme práh a zrodíme se do světla.“

Až v tom okamžiku si Glenn naplno uvědomil, s kým vlastně jedná. S člověkem, kterému nejenomže nevadí umřít, ale který umřít chce, aby tak získal moc a slávu. S takovým šílencem se během své policejní praxe nesetkal ani Glenn, ale ani nikdo jiný.

„To nemůžete!“ rozkřikla se Candice. Rozhovor mezi oběma muži dosud poslouchala jako ochrnutá, nefungoval jí hlas, svaly ani mozek, ale hrůza a šok ji vyburcovaly k zoufalému pokusu vtlouct Philovi do lebky aspoň špetku rozumu, aspoň jiskřičku příčetnosti.

Dosáhla však pouze toho, že Philo přesunul pozornost na ni. „Vy laskavě držte jazyk za zuby, paní doktorko. Tady jste nadbytečná a já vás nezastřelím jedině proto, že nechci svého Božího syna trápit víc, než je nutné. Mimochodem, asi sama netušíte, jakou chybu jste udělala, když jste odmítla to místo v San Francisku! Musel jsem sáhnout hodně hluboko do kapsy, aby se pan O’Brien nechal přesvědčit a práci nabídl zrovna vám. Mezitím ji už získal synovec jednoho člena ze správní rady muzea. O’Brien je nadšením bez sebe, protože vy se svou trapnou teorií o Nefertiti jste všem k smíchu!“

Candice zamžikala, protože v očích ji zaštípaly slzy ponížení. Vzdorně a nenávistně pohodila hlavou.

„Nechte ji na pokoji, Philo!“ ozval se Glenn. „Ta záležitost se týká jenom mě a vás! Nechte Candice jít. A pusťte i ostatní. Budu s vámi vládnout a pomůžu vám stvořit Boha. Udělám všechno, co chcete, ale nikoho dalšího do toho netahejte.“

Philo jen potřásal hlavou. „Prázdná slova, synku. Nemyslíš je vážně. Ale chápu, že před tím zásadním krokem jsi hodně rozrušený.“ Bez varování oběma rukama prudce strčil do Candice. Odlétla pozpátku ke dveřím, narazila na ně zády a v pádu se oběma rukama snažila zachytit hladkého kovu.

Glenn se jediným skokem vrhl k ní a přitom se prudce opřel do kliky. Ocelové dveře nepovolily. „Kdepak, synu,“ ušklíbl se Philo. Pozoroval své zajatce s nevzrušeným výrazem, skoro jako by se jejich pokusem o útěk bavil. „Je zamčeno a bezpečnostní dveře jsou právě proto bezpečnostní, že je nikdo nevylomí. Cesta ven prostě neexistuje. Jak jednou začne v domě hořet, kyslík se rychle vyčerpá a vy nebudete trpět. Ovšem čistě pro jistotu, že tu nebudete vyvádět hlouposti…“

Z kapsy prudce vytrhl revolver a stiskl spoušť. Kulka přirazila Glenna ke stěně. Zvolna se zhroutil k zemi.

Mučivá bolest. Puch kouře a chemikálií.

Glenn se rozkašlal, posadil se a málem ztratil vědomí, protože bolest se přes něho přelila jako dravá vlna. Podíval se na svou zakrvácenou košili. Proč ho Philo nezabil? Protože stejně nakonec všichni zemřeme.

Rozhlédl se. Candice? Když se mu podařilo zaostřit, uviděl ji ležet o kousek dál. Hýbala se, probírala se z polovičního bezvědomí způsobeného nárazem o ocelové dveře.

Philo. Glenn ho nikde neviděl, ale arkýřové okno bylo otevřené dokořán a do místnosti jím vnikal ledový vzduch a spirály páchnoucího kouře.

Glenn vrávoravě vstal, z mahagonového stolku strhl lněný ubrus, až se starožitné vázičky rozlétly a třeskly o podlahu, a nacpal si ho pod košili promočenou krví, aby aspoň trochu ucpal ránu v rameni, a doklopýtal k oknu. Vyklonil se ven a zahlédl Phila, jak šplhá po střeše, vyhýbá se kopulím a římsám a parapetům, temná silueta proti ohnivé kulise.

„Musíme ven!“ ječela Candice Glennovi za zády. Byla zsinalá, kašlala a lapala po dechu. Očividně přemáhala silnou nevolnost. Panebože, nesmíš omdlít! Vydrž!

„Glenne – ty krvácíš! Ukaž!“

„To zvládnu, nevšímej si toho. Vidíš Phila? Támhle! Odpaluje bomby!“ Celé východní křídlo stálo v plamenech, z oken šlehaly ohnivé jazyky a ve střeše žhnula zčernalá díra v místech, kde se probořil krov.

A Philo pokračoval pořád vpřed, s rozpřaženýma rukama a bílou hřívou rozcuchanou větrem vykřikoval: „A Bůh pravil: Budiž světlo! A bylo světlo, a Bůh viděl, že světlo jest dobré!“

Glenn s Candice vyšplhali oknem na terásku pod parapetem a odtud přelezli na střechu. Pomalu postupovali po břidlicových taškách. „Philo!“ zařval Glenn.

„Archiv!“ houkl Philo a vzápětí se ozval výbuch. Další část budovy skoro nadskočila a zahalila se do kouře a ohnivého pláště. Philo přeběhl na střechu sousední budovy po prkně, které ihned za sebou odkopl. Bylo zřejmé, že si všechno připravil předem. „Zákony Issaka Newtona, Koperníkovy dopisy, rovnice Alberta Einsteina – to všechno teď letí k Bohu!“

Glenn zůstal bezmocně stát před propastí oddělující obě střechy. „Kde berete jistotu, že jste něco nepřehlédl?“ hulákal na šílence. „Co když tohle všechno shoří a Bůh se přesto neobjeví? Alexandriáni se po dvou tisíciletích ocitnou zase na začátku!“

Nad korunami stromů se vyhoupl přízračně obrovský měsíc a zalil scénu nezemskou září, skoro jako předzvěst Philem předpovídané Luminace.

„Nejsem žádný z tvých kriminálníků, Glenne! Mě nepřemluvíš! Vím přesně, co se stane dnes v noci, a kdybys měl v hlavě aspoň špetku rozumu, poznal bys to taky! Nevadí, za okamžik uvěříš i ty!“

Glenn zoufale křičel: „Ničíte všechno, nad čím se lidstvo dřelo, nad čím plakalo a usmívalo se a z čeho se radovalo po celá dvě tisíciletí!“

„Ježíš miloval oheň!“ provolával zvučně Philo. „Mluvil o něm v mnoha příměrech! Postav svou víru do okna jako zapálenou lampu, aby každý z přicházejících a odcházejících viděl její světlo jako hořící maják!“

Glenn si zběsile otíral pot z čela i očí. Mysli jako Philo. Pronikni mu do hlavy! Z čeho má největší strach? „Ale s ostatními se vrátí i všichni dávno zemřelí vládci!“ houkl na Phila. „Porvou se o vládu nad světem. Pomyslel jste vůbec na tohle?“

„V porovnání se mnou jsou všichni slaboši!“ smál se Philo. „Zvítězím! Ani Bůh mě nepřipraví o vládu, protože já jsem Bůh, Lenore moje žena a ty náš syn! Jsme Svatá Trojice! Jsme silnější než přírodní zákony, natož ty lidské! Slyšíš? Slyšíš?“

„Tak dobře, ale proč musíte ty archivy ničit?“ dorážel Glenn. „Zapalte budovy, vypalte celý ostrov, ale duchovní bohatství lidstva by mělo být posvátné i pro Boha Proč ty bomby? Jak jste přišel na to, že zrovna ony symbolizují ‚sedm sluncí‘? A kde máte těch sedm generálů? Nostradamovo proroctví jste si vyložil nesprávně, Philo! Co když ještě nenastal čas na příchod Luminace? Navždy se tak okradete o naději na setkání s mou maminkou!“

Philo se obrátil ke Glennovi tak prudce, až málem sletěl ze střechy. „S Lenore se setkám ještě dnes večer!“

„To těžko! Bojí se vás! Zapsala si to do deníku!“ odsekl Glenn v náhlém záchvatu jasnozřivosti.

Philo zkameněl.

„Lžeš!“

„Nevrátí se, Philo. Otevřte dveře! Pusťte všechny ven!“

„Zemřou! Musejí zemřít! Bůh potřebuje jejich duše!“

Glenn se bleskově otočil a vrhl se ke dveřím salonku, kde ze stěny serval loveckou pušku. Zlomil ji – nebyla nabitá, ale krabička s náboji ležela na stolku hned před ním. Bleskově jich hrst vsunul do komory a vrátil se k oknu.

Philo zrovna běžel po nakloněné římse směrem k malé terase. Střechy budov byly stejně členité a navzájem stejně propojené jako jejich interiér. Glenn si zapřel pušku o pravé rameno a namířil. „Tak, Philo. Už neodpálíš jedinou bombu, jinak střelím!“

„Ale nestřelíš! Tvou zbraní jsou jen slova a logika!“

Glenn vystřelil a střešní tašky poblíž Phila se rozprskly jako hrst drobečků. „Vypni detonátor, Philo! Sundej ho!“

Philo se mrštně schoval za masivní komín. „Jsi proti násilí, ne? Dáváš přednost slovům před zbraněmi! Máš to v krvi, zapomněls?“

Další exploze. Tentokrát vzplálo západní křídlo. Výbuch ještě ani nedozněl a zdola se ozval nelidský jekot. „Philo!“ Šokovaný Glenn s Candice poznali hlas mrtvé Mildred. Chvíli trvalo, než si uvědomili, co šedovlasá žena vlastně křičí směrem ke komínu, za kterým se před Glennovými střelami skrýval samozvaný Bůh.

„Philo, zaslechla jsem, jak se těm dvěma mladým chlubíte, že jste zavraždil Johna Masterse! Chtěla jsem se dozvědět trochu víc, takže do skleníku jsem poslala Francesku a půjčila jí svou vestu, aby ve večerním chladu nenastydla. Zabil jste Francesku, ne mě! Máte smůlu, protože všechny zamčené lidi jsem pustila ven, vy zrůdo! Všechny byste klidně zabil! A vraždil jste už léta… Kdepak je Norbert Williams, Jennie Meadeová, Ygael Pomerancz? Všechny jste zavraždil! A já vám při tom ještě pomáhala!“

Mildred měla obličej stažený bolestí, zřejmě nejenom vzniklou hrůznou situací, ale i vzpomínkami na promarněný život, na lásku k muži, kterého kdysi milovala a bez vysvětlení opustila kvůli bezvýhradné službě Philovi a jeho plánům. Zradila snoubence a sebe také. Dokázal jí někdy odpustit? A dokáže ona odpustit sobě?

„Bůh přichází!“ řval Philo. Zřejmě ji vůbec nevnímal.

„Přichází jediné! Trest za tvoje zločiny!“ Mildred se obrátila ke Glennovi a Candice a zuřivými gesty naznačovala, ať utečou do bezpečí.

„Doktorko Stillwaterová, nebojte se! A běžte dál od těch plamenů!“

Další kulka pro Phila. Zasáhla ho do hrudníku, ale Philo jako by zranění necítil, dál ze střechy zběsile hulákal o svém božství.

Náhle Mildred s úlekem vzhlédla k obloze.

Candice vyjekla: „Co je to?“

Zaposlouchali se. Hučení, dunění. Blížilo se.

Helikoptéry?

Philo zavyl: „Slyšíte? Bůh přichází! Nastává Luminace!“

Cosi zasáhlo Candice do hlavy. Zabořila si ruku do vlasů a ucítila vláhu.

Další krůpěj, a ještě další.

„Panebože!“ zašeptala s bázlivou úctou. Z jasné hvězdnaté oblohy se snášel déšť.

Valící se hradba černých mračen postupně pohltila měsíc a hvězdy, zvedl se vítr a liják zesílil.

„Kde se to vzalo?“ mumlal užasle Glenn, když mu v mžiku obrovské kapky promočily košili.

Philo s hrůzou vzhlížel k obloze. „Ne. NE! NE!“ vřískal nechápavě. „Lenore, kde jsi?“

Nečekaně se vrhl kupředu, spustil se ze stříšky na balkon pod sebou, z balkonu na parapet, a tak bleskově slezl z druhého patra až na zem. Na muže svého věku byl neuvěřitelně mrštný, dokonce nebylo ani znát, že by si uvědomoval svoje zranění. Z římsy nade dveřmi dopadl na mokrý trávník a rozplácl se jako žába. Božská důstojnost byla tatam, vypadal schlíple a uboze. Dojem se nezlepšil, ani když se zvedl a ukázal bílý oblek, celý zamazaný od krve, bláta a trávy.

Déšť se valil jako vodopád, hřmící voda se řítila z oblohy a dusila plameny, měnila je na čpavý černý dým.

Glenn namířil na Phila, ale mezitím se k šílenci vrhla chudinka rozběsněná Mildred a drobnými pěstičkami mu začala bušit do prsou, čímž ale Glennovi bránila vystřelit ze strachu, aby ji omylem nezasáhl. Philo si jí nevšímal a stiskl další tlačítko na hodinkách.

Nic se nestalo.

Philo ze sebe setřásl Mildred jako obtížný hmyz a znovu stiskl tlačítko. A znovu. Znovu.

Z vytřeštěného výrazu, s jakým civěl na displej hodinek, bylo zřejmé, že se stalo něco nemyslitelného. Zázrak. Displej pohasl, číslice zmizely.

Dálkové ovládání v hodinkách bylo nárazuvzdorné a ohnivzdorné, ale s jedním jeho projektant i dodavatel bomb nepočítali.

A proto dálkové ovládání nebylo vodotěsné.

Philo zaklonil hlavu. Do obličeje ho bičovaly provazy deště. Zavyl: „Lenore, má lásko! Počkej na mě!“ Tryskem se pustil ke vchodu. Křehká Mildred se ho pokusila zadržet, ale uklouzla a rozplácla se na mokrých dlaždicích.

Ohromená Candice popadla Glenna za ruku. Pevně ji stiskl.

„Kam běží?“ zasípala.

„Největší bombu chce odpálit ručně!“ Glenn se nerozhodně podíval na hloubku pod nimi. Na rozdíl od Phila neznali dům a jeho záhady, nemohli sešplhat k zemi stejně bleskově a bezpečně jako on. Začali uvažovat i o návratu do loveckého salonku, ale cesta po střechách byla skoro stejně nebezpečná jako sestup. Bezradně se nakláněli přes okraj střešní římsy v podobě nízkého cimbuří, když Mildred vykřikla: „Tudy!“ Vzrušeně ukazovala, kde je možné najít při slézání oporu pro ruce i nohy.

Zařídili se podle jejích rad („Vlevo je výstupek! Nohou víc doleva! Tak! A teď se chyťte skoby pod parapetem! Ve výši pasu, slyšíte?“) Doskočili na rozbahněnou zem a už neztráceli ani vteřinu. Hnali se rovnou za Philem, jenž mezitím vstoupil do haly. Ze všech dveří, které odtud vedly do dalších místností, sálaly plameny, oheň zuřil i v chodbě vedoucí dál do domu. Philo šel stále vpřed, jako stroj, slepě postupoval k muzeu s největší a nejničivější bombou, která jako jediná ještě nevybuchla.

„Philo, ne!“ zařval Glenn. Zdviženou paží si chránil obličej před pekelným žárem Philo se obrátil. Obličej měl rozzářený blaženým úsměvem. Vypadal jako světec. „Mně oheň neublíží. Vyjdu z něj stejně zdráv, jako do něj vkročím.“ Udělal další krok dopředu. A pak vstoupil do ohnivé stěny.

Bílé hedvábí a atlas naráz vzplály. Plamenem chytla bílá hříva i bílá kůže. Philo se otočil jako švihnutý bičem a zahleděl se skrze hradbu plamenů, sám už celý v ohni. Tělo mu rychle černalo.

Výraz překvapení. Tohle se stát nemělo!

Ale stalo se, stejně jako se to kdysi přihodilo i jiným – jeho rodičům za zamčenými dveřmi. Bolest přesáhla hranici snesitelnosti. Už mu hořela i duše. Mami, tati, vážně jsem vám tolik ublížil?

V náhlém prozření pohlédl Glennovi do očí, na zlomek vteřiny oproštěný od šílenství – Co jsem to udělal? – a potom se mu z úst vydral poslední nelidský výkřik. Možná měl znamenat: „Lenore…“

Úsvit ozářil zčernalé ruiny. Než Mildred stačila odemknout bezpečnostní dveře, lidé lapení uvnitř hořícího hradu zavolali z mobilů o pomoc. Postupně sem dorážely čluny a helikoptéry. Nečekaný liják ustal a v ranním světle se rýsovaly jen zčernalé ruiny, kolem kterých se hemžilo mnoho lidí z pevniny – majitel hostince Thistle Inny lékař a kriminalista, samí Alexandriáni. A François Orleans z Interpolu si vzal na starost jednání se všemi úředníky, kteří k řádu nepatřili.

Tajemství ostrova Morven bylo a bude v bezpečí. Glenn s ovázaným ramenem seděl na nízké kamenné zídce a sledoval ruch na spáleništi. Candice k němu zamířila. Od záchranářů dostala suché oblečení, teplákovou soupravu. Teď čekali na převoz na pevninu.

Po Philově smrti Candice pomáhala ostatním hledat oběti ještě uvězněné v hořícím domě, zatímco Glenn si nechal od jedné z Alexandriánek ošetřit střelné poranění. Teď se konečně zase sešli.

Zkoumavě se zahleděl do Candicina zamazaného obličeje. „Jak to zvládáš?“

„Nevím,“ usmála se. „Dva dny jsem nespala, měla bych padat vyčerpáním, ale připadám si jako znovuzrozená.“

Glenn se při narážce na Philův blud jen ušklíbl a setřepl Candice popel z vlasů. Dlouhá léta si netroufal zamilovat se ze strachu, že láska by v něm uvolnila potlačované emoce a oslabila ho, ale všechno bylo jinak. Uvědomil si, že láska mu naopak dodala sílu.

Připojila se k nim Mildred Stillwaterová, viditelně unavená, náhle celá zešedlá a zhroucená do sebe. „Úřady se spokojily s vysvětlením, že Philo Thibodeau zahynul nešťastnou náhodou při požáru, za který může zkrat v elektrickém vedení.“ Odmlčela se a rozpačitě si hrábla do rozcuchaných myších vlasů. „O ničem jsem neměla tušení. Promluvila jsem si s ostatními. Jistě, všimli jsme si, že Philo se poslední dobou chová divně, ale asi jsme se ho báli. A navíc, v životě by nás nenapadlo…“

Zadívala se na hrad, místy vyhořelý a zčernalý, jinde zase zcela netknutý. Požár uhasí, hasiči likvidovali poslední ostrůvky žhnoucích uhlíků. Vzduch byl zahoustlý kyselým smradem mokrého kouře. „Našim nejcennějším pokladům se zkáza naštěstí vyhnula. Dopisy Maří Magdaleny, Markovo evangelium, Konfuciovy poznámky. A všechno, co Philo ukradl, samozřejmě vrátíme původním majitelům.“

Vlasy jí unikly z uzlu a volně se čepýřily kolem spánků. Candice si pomyslela, že Mildred vypadá zvláštně mladě, mandlové oči dosud upomínaly na její bývalou krásu. „Jak jsou na tom ostatní?“ zeptala se.

„Pár popálenin a škrábanců, jinak jsou všichni v pořádku. Tedy, když nepočítám chudinku Francesku, která šla místo mě do skleníku.“ Přitáhla si červenou vestu úžeji k tělu. „Měla jsem to poznat. Zarazit ho.“

„To byste nedokázala, paní doktorko. Neexistovala síla, která by ho mohla zastavit.“

Mildred se zadívala na průzračnou ranní osobu. „Alexandrovo vidění jsme si vyložili nesprávně. Není to tak, že Bůh se teprve zrodí, kdepak. Až nastane Luminace, Bůh přijde – opět. A Luminace nás nečeká dřív, dokud si to nezasloužíme.“

„Kde berete tu jistotu?“

„Copak vám ten liják nepřipadá jako Boží zásah? Bůh nemohl dopustit, aby oheň pohltil Jeho slova. Jak jinak si chcete vysvětlit bouřku za úplně jasné noci?“

Mildred se obrátila ke Glennovi. „Nezůstanete tady, Glenne?“ zaprosila. „Potřebujeme vás.“

Glenn rázně zavrtěl hlavou. O svém životě měl už jasno. Přál si nastoupit na místo po kapitánu Boyleovi, který se za rok chystal do důchodu. A taky se chystal začít znovu lézt po horách. A malovat Luminaci a Candice, aby i ostatním ukázal jejich krásu.

„Paní doktorko, společenství bude dál plnit svoje poslání?“ zajímala se Candice.

„Ach ano. Vytrváme. Luminace možná nenastane zítra, ale teď máme přinejmenším jistotu, že na Boha se nemá spěchat.“ Mildred se zamyšleně dívala na mladou dvojici před sebou. Vycítila, že už není co dodat, že je tady nadbytečná. Rozloučila se pod záminkou, že si musí promluvit i s ostatními.

Glenn ji doprovázel pohledem a přitom roztržitě otáčel prstenem na pravé ruce. Zlato a rubín ve tvaru plamenů. Náhle věděl, že se dotýká snubního prstenu. Ještě si nebyl jistý, jakým způsobem požádá Candice o ruku, ale nepochyboval, že na to bude muset jít velmi opatrně, aby ji nevyplašil. Přece nechce jít životem sama jako její matka Sybilla.

„Candice,“ nadhodil zkusmo, protože nejdřív se na tak významnou akci hodlal připravit, „co bys řekla, kdybych se tě zeptal…“

„Ano,“ skočila mu do řeči.

„Ano co?“

„Vezmu si tě. Nebo jsi mi chtěl navrhnout něco jiného?“

Pevně si ji přivinul do náruče a políbil. „Slib mi, že vždycky zůstaneš takhle krásně zbrklá!“

„Ano, ale jenom když mi taky něco slíbíš.“

„Co?“

„Že nikdy nepřestaneš malovat Luminaci.“

K objímající se dvojici se vracela Mildred s očouzenou papírovou krabicí. Při tom pohledu si připomněla vlastní ztracenou lásku. Philo po sobě nechával samou spoušť a zkázu. Zradil poslání Alexandriánu. Jejich úkolem bylo blaho lidstva, ale ne za cenu utrpení jednotlivých lidí. Mělo by cenu vyhledat dávného snoubence? I kdyby jen kvůli tomu, aby se přesvědčila, že nemá tak pokažený život jako ona?

„Tabulky z Jebel Mara.“ Mildred podala Candice krabici. „I s mým překladem. Uznaní připište profesoru Mastersovi, ten nález je jeho.“

Candice se usmála. „Co na tabulkách stojí?“

„Tady, přečtěte si to sama.“

Jsem služebná Živého Boha.

Nesu svatou lyru, nesu svatou flétnu, nesu svaté bubny.

Vedu své sestry hudebnice, vedu své sestry pěvkyně, vedu své sestry tanečnice.

Následujte mě, dí živý Bůh.

Přes moře, přes moře až na druhý břeh, a pějte přitom chválu.

Neboť paprsky slunce jsou jako otcovské objetí, útěšné a bezpečné, v něm nepoznáme strachu, avšak plesáme a pějem chválu.

Candice si uvědomila příšernou pravdu: Ester byla pohřbena zaživa ne kvůli tomu, co psala, ale protože tak se jí pomstil její krutý perský pán za opovážlivost, že utekla z jeho otroctví.

„Budu mít o čem přemýšlet,“ povzdechla si. „Ten konec světa se mnou dost zamával.“

Mildred se usmála. „Ale konec světa není nic děsivého, holčičko moje. Všechna světová náboženství sice mluví o konci světa, ale ten nutně nemusí být katastrofický. A hlavně – všechny víry slibují nádherné zmrtvýchvstání.“ Mildred zářila, jako by konečné vzkříšení a věčné blaženství všeho lidstva byly její zásluha. Ukázala na krabici. „Uvnitř je ještě něco. Pro vás, moje drahá. Nemám právo vám to tajit. V Amonově chrámu v Héliopolis se zachoval chronologický seznam všech egyptských vládců a v roce tři sta deset před Kristem ho přestěhovali do Knihovny.“

Candice nakoukla pod víko a vytřeštila oči.

„Je to pravé,“ ujistila ji Mildred. „Patří k tomu doklad o ověření pravosti a stáří předmětu. Pochází z Osmnácté dynastie.“

Denní světlo ozářilo falešný plnovous ze zlata, královský odznak, který nosili pouze vládcové Egypta. Candice z hieroglyfů kartuše vyluštila jméno: Nefertiti. Nevzmohla se na slovo, jen popadla Mildred do náruče. Glenn se nejistě zvedl ze zídky. „Jsme tady už hotovi?“ Candice na něho upřela uslzené oči. „Ano, jsme.“

„Pojďme domů,“ vybídl ji. Vzali se za ruce. Jemný vánek jim pohrával kolem spánků a čechral vlasy jako prsty neviditelných přízraků – Filos a Artemisia, rytíř Alaric, mnich Christofle a Kunigunda, Michel z Notre Dáme, Frederick Keyes a Emma, Jeremy Lamb, John a Lenore Mastersovi i David Armstrong, otec Candice.

A všichni šeptají: Setkáme se, až nastane Luminace.

Hvězda Babylonu

Copyright © 2004 by Barbara Wood

Translation © Petra Klůfová

Copyright ALPRESS, s. r. o.

Z anglického originálu Star of Babylon přeložila Petr Klůfová

Redakční úprava Marie Váňová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2004 shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 80-7362-043-X

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai