Barbara Wood

Kletba svitkĹŻ

Tato kniha pochĂˇzĂ z Knihovny digitĂˇlnĂch dokumentĹŻ.

SlouĹľĂ pouze pro potĹ™eby tÄ›Ĺľce zrakovÄ› postiĹľenĂ˝ch.

DoplĹ�ujĂcĂ informace naleznete v pĹ™iloĹľenĂ©m souboru.

*

Tato kniha je vÄ›novĂˇna MUDr. Williamu Robertsonovi, mĂ©mu dobrĂ©mu pĹ™Ăteli, skvÄ›lĂ©mu neurochirurgovi a vynikajĂcĂmu sochaĹ™i.

DÄ›kuji takĂ© Margie DillenburgovĂ©

za jejĂ podporu,

trpÄ›livost a laskavou pĹ™ĂvÄ›tivost.

Kapitola prvnĂ

StĹ™eĹľ se pohana a zlovolnĂ©ho Ĺ˝ida, kterĂ˝ by usiloval o zniÄŤenĂ obsahu tÄ›chto jĂlovĂ˝ch nĂˇdob, neboĹĄ jej stihne kletba MojĹľĂĹˇova a prokleto bude i jeho mÄ›sto a jeho zemÄ›, proklety budou plody jeho tÄ›la i polĂ. I navĹˇtĂvĂ jej PĂˇn poĹľĂˇrem, ĹˇĂlenstvĂ ducha a slepota ho ztrestĂˇ, navÄ›ky bude stizen svrabem a poset strupy.

Co je to? Benjamin Messer se zarazil. Kletba? UĹľasle pokraÄŤoval ve ÄŤtenĂ papyrusovĂ©ho svitku.

ZatĂmco jeho zrak proÄŤĂtal starovÄ›kĂ˝ rukopis, ĹˇkrĂˇbal se rozpaÄŤitÄ› na hlavÄ›. Je to moĹľnĂ©? pomyslel si jeĹˇtÄ› jednou zmatenÄ›. Kletba?

To mĂsto v textu napsanĂ©m na papyru Bena natolik pĹ™ekvapilo, Ĺľe na okamĹľik zauvaĹľoval, jestli tuto ÄŤĂˇst pĹ™ece jen nepĹ™eloĹľil ĹˇpatnÄ›. Ale ne… Bylo to zcela jasnĂ©. NenĂ pochyb.

Stihne jej kletba MojĹľĂĹˇova…

Ben, mladĂ˝ vÄ›dec, odbornĂk na luĹˇtÄ›nĂ starĂ˝ch rukopisĹŻ, se opĹ™el v Ĺľidli. Ve tvĂˇĹ™i se mu odrĂˇĹľel ĂşĹľas nad tĂm, co prĂˇvÄ› pĹ™eÄŤetl. ZatĂmco zĂral na dva tisĂce let starĂ˝ rukopis, kterĂ˝ leĹľel pĹ™ed nĂm na psacĂm stole v jasnĂ©m svÄ›tle speciĂˇlnĂ lampy, jeĹˇtÄ› jednou si v duchu zrekapituloval udĂˇlosti tohoto dne. PozdÄ› odpoledne nÄ›kdo neÄŤekanÄ› zaklepal na dveĹ™e. KdyĹľ otevĹ™el, stĂˇl za nimi poĹˇĹĄĂˇk v plĂˇĹˇtÄ›nce, z nĂĹľ odkapĂˇvala voda, a pĹ™edal mu dopisnĂ obĂˇlku s izraelskĂ˝mi znĂˇmkami, celou zvlhlou. Ben potvrdil pĹ™ijetĂ expresnĂ zĂˇsilky a odnesl si obĂˇlku do svĂ© pracovny. Tam ji zvÄ›davÄ› otevĹ™el a zaÄŤal ÄŤĂst. PrvnĂ Ĺ™Ăˇdky pro nÄ›j znamenaly takovĂ© pĹ™ekvapenĂ, Ĺľe stĂˇle jeĹˇtÄ› bez hnutĂ sedÄ›l a zĂral na kus papyru, jako by jej vidÄ›l poprvĂ©.

Co mĂˇ ta kletba znamenat? Co mu to John Weatherby poslal? V prĹŻvodnĂm dopise se mluvilo o objevenĂ nÄ›kolika antickĂ˝ch svitkĹŻ na bĹ™ehu jezera NazarejskĂ©ho. “MoĹľnĂˇ je to vÄ›tĹˇĂ objev neĹľ kumrĂˇnskĂ© rukopisy od MrtvĂ©ho moĹ™e/4 ujiĹˇĹĄoval jej starĂ˝ archeolog Weatherby.

Ben Messer si mnul ÄŤelo a pozoroval svitky v aramejĹˇtinÄ›, kterĂ© pĹ™ed nĂm leĹľely. Ale ne… Ĺ˝ĂˇdnĂ© kumrĂˇnskĂ© svitky z MrtvĂ©ho moĹ™e. Ĺ˝ĂˇdnĂ© biblickĂ© texty nebo nĂˇboĹľenskĂ© spisy. Kletba. MojĹľĂĹˇova kletba.

Nic takovĂ©ho neÄŤekal. Znovu se sklonil nad rukopisem a pokraÄŤoval ve ÄŤtenĂ:

Jsem Ĺ˝id. A dĹ™Ăve, nezlĂ pĹ™ejdu z tohoto Ĺľivota do jinĂ©ho, musĂm ulehÄŤit pĹ™ed Bohem a vĹˇemi lidmi svĂ©mu zmuÄŤenĂ©mu svÄ›domĂ. To, co jsem udÄ›lal uÄŤinil jsem z vlastnĂ vĹŻle. Nechci tvrdit, ze jsem se stal obÄ›tĂ osudu nebo okolnostĂ. JĂˇ, David ben Jona, otevĹ™enÄ› pĹ™iznĂˇvĂˇm, ze za svĂ© ÄŤiny jsem zodpovÄ›dnĂ˝ pouze jĂˇ sĂˇm, ze moji potomci nenesou ĹľĂˇdnou vinu. NemÄ›lo by na nich spoÄŤinout znamenĂ hanby za zloÄŤiny jejich otce. PrĂˇvÄ› tak vĹˇak nemajĂ prĂˇvo na to, aby mÄ› soudili. NeboĹĄ to pĹ™ĂsluĹˇĂ vĂ˝hradnÄ› Bohu.

Svou vlastnĂ vinou jsem se dostal do tĂ©to neĹˇĹĄastnĂ© situace. NezbĂ˝vĂˇ mi, neĹľli promluvit o tom, co jsem spĂˇchal. A pak chci dĂky BoĹľĂ milosti koneÄŤnÄ› najĂt mĂr v zapomenutĂ.

Benjamin se narovnal a promnul si oÄŤi. Bylo to stĂˇle zajĂmavÄ›jĹˇĂ. PoslednĂch pĂˇr Ĺ™ĂˇdkĹŻ jej znovu pĹ™imÄ›lo k pochybnostem o sprĂˇvnosti pĹ™ekladu. PĹ™ekvapovala j 3j i lehkost, se kterou svitky papyru dokĂˇzal ÄŤĂst. Obvykle to bĂ˝val tÄ›ĹľkĂ˝ Ăşkol. V mnoha starĂ˝ch rukopisech byla slova zkracovĂˇna a vynechĂˇvĂˇny vokĂˇly. VÄ›tĹˇinou se jednalo o poznĂˇmky ÄŤlovÄ›ka, kterĂ˝ stejnÄ› znal jejich obsah zpamÄ›ti. PrĂˇci souÄŤasnĂ˝ch pa-leografĹŻ to vĹˇak velice ztÄ›Ĺľovalo. V tomto pĹ™ĂpadÄ› tomu tak nebylo. DruhĂ˝m pĹ™ekvapenĂm byla skuteÄŤnost, Ĺľe svitek neobsahoval nĂˇboĹľenskĂ˝ text, jejĹľ Ben oÄŤekĂˇval.

Ale co to tedy je? pĹ™emĂ˝Ĺˇlel Ben. VyÄŤistil si brĂ˝le, zase Ĺˇije nasadil a opÄ›t se sklonil k rukopisu. Co to, pro vĹˇechno na svÄ›tÄ›, John Weatherby naĹˇel?

Existuje jen jedinĂ˝ dalĹˇĂ dĹŻvod, abych pĹ™ed svou smrtĂ vĹˇechno sepsal. KĂ©Ĺľ se nade mnou PĂˇn smiluje, ale pro mÄ› je pĹ™iznat svoji vinu dĹŻleĹľitÄ›jĹˇĂ neĹľ povinnost. Chci, aby mÄ› mĹŻj

syn pochopil. MusĂ se dovÄ›dÄ›t, co tomu vĹˇemu pĹ™edchĂˇzelo a co se vlastnÄ› stalo. A mÄ›l by takĂ© znĂˇt, co mÄ› k mĂ©mu jednĂˇnĂ pĹ™imÄ›lo. SlyĹˇel urÄŤitÄ› spoustu povĂdaÄŤek o tom, .co se onoho dne odehrĂˇlo. A jĂˇ chci, aby se dovÄ›dÄ›l pravdu.

“Ale to je nepochopitelnĂ©!” zamumlal Ben. “Johne Weatherby, myslĂm, Ĺľe ani nevĂte, co jste vytĂˇhl na svÄ›tlo baĹľĂ. Pro pĂˇna, to je mnohem vĂc neĹľ pouhĂ˝ archeologickĂ˝ objev, vĂc neĹľ pĂˇr dobĹ™e zachovalĂ˝ch svitkĹŻ pro muzeum. VypadĂˇ to, Ĺľe se jednĂˇ o poslednĂ zpovÄ›ÄŹ. A jeĹˇtÄ› k tomu o zpovÄ›ÄŹ, kterĂˇ je chrĂˇnÄ›na kletbou.”

Ben zavrtÄ›l hlavou: “To je neuvÄ›Ĺ™itelnĂ©…”

NĂˇsledujĂcĂ slova jsou urÄŤena jen tvĂ©mu zraku, mĹŻj synu, aĹĄ jsi kdekoli. Moji pĹ™ĂˇtelĂ© mÄ› znajĂ jako velice peÄŤlivĂ©ho ÄŤlovÄ›ka, a ani pĹ™i tĂ©to poslednĂ pĹ™ĂleĹľitosti se svĂ© povÄ›sti nezpronevÄ›Ĺ™Ăm. Tyto svitky budou pro tebe, synu, uchovĂˇny jako dÄ›dictvĂ, neboĹĄ nemĂˇm mnoho jinĂ˝ch statkĹŻ, kterĂ© bych ti mohl zanechat. Kdysi bych ti mohl odkĂˇzat velkĂ© jmÄ›nĂ, ale vĹˇe se uĹľ rozkutĂˇlelo, a tak ti mohu v tĂ©to nejÄŤernÄ›jĹˇĂ hodinÄ› pĹ™edat pouze svĂ© svÄ›domĂ.

AÄŤkoli vĂm, ze nebude dlouho trvat a SiĂłn se zase sjednotĂ v NovĂ˝ Izrael, pĹ™esto se musĂm snaĹľit tyto svitky ukrĂ˝t, jako by tu mÄ›ly spoÄŤinout navÄ›ky. Jsem si jist, Ĺľe je brzy najdeĹˇ. Bylo by velikĂ© neĹˇtÄ›stĂ, kdyby mÄ›ly bĂ˝t zniÄŤeny, neĹľli na nich tvĂ© oÄŤi spoÄŤinou. Proto prosĂm MojĹľĂĹˇe, aby je ochrĂˇnil.

MojĹľĂĹˇova ochrana? podivil se Ben v duchu. Znovu pohlĂ©dl na hornĂ ÄŤĂˇst svitku, enovu pĹ™eÄŤetl prvnĂ Ĺ™Ăˇdky a naĹˇel v nich, i kdyĹľ v troĹˇku jinĂ© formÄ›, stejnou kletbu, kterĂˇ byla uvedena ve StarĂ©m zĂˇkonÄ›.

V dopise, kterĂ˝ byl pĹ™iloĹľen k fotografiĂm svitkĹŻ, vyjĂˇdĹ™il John Weatherby domnÄ›nku, Ĺľe se jemu a jeho tĂ˝mu nejspĂĹˇ podaĹ™il mimoĹ™ĂˇdnĂ˝ archeologickĂ˝ objev. PĹ™esto si vĹˇak starĂ˝ doktor Weatherby urÄŤitÄ› nebyl zdaleka vÄ›dom toho, co ve skuteÄŤnosti naĹˇel.

Ben Messer, kterĂ˝ mÄ›l svitky pĹ™eloĹľit, oÄŤekĂˇval nĂˇboĹľenskĂ© texty, Ăşryvky z Bible, jako byly kumrĂˇnskĂ© rukopisy. Ale tohle? JakĂ˝si denĂk? A kletba?

Co to ksakru je?

MĹŻj synu, modlĂm se k bohu AbrahĂˇmovi).aby tÄ› pĹ™ivedl k Ăşkrytu tohoto pokladu chudĂ©ho muĹľe. ModlĂm se z celĂ©ho

srdce, se vĹˇĂ silou a vÄ›tĹˇĂ vroucnostĂ, neĹľ kdybych prosil o milost pro svoji duĹˇi, abys ty, mĹŻj milovanĂ˝ synu, brzy tato slova pĹ™eÄŤetl

NesuÄŹ mÄ›, neboĹĄ to nĂˇleĹľĂ pouze Bohu. Pomysli spĂĹˇ na mÄ› ve svĂ˝ch tÄ›ĹľkĂ˝ch chvĂlĂch a vzpomeĹ� si na to, Ĺľe jsem tÄ› nadevĹˇe miloval. A aĹľ se nĂˇĹˇ PĂˇn objevĂ u bran JeruzalĂ©ma, podĂvej se do tvĂˇĹ™e tÄ›ch, kteĹ™Ă jej obklopujĂ, a kdyĹľ BĹŻh dovolĂ, spatĹ™ĂĹˇ mezi nimi i tvĂˇĹ™ svĂ©ho otce.

Benjamin se pĹ™ekvapenÄ› zaklonil. Bylo to naprosto a zcela neuvÄ›Ĺ™itelnĂ©! BoĹľe, Weatherby, mÄ›l jste pravdu, i kdyĹľ jen napĹŻl. CennĂ© svitky, ovĹˇem. ArcheologickĂ˝ nĂˇlez, kterĂ˝ “otĹ™ese civilizovanĂ˝m svÄ›tem”, jistÄ›. Ale jeĹˇtÄ› nÄ›co jinĂ©ho.

Ben rozÄŤilenÄ› vyskoÄŤil a dlouhĂ˝mi kroky pĹ™eĹˇel k okennĂmu parapetu. V okennĂm skle spatĹ™il svou vysokou a statnou postavu a obliÄŤej s mÄ›kkĂ˝mi rysy, ĹľelvovinovĂ© brĂ˝le na nose a svÄ›tlĂ© vlasy. PĹ™ed nĂm jiskĹ™ila jasnĂˇ svÄ›tla zĂˇpadnĂ ÄŤĂˇsti Los Angeles. â€˘

Venku se uĹľ setmÄ›lo. DĂ©ĹˇĹĄ ustal a nad mÄ›stem leĹľel lehkĂ˝ opar. AniĹľ by to Ben zpozoroval, ochladilo se. Jako vĹľdycky, kdyĹľ pĹ™eklĂˇdal starĂ© texty, ztratil se ve vÄ›tĂˇch dĂˇvno zemĹ™elĂ˝ch autorĹŻ.

NeznĂˇmĂ˝ch a bezejmennĂ˝ch autorĹŻ. _

S vĂ˝jimkou tohoto.

Pomalu se obrĂˇtil a dlouho zĂral na svĹŻj pracovnĂ stĹŻl. Paprsky lampy osvÄ›tlovaly jen malou plochu, zbytek mĂstnosti halila tma.

S vĂ˝jimkou tohoto jedinĂ©ho, opakoval si v duchu.

Je ĂşĹľasnĂ©, pomyslel si, Ĺľe se naĹˇly svitky, kterĂ© nesepsal knÄ›z, ale prostĂ˝ ÄŤlovÄ›k. NeobsahujĂ nĂˇboĹľenskĂ© zĂˇpisky, jak to je obvyklĂ©, ale cosi jako dĹŻvÄ›rnĂ˝ dopis. Je to vĹŻbec moĹľnĂ©? SkuteÄŤnÄ› John Weatherby naĹˇel zĂˇznamy prostĂ©ho muĹľe, kterĂ˝ Ĺľil pĹ™ed dvÄ›ma tisĂci lety? Jak dĹŻleĹľitĂ˝ je tento objev? JistÄ› by se dal zaĹ™adit do stejnĂ© kategorie jako objev Tutanchamonovy hrobky ÄŤi TrĂłje. JestliĹľe se totiĹľ skuteÄŤnÄ› jednĂˇ o slova obyÄŤejnĂ©ho obÄŤana, kterĂ˝ je psal ze zcela osobnĂch dĹŻvodĹŻ, pak byly tyto svitky jedinĂ© svĂ©ho druhu vĹŻbec!

Ben se rychle vrĂˇtil k psacĂmu stolu. Jeho hebkĂˇ ÄŤernĂˇ koÄŤka Poppea Sabina totiĹľ mÄ›la v Ăşmyslu provĂ©st svĹŻj nejoblĂbe—

10

nÄ›jĹˇĂ kousek. BlĂ˝skavĂˇ fotografie, ostrĂˇ a kontrastnĂ, jedna ze tĹ™Ă, kterĂ© byly Benovi veÄŤer doruÄŤeny, ji lĂˇkala k hranĂ a cupo-vĂˇnĂ. Byly to snĂmky svitku, kterĂ˝ byl v souÄŤasnĂ© dobÄ› restaurovĂˇn a konzervovĂˇn pod zĂˇĹˇtitou izraelskĂ© vlĂˇdy. Na kaĹľdĂ© fotografii byla vidÄ›t vĹľdy tĹ™etina celĂ©ho svitku. DalĹˇĂ snĂmky mÄ›ly bĂ˝t doruÄŤeny pozdÄ›ji. KaĹľdĂ˝ obrĂˇzek byl vÄ›rnou kopiĂ originĂˇlu. Nic nebylo pozmÄ›nÄ›no, text nebyl ani zmenĹˇen. Kdyby byly snĂmky mĂ©nÄ› hladkĂ© a lesklĂ©, pak by vĂˇĹľnÄ› vÄ›Ĺ™il, Ĺľe mĂˇ pĹ™ed sebou originĂˇlnĂ fragmenty papyru.

Ben se opÄ›t posadil, jemnÄ› postavil Poppeu na podlahu a pĹ™eklĂˇdal dĂˇl:

SlyĹˇ, Izraeli, Hospodin je naĹˇĂm Bohem, Hospodin sĂˇm.

BudiĹľ veleben, Ăł Hospodine, nĂˇĹˇ Bohu, krĂˇli vĹˇeho vesmĂru, jenĹľ neustĂˇle nehodnĂ˝m dobro ÄŤinĂĹˇ a i mÄ› dobrem obdarujeĹˇ.

ZasmĂˇl se tomu, co prĂˇvÄ› pĹ™eloĹľil: SchĂ©ma Izraele, zaÄŤĂˇtek ĹľidovskĂ©ho vyznĂˇnĂ a tradiÄŤnĂho ĹľehnĂˇnĂ, oboje v hebrejĹˇtinÄ›: “Baruch Attah Adonai Elohenu Melech ha-Olam. ” Na podobnĂ© texty uĹľ byl Ben spĂĹˇe zvyklĂ˝. SvatĂ© texty, sbĂrky zĂˇkonĹŻ, pĹ™ĂslovĂ a popisy soudnĂ©ho dne. AĹĄ byl tenhle David ben Jona kdokoli, musel to bĂ˝t krajnÄ› ortodoxnĂ Ĺ˝id, kdyĹľ se ani neodvĂˇĹľil vypsat boĹľĂ jmĂ©no, ale pouĹľil mĂsto toho hebrejskĂ© souhlĂˇsky JHWH. KdyĹľ si Ben pĹ™eÄŤetl svĹŻj pĹ™eklad jeĹˇtÄ› jednou, povĹˇiml si, Ĺľe David ben Jona musel bĂ˝t muĹľ s vyĹˇĹˇĂm vzdÄ›lĂˇnĂm.

ZvonÄ›nĂ telefonu Bena vylekalo. Pero mu vypadlo z ruky na stĹŻl, bez dechu zvedl sluchĂˇtko.

“Bene?” Byl to hlas Angie. “Ty jsi zrovna dorazil domĹŻ?”

“Ne,” odpovÄ›dÄ›l nechĂˇpavÄ›, “sedÄ›l jsem celĂ© odpoledne tady u psacĂho stolu.”

“Benjamine Messere, jsem pĹ™ĂliĹˇ hladovĂˇ na to, abych mÄ›la smysl pro humor. Ĺ�ekni mi jedinĂ©, stavĂĹˇ se, nebo ne?”

“Jestli se stavĂm?” PodĂval se na hodinky. “Ach, BoĹľe. UĹľ je osm!”

“JĂˇ vĂm,” odpovÄ›dÄ›la suĹˇe.

“BoĹľe, to mÄ› mrzĂ. To uĹľ mĂˇm tak pĹŻlhodinku zpoĹľdÄ›nĂ.

“UĹľ hodinu,” povzdechla si posmÄ›ĹˇnÄ›. “Maminka mi Ĺ™Ăkala, Ĺľe vÄ›dci, co se zabĂ˝vajĂ pĹ™eklady starĂ˝ch rukopisĹŻ, nebĂ˝vajĂ nikdy pĹ™esnĂ.”

11

“To Ĺľe Ĺ™Ăkala tvoje matka?”

Angie se zasmĂˇla. KdyĹľ Ĺˇlo o jejĂho snoubence Bena, musela se obrnit veĹˇkerou trpÄ›livostĂ, kterou vlĂˇdla. Byl vĹˇak natolik spolehlivĂ˝ v jinĂ˝ch vÄ›cech, Ĺľe jĂ nepĹ™ipadalo tak obtĂĹľnĂ© prominout mu jeho notorickou nedochvilnost.

“PracujeĹˇ na kodexu?” zeptala se.

“Ne,” odpovÄ›dÄ›l a pĹ™etĹ™el si ÄŤelo. Najednou si vzpomnÄ›l na sbĂrku zĂˇkonĹŻ, kterou mÄ›l nalĂ©havÄ› pĹ™eloĹľit. KdyĹľ dostal fotografie doktora Weatherbyho z Izraele, odloĹľil egyptskĂ˝ kodex, na kterĂ©m prĂˇvÄ› pracoval, stranou. “Na nÄ›ÄŤem jinĂ©m…”

“NechceĹˇ mi prozradit, na ÄŤem?”

ZavĂˇhal. Ve svĂ©m dopise John Weatherby Bena prosil, aby s nikĂ˝m o jeho projektu nemluvil. NachĂˇzel se prĂˇvÄ› v pĹ™ĂsnÄ› tajnĂ©m ranĂ©m stadiu a na veĹ™ejnost se jeĹˇtÄ› nemÄ›la dostat ĹľĂˇdnĂˇ podrobnost. Weatherby nechtÄ›l, aby se o nÄ›m nÄ›kteĹ™Ă kolegovĂ© dovÄ›dÄ›li uĹľ teÄŹ.

“Ĺ�eknu ti to pĹ™i veÄŤeĹ™i. Dej mi jeĹˇtÄ› deset minut.”

KdyĹľ poloĹľil sluchĂˇtko, pokrÄŤil Ben rameny. Angie byla urÄŤitÄ› vĂ˝jimkou, jĂ mohl tajemstvĂ klidnÄ› svÄ›Ĺ™it.

ChtÄ›l fotografie zasunout zpÄ›t do obĂˇlky, ale znovu se zarazil a prohlĂ©dl Ĺˇije, aby mohl jeĹˇtÄ› jednou obdivovat jasnou Ĺ™eÄŤ rukopisu. LeĹľel pĹ™ed nĂm v ostrĂ©m ÄŤernobĂlĂ©m provedenĂ. Hlas muĹľe, kterĂ˝ byl takĹ™ka dvÄ› tisĂciletĂ mrtev. MuĹľe, jehoĹľ nĹŻĹľ naostĹ™il konec pera, jehoĹľ ruce uhladily pĹ™ed nĂm leĹľĂcĂ papyrus, jehoĹľ sliny rozmÄ›lnily barvivo, aby z nÄ›j vyrobily inkoust. Zde byla jeho slova, myĹˇlenky, kterĂ© chtÄ›l jeĹˇtÄ› pĹ™ed svou smrtĂ sepsat.

NÄ›jakĂ˝ ÄŤas stĂˇl Ben jako omĂˇmenĂ˝ pĹ™ed svĂ˝m psacĂm stolem a zĂral na lesklĂ© snĂmky starĂ©ho svitku.

John Weatherby mÄ›l pravdu. JestliĹľe naĹˇel jeĹˇtÄ› dalĹˇĂ ÄŤĂˇsti rukopisu Davida bena Jony, byla to senzace.

“ProÄŤ?” zeptala se Angie, zatĂmco mu nalĂ©vala vĂno. Ben hned neodpovÄ›dÄ›l. Duchem nepĹ™ĂtomnĂ˝ hledÄ›l do planoucĂho ohnÄ› v krbu. V jasnĂ©m horkĂ©m vzduchu vidÄ›l znovu pĹ™ed sebou rukopis Davida ben Jony a vzpomnÄ›l si na to, jak jej v podveÄŤer Ĺˇokovalo, kdyĹľ zjistil, Ĺľe svitek popsal prostĂ˝ ÄŤlovÄ›k hovorovĂ˝m jazykem. Ben oÄŤekĂˇval pĹ™eklad nĂˇboĹľenskĂ©ho textu, moĹľnĂˇ Danielovy knihy nebo Knihy RĂşt, a mĂsto toho se setkal s nejvÄ›tĹˇĂm pĹ™ekvapenĂm svĂ©ho Ĺľivota.

12

“Bene?” Ĺ™ekla Angie klidnÄ›. UĹľ jednou ho vidÄ›la v podobnĂ©m stavu, pĹ™ed rokem v Izraeli, kdyĹľ jako turistĂ© stĂˇli pĹ™ed pĹŻsobivĂ˝mi originĂˇly slavnĂ˝ch svitkĹŻ z MrtvĂ©ho moĹ™e. KdyĹľ se Ben zabĂ˝val svou jedinou velkou lĂˇskou - ĂştrĹľky papyru a vybledlĂ˝m inkoustem -, zcela se stĂˇhl do sebe a ztratil kontakt se skuteÄŤnostĂ.

“Bene?”

“Hm,” vytrhl se ze zamyĹˇlenĂ. “Ach, odpusĹĄ, myslĂm, Ĺľe jsem byl myĹˇlenkami nÄ›kde jinde.”

“VyprĂˇvÄ›l jsi mi zrovna o kopiĂch svitku, kterĂ© jsi dnes veÄŤer dostal z Izraele. Ĺ�Ăkals, Ĺľe ti je poslal doktor Weatherby a Ĺľe vĹˇe svÄ›dÄŤĂ o tom, Ĺľe se jednĂˇ o senzaÄŤnĂ objev. ProÄŤ? PochĂˇzejĂ snad z MrtvĂ©ho moĹ™e?”

Ben se zasmĂˇl a upil ze svĂ© sklenky. Znalosti Angie o rukopisech byly zcela amatĂ©rskĂ©. Znala maximĂˇlnÄ› kumrĂˇnskĂ© svitky. Ale vysokĂˇ, ĹˇtĂhlounkĂˇ a nĂˇpadnÄ› krĂˇsnĂˇ Angie byla koneckoncĹŻ manekĂ˝na, a nebyl dĹŻvod, aby mÄ›la stejnÄ› hlubokĂ© znalosti jako on.

“Ne, nepochĂˇzejĂ z MrtvĂ©ho moĹ™e.” SedÄ›li pĹ™i skleniÄŤce uĹˇlechtilĂ©ho vĂna na podlaze pĹ™ed krbem. Zbytky veÄŤeĹ™e stĂˇly jeĹˇtÄ› na stole. NeĹľ Ben odpovÄ›dÄ›l, posunul se troĹˇku stranou, aby mohl lĂ©pe pozorovat jejĂ krĂˇsnou tvĂˇĹ™.

“Byly nalezeny pod troskami starĂ© osady na mĂstÄ› jmĂ©nem Kirbet Migdal. Ĺ�ĂkĂˇ ti to nÄ›co?”

Zakroutila hlavou. Ve svitu ohnÄ› vypadaly jejĂ lesknoucĂ se vlasy jako z bronzu.

“Asi pĹ™ed pĹŻl rokem mi John Weatherby sdÄ›lil, Ĺľe koneÄŤnÄ› dostal povolenĂ od izraelskĂ© vlĂˇdy, aby provĂˇdÄ›l vykopĂˇvky v Galileji. JistÄ› jsem ti vyprĂˇvÄ›l o tom, Ĺľe ho zajĂmajĂ pĹ™edevĹˇĂm prvnĂ tĹ™i stoletĂ naĹˇeho letopoÄŤtu. ZabĂ˝vĂˇ se kromÄ› jinĂ©ho starĂ˝m Ĺ�Ămem a jeho pĂˇdem, zniÄŤenĂm JeruzalĂ©ma a nĂˇstupem kĹ™esĹĄanstvĂ. Z informacĂ, kterĂ© zĂskal, vyvodil John zĂˇvÄ›ry a soustĹ™edil svĂ© pĂˇtrĂˇnĂ na jednu urÄŤitou oblast, kde chtÄ›l provĂˇdÄ›t vykopĂˇvky, a pĹ™edloĹľil svou ĹľĂˇdost IzraelcĹŻm. PĹ™ed pÄ›ti mÄ›sĂci sestavil tĂ˝m archeologĹŻ z Kalifornie, rozloĹľil tĂˇbor poblĂĹľ osady Kirbet Migdal a zaÄŤal s pracĂ.”

Ben vypil douĹˇek vĂna a pohodlnÄ› si sedl. “NechtÄ›l bych mluvit o jeho objevech podrobnÄ›. StaÄŤĂ jen Ĺ™Ăct, Ĺľe se to vypla—

13

Li,

tilo. Ale to, co pĹŻvodnÄ› hledal - synagogu z druhĂ©ho stoletĂ -, nenaĹˇel. ZmĂ˝lil se. Ale ÄŤistÄ› nĂˇhodou narazil na nÄ›co ĂşplnÄ› jinĂ©ho, na nÄ›co, co mĂˇ tak nedozĂrnĂ˝ vĂ˝znam, Ĺľe mi pĹ™ed dvÄ›ma mÄ›sĂci z JeruzalĂ©ma zatelefonoval. VylĂÄŤil mi, Ĺľe naĹˇel skrĂ˝Ĺˇ se svitky, kterĂˇ byla tak hermeticky uzavĹ™ena a tak hluboko pod zemĂ, Ĺľe se rukopisy zachovaly v dokonalĂ©m stavu. Obvykle nemĂvĂˇme tolik ĹˇtÄ›stĂ.”

“Ale co potom ty svitky, kterĂ© jsme vidÄ›li, kdyĹľ jsme byli v Izraeli…”

“MrtvĂ© moĹ™e je neuvÄ›Ĺ™itelnÄ› suchĂˇ oblast. Proto nebyly svitky zniÄŤeny vlhkostĂ. StejnĂ˝m zpĹŻsobem zĹŻstĂˇval zachovĂˇn papyrus v egyptskĂ˝ch hrobech. Ale v Galileji, kde je vlhkost vzduchu vysokĂˇ, je Ĺˇance, Ĺľe by tak pomĂjivĂ© materiĂˇly jako dĹ™evo a papĂr vydrĹľely, prakticky nulovĂˇ. PĹ™irozenÄ› z hlediska archeologĹŻ.”

“A doktor Weatherby pĹ™esto nÄ›jakĂ© naĹˇel?”

“Ano,” odvÄ›til Ben, “vypadĂˇ to tak.”

TeÄŹ se zahledÄ›la do plamenĹŻ i Angie. JejĂ pĹ™edstavivost zaÄŤala pracovat. “Jak mohou bĂ˝t ty svitky starĂ©?”

“StoprocentnÄ› to jeĹˇtÄ› nevĂme. O tom mĂˇm definitivnÄ› rozhodnout jĂˇ a dva dalĹˇĂ pĹ™ekladatelĂ© z Detroitu a LondĂ˝na. Weatherby odhadl chemickou analĂ˝zou pĹ™ibliĹľnĂ© stĂˇĹ™Ă jĂlovĂ˝ch nĂˇdob s odchylkou jednoho aĹľ dvou stoletĂ. Papyrus a inkoust byly takĂ© analyzovĂˇny, ale zde nebyly vĂ˝sledky tak pĹ™esvÄ›dÄŤivĂ©. SpoleÄŤnÄ› se dvÄ›ma dalĹˇĂmi pĹ™ekladateli mĂˇm provĂ©st pĹ™esnÄ›jĹˇĂ odhad. Ti dalĹˇĂ dva dostali takĂ© jen ÄŤĂˇst rukopisu a postupujĂ stejnĂ˝m zpĹŻsobem jako jĂˇ. Obvykle pĹ™ekladatelĂ© pracujĂ v tĂ˝mu, ale Weatherby si pĹ™Ăˇl, abychom se do toho pustili kaĹľdĂ˝ zvlĂˇĹˇĹĄ a navzĂˇjem si nepomĂˇhali. MyslĂ si totiĹľ, Ĺľe tak bude pĹ™eklad pĹ™esnÄ›jĹˇĂ. Podle mĂ©ho nĂˇzoru si ale vybral nĂˇs tĹ™i, protoĹľe umĂme drĹľet jazyk za zuby.”

“ProÄŤ? NÄ›jakĂ© tajemstvĂ?”

“VĂĹˇ, to souvisĂ s naĹˇĂ profesĂ. ObÄŤas je prostÄ› lepĹˇĂ, kdyĹľ si nechĂˇĹˇ fantastickĂ˝ objev pro sebe do tĂ© doby, neĹľ je vĹˇechno pĹ™ipravenĂ© a dokonÄŤenĂ©, a teprve pak s nĂm jdeĹˇ na veĹ™ejnost. Autenticita tak zĂˇvaĹľnĂ©ho nĂˇlezu by mohla bĂ˝t zpochybĹ�ovĂˇna a ty musĂĹˇ bĂ˝t pĹ™ipravena vĂ˝sledky svĂ©ho pĂˇtrĂˇnĂ obhĂˇjit. V naĹˇĂ branĹľi se totiĹľ vĹľdycky vyskytne nÄ›jakĂ˝ ĹľĂˇrlivec.” Ben nechtÄ›l zachĂˇzet dĂˇl. Angie by to stejnÄ› nepochopila. StejnÄ›

14

I

jako nikdo nezasvÄ›cenĂ˝, ani nebylo snadnĂ© to vysvÄ›tlit. ÄŚlovÄ›k mohl mĂt bezvadnou vÄ›deckou povÄ›st a pouĹľĂvat poctivĂ© metody, vĹľdycky se naĹˇel nÄ›kdo, kdo vĹˇechno napadal. Dokonce i kvĹŻli kumrĂˇnskĂ˝m rukopisĹŻm vypukly svĂ©ho ÄŤasu po celĂ©m svÄ›tÄ› mezi vÄ›dci rozpory. NÄ›co podobnĂ©ho bylo moĹľnĂ© i u pĹ™ĂrodovÄ›dnĂ˝ch objevĹŻ.

“JeĹˇtÄ› stĂˇle jsi mi neprozradil, co je na tÄ›ch svitcĂch tak zvlĂˇĹˇtnĂho.”

“Jednak jsou to prvnĂ zĂˇpisky svĂ©ho druhu, kterĂ© kdy byly nalezeny. VĹˇechny antickĂ© rukopisy, kterĂ© jsou dnes po celĂ©m svÄ›tÄ› uchovĂˇvĂˇny v muzeĂch a na univerzitĂˇch, majĂ vĂ˝hradnÄ› nĂˇboĹľenskĂ˝ nebo jinak ,oficiĂˇlnĂ4 obsah, tĹ™eba jsou to sprĂˇvnĂ zĂˇznamy nebo zĂˇkony. VĹˇechny sepsali knÄ›ĹľĂ, mniĹˇi nebo jinĂ pĂsaĹ™i. PrĹŻmÄ›rnĂ˝ ÄŤlovÄ›k, kterĂ˝ v tÄ›chto dobĂˇch Ĺľil, si nikdy nedÄ›lal zĂˇpisky jako ty nebo jĂˇ. Proto nebylo nikdy nalezeno nÄ›co, co by se dalo s Weatherbyho svitky porovnat. ChĂˇpeĹˇ, osobnĂ zĂˇpisky prostĂ©ho obÄŤana.”

“JakĂ© zĂˇpisky?”

“VypadĂˇ to jako jakĂ˝si dopis nebo denĂk. Ĺ�ĂkĂˇ, Ĺľe se musĂ vyzpovĂdat.”

“TakĹľe ty svitky budou slavnĂ© kvĹŻli tomu, Ĺľe jsou jedinĂ© svĂ©ho druhu.”

“Ano, a taky kvĹŻli tĂ© kletbÄ›.” Ben pĹ™imhouĹ™il oÄŤi a vychytrale se usmĂˇl.

“KletbÄ›?”

“Je to pĹ™ece tak romantickĂ©, najĂt Ăşkryt se starĂ˝mi svitky, kterĂ© chrĂˇnĂ kletba. Weatherby mi o tom vyprĂˇvÄ›l do telefonu. ZdĂˇ se, Ĺľe Ĺ˝id jmĂ©nem David ben Jona, kterĂ˝ svitky nejspĂĹˇ uĹľ jako staĹ™ec sepsal, byl pevnÄ› rozhodnut zajistit bezpeÄŤnost svĂ©ho drahocennĂ©ho rukopisu, a proto sĂˇhl k pradĂˇvnĂ© kletbÄ›. Po MojĹľĂĹˇovÄ› kletbÄ›.”

“MojĹľĂĹˇova kletba!”

“PochĂˇzĂ z pĂˇtĂ© Knihy MojĹľĂĹˇovy, kapitoly dvacet osm. Je tam uvedena celĂˇ Ĺ™ada straĹˇnĂ˝ch kleteb. TĹ™eba Ĺľe budeĹˇ navĹˇtĂvena straĹˇnĂ˝m poĹľĂˇrem a na vÄ›ky tÄ› postihne svrab a neĹˇtovice. MyslĂm, Ĺľe David ben Jona chtÄ›l tyto svitky skuteÄŤnÄ› ochrĂˇnit. Musel nejspĂĹˇ vÄ›Ĺ™it, Ĺľe to staÄŤĂ k tomu, aby nahnal kaĹľdĂ©mu strach a hrĹŻzu a aby se vĹˇichni rukopisu vyhnuli.”

15

“ZdĂˇ se, Ĺľe to Weatherbyho nezastraĹˇilo.”

Ben se zasmĂˇl. “Pochybuji, Ĺľe si kletba uchovala i po dvou tisĂcĂch letech svoji sĂlu. Ale jestli teÄŹ Weatherbyho nĂˇhle postihne svrab a neĹˇtovice…”

“PĹ™estaĹ�!” Angie si pĹ™ejela po ruce. “Brrr. DostĂˇvĂˇm z toho husĂ kĹŻĹľi.”

Oba opÄ›t hledÄ›li do ohnÄ› a Angie, jeĹľ si vzpomnÄ›la na vybledlĂ˝ pergamen, kterĂ˝ vidÄ›la v muzeu, se zeptala: “ProÄŤ byly kumrĂˇnskĂ© rukopisy tak fantastickĂ˝m objevem?”

“ProtoĹľe jsou dĹŻkazem o pravosti Bible. A to nenĂ maliÄŤkost.”

“Nejsou tedy dĹŻleĹľitÄ›jĹˇĂ neĹľ svitky Weatherbyho?”

Ben zakroutil hlavou. “Z hlediska historikĹŻ ne. Existuje celĂˇ Ĺ™ada biblickĂ˝ch textĹŻ, kterĂ© dokladujĂ vĂ˝voj Bible v prĹŻbÄ›hu staletĂ. Ale schĂˇzejĂ nĂˇm dostateÄŤnĂ© znalosti o kaĹľdodennĂm ĹľivotÄ› tĂ© doby. NĂˇboĹľenskĂ© svitky, jako jsou tĹ™eba ty z MrtvĂ©ho moĹ™e, obsahujĂ napĹ™Ăklad proroctvĂ a vyznĂˇnĂ vĂry, ale neĹ™ĂkajĂ nĂˇm nic o dobÄ›, ve kterĂ© byly napsĂˇny, nebo o lidech, kteĹ™Ă je vytvoĹ™ili. Na rozdĂl od Weatherbyho svitkĹŻ… Ach BoĹľe!” vydechl. “OsobnĂ denĂk ze druhĂ©ho nebo tĹ™etĂho stoletĂ. PĹ™edstav si, jakĂ© mezery v naĹˇich znalostech bychom mohli zaplnit!”

“A co kdyĹľ bude starĹˇĂ? TĹ™eba z prvnĂho stoletĂ?”

Ben pokrÄŤil rameny. “To je moĹľnĂ©, ale jeĹˇtÄ› je pĹ™ĂliĹˇ brzy na to, abych mohl jejich stĂˇĹ™Ă urÄŤit. Weatherby tipuje konec druhĂ©ho stoletĂ. RadioizotopovĂˇ metoda to uĹľ blĂĹľ neupĹ™esnĂ. DefinitivnĂ vĂ˝sledek zĂˇvisĂ na analĂ˝ze rukopisu. Teprve ta nĂˇm pomĹŻĹľe pĹ™esnÄ›ji urÄŤit, kdy David ben Jona Ĺľil. PĹ™itom moje prĂˇce nenĂ ĹľĂˇdnĂˇ exaktnĂ vÄ›da. Kdybych mÄ›l dÄ›lat zĂˇvÄ›ry z toho, co jsem dosud ÄŤetl, mohl starĂ˝ David ben Jona ĹľĂt v libovolnĂ© dobÄ› kterĂ©koli epochy od tĹ™etĂho stoletĂ.”

Na AngiinÄ› obliÄŤeji se objevil zasnÄ›nĂ˝ vĂ˝raz. PrĂˇvÄ› ji nÄ›co napadlo. “Ale prvnĂ stoletĂ by bylo fantastickĂ©, ne?”

“OvĹˇem. Podle dneĹˇnĂch poznatkĹŻ neexistujĂ mimo kumrĂˇnskĂ˝ch rukopisĹŻ, dopisĹŻ BĂˇra Kochby a masadskĂ˝ch svitkĹŻ ĹľĂˇdnĂ© dalĹˇĂ aramejskĂ© svitky z ÄŤasĹŻ KristovĂ˝ch.”

“MyslĂĹˇ, Ĺľe se v nich o nÄ›m zmiĹ�uje?”

“O kom?”

“O Kristovi.”

“No, to si nemyslĂm…” Ben se zahledÄ›l stranou. Pro nÄ›j byl

16

obrat “z ÄŤasĹŻ KristovĂ˝ch” pouhĂ˝ nĂˇstroj na urÄŤenĂ historickĂ© doby. Bylo to snazĹˇĂ neĹľ Ĺ™Ăkat “od roku ÄŤtyĹ™i pĹ™ed naĹˇĂm letopoÄŤtem aĹľ asi do roku sedmdesĂˇt naĹˇeho letopoÄŤtu” nebo “po augustiniĂˇnech a preflaviĂˇnech”. Byla to jen zkratka pro oznaÄŤenĂ urÄŤitĂ© epochy dÄ›jin. Ben mÄ›l vlastnĂ teorii o muĹľi, kterĂ©ho lidĂ© nazĂ˝vali Kristus. A ta se od bÄ›ĹľnĂ© normy liĹˇila.

“TakĹľe ty mĹŻĹľeĹˇ pomocĂ svitkĹŻ stanovit, kdy byly napsĂˇny?”

“AlespoĹ� doufĂˇm. Styly pĂsma se v prĹŻbÄ›hu staletĂ mÄ›nily. Rukopis sĂˇm, pouĹľĂvanĂˇ abeceda a jazyk, to jsou tĹ™i mÄ›Ĺ™Ătka, kterĂˇ pouĹľĂvĂˇm. PorovnĂˇm Weatherbyho svitky s ostatnĂmi, kterĂ© mĂˇme dnes k dispozici, tĹ™eba s masadskĂ˝mi, a uvidĂme, nakolik se styl pĂsma shoduje. Podle chemickĂ© analĂ˝zy papyru se pĹ™edpoklĂˇdĂˇ vznik zhruba v roce 40 C. E., moĹľnĂˇ odchylka je dvÄ› stÄ› let. To znamenĂˇ, Ĺľe papyrus byl vyroben mezi 160 B.C. E. a240C. E.”

“Co znamenĂˇ C. E.?”

“Je to zkratka pro Common Era a znamenĂˇ to totĂ©Ĺľ jako A. D. - Anno Domini nebo LĂ©ta PĂˇnÄ›, nemĂˇ vĹˇak ĹľĂˇdnĂ˝ nĂˇboĹľenskĂ˝ nĂˇdech. PouĹľĂvajĂ ji archeologovĂ© a teologovĂ©. Ale konec koncĹŻ je ĂşplnÄ› jedno, jakĂ˝ Ăşdaj pro oznaÄŤenĂ ÄŤasovĂ©ho Ăşseku pouĹľijeĹˇ. RadioizotopovĂˇ metoda funguje perfektnÄ› u prehistorickĂ˝ch jeĹˇtÄ›rĹŻ, kde na opravdu pĹ™esnĂ©m urÄŤenĂ doby nezĂˇleĹľĂ. JestliĹľe vĹˇak chceĹˇ vymezit relativnÄ› krĂˇtkĂ˝ interval zhruba dvou set let, pak je prakticky k niÄŤemu. UmoĹľnĂ pouze hrubĂ˝ odhad, ze kterĂ©ho se vychĂˇzĂ. Pak se pokouĹˇĂme urÄŤit dobu pĹŻvodu na zĂˇkladÄ› hloubky pĹŻdnĂ vrstvy, v nĂĹľ byly vykopĂˇvky provĂˇdÄ›ny. StarĹˇĂ vrstvy leĹľĂ nejnĂĹľe, vĂ˝Ĺˇe poloĹľenĂ© vrstvy pochĂˇzejĂ z pozdÄ›jĹˇĂch dob. Je to stejnĂ© jako u geologickĂ˝ch vrstev. PĹ™esto je pak tĹ™eba vrĂˇtit se zpÄ›t k rukopisĹŻm, abychom urÄŤili pĹŻvod definitivnÄ›. To, co David ben Jona zatĂm napsal, se velice podobĂˇ svitkĹŻm z MrtvĂ©ho moĹ™e a dĂˇ se datovat do doby mezi sto let pĹ™ed Kristem a dvÄ› stÄ› let po Kristu.”

“ZmiĹ�uje se ten David ve svĂ©m rukopise o nÄ›ÄŤem, co by ti poskytlo urÄŤitĂ˝ zĂˇchytnĂ˝ bod, uvĂˇdĂ nÄ›jakĂ© jmĂ©no, udĂˇlost nebo nÄ›co jinĂ©ho?”

Ben, kterĂ˝ chtÄ›l prĂˇvÄ› pozvednout svou sklenku ke rtĹŻm, zastavil na polovinÄ› cesty svĹŻj pohyb ruky a pohlĂ©dl na Angie. SamotnĂ©ho jej to nenapadlo. ProÄŤ by to nemÄ›lo bĂ˝t moĹľnĂ©?

KoneckoncĹŻ uĹľ prvnĂ zlomek dokazoval, Ĺľe se migdalskĂ© svitky odliĹˇujĂ od vĹˇech ostatnĂch. Bylo to moĹľnĂ©. VĹˇechno bylo moĹľnĂ©.

“NevĂm, Angie,” odpovÄ›dÄ›l pomalu. “Ĺ˝e by nĂˇm Ĺ™ekl datum… v to nelze doufat.”

PokrÄŤila rameny. “Podle toho, co jsi Ĺ™Ăkal, se nedalo doufat ani v podobnĂ© svitky. A pĹ™esto jsou tady.”

Ben se na ni pĹ™ekvapenÄ› podĂval. JejĂ schopnost pĹ™ijĂmat nejneuvÄ›Ĺ™itelnÄ›jĹˇĂ udĂˇlosti zcela samozĹ™ejmÄ› ho vĹľdy znovu udivovala. A pĹ™esto, napadlo jej najednou, zatĂmco studoval jejĂ stĂˇle stejnĂ˝ vĂ˝raz v obliÄŤeji, neĹˇlo ani tak o klid, se kterĂ˝m jistĂ© udĂˇlosti pĹ™ijĂmala, jako spĂĹˇ o klid, s nĂmĹľ je pĹ™echĂˇzela. MÄ›la schopnost pĹ™ijĂmat vĹˇechno se stejnÄ› stĹ™Ăzlivou vÄ›cnostĂ, aĹĄ se jednalo o dennĂ dobu, nebo o zprĂˇvu o katastrofÄ›. Angie nebyla Ĺľenou prudkĂ˝ch vĂˇĹˇnĂ. ZdĂˇlo se, Ĺľe je opravdu spokojenĂˇ s tĂm, Ĺľe je tak vyrovnanou osobnostĂ. Ani v krizovĂ˝ch situacĂch neztrĂˇcela nadhled. Mezi jejĂmi pĹ™Ăˇteli se vyprĂˇvÄ›lo o AngiinÄ› reakci na zprĂˇvu o zavraĹľdÄ›nĂ J. F. Kennedyho. Ani ne hodinu potĂ©, co se to stalo a celĂ˝ svÄ›t byl naplnÄ›n zdÄ›ĹˇenĂm, jejĂ jedinĂ˝ komentĂˇĹ™ byl: “Co nadÄ›lĂˇĹˇ, Ĺľivot je svinÄ›.” “Ano, rukopis, jako je tenhle, je vĂc, neĹľ se kdo odvĂˇĹľil doufat. VlastnÄ› je snem kaĹľdĂ©ho archeologa. Ale…” Ben vzdychl. Existovala takovĂˇ spousta ,kdyĹľ’ a ,ale\ Doktor Weatherby se ve svĂ©m dopise zmiĹ�oval pouze o “svitcĂch…” Neuvedl jejich pĹ™esnĂ˝ poÄŤet. Kolik jich naĹˇel? Kolik jich asi starĂ˝ David ben Jona mohl popsat, neĹľli se odebral “z tohoto Ĺľivota do jinĂ©ho”? A ÄŤeho se musel zbavit a bezpodmĂneÄŤnÄ› to svÄ›Ĺ™it papĂru?

ZatĂmco sedÄ›l s Angie u krbu a popĂjel vĂno, zaÄŤal Ben uvaĹľovat o vĹˇech otĂˇzkĂˇch, kterĂ© mu zatĂm nepĹ™iĹˇly na mysl.

Ano, co vlastnÄ› mohlo starĂ©ho Ĺ˝ida pĹ™imÄ›t k tomu, aby vylĂÄŤil svĹŻj Ĺľivot na papĂĹ™e? Co se stalo tak vĂ˝znamnĂ©ho, Ĺľe udÄ›lal to, do ÄŤeho se pustilo jen mĂˇlo jeho souÄŤasnĂkĹŻ: do lĂÄŤenĂ vlastnĂch myĹˇlenek? A co zpĹŻsobilo, Ĺľe ty svitky uschoval stejnÄ› peÄŤlivÄ›, jako to udÄ›lali mniĹˇi z MrtvĂ©ho moĹ™e - mÄ›ly snad bĂ˝t zĂˇpisky uÄŤebnicĂ pro jeho syna?

A pak ta zvlĂˇĹˇtnĂ kletba! Svitky musely obsahovat nÄ›co dĹŻleĹľitĂ©ho, kdyĹľ zaĹˇel starĂ˝ David tak daleko, aby je ochrĂˇnil.

Ben pĹ™eruĹˇil svĂ© spekulace a soustĹ™edil myĹˇlenky opÄ›t na

18

samotnĂ˝ nĂˇlez. Ze zkuĹˇenosti vÄ›dÄ›l, Ĺľe nebude dlouho trvat, neĹľ zprĂˇva o nÄ›m prosĂˇkne na veĹ™ejnost. A aĹľ se to stane, pak svÄ›t zatajĂ dech. SĂlenĂ mĂ©diĂ bude nekoneÄŤnĂ©. Jeho jmĂ©no, jmĂ©no doktora Benjamina Messera, bude neoddÄ›litelnÄ› spojenĂ© s objevem. NĂˇhle se na nÄ›j upĹ™ou oÄŤi veĹ™ejnosti, jak po tom vĹľdycky touĹľil. Bude vydĂˇvat knihy, bude zvĂˇn k rozhovorĹŻm do televize a uspoĹ™ĂˇdĂˇ sĂ©rie pĹ™ednĂˇĹˇek po celĂ© zemi. ÄŚekĂˇ ho Ăşcta, slĂˇva, uznĂˇnĂ a…

Z praskajĂcĂho ohnÄ› vyĹˇlehly plameny do vĂ˝Ĺˇe a na chvĂli ozĂˇĹ™ily mĂstnost jasnĂ˝m svÄ›tlem. NÄ›kde docela blĂzko slyĹˇel jemnĂ© oddechovĂˇnĂ. Ben cĂtil, jak mĂˇ rozpĂˇlenĂ˝ obliÄŤej, aĹĄ uĹľ ohnÄ›m v krbu, nebo vnitĹ™nĂm vzruĹˇenĂm. PĹ™emĂˇhala ho Ăşnava, ale poĹ™Ăˇd musel myslet na dopisy, kterĂ© mu John Weatherby napsal.

PrvnĂ dostal pĹ™ed deseti tĂ˝dny. V nÄ›m ho Weatherby krĂˇtce informoval o “pozoruhodnĂ©m objevu”.

Ben si vzpomnÄ›l, jak si myslel, Ĺľe Weatherby nejspĂĹˇ objevil synagogu z druhĂ©ho stoletĂ. Pak nĂˇsledoval telefonĂˇt z JeruzalĂ©ma, bÄ›hem kterĂ©ho Weatherbyho hlas znÄ›l, jako kdyby mu nÄ›kdo nasadil na hlavu kbelĂk. Mluvil o Ăşkrytu se svitky, na kterĂ˝ narazil, a oznĂˇmil, Ĺľe by chtÄ›l Benovi svÄ›Ĺ™it jejich pĹ™eklad a urÄŤenĂ doby pĹŻvodu.

PĹ™ĂĹˇtĂ zprĂˇva pĹ™iĹˇla formou dlouhĂ©ho dopisu o ÄŤtyĹ™i tĂ˝dny pozdÄ›ji. Chronologicky sestavenĂˇ “zprĂˇva o vykopĂˇvkĂˇch” od prvopoÄŤĂˇtku aĹľ do okamĹľiku nĂˇlezu svitkĹŻ, podrobnĂ˝ popis mĂsta vykopĂˇvek, zvlĂˇĹˇtÄ› pak ĹˇestĂ© ĂşrovnÄ›: seznam vÄ›cĂ, kterĂ© byly kromÄ› jĂlovĂ˝ch nĂˇdob nalezeny - pĹ™edmÄ›ty z domĂˇcnosti, mince, jĂlovĂ© stĹ™epy, a pak jeĹˇtÄ› popis jĂlovĂ˝ch nĂˇdob a samotnĂ˝ch svitkĹŻ.

Pak mu doruÄŤili tĹ™ĂstrĂˇnkovou zprĂˇvu o nĂˇlezu Institutu pro jadernĂ˝ vĂ˝zkum pĹ™i chicagskĂ© univerzitÄ› s vĂ˝sledky radioizotopovĂ˝ch testĹŻ a Ăşdajem o stĂˇĹ™Ă nalezenĂ˝ch mincĂ - rok sedmdesĂˇt po narozenĂ Krista. VÄ›dci byli schopni urÄŤit pouze rozmezĂ tĹ™Ă staletĂ, blĂĹľe stĂˇĹ™Ă objevu nedokĂˇzali vymezit.

Proto byly snĂmky svitkĹŻ zaslĂˇny Benu Messerovi. Aby co nejpĹ™esnÄ›ji urÄŤil, ve kterĂ©m roce byly napsĂˇny, a co obsahujĂ.

“Bene?”

“Hm?” Pomalu otevĹ™el oÄŤi.

“Ty jsi usnul?” Angiin hlas znÄ›l jemnÄ› a mazlivÄ›.

19

“Jen pĹ™emĂ˝ĹˇlĂm…”

“O ÄŤem?”

“Oh…” Ben si povzdechl. NĂˇhle se cĂtil skvÄ›le. “Zrovna mÄ› nÄ›co napadlo. NÄ›co, na co jsem zatĂm nepomyslel.”

“A co?”

“Ĺ˝e se DavidĹŻv otec jmenoval stejnÄ› jako mĹŻj.”

“Jak to vĂĹˇ?”

“To pĹ™ece poznĂˇĹˇ podle jeho jmĂ©na. David ben Jona. ,Ben4 v aramejĹˇtinÄ› znamenĂˇ ,syn’ TakĹľe se jeho otec jmenoval Jona. NĂˇhodou stejnÄ› jako mĹŻj otec…”

Ben na sobÄ› pociĹĄoval ĂşÄŤinky vĂna. NevÄ›dÄ›l proÄŤ, ale svitky, kterĂ© sotva zaÄŤal ÄŤĂst, mu pĹ™ipadaly mimoĹ™ĂˇdnÄ› dĹŻleĹľitĂ©.

“MyslĂĹˇ, Ĺľe jich naĹˇli vĂc?”

“DoufĂˇm. ModlĂm se, aby to tak bylo.”

“To jsem nevÄ›dÄ›la, Ĺľe se umĂĹˇ modlit, Bene.”

“Nech toho. NemĂˇ to smysl.” ÄŚasto zaÄŤĂnala s tĂm, Ĺľe on je jednĂm z nejzboĹľnÄ›jĹˇĂch ateistĹŻ, kterĂ© znĂˇ. On, Benjamin Mes-ser, syn rabĂna.

Ve svÄ›tle plamenĹŻ se k sobÄ› pĹ™itulili. Angie byla sice moĹľnĂˇ citovÄ› troĹˇku zdrĹľenlivÄ›jĹˇĂ, ale svĂˇ sexuĂˇlnĂ pĹ™ĂˇnĂ dokĂˇzala vyjĂˇdĹ™it dokonale.

“ZapomeĹ� na minulost,” vydechl jĂ do ucha Ben, “vraĹĄ se zpĂˇtky do souÄŤasnosti. VraĹĄ se zpÄ›t ke mnÄ›.”

NenamĂˇhali se chodit do loĹľnice. HuĹ�atĂ˝ malĂ˝ kobereÄŤek pĹ™ed krbem byl dost pohodlnĂ˝. A Ben na chvĂli kvĹŻli Angie zapomnÄ›l na taje dva tisĂce let starĂ©ho pĂsma.

PozdÄ›ji, kdyĹľ se u doutnajĂcĂho krbu oblĂ©kli, si Ben uvÄ›domil, jak rychle zase vystĹ™ĂzlivÄ›l. Na jeho pĹ™eklad ÄŤekal alexandrijskĂ˝ kodex, kterĂ˝ byl nejspĂĹˇe neprĂˇvem pĹ™ipisovĂˇn apoĹˇtolu Markovi. A pak tu jeĹˇtÄ› samozĹ™ejmÄ› byla poslednĂ ÄŤĂˇst Weatherbyho svitku, kterĂ˝ musel vyluĹˇtit. A zĂtra uÄŤil.

“ZĹŻstaĹ� dnes v noci u mÄ›,” nalĂ©hala Angie jemnÄ›.

“MrzĂ mÄ› to, milĂˇÄŤku, ale paleografa nesmĂ od prĂˇce zdrĹľet ani dĂ©ĹˇĹĄ, ani kroupy, ani loĹľnice lstivĂ© Ĺľeny. To je HĂ©rodot.”

“To je kec.”

“VĂˇĹľnÄ›? A ten Marcus Tullius Kec byl Ĺ�ek, nebo Ĺ�Ăman?”

Angie chĹ�apla svĹŻj svetĹ™Ăk a mrskla ho po Benovi.

“Benjamine Messere, aĹĄ uĹľ tÄ› nevidĂm! Vypadni!”

20

Se smĂchem ji polĂbil. KaĹˇtanovÄ› hnÄ›dĂ© vlasy jĂ spadaly do obliÄŤeje a vypadala jako malĂ© dÄ›vÄŤĂˇtko. OÄŤi se jĂ vĹˇak svĹŻdnÄ› blĂ˝skaly. Byl s nĂ rĂˇd. Sice nevÄ›dÄ›la nic o historii, ale byla s nĂ vĹľdycky zĂˇbava. A proto ji miloval.

“ÄŚau, baby, tak to Ĺ™ĂkajĂ v televizi, ne?” KdyĹľ odchĂˇzel, bral schody po dvou. KdyĹľ projĂĹľdÄ›l Wilshire Boulevardem, jeho rozjaĹ™enĂˇ nĂˇlada se v mrazivĂ©m vzduchu rychle vytrĂˇcela. Z rĂˇdia zpĂval Cat Stevens nebo Neil Young, nevÄ›dÄ›l pĹ™esnÄ›, kdo. Ben patĹ™il k lidem, kteĹ™Ă dokĂˇĹľou klidnÄ› Ĺ™Ăct, Ĺľe jejich oblĂbenou zpÄ›vaÄŤkou je Olivia Elton John, a nikoho tĂm nepĹ™ekvapĂ.

Ve skuteÄŤnosti vĹˇak hudbu nevnĂmal, protoĹľe ho znovu zaÄŤal trĂˇpit problĂ©m rukopisĹŻ. Kdy byly vlastnÄ› napsĂˇny? DruhĂ© nebo tĹ™etĂ stoletĂ by nebylo zdaleka tak vzruĹˇujĂcĂ jako prvnĂ. A konec prvnĂho stoletĂ by nemÄ›l ani nĂˇhodou tak senzaÄŤnĂ ĂşÄŤinek jako jeho zaÄŤĂˇtek.

PonoĹ™en do myĹˇlenek zaparkoval Ben svĂ© auto v podzemnĂ garĂˇĹľi a vybÄ›hl schody ke svĂ©mu bytu.

“Co kdyĹľ…?” Co kdyby byly skuteÄŤnÄ› napsĂˇny na poÄŤĂˇtku prvnĂho stoletĂ? Mohly by moĹľnĂˇ dokonce obsahovat nÄ›jakou zmĂnku, nÄ›jakĂ˝ zĂˇchytnĂ˝ bod ÄŤi nĂˇznak oÄŤitĂ© vĂ˝povÄ›di, jĂĹľ by se existence muĹľe, kterĂ©ho vĹˇeobecnÄ› nazĂ˝vali JeĹľĂĹˇem Kristem, buÄŹ prokĂˇzala, nebo byla vyvrĂˇcena!

Davide ben Jono, pĹ™emĂ˝Ĺˇlel Ben, kdyĹľ chrastil klĂÄŤi od bytu, ve kterĂ© dobÄ› jsi Ĺľil a co dĹŻleĹľitĂ©ho jsi mi chtÄ›l Ĺ™Ăct?

Doma si Ben udÄ›lal nejprve ĹˇĂˇlek silnĂ© ÄŤernĂ© kĂˇvy, otevĹ™el konzervu koÄŤiÄŤĂho ĹľrĂˇdla pro Poppeu a pak znovu usedl k psacĂmu stolu. ZĂˇĹ™e lampy tvoĹ™ila malĂ˝ svÄ›telnĂ˝ bod, kterĂ˝ se odrĂˇĹľel proti temnĂ©mu pozadĂ. Zbytek bytu pĹŻsobil jako nekoneÄŤnĂˇ ÄŤernĂˇ jeskynÄ›. Jen tu a tam pronikla do osvÄ›tlenĂ©ho prostoru zvÄ›davĂˇ Poppea, kterĂˇ pĹ™echĂˇzela po psacĂm stole. KdyĹľ na nÄ›m nenaĹˇla nic zajĂmavĂ©ho, podnikala noÄŤnĂ vĂ˝pravy do jinĂ˝ch mĂstnostĂ. I dnes veÄŤer vyskoÄŤila tiĹˇe vzhĹŻru a zatĂmco Ben pĹ™ed sebou rozklĂˇdal fotografie, vykraÄŤovala si mezi knihami, popelnĂky a prĂˇzdnĂ˝mi skleniÄŤkami a letmo oÄŤichĂˇvala jeden ze snĂmkĹŻ. Pak zase seskoÄŤila dolĹŻ na podlahu.

Ben mezitĂm vystĹ™ĂzlivÄ›l docela a zahloubal se do tĹ™etĂ ÄŤĂˇsti svitku. NĂˇhle si vzpomnÄ›l na scĂ©nu, kterĂˇ se udala pĹ™ed Ĺˇesti mÄ›sĂci. SedÄ›l s doktorem Weatherbym v jeho domku na bĹ™ehu Pacifiku a diskutovali o plĂˇnovanĂ©m projektu.

21

Ĺ edovlasĂ˝ robustnĂ Weatherby, kterĂ˝ vĹľdy mluvil velmi ĹľivÄ›, ÄŤasto lĂÄŤil Benovi svoji teorii o tom, Ĺľe nÄ›kde poblĂĹľ Khirbet Migdalu v Izraeli je pod zemĂ skryta synagoga ze druhĂ©ho stoletĂ. PĹ™ed Ĺˇesti mÄ›sĂci veÄŤer mu doktor Weatherby ve svĂ©m obĂ˝vacĂm pokoji Ĺ™ekl: “Jak vĂĹˇ, uvĂˇdĂ oficiĂˇlnĂ seznam izraelskĂ©ho ministerstva staroĹľitnostĂ najeden tisĂc sedm set padesĂˇt historickĂ˝ch mĂst v zemi pĹ™ed rokem 1967. V roce 1970 probĂhalo na izraelskĂ˝ch osmi tisĂcĂch ÄŤtvereÄŤnĂch mĂlĂch minimĂˇlnÄ› pÄ›tadvacet velkoploĹˇnÄ› zaloĹľenĂ˝ch vykopĂˇvek. A jĂˇ mĂˇm v Ăşmyslu si kousek toho kolĂˇÄŤe odĹ™Ăznout. Brzo bych mÄ›l dostat povolenĂ k vykopĂˇvkĂˇm. A pak se vypravĂm do Migdalu s kyblĂÄŤkem a lopatiÄŤkou jako dÄ›cko, co utĂkĂˇ na plĂˇĹľ.”

Ben se dlouho dĂval na tĹ™etĂ fotografii, na neforemnĂ© pĂsmo, kterĂ© se tolik podobalo nĂˇboĹľenskĂ˝m textĹŻm, a pĹ™ece bylo naprosto jinĂ©, a v duchu si Ĺ™Ăkal: Davide ben Jono, zakopal jsi svou drahocennou zĂˇvÄ›ĹĄ do zemÄ› v Khirbet Migdalu, pĹ™iĹˇel tam John Weatherby a vykopal ji.

Ale tys to mĂsto tenkrĂˇt neznal jako Migdal. Ve tvĂ© dobÄ› se mÄ›sto jmenovalo Magdala. Proslulo rybami, zĂˇvodiĹˇtÄ›m a Ĺľenou jmĂ©nem Marie. Marie Magdalena.

22

Kapitola druhĂˇ

TĹ™etĂ ÄŤĂˇst nebylo tak snadnĂ© rozluĹˇtit jako ty prvnĂ dvÄ›, protoĹľe mĂsty byly okraje svitku potrhĂˇny a celĂ© vÄ›ty byly pĹ™eruĹˇeny uprostĹ™ed slova. Na nÄ›kolika mĂstech se inkoust roz-pil do vlĂˇken papyru a rozmazal pĂsmo. DalĹˇĂm dĹŻvodem bylo, Ĺľe se tato ÄŤĂˇst sestĂˇvala z vÄ›tĹˇĂ ÄŤĂˇsti z nekoneÄŤnÄ› dlouhĂ© modlitby a poĹľehnĂˇnĂ. David ben Jona pĹ™echĂˇzel z aramejĹˇtiny do hebrejĹˇtiny a dle tehdy obvyklĂ© praxe vynechĂˇval vokĂˇly. Ben pracoval celou noc, uvaĹľoval nad nepatrnĂ˝mi vĂ˝znamovĂ˝mi rozdĂly a pokouĹˇel se citem doplnit nesrozumitelnĂˇ mĂsta.

Byl trochu zklamanĂ˝. Zvykl si uĹľ sice na pĹ™eklady modliteb a nĂˇboĹľenskĂ˝ch pojednĂˇnĂ - koneckoncĹŻ to byla jeho profese -, ale v tomto pĹ™ĂpadÄ› doufal, Ĺľe se obsah svitkĹŻ nalezenĂ˝ch v Migdalu bude liĹˇit od ostatnĂch, kterĂ© byly objeveny dĹ™Ăve.

PĹ™ed svĂtĂˇnĂm uĹľ Ben pomalu vÄ›Ĺ™il, Ĺľe starĂ˝ Ĺ˝id svĂ©mu synovi nakonec nezanechal nic jinĂ©ho neĹľ obvyklĂ˝ hebrejskĂ˝ odkaz - svatĂˇ slova.

Ben byl rozÄŤarovĂˇn i proto, Ĺľe se mu dobu vzniku Davidova rukopisu pĹ™esnÄ›ji urÄŤit nepodaĹ™ilo. NÄ›kterĂ© znaky byly zjevnĂ©: chybÄ›jĂcĂ ligatury mezi pĂsmeny (vĂ˝voj, kterĂ˝ se dal pozorovat od poloviny prvnĂho stoletĂ), znĂˇmĂ˝ kolmĂ˝ aramejskĂ˝ rukopis, hebrejskĂ© pĂsmeno alef, kterĂ© bylo charakteristickĂ© tĂm, Ĺľe se podobalo obrĂˇcenĂ©mu pĂsmenu N. VĹˇechny tyto prvky se tu vyskytovaly, ale to nestaÄŤilo k tomu, aby bylo moĹľnĂ© stanovit konkrĂ©tnĂ ÄŤasovĂ˝ Ăşdaj.

JeĹˇtÄ› tu byla dalĹˇĂ ÄŤĂˇst k pĹ™ekladu; zbĂ˝valo jeĹˇtÄ› nÄ›kolik Ĺ™ĂˇdkĹŻ, ale Ben byl pĹ™ĂliĹˇ unavenĂ˝, neĹľ aby se do nich pustil. Studenti na jeho pĹ™ednĂˇĹˇce v deset hodin od nÄ›j urÄŤitÄ› oÄŤekĂˇ-

23

vajĂ, Ĺľe s nimi projde jejich prĂˇce, a vyuÄŤovĂˇnĂ ve dvÄ› hodiny urÄŤitÄ› pĹ™inese zasvÄ›cenou diskusi k tĂ©matu. Na obojĂ se musel pĹ™ipravit.

Proto se smÄ›sicĂ nechuti a ulehÄŤenĂ zasunul fotografie zpÄ›t do obĂˇlky a rozhodl se, Ĺľe poÄŤkĂˇ aĹľ na vĂkend. Do tĂ© doby musĂ dokonÄŤit alexandrijskĂ˝ kodex.

Benjamin Messer byl profesorem orientalistiky na kalifornskĂ© univerzitÄ› v Los Angeles a vyuÄŤoval tĹ™i pĹ™edmÄ›ty: starou a novou hebrejĹˇtinu, vĂ˝znam hebrejskĂ˝ch rukopisĹŻ a starĂ© orientĂˇlnĂ jazyky. KdyĹľ se prĂˇvÄ› nezabĂ˝val pĹ™eklady starĂ˝ch papyrĹŻ nebo antickĂ©ho nĂˇpisu, uvĂˇdÄ›l kaĹľdĂ©ho, kdo projevil zĂˇjem, do zĂˇkladĹŻ svĂ©ho oboru.

RannĂ vyuÄŤovĂˇnĂ docela dobĹ™e zvlĂˇdl, ale pĹ™i odpolednĂm seminĂˇĹ™i uĹľ pociĹĄoval nĂˇsledky bezesnĂ© noci. Vedl kurs starĂ© a novĂ© hebrejĹˇtiny, do nÄ›hoĹľ se zapsalo ĹˇestnĂˇct pokroÄŤilĂ˝ch studentĹŻ, kteĹ™Ă sedÄ›li v pĹŻlkruhu kolem nÄ›j a nezbĂ˝valo jim nic jinĂ©ho neĹľ konstatovat, Ĺľe jejich profesor je dnes ponÄ›kud nesoustĹ™edÄ›nĂ˝.

“Doktore Messere, nejste toho nĂˇzoru, Ĺľe vĂ˝voj ĂşstnĂho podĂˇnĂ pĹŻsobil na vĂ˝voj jazyka silnÄ›ji neĹľli podĂˇnĂ pĂsemnĂ©?” Jeden z ĂşÄŤastnĂkĹŻ kursu se na Bena tĂˇzavÄ› dĂval zpod silnĂ˝ch brĂ˝lĂ. Studoval jazyky jako svĹŻj hlavnĂ obor a byl nadĹˇenĂ˝m pĹ™Ăznivcem esperanta.

Ben na nÄ›j pohlĂ©dl, jako by jej vidÄ›l poprvĂ©. DneĹˇnĂ diskuse se zabĂ˝vala dynamikou vĂ˝voje hebrejĹˇtiny. PĹ™itom se probĂraly vnÄ›jĹˇĂ faktory, pĹ™ispĂvajĂcĂ po staletĂ ke zmÄ›nÄ› jazyka. Ben dnes nevÄ›noval tĂ©matu patĹ™iÄŤnou pozornost. NÄ›kolikrĂˇt se pĹ™istihl pĹ™i tom, Ĺľe vypnul a pĹ™emĂ˝Ĺˇlel o svitcĂch z Migdalu.

“ProÄŤ by to tak mÄ›lo bĂ˝t, Glenne? MyslĂte, Ĺľe ĂşstnĂ podĂˇnĂ bylo pro Ĺ˝idy dĹŻleĹľitÄ›jĹˇĂ neĹľ pĂsemnĂ©?”

“MyslĂm, Ĺľe ano. ZvlĂˇĹˇtÄ› u diaspor. PrĂˇvÄ› ĂşstnĂ podĂˇnĂ je udrĹľovalo pĹ™i ĹľivotÄ›, kdyĹľ byly jejich rukopisy nedosaĹľitelnĂ©.”

“S tĂm nemohu souhlasit,” hlĂˇsila se ke slovu dalĹˇĂ studentka. Jmenovala se Judy GoldenovĂˇ a studovala srovnĂˇvacĂ nĂˇboĹľenstvĂ. “StĂˇle jeĹˇtÄ› Ĺľijeme v diaspoĹ™e a pĹ™edevĹˇĂm psanĂ© slovo nĂˇs pĹ™es velkou vzdĂˇlenost drĹľĂ pohromadÄ›.”

“VlastnÄ› mĂˇte pravdu oba. Nelze posuzovat ĂşstnĂ ani pĂsemnĂ© podĂˇnĂ zvlĂˇĹˇĹĄ.” Vrhl pohled na hodiny. PĹ™ipadalo mu, Ĺľe se vyuÄŤovĂˇnĂ neuvÄ›Ĺ™itelnÄ› vleÄŤe.

24

“DobĹ™e, dnes odpoledne se budeme zabĂ˝vat pouze zmÄ›nami, ke kterĂ˝m doĹˇlo v prĹŻbÄ›hu staletĂ v psanĂ© a mluvenĂ© hebrejĹˇtinÄ›, a vnÄ›jĹˇĂmi faktory, jeĹľ tyto zmÄ›ny zpĹŻsobily. ChtÄ›l by se k tomu nÄ›kdo vyjĂˇdĹ™it? Jak je to s vlivem diaspory na psanou hebrejĹˇtinu? Judy?”

ObdaĹ™ila jej krĂˇtkĂ˝m ĂşsmÄ›vem. “PĹ™ed vznikem talmudu se Ĺ˝idĂ© museli spolĂ©hat na hebrejskĂ© rukopisy a svoji pamÄ›ĹĄ. Ale v dobÄ› helĂ©nismu, kdyĹľ Ĺ˝idĂ© hebrejĹˇtinu, svoji ,svatou Ĺ™eÄŤ’ stĂˇle vĂce zapomĂnali, nemohla uĹľ Ĺ™ada z nich ÄŤĂst tĂłru. V tĂ© dobÄ› vznikla v Ĺ™eÄŤtinÄ› Septuaginta - pĹ™eklad Bible, pÄ›ti knih MojĹľĂĹˇovĂ˝ch, takĹľe vĹˇichni Ĺ˝idĂ©, kteĹ™Ă byli rozptĂ˝leni po Ĺ�ĂmskĂ© Ĺ™ĂĹˇi, mohli ÄŤĂst svĂ© svatĂ© knihy. Ale jĂˇ nevÄ›Ĺ™Ăm, Ĺľe Septuaginta tenkrĂˇt mohla mĂt na hebrejĹˇtinu nÄ›jakĂ˝ vliv, spĂĹˇ ji zcela a dokonale odstranila.”

Benjamin Messer si chvĂli mnul ÄŤelo. Judy pĹ™ednesla vynikajĂcĂ argument, kterĂ˝ neÄŤekal. ZatĂmco mluvila, pokouĹˇel se vzpomenout, co o nĂ vĂ. Judy GoldenovĂˇ pĹ™estoupila na mĂstnĂ univerzitu z univerzity v Berkley, bylo jĂ Ĺˇestadvacet a studovala jako hlavnĂ obor srovnĂˇvacĂ nĂˇboĹľenstvĂ. Byla to klidnĂˇ dĂvka s vĂ˝mluvnĂ˝ma hnÄ›dĂ˝ma oÄŤima a dlouhĂ˝mi ÄŤernĂ˝mi vlasy. Na Ĺ™etĂzku kolem krku nosila symbol sionismu - Davidovu hvÄ›zdu.

“MĂˇte naprostou pravdu,” Ĺ™ekl Ben, kdyĹľ skonÄŤila. “Septuaginta mÄ›la ve skuteÄŤnosti dva protichĹŻdnĂ© ĂşÄŤinky. ZprostĹ™edkovala sice obsah svatĂ˝ch knih Ĺ˝idĹŻm, kteĹ™Ă neovlĂˇdali hebrejĹˇtinu, ale na druhĂ© stranÄ› slovo BoĹľĂ znesvÄ›tila pĹ™ekladem do ,pohanskĂ©’ Ĺ™eÄŤi. Je to dalĹˇĂ dobrĂ˝ pĹ™Ăklad toho, jak nedÄ›litelnÄ› je hebrejĹˇtina spjata s hebrejskĂ˝m nĂˇboĹľenstvĂm. Aby bylo moĹľno studovat jedno, je tĹ™eba se zabĂ˝vat i druhĂ˝m.”

DalĹˇĂ kradmĂ˝ pohled na hodinky. DokĂˇĹľe si vzpomenout na to, Ĺľe by se nÄ›kdy vyuÄŤovacĂ hodina tak tĂˇhla? “PĹ™ejdeme k dalĹˇĂmu bodu,” Ĺ™ekl, zatĂmco psal na tabuli novĂ© slovo: Mas-sora. Pak nĂˇsledovalo datum: 4. stoletĂ C. E.

“Asi prvnĂm MassoreĹĄanem byl Dosa ben Eleasar…”

A bÄ›hem celĂ© pĹ™ednĂˇĹˇky se musel silou nutit k tomu, aby se dokĂˇzal soustĹ™edit na tĂ©ma, o kterĂ©m se debatovalo. V dĹŻsledku nedostatku spĂˇnku mu hlavou neustĂˇle tĂˇhly myĹˇlenky na rukopisy z Migdalu.

Oddechl si, kdyĹľ mÄ›l o hodinu pozdÄ›ji na nÄ›kolik dnĹŻ opÄ›t

25

pĹ™ednĂˇĹˇku za sebou. DiskusnĂ tĂ©ma na pĹ™ĂĹˇtĂ pĂˇtek bylo podle osnov “VĂ˝voj miĹˇna-hebrejĹˇtiny a pĹ™Ăklady rozdĂlĹŻ mezi modernĂ hebrejĹˇtinou a miĹˇna-hebrejĹˇtinou”. OznĂˇmil takĂ©, Ĺľe se v prĹŻbÄ›hu nÄ›kolika nĂˇsledujĂcĂch tĂ˝dnĹŻ nebudou konat obvyklĂ© konzultaÄŤnĂ hodiny, takĹľe si studenti musejĂ dohodnout termĂny zvlĂˇĹˇĹĄ.

ChladnĂ˝ veÄŤernĂ vzduch proudĂcĂ z nitra budovy jej osvÄ›Ĺľil jen nepatrnÄ›. TĂˇhlo uĹľ na pĂˇtou hodinu a slunce skoro zapadalo. Touto dobou, mezi dennĂmi a veÄŤernĂmi akcemi, bĂ˝val rozsĂˇhlĂ˝ univerzitnĂ areĂˇl zvanĂ˝ kampus klidnĂ˝ a takĹ™ka liduprĂˇzdnĂ˝. Proud myĹˇlenek, kterĂ© se mu honily hlavou, kdyĹľ sbĂhal po schodech z budovy - poslat zprĂˇvu o jeho rukopisech Randallovi, zatelefonovat pĹ™ed Ĺˇestou Angie, stavit se po cestÄ› domĹŻ v ÄŤistĂrnÄ› - pĹ™eruĹˇil hlas, kterĂ˝ volal:

“Doktore Messere? PromiĹ�te…”

Zastavil na poslednĂm schodu a podĂval se vzhĹŻru. Judy GoldenovĂˇ byla takĹ™ka o tĹ™icet centimetrĹŻ menĹˇĂ neĹľ on a jejĂ plochĂ© sandĂˇly ten rozdĂl jeĹˇtÄ› zdĹŻrazĹ�ovaly. Byla to pÄ›knĂˇ dĂvka. DlouhĂ© ÄŤernĂ© vlasy jĂ vlĂˇly ve veÄŤernĂm vÄ›tru. “PromiĹ�te, vy spÄ›chĂˇte?”

“Ne, vĹŻbec ne.” Ve skuteÄŤnosti mÄ›l opravdu naspÄ›ch, ale byl takĂ© zvÄ›davĂ˝, co po nÄ›m chce. Od zaÄŤĂˇtku semestru se tato tichĂˇ dĂvka pĹ™ihlĂˇsila o slovo jen zĹ™Ădkakdy.

“ChtÄ›la jsem vĂˇm jen Ĺ™Ăct, Ĺľe se mi lĂbĂ, Ĺľe pouĹľĂvĂˇte zkratku ,C. E.’ - ,Common Era’ mĂsto ,A. D/ - ,Anno Domini’.”

“CoĹľe?”

“4. stoletĂ C. E. Napsal jste to na tabuli.”

“Ach, ano…”

“Byla jsem pĹ™ekvapenĂˇ, kdyĹľ jsem to uvidÄ›la. ZvlĂˇĹˇtÄ› proto, Ĺľe jste to napsal vy. VĂte, myslĂm si… ChtÄ›la jsem jen, abyste vÄ›dÄ›l, co si o tom myslĂm. Glenn Harris, vĂte, mĂˇ lingvistiku jako hlavnĂ obor, se mÄ› po cestÄ› ze seminĂˇĹ™e ptal, co to znamenĂˇ…”

Ben si mnul ÄŤelo: “Co jste myslela tĂm, zvlĂˇĹˇtÄ› proto, Ĺľe jste to napsal vy?”

Judy zrudla a couvla o nÄ›kolik krokĹŻ. “To byla ode mÄ› hloupost. MrzĂ mÄ›, Ĺľe mi to vyklouzlo…”

“To je v poĹ™Ăˇdku.” Nasadil ĂşsmÄ›v. “Ale co jste tĂm myslela?”

26

Zrudla jeĹˇtÄ› vĂc. “No, jĂˇ jsem myslela, nÄ›kdo mi Ĺ™Ăkal, Ĺľe jste NÄ›mec. Ĺ�Ăkali mi, Ĺľe jste se narodil v NÄ›mecku.”

“Ach, tak… Ano, to je pravda… ale…” Ben pokraÄŤoval v chĹŻzi a Judy se snaĹľila s nĂm drĹľet krok.

“PouĹľĂvĂˇnĂ C. E. nesouvisĂ s teologiĂ. Je to, jako bych Ĺ™ekl ,Miss\ KdyĹľ vĂˇs nazvu Miss Goldenovou, nemusĂ to pĹ™ece znamenat, Ĺľe jsem pĹ™Ăznivcem ĹľenskĂ© emancipace.”

“Ale s C. E. se ÄŤlovÄ›k nesetkĂˇvĂˇ tak ÄŤasto.” Musela udÄ›lat dvojnĂˇsobnĂ˝ poÄŤet krokĹŻ, aby s nĂm udrĹľela tempo.

“Ano, to je nejspĂĹˇ pravda.” Ben o tom skuteÄŤnÄ› nikdy neuvaĹľoval. Mezi ĹľidovskĂ˝mi historiky a teology se “A. D.” -“lĂ©ta PĂˇnÄ›” k oznaÄŤenĂ naĹˇeho letopoÄŤtu nepouĹľĂvalo, protoĹľe by to znamenalo souhlas s vĂ˝znamem tohoto pojmu. MĂsto toho bylo bÄ›ĹľnĂ© objektivnĂ oznaÄŤenĂ “C. E.” - “Common Era -spoleÄŤnĂˇ Ă©ra”, kterĂ© vlastnÄ› znamenalo totĂ©Ĺľ.

“Jak s tĂm souvisĂ skuteÄŤnost, Ĺľe jsem se narodil v NÄ›mecku?”

“No, vymysleli to pĹ™ece Ĺ˝idĂ©.”

Na okamĹľik se v jeho tvĂˇĹ™i objevilo lehkĂ© pĹ™ekvapenĂ. Pak se krĂˇtce zasmĂˇl a odvÄ›til: “UĹľ vĂˇm rozumĂm. Copak nevĂte, Ĺľe jsem takĂ© Ĺ˝id?”

Judy GoldenovĂˇ zĹŻstala stĂˇt jak pĹ™imrazenĂˇ: “VĂˇĹľnÄ›?”

PodĂval se jĂ do tvĂˇĹ™e.

“A co mĂˇ bĂ˝t? PoÄŤkejte, neĹ™Ăkejte nic. Myslela jste si, Ĺľe nevypadĂˇm jako Ĺ˝id, Ĺľe?”

“BojĂm se, Ĺľe jsem opravdu ĹˇlĂˇpla vedle,” odvÄ›tila Judy rozpaÄŤitÄ›. “PĹ™esnÄ› to jsem si Ĺ™Ăkala. A pĹ™itom pĹ™edsudky sama nenĂˇvidĂm.”

PokraÄŤovali dĂˇl v chĹŻzi smÄ›rem k parkoviĹˇti.

“TĂm je vĹˇe jasnĂ©,” Ĺ™ekla.

“Co je jasnĂ©?”

“To C. E.”

“To vĂˇs musĂm, bohuĹľel, zklamat. Pro mÄ› tahle zkratka nemĂˇ ĹľĂˇdnĂ˝ osobnĂ vĂ˝znam. PouĹľĂvĂˇm ji jako objektivnĂ oznaÄŤenĂ, a ne jako symbol neuznĂˇvĂˇnĂ vĂry, kterĂˇ se vyjĂˇdĹ™Ă slovy Anno Domini, v roce narozenĂ naĹˇeho PĂˇna. KromÄ› toho se tato zkratka pouĹľĂvĂˇ v tolika knihĂˇch, Ĺľe tento pojem zaÄŤala pouĹľĂvat i celĂˇ Ĺ™ada mĂ˝ch kolegĹŻ. Ĺ˝idi na ni nemajĂ monopol. Jen proto, Ĺľe nÄ›kdo pouĹľije C. E. mĂsto A. D., nemusĂ bĂ˝t pĹ™ece sionista.”

27

NechtÄ›nÄ› sĂˇhla po svĂ©m Ĺ™etĂzku.

“VĂte,” pokraÄŤoval Ben, kdyĹľ se blĂĹľili k parkoviĹˇti, “vy mluvĂte hebrejsky tak dobĹ™e, jako by to byla vaĹˇe mateĹ™Ĺˇtina. NavĹˇtĂvila jste nÄ›kdy Izrael?”

“Ne, ale jednou bych se tam rĂˇda podĂvala.”

ZĹŻstali stĂˇt u vchodu. Za nimi zachĂˇzelo slunce a horizont hoĹ™el rudÄ›. Ben zdvoĹ™ile ÄŤekal, jestli mladĂˇ Ĺľena Ĺ™ekne jeĹˇtÄ› nÄ›co, aÄŤkoliv tajnÄ› doufal, Ĺľe jejich rozhovor skonÄŤil. Nakonec prohlĂˇsil: “NÄ›kdo jako vy, se zĂˇjmem o nĂˇboĹľenstvĂ, hebrejĹˇtinu a ĹľidovskĂ© dÄ›dictvĂ by mÄ›l vlastnÄ› vĹˇechno prodat a odstÄ›hovat se do Izraele.”

“O to jsem se uĹľ nÄ›kolikrĂˇt pokusila, ale moje plĂˇny se vĹľdycky zhatily. Je tÄ›ĹľkĂ© sehnat penĂze. Ale dÄ›kuji vĂˇm, doktore Messere, Ĺľe jste si na mÄ› udÄ›lal ÄŤas. Na shledanou.”

“Na shledanou.”

KdyĹľ se Ben podĂval na alexandrijskĂ˝ kodex na svĂ©m psacĂm stole, zmocnily se ho vĂ˝ÄŤitky svÄ›domĂ. RadÄ›ji si nalil sklenku vĂna a s jeĹˇtÄ› nezapĂˇlenou dĂ˝mkou se nad nÄ›j sklonil. Doktor Joseph Randall mu pĹ™ed dvÄ›ma tĂ˝dny zaslal fotokopie rukopisu se ĹľĂˇdostĂ o pĹ™esnĂ˝ pĹ™eklad. NaĹˇli ho v koptskĂ©m klĂˇĹˇteĹ™e v pouĹˇti u Alexandrie a byl uloĹľen v EgyptskĂ©m muzeu v KĂˇhiĹ™e. Jednalo se o text v Ĺ™eÄŤtinÄ›, kterĂ˝ mÄ›l celou Ĺ™adu paralel s vatikĂˇnskĂ˝m kodexem, jednĂm z pergamenovĂ˝ch rukopisĹŻ Bible, jeĹľ vznikly v EgyptÄ›. RandallĹŻv papyrus byl nazvĂˇn “Dopis apoĹˇtola Marka” a obsahoval Ĺ™adu nepĹ™esnostĂ, a aÄŤkoliv byl nevyvratitelnÄ› napsĂˇn pĹ™ed mnoha sty lety, nebyl s nejvÄ›tĹˇĂ pravdÄ›podobnostĂ pravĂ˝.

Ben odloĹľil svou dĂ˝mku a dopil sklenku. Z reproduktorĹŻ jeho sterea znÄ›la tiĹˇe Bachova Toccata a Fuga v d-moll. ÄŚasto mu hudba pomĂˇhala v soustĹ™edÄ›nĂ.

Ve tĹ™etĂm a ÄŤtvrtĂ©m stoletĂ se to jen hemĹľilo falzifikĂˇty, kterĂ© byly ÄŤasto povaĹľovĂˇny za dopisy a pĹ™ĂbÄ›hy apoĹˇtolĹŻ. Rukopis, jenĹľ pĹ™ed nĂm leĹľel, musel bĂ˝t celĂˇ staletĂ velice uctĂvĂˇn, neĹľli se ztratil, kdyĹľ mnichovĂ© opustili klĂˇĹˇter, neboĹĄ evangelista Marek byl pĹ™ed devatenĂˇcti sty lety povaĹľovĂˇn za zakladatele kĹ™esĹĄanstvĂ v EgyptÄ›. AlespoĹ� KoptovĂ© tomu vÄ›Ĺ™ili.

“Jestli vĹŻbec nÄ›jakĂ˝ svatĂ˝ Marek existoval,” zamumlal Ben. NedokĂˇzal se soustĹ™edit.

28

Ani vĂno mu nepomohlo a Bach mu zaÄŤĂnal jĂt pomalu na nervy. KromÄ› toho se zapomnÄ›l na zpĂˇteÄŤnĂ cestÄ› stavit v ÄŤistĂrnÄ›.

Kodex byl dlouhĂ© dĂlo a nebyl napsĂˇn pĹ™ĂliĹˇ peÄŤlivÄ›. NÄ›kterĂˇ slova byla nejasnĂˇ, a proto byly nejasnĂ© celĂ© vÄ›ty a nedĂˇvaly smysl. Vracel se k nÄ›kolika jinĂ˝m textĹŻm, aby je porovnal, a cĂtil, Ĺľe se musĂ do prĂˇce nutit. KdyĹľ o nÄ›co pozdÄ›ji Poppea Sabina vyskoÄŤila na stĹŻl, aby zkontrolovala, co na nÄ›m je, vzal ji Ben do nĂˇruÄŤe a zaÄŤal ji hladit.

“MĂˇĹˇ Ăşplnou pravdu, ty moje malĂˇ chundelatĂˇ ÄŹĂˇblice. KdyĹľ nÄ›co dÄ›lat, tak poĹ™ĂˇdnÄ›. A jĂˇ se tĂ© prĂˇci nevÄ›nuji.”

Naslouchal tichĂ©mu vrnÄ›nĂ koÄŤky na svĂ˝ch prsou. Pak vstal, aby si sedl pohodlnÄ›ji do jednĂ© ze dvou lenoĹˇek v obĂ˝vacĂm pokoji. BenĹŻv byt leĹľel v severnĂ ÄŤĂˇsti mÄ›stskĂ© ÄŤtvrti Wilshire, jen o trochu nĂĹľ neĹľ Hollywood, a byl takĂ© patĹ™iÄŤnÄ› drahĂ˝, zato v nÄ›m mÄ›l dost mĂsta a spoustu klidu a mohl neruĹˇenĂ© pracovat. MĂstnosti byly zaĹ™Ăzeny velice komfortnÄ›. ObĂ˝vacĂ pokoj s kobercem, umÄ›leckĂ˝mi pĹ™edmÄ›ty a peÄŤlivÄ› vybĂranĂ˝mi kusy nĂˇbytku byl velmi pohodlnĂ˝. V pracovnÄ› provedenĂ© v kĹŻĹľi a tmavĂ©m dĹ™evÄ› rozmĂstil mnoho polic na knihy. KromÄ› toho mÄ›l k dispozici loĹľnici a kuchyni se zvlĂˇĹˇtnĂm vchodem a balkon. Ben se ve svĂ©m bytÄ› cĂtil dobĹ™e a ÄŤasto jej vyuĹľĂval jako tichĂ© ĂştoÄŤiĹˇtÄ›.

PĹ™esto se dnes veÄŤer nedokĂˇzal uvolnit. “To je vina toho starĂ©ho Ĺ˝ida,” postÄ›Ĺľoval si Poppee, kterĂˇ se otĂrala ÄŤumĂˇÄŤkem o jeho krk. “David ben Jona mÄ› zajĂmĂˇ daleko vĂc neĹľ tenhle falzifikĂˇt.”

Ben si opĹ™el hlavu o opÄ›rku lenoĹˇky a zĂral na strop. SpĂĹˇ vÄ›Ĺ™il v existenci Davida ben Jony neĹľ ve svatĂ©ho jmĂ©nem Marek, kterĂ˝ ĂşdajnÄ› sepsal evangelium. Benjamin Messer byl toho nĂˇzoru, Ĺľe asi v prvnĂm stoletĂ Ĺľil v PalestinÄ› Ĺ™ĂmskĂ˝ Ĺ˝id jmĂ©nem Johannes Markus a nejspĂĹˇe byl zapleten do ÄŤinnosti zĂ©lotĹŻ. Ale kdo v Judeji v tĂ© dobÄ› nebyl? Ale Ĺľe by byl autorem ranĂ©ho a nejkratĹˇĂho evangelia, to bylo krajnÄ› nepravdÄ›podobnĂ©. Markovo evangelium pĹ™ed ÄŤtvrtĂ˝m stoletĂm ani v nÄ›jakĂ© ĂşplnĂ© formÄ› neexistovalo. Co, kromÄ› vĂry v nÄ›j, mohlo dokĂˇzat, Ĺľe je Markovo evangelium “pravÄ›jĹˇĂ” neĹľ napĹ™Ăklad MarkĹŻv dopis, kterĂ˝ teÄŹ leĹľel na BenovÄ› psacĂm stole?

VĂra.

29

Ben sĹ�al brĂ˝le, kterĂ© se mu zdĂˇly bĂ˝t neobvykle tÄ›ĹľkĂ©, a odloĹľil je na odklĂˇdacĂ stolek vedle sebe. Co to vĹŻbec je, vĂra? A jak se dĂˇ mÄ›Ĺ™it? ZdĂˇlo se, Ĺľe vĂru mnoha milionĹŻ kĹ™esĹĄanĹŻ vĹŻbec neovlivĹ�uje to, Ĺľe NovĂ˝ zĂˇkon prokazatelnÄ› existoval v pĂsemnĂ© formÄ› teprve aĹľ kolem roku 300 po Kristu. Na pĹ™esvÄ›dÄŤenĂ milionĹŻ nemÄ›lo vliv ani to, Ĺľe pĹ™ĂbÄ›hy o neposkvrnÄ›nĂ©m poÄŤetĂ, nesÄŤetnĂ˝ch zĂˇzracĂch a vzkĹ™ĂĹˇenĂ z mrtvĂ˝ch se v rukopisech uvĂˇdÄ›jĂ aĹľ celĂˇ stoletĂ potĂ©, co se ĂşdajnÄ› mÄ›ly udĂˇt, a Ĺľe se do dneĹˇka jejich pĹŻvodnost nedala nezvratnÄ› urÄŤit. To byla vĂra.

Na prchavĂ˝ okamĹľik zavzpomĂnal Ben na svoji matku Rosu Messerovou, kterĂˇ naĹˇla milosrdnou smrt jiĹľ pĹ™ed mnoha lety. A stejnÄ› rychle zase vzpomĂnku odsunul. NedÄ›lalo mu to dobĹ™e. StejnÄ› tak Ben dĂˇvno vzdal pokusy pĂˇtrat v nÄ›kolika mĂˇlo vzpomĂnkĂˇch na svĂ© dÄ›tstvĂ po svĂ©m otci rabĂnu Jonu Messerovi. ZemĹ™el, kdyĹľ byl Ben jeĹˇtÄ› malĂ˝.

Stalo se to v Majdanku, malĂ©m mÄ›stÄ› v Polsku, kam byli Ĺ˝idĂ© deportovĂˇni.

Telefon zazvonil tĹ™ikrĂˇt, neĹľ Ben vstal a zvedl sluchĂˇtko.

“Jak ti to jde?” zeptala se Angie. VyjadĹ™ovala zĂˇjem o jeho nejnovÄ›jĹˇĂ pĹ™eklad, a jestli byl pravĂ˝, nebo jen pĹ™edstĂranĂ˝, to nebylo pro Bena dĹŻleĹľitĂ©.

“Pomalu,” odvÄ›til. “No, vlastnÄ› se to vĹŻbec nehĂ˝bĂˇ.”

“Jedl jsi nÄ›co?”

“Ne, nemĂˇm hlad.”

“NechceĹˇ se zastavit?”

Ben zavĂˇhal. BoĹľe, jak by to bylo pĹ™ĂjemnĂ©, troĹˇku se u Angie uvolnit. PosedÄ›t u krbu a na chvĂli zapomenout na starĂ© rukopisy. A pomilovat se s nĂ.

“JĂˇ bych straĹˇnÄ› rĂˇd, Angie, ale dal jsem Randallovi slovo. BoĹľe, a pĹ™itom je ten rukopis takovĂˇ otrava.”

“PoslednÄ› jsi tomu jeĹˇtÄ› Ĺ™Ăkal vĂ˝zva.”

Ben se zasmĂˇl. Jeho snoubenka mÄ›la zvlĂˇĹˇtnĂ dar ÄŤlovÄ›ka rozveselit. “To je totĂ©Ĺľ. Ano, je to vĂ˝zva.” Pohled mu zabloudil zase zpÄ›t k psacĂmu stolu, nezastavil se vĹˇak na fotokopii Randallova kodexu, ale na hnÄ›dĂ© obĂˇlce, kterĂˇ obsahovala tĹ™i fotografie od Weatherbyho.

PrĂˇvÄ› ony mu leĹľely v hlavÄ›. Ne alexandrijskĂ˝ kodex nebo jeho slib Joe Randallovi. Ale ony tĹ™i fragmenty rukopisu, kte—

30

rĂ© byly pĹ™ed krĂˇtkou dobou vykopĂˇny v Khirbit Migdalu, a jejichĹľ poslednĂch pĂˇr Ĺ™ĂˇdkĹŻ jeĹˇtÄ› nepĹ™eloĹľil.

KdyĹľ zavÄ›sil, zĹŻstal dlouho stĂˇt u telefonu a vĹŻbec si nevĹˇiml, Ĺľe se mu Poppea Sabina tĹ™e o nohy. StĹ™ĂdavÄ› mĹ�oukala a vrnÄ›la a ĹˇtĂhlĂ˝m tÄ›lem se mu ovĂjela kolem lĂ˝tek, aby mu svĂ˝m svĹŻdnĂ˝m zpĹŻsobem pĹ™ipomnÄ›la, Ĺľe ona je tu taky. Ale Ben se na ni ani nepodĂval. Myslel na migdalskĂ© rukopisy. Za celou dobu svĂ© profesnĂ drĂˇhy se s niÄŤĂm podobnĂ˝m nesetkal. A kdyby mu Weatherby poslal dalĹˇĂ svitky a David ben Jona chtÄ›l sdÄ›lit synovi nÄ›co zajĂmavĂ©ho, pak by mÄ›l Ben Messer podĂl na jednom z nejvÄ›tĹˇĂch historickĂ˝ch objevĹŻ, kterĂ© se kdy odehrĂˇly.

UĹľ to nedokĂˇzal vydrĹľet. NapÄ›tĂ bylo pĹ™ĂliĹˇ velikĂ© a zvÄ›davost jej pĹ™emohla. K ÄŤertu s jeho slibem Joe Randallovi a s alexandrijskĂ˝m kodexem. David ben Jona chtÄ›l nÄ›co Ĺ™Ăct, a Ben se musel dovÄ›dÄ›t, co.

Toto poĹľehnĂˇnĂ aĹĄ spoÄŤine na tobÄ›, mĹŻj synu, za to, Ĺľe si pĹ™i ÄŤtenĂ mĂ˝ch slov vzpomeneĹˇ na to, Ĺľe jsi Ĺ˝id, syn zaslĂbenĂ© zemÄ› a souÄŤĂˇst Hospodinem vyvolenĂ©ho nĂˇroda. NeboĹĄ jĂˇ jsem Ĺ˝id, mĹŻj otec byl Ĺ˝idem, a proto i ty jsi Ĺ˝id. Nikdy na to nezapomeĹ�, mĹŻj synu.

NynĂ nadeĹˇel ÄŤas, abych ti vyprĂˇvÄ›l to, co by ĹľĂˇdnĂ˝ otec nemÄ›l svĂ©mu synovi Ĺ™Ăkat, a pĹ™ece by ses mÄ›l dozvÄ›dÄ›t - jak ostudnĂ˝ a hrĹŻznĂ˝ mĹŻj ÄŤin byl, neboĹĄ tohle je moje poslednĂ zpovÄ›ÄŹ.

Ben se sklonil nĂĹľ nad fotografii a seĹ™Ădil znovu silnou lampu, kterĂˇ osvÄ›tlovala jeho stĹŻl. Dostal se takĹ™ka na dolnĂ konec papyru a luĹˇtÄ›nĂ bylo stĂˇle obtĂĹľnÄ›jĹˇĂ.

JeruzalĂ©m je tedy zniÄŤen. Jsme rozptĂ˝leni po celĂ© Judeji a Galileji, mnozĂ z nĂˇs byli zahnĂˇni aĹľ do pouĹˇtÄ›. JĂˇ jsem se vrĂˇtil do Magdaly, do svĂ©ho rodiĹˇtÄ›, kterĂ© bude i mĂstem mĂ© smrti. JestliĹľe mÄ› nÄ›kdy budeĹˇ hledat, pĹ™ijdeĹˇ sem. A jĂˇ doufĂˇm, Ĺľe tyto svitky najdeĹˇ.

Ben hledÄ›l nevÄ›Ĺ™ĂcnÄ› na rukopis. Tak ho pĹ™ekvapil, Ĺľe sedÄ›l jako zasaĹľenĂ˝ bleskem. ProtĹ™el si oÄŤi a sklonil se jeĹˇtÄ› nĂĹľ nad svitkem a pĹ™eÄŤetl jeĹˇtÄ› jednou peÄŤlivÄ›: JeruzalĂ©m je tedy zniÄŤen. Bylo to pĹ™ĂliĹˇ neuvÄ›Ĺ™itelnĂ©, neĹľ aby to mohla bĂ˝t pravda! Tato ÄŤtyĹ™i slova JeruzalĂ©m je tedy zniÄŤen mohla znamenat jen jedinĂ©: Ĺ˝e byla napsĂˇna v roce sedmdesĂˇt nebo krĂˇtce potĂ©!

31

“VelkĂ˝ BoĹľe!” zvolal. “Tomu nevÄ›Ĺ™Ăm!” Vstal tak prudce, Ĺľe pĹ™evrĂˇtil Ĺľidli za sebou. PĹ™ed nĂm, na dosah ruky se blĂ˝skala ve svÄ›tle lampy devatenĂˇct staletĂ starĂˇ slova Davida ben Jo-ny, kterĂˇ na nÄ›j pĹ™es celĂ© generace lidstva kĹ™iÄŤela svĂ© poselstvĂ.

“VelkĂ˝ BoĹľe…,” zaĹˇeptal znovu. Pak zvedl Ĺľidli, posadil se a poloĹľil prsty na okraj fotografie.

Ben sedÄ›l dlouho mlÄŤky nad rukopisem a pokouĹˇel se zklidnit svĂ© rozbuĹˇenĂ© srdce. Ale marnÄ›. Bylo to vĂce, neĹľ kdy doufal, vĂce, neĹľ o ÄŤem kdy snil. David ben Jona svĂ˝mi vlastnĂmi slovy uvedl pro dneĹˇnĂ svÄ›t datum stejnÄ› bezpeÄŤnÄ›, jako by nadepsal rok jasnÄ› rudĂ˝m inkoustem.

Benovi se udÄ›lalo rozÄŤilenĂm aĹľ nevolno. MusĂ o tom Weatherbymu ihned Ĺ™Ăct. Ale napĹ™ed si musĂ bĂ˝t naprosto jistĂ˝, Ĺľe rukopis pĹ™eloĹľil sprĂˇvnÄ›. Pak Weatherbymu zatelegrafuje. MusĂ si jeĹˇtÄ› jednou projĂt ty prvnĂ dvÄ› fotografie a ujistit se, Ĺľe se ani tam v pĹ™ekladu nedopustil chyby.

RozradostnÄ›nĂ˝ Ben vzal do nĂˇruÄŤe Poppeu, pĹ™itiskl se k nĂ tvĂˇĹ™Ă a zamumlal: “NechĂˇpu, jak mĹŻĹľeĹˇ bĂ˝t tak chladnĂˇ a nezĂşÄŤastnÄ›nĂˇ. NejspĂĹˇ to bude tĂm, Ĺľe je ti ĂşplnÄ› jedno, Ĺľe nĂˇm prĂˇvÄ› David ben Jona sdÄ›lil, Ĺľe svĂ© poselstvĂ sepsal zhruba ÄŤtyĹ™icet let po smrti JeĹľĂĹˇe. CoĹľ mĹŻĹľe znamenat jen jedinĂ©,” pĹ™ejel oÄŤima pĹ™es text, “a sice to, Ĺľe David Ĺľil v JeruzalĂ©mÄ› nejspĂĹˇ ve stejnĂ© dobÄ› jako JeĹľĂĹˇ.”

KdyĹľ Ben domluvil a jeho poslednĂ slova jeĹˇtÄ› doznĂvala prostorem, napadla jej jinĂˇ myĹˇlenka. Rychle odloĹľil Poppeu na podlahu a podĂval se na fotografie. Z tĂ© novĂ© myĹˇlenky, kterĂˇ mu tak nĂˇhle a neÄŤekanÄ› probleskla hlavou, jej zamrazilo.

Jen s nĂˇmahou dokĂˇzal odvrĂˇtit oÄŤi od papyru. HledÄ›l do svĂ©ho tmavĂ©ho pokoje. Ne, ta novĂˇ myĹˇlenka se mu vĹŻbec nelĂbila.

NĂˇhlĂˇ pĹ™edstava, Ĺľe Davidova kletba… kletba MojĹľĂĹˇe… mohla mĂt nÄ›co spoleÄŤnĂ©ho s tĂm druhĂ˝m Galilejcem. A Ĺľe se David zpovĂdal z nÄ›jakĂ©ho zloÄŤinu… Benjamin se zachvÄ›l, jako by se mĂstnostĂ prohnal chladnĂ˝ zĂˇvan pĹ™edtuchy.

32

Kapitola tĹ™etĂ

Angie odnesla nĂˇdobĂ po veÄŤeĹ™i a uklidila kuchyĹ�, zatĂmco si Ben v jejĂm obĂ˝vacĂm pokoji hrĂˇl na “Ĺˇkatule, hejbejte se”.

Nejprve se usadil v lenoĹˇce a poĹĄukĂˇval prsty na opÄ›rkĂˇch. Pak vstal a tÄ›Ĺľce dopadl na divan. O minutu pozdÄ›ji vyskoÄŤil a posadil se na konec gauÄŤe. VzĂˇpÄ›tĂ se opÄ›t zvedl a usedl na druhĂ˝ konec. Potom pĹ™echĂˇzel sem a tam po pokoji, chvĂli posedÄ›l u klavĂru a kdyĹľ se Angie vrĂˇtila z kuchynÄ›, naĹˇla ho sedÄ›t v lenoĹˇce, do kterĂ© se posadil na zaÄŤĂˇtku.

“MyslĂm, Ĺľe bychom dnes veÄŤer radĹˇi do kina jĂt nemÄ›li,” prohlĂˇsila.

“A proÄŤ ne?”

“No, obvykle se pĹ™i filmu musĂ sedÄ›t celou dobu na jednom mĂstÄ› a…” Opsala rukou oblouk po mĂstnosti.

Ben se zasmĂˇl a natĂˇhl nohy. “MrzĂ mÄ› to. MyslĂm, Ĺľe jsem nervĂłznĂ.”

Angie usedla na opÄ›radlo lenoĹˇky a prsty prohrĂˇbla Benovu bujnou blonÄŹatou kĹˇtici. Byl druhĂ˝ veÄŤer po senzaÄŤnĂm objevu ÄŤasovĂ©ho Ăşdaje v rukopisu Davida ben Jony.

Jeho ĹˇlachovitĂ© tÄ›lo pĹŻsobilo takĹ™ka atleticky, takĹľe by nikdo, kdo se na nÄ›j podĂval, nikdy nepĹ™edpoklĂˇdal, Ĺľe se jeho Ĺľivot odehrĂˇvĂˇ z vÄ›tĹˇĂ ÄŤĂˇsti mezi univerzitou a pracovnou.

“Budu rĂˇda, aĹľ se ti Weatherby zase ozve.”

“JĂˇ taky. David ben Jona nemÄ›l prĂˇvo nechat mÄ› takhle ve Ĺˇtychu.”

Angie se podĂvala Benovi hloubavÄ› do tvĂˇĹ™e a vĹˇimla si, jak je napjatĂ˝. Myslela na to, jak byl rozruĹˇenĂ˝, kdyĹľ jĂ pĹ™ed dvÄ›ma dny zatelefonoval a nesouvisle plĂˇcal do sluchĂˇtka. Mlel o JeruzalĂ©mu, kterĂ˝ byl zniÄŤen, a ona celou hrozivÄ› dlouhou

33

chvĂli vÄ›Ĺ™ila, Ĺľe ArabovĂ© podnikli atomovĂ˝ Ăştok. Ale pak Ĺ™ekl nÄ›co o “dobÄ› KristovÄ›” a Angie s ulehÄŤenĂm poznala, Ĺľe Be-novo rozruĹˇenĂ zpĹŻsobily svitky.

ProbdÄ›la s nĂm celou noc, kdy on neustĂˇle znovu a znovu prochĂˇzel tĹ™etĂ fotografii. “JeruzalĂ©m byl zniÄŤen jen jedinkrĂˇt v celĂ© historii lidstva. Stalo se to roku 70 naĹˇeho letopoÄŤtu a Ĺ˝idĂ© byli rozprĂˇĹˇeni do vĹˇech svÄ›tovĂ˝ch stran. Tato katastrofa se zjevnÄ› tĂ˝kala i Davida, a ten uprchl do svĂ©ho rodnĂ©ho mÄ›sta, aby se tam ukryl. Jsem pĹ™esvÄ›dÄŤen, Ĺľe je mĹŻj vĂ˝klad sprĂˇvnĂ˝. Jsem si jist, Ĺľe jsem nic nepĹ™ehlĂ©dl.”

Pak se jeĹˇtÄ› jednou natĂˇhl pro fotografii a rychle ji pĹ™elĂ©tl oÄŤima. “VidĂĹˇ? VidĂĹˇ to tady? Tohle slovo je zcela jasnĂ©. NedĂˇ se zamÄ›nit. A tahle krĂˇtkĂˇ vÄ›ta…” Zamumlal nÄ›co v cizĂm tvrdÄ› znÄ›jĂcĂm jazyce. “NenĂ pochyby o tom, co obsahuje. A to takĂ© znamenĂˇ, Ĺľe Weatherby se pĹ™i svĂ©m odhadu mĂ˝lil takĹ™ka o dvÄ› stoletĂ, Angie!”

VyprĂˇvÄ›l jĂ o tĂ© vĂ˝jimeÄŤnĂ© udĂˇlosti v dÄ›jinĂˇch, kterou znamenalo zniÄŤenĂ JeruzalĂ©ma. PĹ™i obsazenĂ Ĺ™ĂmskĂ˝mi bojovĂ˝mi jednotkami tenkrĂˇt zahynulo skoro veĹˇkerĂ© obyvatelstvo mÄ›sta. Ĺ˝idĂ© se uĹľ celĂˇ lĂ©ta vzpĂrali Ĺ™ĂmskĂ© nadvlĂˇdÄ›. ÄŚastokrĂˇt se stalo, Ĺľe byli rebelovĂ© a buĹ™iÄŤi ukĹ™iĹľovĂˇni. A kdyĹľ koneÄŤnÄ› vypuklo povstĂˇnĂ, kterĂ© historici oznaÄŤili jako prvnĂ Ĺľidovskou vĂˇlku, stĂˇlo to Ĺ�Ăm tĂ©mÄ›Ĺ™ pÄ›t krvavĂ˝ch let, neĹľ se mu je podaĹ™ilo udolat.

“VĂĹˇ, my si myslĂme, Ĺľe rukopisy z MrtvĂ©ho moĹ™e byly ukryty v jeskyni prĂˇvÄ› proto, Ĺľe jeĹˇtÄ› stĂˇle hrozilo nebezpeÄŤĂ ze strany Ĺ™ĂmskĂ˝ch vojĂˇkĹŻ. EssejĹˇtĂ mniĹˇi, kteĹ™Ă jĂlovĂ© nĂˇdoby se svitky schovali, poÄŤĂtali s tĂm, Ĺľe se jednoho dne vrĂˇtĂ a odnesou je. Rukopisy z Masady byly nalezeny v ruinĂˇch, kterĂ© svÄ›dÄŤĂ o zniÄŤenĂ Ĺ™ĂmskĂ˝mi legiemi. Ĺ�ĂmanĂ© pevnost po dobytĂ spĂˇlili. A dopisy Simona Bar Kochby, poslednĂho vĹŻdce ĹľidovskĂ©ho povstĂˇnĂ, skryli ĹľidovĹˇtĂ vlastenci po definitivnĂ totĂˇlnĂ porĂˇĹľce roku 135 naĹˇeho letopoÄŤtu v jeskynĂch pouĹˇtÄ› Juda. A teÄŹ se dostĂˇvĂˇme k Davidu ben Jonovi, kterĂ˝ uprchl pĹ™ed Ĺ™ĂmskĂ˝mi oddĂly do Magdaly… VidĂĹˇ, jak vĹˇechno do sebe zapadĂˇ?”

Angie pĹ™ikĂ˝vla a potlaÄŤila zĂvnutĂ. Ben vyprĂˇvÄ›l dĂˇl o tom, Ĺľe zniÄŤenĂ JeruzalĂ©ma vymazalo na celĂˇ staletĂ stĂˇt Izrael z mapy svÄ›ta. “AĹľ do roku 1948. Tak dlouho jim trvalo, neĹľ zĂskali zpÄ›t zemi, o niĹľ marnÄ› bojovali pĹ™edchozĂch 1900 let.”

34

Nakonec Ben usnul tvrdĂ˝m spĂˇnkem a nebyl k probuzenĂ. Angie zatelefonovala rĂˇno na univerzitu a zruĹˇila Benovy hodiny. Odpoledne pak oba telegrafovali Weatherbymu do Galileje. V pĂˇtek rĂˇno byl Ben daleko klidnÄ›jĹˇĂ a podstatnÄ› vyrovnanÄ›jĹˇĂ a dokĂˇzal se na udĂˇlosti podĂvat z jinĂ©ho Ăşhlu. Jako obvykle oduÄŤil pĂˇteÄŤnĂ hodiny a poskytl konzultace tĹ™em svĂ˝m studentĹŻm.

O tom uvaĹľoval teÄŹ, kdyĹľ zase sedÄ›l doma. Byla u nÄ›j Angie. ObjĂmala ho paĹľĂ kolem ramen a prsty mu proÄŤesĂˇvala vlasy. Nejprve s nĂm chtÄ›li mluvit dva studenti z jeho kursu “VĂ˝znam hebrejskĂ˝ch rukopisĹŻ”, jako tĹ™etĂ za nĂm pĹ™iĹˇla Judy GoldenovĂˇ. A o tomto setkĂˇnĂ teÄŹ pĹ™emĂtal.

“ChtÄ›la bych zmÄ›nit tĂ©ma svĂ© seminĂˇrnĂ prĂˇce, doktore Messere.” SedÄ›la proti nÄ›mu na Ĺľidli v jeho malinkĂ© kancelĂˇĹ™i a drĹľela v nĂˇruÄŤĂ celĂ˝ stoh knih. LesklĂ© ÄŤernĂ© vlasy jĂ splĂ˝valy volnÄ› pĹ™es ramena a rĂˇmovaly jejĂ neobvykle bledĂ˝ obliÄŤej.

KdyĹľ promluvila, pomyslel si Ben, jak velice se liĹˇĂ od Angie. A pak mu pĹ™ipadlo velice zvlĂˇĹˇtnĂ, Ĺľe ho nÄ›co podobnĂ©ho mohlo napadnout.

“Nebude to pro vĂˇs pĹ™ĂliĹˇ nĂˇroÄŤnĂ©? VĹľdyĹĄ uĹľ jste shromĂˇĹľdila veĹˇkerĂ˝ potĹ™ebnĂ˝ materiĂˇl a zaÄŤala jej tĹ™Ădit.”

“Ano, mĂˇte pravdu. Ale to tĂ©ma mÄ› pĹ™estalo zajĂmat. No. pohlĂ©dla na nÄ›j zpĹ™Ăma, “tak ĂşplnÄ› mÄ› zajĂmat nepĹ™estalo. Ale naĹˇla jsem nÄ›co, co mÄ› bavĂ daleko vĂc. VĂm, jak nesnĂˇĹˇĂte, kdyĹľ nÄ›kdo uprostĹ™ed semestru zmÄ›nĂ tĂ©ma, ale myslĂm si, Ĺľe bych na jinĂ©m poli mohla odvĂ©st lepĹˇĂ prĂˇci.”

Ben sĂˇhl po svĂ© dĂ˝mce. “Nebude vĂˇm vadit, kdyĹľ si zakouĹ™Ăm?”

Judy zakroutila hlavou. VlastnÄ› jĂ to vadilo. NesnĂˇĹˇela, kdyĹľ jĂ nÄ›kdo foukal kouĹ™ do obliÄŤeje. Ale koneckoncĹŻ byla v jeho kancelĂˇĹ™i a chtÄ›la od nÄ›j laskavost.

Ben udÄ›lal jako obvykle ze zapĂˇlenĂ dĂ˝mky dlouhĂ˝ obĹ™ad a minutu ÄŤi dvÄ› mlÄŤel. KdyĹľ byl koneÄŤnÄ› hotov, prohlĂˇsil pĹ™es Ĺˇedou clonu tabĂˇkovĂ©ho dĂ˝mu: “VlastnÄ› bych vĂˇs mÄ›l od takovĂ©ho kroku odradit, ale zjevnÄ› vĂˇs nÄ›co jinĂ©ho zaujalo vĂce. MĂˇte dobrĂ© vĂ˝sledky, jste dobrĂˇ studentka. TakĹľe si jen poznamenĂˇm vaĹˇe novĂ© tĂ©ma.” OtevĹ™el svou oĹˇuntÄ›lou kartotĂ©ku, vytĂˇhl z nĂ evidenÄŤnĂ lĂstek, nÄ›co pĹ™eĹˇkrtl a pĹ™ipravil si pero. TĂˇzavÄ› zvedl oÄŤi.

35

“NovĂ˝ nĂˇmÄ›t by mÄ›l bĂ˝t: HebrejĹˇtina Eleasara ben Jehudy.”

Ben si to zapsal, zastrÄŤil kartu zpÄ›t a zatĂˇhl z dĂ˝mky. “To mi nepĹ™ipadĂˇ jako snadnĂ© tĂ©ma, i kdyĹľ se hodĂ k lĂˇtce, kterou probĂrĂˇme. Ale co vĂˇm nevyhovuje na prvnĂm tĂ©matu: Jazyk AĹˇkenazimĹŻv’?”

“Bylo pĹ™ĂliĹˇ Ăşzce specializovanĂ© a omezovalo mÄ›. A nejspĂĹˇ se nedalo ani vhodnÄ› aplikovat na vyuÄŤovacĂ lĂˇtku. Co dÄ›lal Ben Jehuda pro hebrejĹˇtinu, to mĹŻĹľeme slyĹˇet v izraelskĂ©m rozhlase nebo si pĹ™eÄŤĂst v tel-avivskĂ˝ch novinĂˇch.”

“ZdĂˇ se mi, Ĺľe to bude velice nĂˇroÄŤnĂ© tĂ©ma. Budete mĂt na jeho zpracovĂˇnĂ dost ÄŤasu?”

Judy se pousmĂˇla: “VĂc neĹľ dost.”

Ben bezmyĹˇlenkovitÄ› bafal ze svĂ© dĂ˝mky. “O ÄŤem chcete psĂˇt svou zĂˇvÄ›reÄŤnou prĂˇci?”

“UĹľ jsem se rozhodla. VĹľdycky jsem se zajĂmala o zvlĂˇĹˇtnĂ nĂˇboĹľenskĂ© skupiny, kterĂ© se vymykaly vlivu vĂ˝znamnĂ˝ch historickĂ˝ch a nĂˇboĹľenskĂ˝ch proudĹŻ.”

“Jako tĹ™eba samaritĂˇni?”

“PĹ™esnÄ› tak. Ale Ĺ™Ăkala jsem si, Ĺľe bych se zabĂ˝vala Kopty, kĹ™esĹĄanskou cĂrkvĂ v EgyptÄ›. MoĹľnĂˇ jejich koĹ™eny.”

“SkuteÄŤnÄ›? PĹ™edstavoval jsem si, Ĺľe si vyberete nÄ›co, co by vĂce souviselo s vaĹˇĂ vlastĂ.”

“ProÄŤ? Za co mÄ› vlastnÄ›, doktore Messere, povaĹľujete? MyslĂte si, Ĺľe jsem pĹ™ĂsnÄ› vÄ›Ĺ™ĂcĂ Ĺ˝idovka?”

Ben ji chvilku pozoroval, pak odvrĂˇtil hlavu a zasmĂˇl se. Bylo to zvlĂˇĹˇtnĂ, ale prĂˇvÄ› to odpovĂdalo dojmu, kterĂ˝ v nÄ›m Judy GoldenovĂˇ vzbudila - dcera Izraele, nadĹˇenĂˇ sionistka.

“Nejsem ani ortodoxnĂ Ĺ˝idovka,” Ĺ™ekla pobavenÄ›. “MrzĂ mÄ›, Ĺľe jsem vĂˇs zklamala. O ĹˇĂˇbesu vaĹ™Ăm.”

“VĂˇĹľnÄ›?” Vyvolal si v pĹ™edstavĂˇch sobotnĂ rituĂˇly a omezenĂ. Dnes se tomu dokĂˇzal smĂˇt. UĹľ dlouho si na ty dĂˇvnĂ© bezĂştÄ›ĹˇnĂ© ĹˇĂˇbesy nevzpomnÄ›l. A stejnÄ› zvlĂˇĹˇtnĂ bylo, Ĺľe si uvÄ›domil teprve ve chvĂli, kdy sedÄ›l pĹ™ed Judy Goldenovou, Ĺľe slova “jsem Ĺ˝id”, kterĂˇ vyĹ™kl pĹ™ed dvÄ›ma dny, kdyĹľ si spolu povĂdali, pronesl poprvĂ© po tĹ™iadvaceti letech. TenkrĂˇt ho nepĹ™ekvapila, ale teÄŹ v pĹ™Ătomnosti onĂ© dĂvky byl zmaten.

“KoptovĂ© jsou zajĂmavĂˇ skupina,” Ĺ™ekl. “Svoje nĂˇboĹľenstvĂ odvozujĂ uĹľ od svatĂ©ho Marka a do dneĹˇka odolali mohutnĂ©mu nĂˇtlaku islĂˇmu. Jejich muzeum v jiĹľnĂ ÄŤĂˇsti KĂˇhiry je jedineÄŤnĂ©.”

36

I

“To si umĂm pĹ™edstavit.”

Jeho dĂ˝mka pomalu dohoĹ™Ăvala. Proto ji vyklepal do levnĂ©ho sklenÄ›nĂ©ho popelnĂku na psacĂm stole. “NĂˇhodou prĂˇvÄ› pĹ™eklĂˇdĂˇm kodex, kterĂ˝ byl pĹ™ed krĂˇtkou dobou nalezen poblĂĹľ Alexandrie. Ukryli ho ve starĂ©m opuĹˇtÄ›nĂ©m klĂˇĹˇteĹ™e, kterĂ˝ byl obĂ˝vĂˇn naposledy v ĹˇestnĂˇctĂ©m nebo sedmnĂˇctĂ©m stoletĂ.‘4

“Opravdu?”

“RĂˇd vĂˇm ho nÄ›kdy ukĂˇĹľu.”

“Ach, to by byla nĂˇdhera.”

“PokusĂm se nezapomenout. TĹ™eba pĹ™ĂĹˇtĂ tĂ˝den.” Ăškradkem pohlĂ©dl na hodinky. Touto dobou uĹľ urÄŤitÄ› roznesli poĹˇtu. ChtÄ›l domĹŻ. UĹľ by mohlo nÄ›co dojĂt od Weatherbyho, moĹľnĂˇ dalĹˇĂ svitek… “NenĂ to originĂˇl, vĂte, ale je to velice kvalitnĂ fotokopie. PĹŻvodnĂ rukopis je uchovĂˇvĂˇn v KĂˇhiĹ™e. A teÄŹ, kdybyste mÄ› mohla omluvit…”

Z otevĹ™enĂ©ho krbu se ozvalo hlasitĂ© zapraskĂˇnĂ, vyletÄ›lo pĂˇr jisker a Ben se vrĂˇtil do souÄŤasnosti. Angie vstala a ÄŤesala si vlasy pĹ™ed zrcadlem. Sledoval, jak jejĂ bronzovĂ© vlasy odrĂˇĹľejĂ zĂˇĹ™ ohnÄ›. Dohodli se, Ĺľe se v dobÄ› volna mezi semestry vezmou. Ale to bude jeĹˇtÄ› za mnoho tĂ˝dnĹŻ. ChtÄ›la prodat vybavenĂ svĂ©ho bytu a pĹ™istÄ›hovat se k nÄ›mu. JedinĂ˝m dĹŻvodem, proÄŤ spolu neĹľili uĹľ teÄŹ, byla jeho prĂˇce. PotĹ™eboval k nĂ klid a samotu, moĹľnost uchĂ˝lit se do ĂşstranĂ.

“MoĹľnĂˇ nÄ›co pĹ™ijde zĂtra,” utÄ›Ĺˇovala ho, kdyĹľ uvidÄ›la jeho tvĂˇĹ™ za sebou v zrcadle.

“Doufejme.” Odpoledne spÄ›chal hned po rozhovoru s Judy Goldenovou domĹŻ, ale naĹˇel jen prĂˇzdnou schrĂˇnku. “PĹ™ĂĹˇtĂ svitek by mohl bĂ˝t jeĹˇtÄ› zajĂmavÄ›jĹˇĂ.”

Ben cĂtil, jak vraĹˇtĂ ÄŤelo. Do jakĂ© mĂry se jeho Ĺľivot po svatbÄ› zmÄ›nĂ? Jak si i potom uchovat soukromĂ, na jakĂ© byl zvyklĂ˝? Sice slĂbila, Ĺľe ho nebude pĹ™i prĂˇci ruĹˇit a chodit do jeho pracovny, kdyĹľ bude pĹ™eklĂˇdat, ale pĹ™esto ho nÄ›kdy najednou pĹ™epadaly pochyby. Dnes veÄŤer napĹ™Ăklad trvala na tom, Ĺľe pĹŻjdou do kina. Tvrdila, Ĺľe mu udÄ›lĂˇ dobĹ™e, kdyĹľ se uvolnĂ a zapomene na svoje svitky.

Ale Ben si nebyl jist, jestli o to stojĂ.

V pondÄ›lĂ rĂˇno se koneÄŤnÄ› cĂtil zase normĂˇlnÄ›. O vĂkendu strĂˇvil spoustu ÄŤasu o samotÄ› a pĹ™emĂ˝Ĺˇlel. DĂky tomu vidÄ›l

37

opÄ›t vÄ›ci o nÄ›co jasnÄ›ji. KoneckoncĹŻ byl vÄ›dec, ĹľĂˇdnĂ˝ romantickĂ˝ snĂlek. To, Ĺľe byly prvnĂ tĹ™i fragmenty v tak dobrĂ©m stavu a mÄ›ly tak ohromujĂcĂ charakter, zdaleka neznamenalo, Ĺľe ostatnĂ ÄŤĂˇsti, kterĂ© se naĹˇly ve zĹ™ĂceninĂˇch Migdalu, musejĂ bĂ˝t stejnÄ› zajĂmavĂ©. Musel se smĂĹ™it s pĹ™ĂpadnĂ˝m zklamĂˇnĂm a ne-upĂnat se tolik na nÄ›.

Celou sobotu a nedÄ›li pracoval na alexandrijskĂ©m kodexu a poslal Randallovi obsĂˇhlou zprĂˇvu.

Jeho klid a nezaujatost vÄ›dce vĹˇak vzaly za svĂ©, kdyĹľ v pondÄ›lĂ odpoledne otevĹ™el schrĂˇnku a do rukou mu vypadla lehce poĹˇkozenĂˇ obĂˇlka s izraelskĂ˝mi znĂˇmkami.

PĹ™ekvapenÄ› zjistil, Ĺľe se mu potĂ dlanÄ›, kdyĹľ se takĹ™ka obĹ™adnÄ› chystal k prĂˇci. “Jsem rozÄŤilenÄ›jĹˇĂ, neĹľ jsem si myslel,” pomyslel si pobavenÄ›. Pak se usmĂˇl. VÄ›dÄ›l proÄŤ. “PĹ™ed objevem Tutanchamonova hrobu nikdy nikdo neslyĹˇel o Howardu Carterovi! StejnÄ› jako jeĹˇtÄ› nikdo neslyĹˇel o Benjaminu Messerovi!”

ProĹˇel mĂstnostĂ, pozhasĂnal vĹˇechna svÄ›tla kromÄ› lampy na pracovnĂm stole, aby se mohl lĂ©pe soustĹ™edit na prĂˇci. Pak dal do pĹ™ehrĂˇvaÄŤe nÄ›kolik desek Bacha a Chopina a ztlumil jej. Nalil si sklenku vĂna, ujistil se, Ĺľe mĂˇ tabĂˇk do dĂ˝mky na dosah ruky a usadil se u psacĂho stolu.

OtĹ™el si dlanÄ› o kalhoty. Ben byl vĹˇeobecnÄ› znĂˇmĂ˝ svĂ˝m bezstarostnĂ˝m chovĂˇnĂm a smyslem pro humor. HodnÄ› a ÄŤasto se smĂˇl a pokouĹˇel se brĂˇt vÄ›ci na lehkou vĂˇhu. KdyĹľ se vĹˇak jednalo o starĂ© rukopisy, rychle zvĂˇĹľnÄ›l. VĂˇĹľil si neznĂˇmĂ˝ch muĹľĹŻ, nad jejichĹľ slovy a vÄ›tami prosedÄ›l celĂ© dny. Ctil jejich ideĂˇly, jejich oddanost a zboĹľnost, se kterou sepisovali svatĂˇ slova, dokonce mÄ›l pĹ™ed nimi takĹ™ka posvĂˇtnou hrĹŻzu. VÄ›tĹˇinou s jejich nĂˇboĹľenskĂ˝mi nĂˇzory a nacionalismem nesouhlasil. Jejich pĹ™esvÄ›dÄŤenĂ nebylo jeho vĂrou, ale pĹ™esto je obdivoval pro jejich vroucnost a vytrvalost. A pokaĹľdĂ©, kdyĹľ se mu dostal do rukou novĂ˝ text, nejprve si na okamĹľik pĹ™ipomnÄ›l dĂˇvno zapomenutĂ©ho ÄŤlovÄ›ka, kterĂ˝ jej napsal.

TentokrĂˇt byly v zalepenĂ© obĂˇlce ÄŤtyĹ™i fotografie, ke kterĂ˝m byl sponkou pĹ™ipevnÄ›n na stroji psanĂ˝ dopis Johna Weatherbyho s mnoha pĹ™eklepy. Ten si Ben pĹ™eÄŤetl nejprve.

StarĂ˝ archeolog ho krĂˇtkĂ˝mi vÄ›tami informoval o tom, Ĺľe se

38

zprĂˇva o nĂˇlezu rozĹˇĂĹ™ila, a o vzruĹˇenĂ, kterĂ© vyvolala. Psal o ÄŤtyĹ™ech jĂlovĂ˝ch nĂˇdobĂˇch, kterĂ© nalezl, o ĹľalostnĂ©m stavu dvou svitkĹŻ a hektickĂ©m vypÄ›tĂ, s nĂmĹľ se nynĂ pohybuje mezi JeruzalĂ©mem a mĂstem vykopĂˇvek. Weatherbyho dopis konÄŤil slovy: “MrzĂ nĂˇs, Ĺľe je svitek ÄŤĂslo ÄŤtyĹ™i tak poĹˇkozenĂ˝. KdyĹľ jsme zjistili, Ĺľe svitek ÄŤĂslo tĹ™i vypadĂˇ vinou trhliny v nĂˇdobÄ› jako hrouda dehtu, byli jsme pĹ™esvÄ›dÄŤeni, Ĺľe MojĹľĂĹˇova kletba pĹŻsobĂ!”

Ben se nad tÄ›mito Ĺ™Ăˇdky bolestnÄ› usmĂˇl. Existovala spousta lidĂ, zvlĂˇĹˇtÄ› pak novinĂˇĹ™ĹŻ,, kteĹ™Ă se kletby starĂ©ho Davida ben Jony horeÄŤnÄ› chytĂ a udÄ›lajĂ z nĂ senzaci. StaÄŤĂ si vzpomenout na to, co udÄ›lali z Tutanchamonovy kletby! Zakroutil hlavou. MojĹľĂĹˇova kletba, no ovĹˇem!

A co se stane, aĹľ Weatherby dostane mĹŻj telegram? Pak se kaĹľdĂ˝ dovĂ, kdy David sepsal svoji zpovÄ›ÄŹ, a aĹľ se tohle prosĂˇkne na veĹ™ejnost, bude po klidu.

Ben si pĹ™edstavoval titulky: V GALILEJI NALEZENY RUKOPISY Z ÄŚASĹ® JEĹ˝ĂŤĹ E KRISTA. To by staÄŤilo na to, aby se rozpoutal rumraj po celĂ©m svÄ›tÄ›. StaÄŤĂ Ĺ™Ăct “prvnĂ stoletĂ” a “Galilea” a vypukne masovĂˇ hysterie. A kdyĹľ je jeĹˇtÄ› ve hĹ™e antickĂˇ kletba…

Sejmul sponku a opatrnÄ› rozloĹľil fotografie. Na kaĹľdĂ© bylo v hornĂm pravĂ©m rohu ÄŤĂslo, kterĂ© udĂˇvalo jejĂ poĹ™adĂ. Byly posklĂˇdĂˇny tak, jak nĂˇsledovaly.

Vzal do ruky prvnĂ a ostatnĂ tĹ™i vrĂˇtil do obĂˇlky. Byl na nĂ potrhanĂ˝ papyrus, kterĂ˝ byl vyfotografovĂˇn na neutrĂˇlnĂm pozadĂ. Ben ihned poznal rukopis Davida ben Jony. ĂštrĹľek o rozmÄ›rech 16 krĂˇt 20 cm byl v relativnÄ› dobrĂ©m stavu. Byl psĂˇn aramejsky.

MuĹľ by mÄ›l poznat svĂ©ho otce, ale ty se o mnÄ› dovĂĹˇ jen to, co ti Ĺ™eknu. VÄ›z tedy, mĹŻj synu, ze se tvĹŻj otec David narodil jako syn Jona ben Ezekiela a jeho dobrĂ© Ĺľeny Ruth z rodu BenjaminĹŻ ve mÄ›stÄ› Magdala. Stalo se tak ve dvacĂˇtĂ©m roce vlĂˇdy imperĂˇtora Tiberia Claudia Nera, ve kterĂ©m byli konzuly Paulus Fabius Persicus a Lucius Vitellius. Byl prosinec, osmatĹ™icĂˇtĂ˝ rok Heroda Antipa, vlĂˇdce Galiley a Perey.

“DobrĂ˝ BoĹľe!” zamumlal Ben uĹľasle. “Davide ben Jono, ty mÄ› nikdy nepĹ™estaneĹˇ ohromovat!”

OdloĹľil tuĹľku a masĂroval si spĂˇnky. Rozbolela ho hlava.

39

VÄ›dÄ›l, Ĺľe to zpĹŻsobilo narĹŻstajĂcĂ napÄ›tĂ a rozruĹˇenĂ. S pochybnostmi zĂral na prvnĂ odstavec. Byl natolik vĂ˝znamnĂ˝, Ĺľe se mu z toho dÄ›lalo nevolno.

SkuteÄŤnost, Ĺľe David zcela pĹ™esnÄ› uvedl ÄŤasovĂ˝ Ăşdaj, pĹ™edstavovala pro lidstvo nejvÄ›tĹˇĂ dar, kterĂ˝ mu mohl dĂˇt. NeĹ™ekl tĂm nic svÄ›tobornĂ©ho. VĂ˝znam tohoto Ăşdaje spoÄŤĂval v tom, Ĺľe zcela pĹ™esnÄ› vymezil hranice jinak nejistĂ© vÄ›dy. Mnoho jinĂ˝ch rukopisĹŻ v muzeĂch po celĂ©m svÄ›tÄ›, kterĂ© byly dodateÄŤnÄ› jen pĹ™ibliĹľnÄ› ÄŤasovÄ› zaĹ™azeny, bylo moĹľnĂ© porovnĂˇnĂm druhu pĂsma a rukopisu Davidova svitku datovat pĹ™esnÄ›ji. VlastnĂmi slovy potvrdil starĂ˝ Ĺ˝id oficiĂˇlnĂ titul Heroda a dobu jeho vlĂˇdy spojil s Tiberiem, bezprostĹ™ednĂm nĂˇslednĂkem cĂsaĹ™e Augusta. TÄ›mito nÄ›kolika Ĺ™Ăˇdky David ben Jona prozradil, Ĺľe Magdala musela bĂ˝t vÄ›tĹˇĂ, neĹľ se dosud pĹ™edpoklĂˇdalo. Vyplynulo z nich, Ĺľe on sĂˇm byl ÄŤlovÄ›k s rozhledem, vzdÄ›lanĂ˝, moĹľnĂˇ dokonce uÄŤenec, i kdyĹľ ne helĂ©nista.

Bylo to moĹľnĂ©? Ben si nepĹ™ĂtomnÄ› ÄŤistil brĂ˝le cĂpem koĹˇile. Mohl se tak svÄ›taznalĂ˝ ÄŤlovÄ›k jako David vyhnout vlivu he-lĂ©nskĂ©ho prostĹ™edĂ a uchovat svĂ© ĹľidovstvĂ? KdyĹľ si ÄŤlovÄ›k vzpomene na Hillela a Gamaliela, tak ano. Nebo pĹ™ĂpadnÄ› na’ Saula z Tauru. Ben se nĂˇhle zdÄ›sil. KdyĹľ jeĹˇtÄ› jednou pĹ™eletÄ›l Ĺ™Ăˇdky, kterĂ© uĹľ pĹ™eloĹľil, aby se ujistil o sprĂˇvnosti ĂşdajĹŻ, zarazil se u roku cĂsaĹ™e Tibena. Ve dvacĂˇtĂ©m roce… Tiberius vlĂˇdl takĹ™ka tĹ™iadvacet let, od roku ÄŤtrnĂˇct do roku tĹ™icet sedm naĹˇeho letopoÄŤtu. To by mohlo znamenat, Ĺľe David ben Jona pĹ™iĹˇel na svÄ›t tĹ™inĂˇctĂ©ho prosince roku tĹ™icet ÄŤtyĹ™i naĹˇeho letopoÄŤtu. Narodil se v roce tĹ™icet ÄŤtyĹ™i naĹˇeho letopoÄŤtu a rukopis napsal v roce sedmdesĂˇt naĹˇeho letopoÄŤtu. KdyĹľ psal svitky, muselo mu bĂ˝t ĹˇestatĹ™icet let.

Ben ucĂtil, jak jeho bolest hlavy sĂlĂ. , Je stejnÄ› starĂ˝ jako jĂˇ,” zaĹˇeptal. “StejnÄ› starĂ˝!”

NetuĹˇil, proÄŤ na nÄ›j ten fakt tak zapĹŻsobil. Vstal a pomalu pĹ™echĂˇzel setmÄ›lĂ˝m bytem. Nakonec usedl do lenoĹˇky a opĹ™el si nohy o gauÄŤ. Pak zavĹ™el oÄŤi, aby bolesti hlavy odeznÄ›ly.

VÄ›k Davida ben Jony najednou vĹˇechno zmÄ›nil. Od samĂ©ho zaÄŤĂˇtku si Ben pĹ™edstavoval bÄ›lovlasĂ©ho starĂ©ho patriarchu, kterĂ˝ sepisuje revmatismem zkroucenĂ˝ma rukama drahocennĂ© svitky. ProstÄ› mu to pĹ™ipadalo samozĹ™ejmĂ©. VĹľdycky to byli zboĹľnĂ moudĹ™Ă starci, kdo s jistĂ˝m fanatismem tvoĹ™il svĂˇ dĂla.

40

I

Ale jak se zdĂˇlo, David ben Jona byl stejnÄ› jako Ben mladĂ˝ muĹľ v plnĂ© sĂle a tajemnĂ© rozhodnutĂ jej pĹ™imÄ›lo svÄ›Ĺ™it svĹŻj ĹľivotnĂ pĹ™ĂbÄ›h papyru.

Ale proÄŤ potom Ĺ™ĂkĂˇ, Ĺľe musĂ brzy zemĹ™Ăt? ptal se v duchu Ben. PĹ™edstavoval si staĹ™iÄŤkĂ©ho Ĺ˝ida leĹľĂcĂho na smrtelnĂ© posteli. Ale vĹˇechno je ĂşplnÄ› jinak. Jak mĹŻĹľe ĹˇestatĹ™icetiletĂ˝ muĹľ vÄ›dÄ›t, Ĺľe brzy zemĹ™e?

PĹ™eĹˇel dlouhĂ˝mi kroky k psacĂmu stolu a usedl znovu k rukopisu. PodezĂravÄ› si prohlĂĹľel kaĹľdĂ© slovo, kaĹľdiÄŤkĂ© pĂsmeno. Ne, o tom nenĂ pochyb. David ben Jona se narodil dva roky po ĂşdajnĂ©m ukĹ™iĹľovĂˇnĂ JeĹľĂĹˇe.

Bez dalĹˇĂho vĂˇhĂˇnĂ zaÄŤal Ben pĹ™eklĂˇdat zbytek prvnĂ fotografie.

MĹŻj otec - tvĹŻj dÄ›deÄŤek, kterĂ©ho jsi nikdy nepoznal - byl rybĂˇĹ™em. V noci rozhazoval taĹľnĂ© sĂtÄ› po nazaretskĂ©m jezeĹ™e a lovil hejna ryby pĹ™es den sĂtÄ› rozvÄ›Ĺˇoval, aby uschly. Byli jsme poĹľehnanĂˇ rodina - pÄ›t chlapcĹŻ a ÄŤtyĹ™i dÄ›vÄŤata - vĹˇichni jsme tatĂnkovi pomĂˇhali pĹ™i prĂˇci.

Zde konÄŤil prvnĂ fragment. Ben jeĹˇtÄ› jednou zkontroloval svĹŻj pĹ™eklad, pak zasunul fotografii zpÄ›t do obĂˇlky a vytĂˇhl druhou ÄŤĂˇst. PrĂˇvÄ› chtÄ›l pokraÄŤovat v prĂˇci, kdyĹľ zazvonil telefon.

“Do hĂˇje!” zaklel potichu a odhodil pero na stĹŻl.

“Bene, milĂˇÄŤku,” ozval se Angiin hlas, “ÄŤekala jsem, Ĺľe zavolĂˇĹˇ.”

“Odpoledne jsem dostal dalĹˇĂ obĂˇlku od Weatherbyho. DalĹˇĂ svitek ve ÄŤtyĹ™ech ÄŤĂˇstech. Nezlob se, ale nedostal jsem se k tomu, abych ti zavolal. MÄ›li jsme nÄ›co dohodnutĂ©ho?”

ZatĂmco mu odpovĂdala, zĹŻstal oÄŤima viset na prvnĂm slovu fotografie ÄŤĂslo dvÄ›. ZnÄ›lo Maria.

“DohodnutĂ©ho? Poslouchej, Bene, od kdy se musĂme dohadovat? Zrovna jsem zaÄŤala pĂ©ct maso.

“NemĹŻĹľu, Angie. Dnes veÄŤer ne.”

MlÄŤenĂ.

“Opravdu mÄ› to mrzĂ, lĂˇsko.” Byla to pravda. Na zlomek vteĹ™iny Ben uvaĹľoval oftom, Ĺľe by nechal rukopis na chvĂli leĹľet a uvolnil se u Angie. JejĂ hlas znÄ›l jako vĹľdy velice svĹŻdnÄ›.

“ChybĂĹˇ mi, zlato,” zaprosila jemnÄ›.

Ben si vzdechl a uĹľ se zaÄŤal vzdĂˇvat, kdyĹľ v tom jeho pohled znovu utkvÄ›l na slovÄ› Maria.

41

“SkuteÄŤnÄ› nemĹŻĹľu, Angie. SlĂbil jsem to Weatherbymu.”

“A co je s Joem Randallem?”

SamozĹ™ejmÄ›. Na kodex zapomnÄ›l.

“A co jĂˇ?” JejĂ hlas znÄ›l nÄ›ĹľnÄ›, neodolatelnÄ›. “NeslĂbils nÄ›co i mnÄ›? Bene, celĂ˝ den jsi na univerzitÄ› a veÄŤer pĹ™eklĂˇdĂˇĹˇ. Co my dva?”

“MrzĂ mÄ› to,u zopakoval bezmocnÄ›.

“Jak ti to bude jeĹˇtÄ› dlouho trvat?”

“To se nedĂˇ odhadnout. MoĹľnĂˇ ne moc dlouho. MĂˇm pak za tebou zaskoÄŤit?”

“To by bylo fajn. Na dobÄ› nezĂˇleĹľĂ. NemusĂĹˇ spÄ›chat. VĂm, jak dĹŻleĹľitĂ© ty rukopisy jsou. Dohodnuto?”

“Dohodnuto. ZatĂm se mÄ›j.”

Znovu se sklonil nad druhou fotografiĂ. PrvnĂ Ĺ™Ăˇdek znÄ›l: Moje sestry se jmenovaly Maria, Sarah, RĂˇchel a Ruth.

DalĹˇĂ dvÄ› ÄŤĂˇsti pĹ™eloĹľil obratem ruky, protoĹľe se jednalo jen o seznamy jmen a rodokmeny. TĹ™i z DavidovĂ˝ch sester byly provdĂˇny a Ĺľily v rĹŻznĂ˝ch ÄŤĂˇstech syrskĂ© Palestiny. Jedna zemĹ™ela ve dvanĂˇcti letech na chrlenĂ krve. VĹˇichni ÄŤtyĹ™i bratĹ™i byli starĹˇĂ a jmenovali se MojĹľĂĹˇ, Saul, Simon a Juda. TĹ™i nejstarĹˇĂ byli ĹľenatĂ a zĹŻstali v Magdale. Juda, nejmladĹˇĂ, pĹ™iĹˇel o Ĺľivot pĹ™i jednĂ© z mnoha bouĹ™Ă na moĹ™i.

Nebyli jsme chudĂ a dÄ›kovali jsme kaĹľdĂ˝ den Bohu za jeho dary a poĹľehnĂˇnĂ. MĹŻj otec byl zboĹľnĂ˝ muĹľ a dodrĹľoval boĹľĂ zĂˇkon stejnÄ› horlivÄ› jako nejlepĹˇĂ z Ĺ˝idĹŻ. Chodil do synagogy, aby promlouval s uÄŤenci, a kaĹľdĂ˝ den ÄŤetl PĂsmo svatÄ›. Nebyl svÄ›taznalĂ˝, Ĺľil podle zĂˇkladnĂ pravdy, kterĂˇ pravĂ: “NeboĹĄ BĹŻh stĹ™eĹľĂ cestu spravedlivĂ©ho, avĹˇak cesta hĹ™ĂĹˇnĂka vede do propasti. “

Benovo srdce se zachvÄ›lo. Ta poslednĂ slova - kterĂˇ neÄŤĂtal tak ÄŤasto, jako je slĂ˝chĂˇval - mu znÄ›la tak dĹŻvÄ›rnÄ›, Ĺľe se musel opĹ™Ăt o opÄ›radlo Ĺľidle.

“To nemĹŻĹľe bĂ˝t pravda,” zamumlal nevÄ›Ĺ™ĂcnÄ›. Jak je to dlouho? Kolik let uplynulo od chvĂle, kdy slyĹˇel tuto vÄ›tu naposledy? VÄ›tu, kterou mu opakovali stĂˇle znovu a znovu, aĹľ se stala stĂˇlĂ˝m prĹŻvodcem jeho dÄ›tstvĂ? SkuteÄŤnost, Ĺľe k nÄ›mu po tolika letech pronikla slova z nejtemnÄ›jĹˇĂch koutĹŻ jeho vzpomĂnek, mu vehnala slzy do oÄŤĂ. A dĹŻvÄ›rnÄ› znĂˇmĂ˝ hlas, na kterĂ˝ jiĹľ dĂˇvno zapomnÄ›l, zaznÄ›l najednou ze zvlĂˇĹˇtnĂch dĂˇlav,

42

a pĹ™ece tak blĂzko: “Benjy, nikdy nezapomeĹ�, co tÄ› tatĂnek uÄŤil, Ĺľe BĹŻh stĹ™eĹľĂ cesty spravedlivĂ˝ch a cesta hĹ™ĂĹˇnĂka vede do propasti.”

OblĂbenĂ˝ citĂˇt jeho otce, kterĂ˝ pochĂˇzel z prvnĂho Ĺľalmu, nebyl vÄ›tĹˇinÄ› lidĂ povÄ›domĂ˝. Ale pro Bena to byl jeden z nejdĹŻvÄ›rnÄ›jĹˇĂch obratĹŻ jeho dÄ›tstvĂ, protoĹľe ho jeho matka opakovala minimĂˇlnÄ› jednou dennÄ›. Byla to zĂˇkladnĂ filozofie jeho otce a Rosa MesserovĂˇ se postarala o to, aby se jejĂmu synovi vryla do pamÄ›ti.

Ale Ben si na ni uĹľ vĂc neĹľ dvacet let ani nevzpomnÄ›l!

AĹľ doposud.

Ben Messer pozoroval pĹ™ivĹ™enĂ˝ma oÄŤima aramejskĂ˝ rukopis a zaplavil jej smutek. Jak jĂm otĹ™Ăˇslo, Ĺľe narazil prĂˇvÄ› na tato slova! Jak je zvlĂˇĹˇtnĂ, Ĺľe k nÄ›mu promlouvĂˇ celĂˇ staletĂ mrtvĂ˝ Ĺ˝id a budĂ v nÄ›m vzpomĂnky na dĂˇvno zapomenutĂ© ÄŤasy.

Dva JonovĂ©, jeden z nich zemĹ™el pĹ™ed dvÄ›ma tisĂci, druhĂ˝ pĹ™ed tĹ™iceti lety, a oba se Ĺ™Ădili stejnou ĹľivotnĂ filozofiĂ, stejnÄ› temnĂ˝m varovĂˇnĂm Ĺľalmu.

Ben chvĂli zĂral pĹ™ed sebe a uvaĹľoval nad dĂˇvno zasutou vzpomĂnkou, kterou David nĂˇhodnÄ› odkryl. Znovu proĹľil zapomenutĂ© chvĂle, ale pak zatlaÄŤil minulost zpÄ›t do podvÄ›domĂ.

SmutnÄ› se pousmĂˇl. OtĹ™es ho vyvedl z mĂry a on na okamĹľik zapomnÄ›l na prĂˇci, kterĂˇ pĹ™ed nĂm leĹľela. NÄ›kolik vteĹ™in byl obÄ›tĂ Davidovy moci, moci vrĂˇtit zpÄ›t minulost. ZatĹ™epal hlavou a donutil se pustit znovu do pĹ™eklĂˇdĂˇnĂ.

Jednou nĂˇs vzal vĹˇechny do JeruzalĂ©ma na slavnost passah, a aÄŤkoli mÄ›l pĹ™i pohledu na ChrĂˇm a zvuku lesnĂch rohĹŻ plnĂ© oÄŤi slz, pĹ™esto byl rĂˇd, kdyĹľ se vracel ke svĂ©mu prostĂ©mu Ĺľivotu na bĹ™ehu jezera.

Dny mĂ©ho dÄ›tstvĂ ubĂhaly bezstarostnÄ› a klidnÄ›, jen jedinkrĂˇt se zachvÄ›ly, kdyĹľ mi bylo devÄ›t let. PĹ™i stejnĂ©m neĹˇtÄ›stĂ ve ÄŤlunu na jezeĹ™e, kdy se utopil mĹŻj bratr Juda, jsem si zlomil nohu. A aÄŤkoli noha rychle srostla, zĹŻstala mi kulhavĂˇ chĹŻze, kterĂ© jsem se dodneĹˇka nezbavil.

KdyĹľ moji bratĹ™i dorĹŻstali v muĹľe, vstupovali do ĹˇlĂ©pÄ›jĂ svĂ©ho otce a stĂˇvali se z nich rybĂˇĹ™i. JedinÄ› jĂˇ jsem byl vĂ˝jimkou. MyslĂm, Ĺľe otec mÄ›l se mnou, se svĂ˝m nejmladĹˇĂm synem, po celĂ˝ Ĺľivot jinĂ© zĂˇmÄ›ry. ÄŚasto jsem ho pĹ™istihl, jak se na mÄ› pĹ™i nejrĹŻznÄ›jĹˇĂch pĹ™ĂleĹľitostech dĂvĂˇ se zvlĂˇĹˇtnĂm vĂ˝razem v tvĂˇĹ™i.

43

A myslĂm si, ze mÄ› prĂˇvÄ› z onoho jen jemu znĂˇmĂ©ho dĹŻvodu poslal ve tĹ™inĂˇcti letech pryÄŤ z Magdaly, abych v JeruzalĂ©mÄ› studoval u nohou uÄŤencĹŻ.

A to byl, mĹŻj synu, prĂˇvÄ› onen okamĹľik, kdy to vĹˇechno zaÄŤalo.

44

Kapitola ÄŤtvrtĂˇ

Ozvalo se hlasitĂ© dĹŻraznĂ© klepĂˇnĂ. OpatrnÄ› pohnul hlavou do strany a zjistil, Ĺľe ho to straĹˇnÄ› bolĂ. KlepĂˇnĂ znÄ›lo jeĹˇtÄ› chvĂli a pak nĂˇsledoval Ĺ™inÄŤivĂ˝ rachot. Ben zastĂ©nal. CĂtil se mizernÄ›.

Pak uslyĹˇel zaklapnutĂ dveĹ™Ă. Po koberci se blĂĹľily tichĂ© kroky. UcĂtil jemnou vĹŻni a tichĂ˝ hlas starostlivÄ› zaĹˇeptal: “Bene?”

ZastĂ©nal hlasitÄ›ji.

“Bene, milĂˇÄŤku? TobÄ› nenĂ dobĹ™e?”

NamĂˇhavÄ› otevĹ™el oÄŤi a uvidÄ›l Angie, kleÄŤĂcĂ vedle nÄ›j. Pokusil se promluvit, ale mÄ›l vyschlo v Ăşstech. NevÄ›dÄ›l, proÄŤ leĹľĂ na gauÄŤi a proÄŤ mu tĹ™eĹˇtĂ hlava.

“Klepala jsem a klepala, nakonec jsem si otevĹ™ela vlastnĂm klĂÄŤem. Bene, co je s tebou? ProÄŤ spĂĹˇ obleÄŤenĂ˝?”

PrvnĂ, co ze sebe vypravil, bylo: “Hm?” a potom: “Ach, BoĹľe…” a nakonec: “Kolik je hodin?”

“Je skoro poledne. PoĹ™Ăˇd jsem se snaĹľila se tÄ› dovolat, ale nebral jsi telefon. Jsi nemocnĂ˝?”

VidÄ›l ji jako v mlhĂˇch, aĹľ se koneÄŤnÄ› jeho pohled zaostĹ™il a vyrazil ze sebe: “Skoro poledne! To ne!” RĂˇzem se posadil rovnÄ› jako svĂÄŤka: “Moje vyuÄŤovĂˇnĂ!”

“RĂˇno mi telefonoval profesor Cox a chtÄ›l vÄ›dÄ›t, kde jsi. Ĺ�ekla jsem mu, zeje ti straĹˇnÄ› ĹˇpatnÄ› a Ĺľe leĹľĂĹˇ v posteli. A teÄŹ vidĂm, Ĺľe jsem nebyla tak daleko od pravdy. Co se stalo?”

“PĹ™ipravil jsem text.

“Tu hodinu zruĹˇil. Je to v poĹ™Ăˇdku.”

“Ale jĂˇ ji zmeĹˇkal i minulĂ˝ ÄŤtvrtek. MusĂm se dĂˇt dohromady.” Sundal nohy z gauÄŤe a chytil se obÄ›ma rukama za hlavu. “BoĹľe, mnÄ› je ale bĂdnÄ›! UdÄ›lĂˇĹˇ mi kafe?”

45

“To vĂĹˇ, Ĺľe jo.” VĹŻnÄ› odeĹˇla s Angie do kuchynÄ›. “Co se ti stalo, zlato?”

“Celou noc jsem pĹ™eklĂˇdal ten svitek a pak… a pak…” Ben si protĹ™el oÄŤi. A pak co? Co se stalo? ProÄŤ si nedokĂˇĹľe vzpomenout na to, co se stalo potĂ©, kdyĹľ svitek dokonÄŤil? A proÄŤ hodiny mezi pĹ™eklĂˇdĂˇnĂm a okamĹľikem, kdy ho Angie naĹˇla na gauÄŤi, pĹ™edstavujĂ bĂlĂ© mĂsto v jeho pamÄ›ti? “BoĹľe…,” zamumlal. “CĂtĂm se prachmizernÄ›. Co to do mÄ› vÄŤera vjelo?” Nahlas Ĺ™ekl Angie: “MyslĂm, Ĺľe jsem musel bĂ˝t na smrt unavenĂ˝.”

Pak Ĺˇel do koupelny a osprchoval se studenou vodou. KdyĹľ se pĹ™evlĂ©kl do ÄŤistĂ©ho, cĂtil se o nÄ›co lĂ©pe, ale celou dobu myslel na tu zvlĂˇĹˇtnĂ ztrĂˇtu pamÄ›ti. VzpomĂnal si jen na to, Ĺľe jej nÄ›co nutilo pokraÄŤovat v prĂˇci pĹ™esto, Ĺľe byl extrĂ©mnÄ› unavenĂ˝, tak dlouho, dokud se vyÄŤerpĂˇnĂm nezhroutil na gauÄŤ a neusnul.

Angie uĹľ na stolek postavila ĹˇĂˇlek kouĹ™ĂcĂ kĂˇvy a dĂvala se na nÄ›j, jak jde k nĂ.

“MrzĂ mÄ›, Ĺľe jsem ti pĹ™idÄ›lal starosti, Angie. Obvykle tak tvrdÄ› nespĂm.”

“To vĂm. Vypij si tu kĂˇvu. Ĺ�ekni mi, Bene, proÄŤ kulhĂˇĹˇ? Poranil ses na noze?”

PĹ™ekvapenÄ› se na ni podĂval. “ProÄŤ, Angie, jĂˇ pĹ™ece kulhĂˇm odjakĹľiva. To snad vĂĹˇ, ne?” ZachmuĹ™il se. “Od toho neĹˇtÄ›stĂ na moĹ™i…”

Na chvĂli se na nÄ›j tĂˇzavÄ› dĂvala, pak pokrÄŤila rameny a Ĺ™ekla: “NechĂˇme to plavat. MĂˇm fantastickĂ˝ nĂˇpad. Co kdybychom si udÄ›lali vyjĂĹľÄŹku kolem pobĹ™eĹľĂ? Na dneĹˇek nemĂˇm nic v plĂˇnu a je nĂˇdhernĂ© poÄŤasĂ.”

MimovolnÄ› otoÄŤil hlavu k psacĂmu stolu, kde leĹľel vĂ˝sledek probdÄ›lĂ© noci. Vypadalo to, jako by se pĹ™es stĹŻl pĹ™ehnal orkĂˇn. Znovu si vzpomnÄ›l na zvlĂˇĹˇtnĂ rozpoloĹľenĂ, kterĂ© se ho pĹ™i pĹ™eklĂˇdĂˇnĂ zmocnilo. NeÄŤekanĂˇ ozvÄ›na hlasu jeho matky, kterĂˇ opakovala slova, jeĹľ mu bĂ˝vala tak dĹŻvÄ›rnÄ› znĂˇmĂˇ, a kterĂˇ tak dĂˇvno zapomnÄ›l. Jonovo ĹľivotnĂ krĂ©do: prvnĂ Ĺľalm.

“MyslĂm, Ĺľe ne.”

“Byla jsem vÄŤera vzhĹŻru do dvou hodin a ÄŤekala jsem na tebe.”

NeodpovÄ›dÄ›l a nepĹ™ĂtomnÄ› zĂral na svĹŻj psacĂ stĹŻl.

46

Angie ho pohladila po ruce svĂ˝mi dlouhĂ˝mi a chladivĂ˝mi prsty. “PĹ™ehĂˇnĂĹˇ to s tou pracĂ. PojÄŹ, udÄ›lĂˇme si vĂ˝let. VĹľdycky se ti to lĂbilo. UvolnĂĹˇ se…”

“Dneska ne. Nechci se uvolnit.” Ben rychle pohlĂ©dl na hodinky. “Ve dvÄ› hodiny pĹ™ijde poĹˇta. Chci bĂ˝t tady.”

“VrĂˇtĂme se vÄŤas.”

“Angie,” Ĺ™ekl a souÄŤasnÄ› vstal, aniĹľ by se kĂˇvy dotkl, “ty tomu nerozumĂĹˇ. NemĹŻĹľu nechat svou prĂˇci stĂˇt.”

“A proÄŤ ne? NeĹ™Ăkal jsi, Ĺľe jsi pĹ™eklad dokonÄŤil?”

“To ano, ale…” Ale co? Co jĂ mÄ›l Ĺ™Ăct? Jak jĂ mohl vysvÄ›tlit nĂˇhlĂ© puzenĂ, kterĂ© ho nutilo vytrvat u svitkĹŻ a pĹ™eklĂˇdat stĂˇle dalĹˇĂ a dalĹˇĂ Davidova slova, narĹŻstajĂcĂ napÄ›tĂ, se kterĂ˝m oÄŤekĂˇval dalĹˇĂ ÄŤĂˇsti rukopisu? “JĂˇ jen…”

“DÄ›lej, Bene, jdeme.”

“Ne, ty to nechĂˇpeĹˇ.”

“Tak mi to vysvÄ›tli, moĹľnĂˇ to pak pochopĂm.”

“Ale Angie. Ani ses mÄ› nezeptala, co bylo ve druhĂ©m svitku! BoĹľe, nÄ›co tak fantastickĂ©ho, a tebe to vĹŻbec nezajĂmĂˇ!”

OhromenÄ› se na nÄ›j dĂvala a mlÄŤela.

Ben toho okamĹľitÄ› litoval. ZastrÄŤil ruce do kapes a zkrouĹˇenÄ› se dĂval na podlahu. “Ach, Angie,” zakoktal.

OkamĹľitÄ› byla na nohou a ovinula mu ruce kolem krku. Objal ji takĂ© a chvĂli stĂˇli bez pohnutĂ. “Nic se nedÄ›je,” zaĹˇeptala jemnÄ›. “To je v poĹ™Ăˇdku. NemĹŻĹľu to chĂˇpat.”

JejĂ tÄ›lo, kterĂ© se k nÄ›mu tisklo, mu tu zprĂˇvu sdÄ›lilo dĹŻraznÄ›ji neĹľ jejĂ slova. Ben jĂ lĂbal Ăşsta, pak tvĂˇĹ™e a krk tak prudce, jako by Angie miloval ze zoufalstvĂ. Tiskl ji k sobÄ› tak pevnÄ›, aĹľ nemohla dĂ˝chat, a choval se jako smyslĹŻ zbavenĂ˝.

Najednou zazvonil telefon.

“Ksakru,” zabruÄŤel Ben. “Ani se nehni, Angie. AĹĄ je to kdokoli, budu s nĂm hned hotov.”

ZasnÄ›nÄ› se usmĂˇla. Pomalu pĹ™eĹˇla ke gauÄŤi, odkopla boty a zaÄŤala si rozepĂnat Ĺˇaty.

Byl to hovor ze zĂˇmoĹ™Ă se spoustou poruch na vedenĂ, ale hlas na druhĂ©m konci byl zcela zjevnÄ› hlasem Johna Weatherbyho.

“NedokĂˇĹľu ti ani popsat, jakĂ© vzruĹˇenĂ tvĹŻj telegram v tĂˇboĹ™e vyvolal!” Ĺ™val do sluchĂˇtka. “TĹ™i hodiny po tvĂ© zprĂˇvÄ› pĹ™iĹˇel telegram Dava Marshalla z LondĂ˝na. Shodli jste se, Bene. Je to rok sedmdesĂˇt! OtevĹ™eli jsme flaĹˇku ĹˇampaĹ�skĂ˝ho a slavili!

47

Tys udÄ›lal nejspĂĹˇ totĂ©Ĺľ, viÄŹ? Poslouchej, Bene, mĂˇm pro tebe novinku. NaĹˇli jsme dalĹˇĂ ÄŤtyĹ™i nĂˇdoby!”

“CoĹľe!” Ben cĂtil, jak mu podklesĂˇvajĂ kolena. “JeĹˇtÄ› ÄŤtyĹ™i dalĹˇĂ! BoĹľe mĹŻj!”

“Dostal jsi uĹľ ÄŤtvrtĂ˝ svitek? Odeslal jsem ho minulou nedÄ›li. UĹľ jsem ti Ĺ™Ăkal, Ĺľe tĹ™etĂ svitek je beznadÄ›jnÄ› zniÄŤenĂ˝. Zbyla z nÄ›j jen hromĂˇdka dehtu. ÄŚtyĹ™ka je sice mizernĂˇ, ale dĂˇ se pĹ™eÄŤĂst. Bene, jsi tam?”

ÄŚtyĹ™i dalĹˇĂ nĂˇdoby, pomyslel si zniÄŤenÄ›. TakĹľe David ben Jona mÄ›l ÄŤas napsat toho vĂc!

“Johne, to nemĹŻĹľe bĂ˝t pravda! Jsem tak bez sebe, Ĺľe nemĹŻĹľu najĂt slova!”

“MnÄ› to Ĺ™Ăkej! DovÄ›dÄ›li jsme se, Ĺľe se celĂˇ oblast, kde se provĂˇdÄ›jĂ vykopĂˇvky, pĹ™Ămo hemĹľĂ lidmi. Dorazilo uĹľ nÄ›kolik nejvĂ˝znamnÄ›jĹˇĂch osobnostĂ Izraele, aby si to mĂsto prohlĂ©dly. Bene, to by mohl bĂ˝t ĹľivotnĂ objevĂ”

“UĹľ je, Johne!” Ben si vĹˇiml, Ĺľe do sluchĂˇtka kĹ™iÄŤĂ. Najednou celĂ˝ oĹľil, jeho tÄ›lo bylo pĹ™Ămo nabitĂ© energiĂ. Byl to pocit, jakĂ˝ nikdy pĹ™edtĂm neokusil. “PoĹˇli mĂ i tamty svitky, Johne!”

“Ty, Bene, neumĂĹˇ si pĹ™edstavit, jakĂˇ je v tĂˇboĹ™e nĂˇlada! MÄ›li jsme potĂĹľe s mĂstnĂmi dÄ›lnĂky. KdyĹľ uslyĹˇeli o MojĹľĂĹˇovÄ› kletbÄ›, vĹˇichni v noci utekli. Museli jsme si najmout novĂ© lidi v JeruzalĂ©mÄ›.”

“MojĹľĂĹˇova kletba…,” zaÄŤal Ben, ale selhal mu hlas. V telefonu to praskalo a ĹˇumÄ›lo. “MusĂm zpĂˇtky k vykopĂˇvkĂˇm, Bene. PĹ™ijel jsem do JeruzalĂ©ma jen proto, abych ti zatelefonoval a odeslal novĂ© fotografie. TentokrĂˇt kvalitnĂ.”

KdyĹľ Ben zavÄ›sil, uvÄ›domil si, Ĺľe se rozÄŤilenĂm chvÄ›je. MÄ›l pocit, Ĺľe se mu rozskoÄŤĂ srdce, jak buĹˇilo. V hlavÄ› mÄ›l naprostĂ˝ zmatek.

MojĹľĂĹˇova kletba, opakoval tiĹˇe nÄ›kolikrĂˇt po sobÄ›. MyĹˇlenka na ni mu neĹˇla z hlavy a v uĹˇtech mÄ›l zvlĂˇĹˇtnĂ pachuĹĄ. Najednou mu uĹľ Davidova kletba nepĹ™ipadala zvlĂˇĹˇtnĂ a zĂˇbavnĂˇ, aÄŤkoliv se jĂ pĹ™edtĂm smĂˇl.

“Bene? To byl doktor Weatherby?”

ProÄŤ ta kletba, Davide, a k tomu tak straĹˇlivĂˇ? Cos to jen na ty svitky napsal, co je tak cennĂ© a vĂ˝znamnĂ©, Ĺľes povaĹľoval za nutnĂ© zabezpeÄŤit jejich Ăşkryt tĂm nejmocnÄ›jĹˇĂm kouzlem?

“Bene?”

48

/ navĹˇtĂvĂ tÄ› Hospodin poĹľĂˇrem, ĹˇĂlenstvĂ ducha a slepota tÄ› ztrestĂˇ, navÄ›ky budeĹˇ stizen svrabem a poset strupy.

“Bene!”

Duchem nepĹ™ĂtomnĂ˝ se podĂval na Angie. Byla uĹľ ĂşplnÄ› obleÄŤenĂˇ a drĹľela v ruce kabelku.

“KaĹľdou chvĂli mi mohou doruÄŤit novĂ© svitky,” Ĺ™ekl. “Budou toho plnĂ© titulnĂ strĂˇnky novin. NevĂm, jak dlouho to Weatherby udrĹľĂ pod kontrolou, zvlĂˇĹˇtÄ› kdyĹľ se rozĹˇĂĹ™Ă zprĂˇva o kletbÄ›…”

“PĹ™ekĂˇĹľĂm ti, a pĹ™itom jsem slĂbila, Ĺľe tÄ› nebudu ruĹˇit. RadÄ›ji bych uĹľ mÄ›la odejĂt, Ĺľe?”

“MoĹľnĂˇ se veÄŤer zastavĂm…”

“JasnÄ›.” PolĂbila ho na tvĂˇĹ™ a odeĹˇla.

Ben neztrĂˇcel ÄŤas uklĂzenĂm nepoĹ™Ăˇdku na psacĂm stole a pĹ™ipravil se na doruÄŤenĂ dalĹˇĂho svitku. CĂtil se tak nabit energiĂ, Ĺľe uĹľ nemohl v bytÄ› vydrĹľet a odjel na univerzitu. VysvÄ›tlil profesoru Coxovi okolnosti svĂ© nemoci, kterĂˇ zpĹŻsobila, Ĺľe uĹľ podruhĂ© zameĹˇkal hodinu o vĂ˝znamu rukopisĹŻ. Ujistil ho, Ĺľe se to pĹ™ĂĹˇtÄ› uĹľ nestane.

Pak Ĺˇel do svĂ© kancelĂˇĹ™e, vyĹ™Ădil pĂˇr nalĂ©havĂ˝ch dopisĹŻ a pospĂchal pĹ™es kampus k mĂstu, kde zaparkoval svĹŻj vĹŻz. PĹ™ed budovou studentskĂ©ho sdruĹľenĂ se srazil s Judy Goldenovou.

“DobrĂ˝ den, doktore Messere,” pozdravila ho s ĂşsmÄ›vem.

“DobrĂ˝ den.” Ze zdvoĹ™ilosti se zastavil, aÄŤkoli vlastnÄ› pospĂchal domĹŻ. “MĂˇte dnes vyuÄŤovĂˇnĂ?”

“Ne. PĹ™iĹˇla jsem si jen nÄ›co vyhledat v knihovnÄ›.” Zvedla knĂĹľku vĂ˝Ĺˇ, aby si mohl pĹ™eÄŤĂst jejĂ nĂˇzev.

“KoptskĂ© vĂ˝klady, ” ÄŤetl, “to znĂ lĂˇkavÄ›.”

“Ani ne. Za chladnĂ˝ch veÄŤerĹŻ dĂˇvĂˇm pĹ™ednost dobrĂ© detektivce…” PokrÄŤila rameny.

“No, snad v nĂ najdete to, co hledĂˇte.” PokouĹˇel se nenĂˇpadnÄ› ukonÄŤit rozhovor.

“Dnes rĂˇno jsem se chtÄ›la zastavit na vaĹˇĂ hodinÄ› o rukopisech. Ale odpadla.”

“Ano…”

“Myslela jsem, Ĺľe jste mi pĹ™inesl ten kodex…” Judy plna oÄŤekĂˇvĂˇnĂ zavĂˇhala. “Ale bojĂm se, Ĺľe ne.”

“Ne, ĂşplnÄ› jsem na to zapomnÄ›l.”

Ve tvĂˇĹ™i se jĂ zraÄŤilo zklamĂˇnĂ.

49

“PokusĂm se zĂtra nezapomenout. PoslednĂ dobou toho mĂˇm hodnÄ›…”

“To je mi jasnĂ©.” Najednou mu pĹ™ipadala rozpaÄŤitĂˇ. PĹ™itiskla si knihy tÄ›snÄ›ji k prsĹŻm a s krĂˇtkĂ˝m pousmĂˇnĂm poznamenala: “NechtÄ›la bych bĂ˝t dotÄ›rnĂˇ.”

Ale jsi, ksakru, pomyslel si v duchu.

“MyslĂm, Ĺľe ho zrovna teÄŹ nijak nutnÄ› nepotĹ™ebuji. Ale vĂte… no, je to hroznÄ› vzruĹˇujĂcĂ… ta myĹˇlenka, Ĺľe bych mohla vidÄ›t rukopis, kterĂ˝ jeĹˇtÄ› nenĂ pĹ™eloĹľen… myslĂm, kterĂ˝ jeĹˇtÄ› nebyl kniĹľnÄ› vydĂˇn. PĹ™ipadĂˇ mi, jako bych mÄ›la bĂ˝t zasvÄ›cena do nÄ›jakĂ©ho zvlĂˇĹˇtnĂho tajemstvĂ. MĂˇm pocit, Ĺľe kdyĹľ mÄ› tak poslouchĂˇte, musĂte si myslet, Ĺľe jsem cvok.”

Pokusil se jejĂ ĂşsmÄ›v opÄ›tovat. Na okamĹľik si vzpomnÄ›l na svĂˇ lĂ©ta studiĂ a na to, jak ho tenkrĂˇt vzruĹˇovaly fragmenty starĂ˝ch rukopisĹŻ. Jeho pĹ™ĂˇtelĂ© - studenti biologie a matematiky -mu Ĺ™Ăkali, Ĺľe je totĂˇlnÄ› nepraktickĂ˝ intelektuĂˇl.

“BĂ˝val bych si stejnÄ› nevzpomnÄ›l, Ĺľe ho mĂˇm pĹ™inĂ©st,” pĹ™iznal se nakonec. “NevzpomnÄ›l jsem si dokonce ani na to, Ĺľe rĂˇno uÄŤĂm.”

“CoĹľe?”

“To mÄ›l bĂ˝t jen vtip. NÄ›co vĂˇm navrhnu.” VytĂˇhl z aktovky blok, napsal svoji adresu a papĂr dal Judy. “Nevadilo by vĂˇm, kdybyste se u mÄ› nÄ›kdy zastavila a odnesla si ho? PĹŻjÄŤil bych vĂˇm jak kodex, tak i svĹŻj pĹ™eklad. Na tĂ˝den. MÄ›la byste nÄ›jakĂ© vĂ˝hrady?”

“JĂˇ jestli bych mÄ›la vĂ˝hrady?”

Ben se vĹľil do jejĂ situace. MÄ›l by vĂ˝hrady proti tomu, aby dostal dalĹˇĂ svitek z Migdalu? “MyslĂm, jestli vĂˇm nevadĂ zajĂt do mĂ©ho bytu. Kdyby vĂˇm to vadilo, pak bych se musel pokusit nezapomenout pĹ™inĂ©st kodex na univerzitu.”

“Ne, to je v poĹ™Ăˇdku. Kdy by se vĂˇm to hodilo?”

“VÄ›tĹˇinou jsem doma veÄŤer.”

“TakĹľe na shledanou. A dÄ›kuji.”

“NenĂ zaÄŤ. Na shledanou.”

Ben byl rĂˇd, Ĺľe se jĂ koneÄŤnÄ› zbavil a mĹŻĹľe vyrazit na cestu k domovu. Judy GoldenovĂˇ byla ten typ, kterĂ˝ v souÄŤasnĂ© dobÄ› snĂˇĹˇel jen s obtĂĹľemi. MoĹľnĂˇ proto, Ĺľe oba tak pĹ™ekypovali energiĂ. BĂ˝t naladÄ›n na nÄ›co podobnĂ©ho si vyĹľaduje neutrĂˇlnĂho ÄŤlovÄ›ka, a to on v danĂ©m okamĹľiku skuteÄŤnÄ› nebyl.

50

SchrĂˇnka byla prĂˇzdnĂˇ.

MÄ›l pocit, Ĺľe zemĹ™e. SchrĂˇnka byla prĂˇzdnĂˇ a listonoĹˇ uĹľ odeĹˇel.

Angie by Ĺ™ekla: “Ĺ˝ivot je pes,” ale jedinĂ©, na co se zmohl po cestÄ› do schodĹŻ bylo mumlĂˇnĂ: “Ksakru, ksakru, ksakru.” KdyĹľ pĹ™iĹˇel do bytu, nevÄ›dÄ›l, co mĂˇ dÄ›lat. Desky nepomĂˇhaly. VĂno chutnalo zvÄ›trale. A chuĹĄ k jĂdlu taky nemÄ›l. Tak pobĂhal dlouhĂ˝mi kroky sem a tam.

O hodinu pozdÄ›ji, pĹ™esnÄ› v sedm hodin, zaklepala na jeho dveĹ™e Judy GoldenovĂˇ a Ben, kterĂ˝ poÄŤĂtal s tĂm, Ĺľe je to Angie, je s trhnutĂm otevĹ™el.

“DobrĂ˝ den,” Ĺ™ekla dĂvka. JeĹˇtÄ› stĂˇle mÄ›la na sobÄ› dĹľĂny a sandĂˇly, teÄŹ si ale oblĂ©kla pĹ™es triko hrubĂ˝ svetr. “UrÄŤitÄ› Ĺ™eknete, Ĺľe neztrĂˇcĂm ÄŤas.”

“NeztrĂˇcĂte ÄŤas.”

“RuĹˇĂm?”

“Ne, vĹŻbec ne. PojÄŹte na chvĂli dĂˇl, pĹ™inesu ten kodex. Jestli si vzpomenu, kam jsem ho zahrabal.”

Zmizel v pracovnÄ›, zatĂmco Judy zĹŻstala stĂˇt a s vykulenĂ˝ma oÄŤima se rozhlĂĹľela po bytÄ›. JedinĂ© svÄ›tlo prosvĂtalo do mĂstnosti zĂˇvÄ›sy z ulice. Pak Ĺˇla za Benem do pracovny.

Hrabal se mezi hromadami knih. “Ksakru, nÄ›kde pĹ™ece musĂ bĂ˝t!”

Judy se zasmĂˇla a pĹ™eĹˇla k psacĂmu stolu. “JĂˇ jsem na tom ĂşplnÄ› stejnÄ›. OdbĂhĂˇm od jednĂ© vÄ›ci k druhĂ©. Ale urÄŤitÄ› to nenĂ v tom, Ĺľe bych se neumÄ›la dlouho soustĹ™edit na jednu zĂˇleĹľitost.”

ZatĂmco hledal dĂˇl, padl Judin pohled na fotografie, kterĂ© byly rozloĹľeny po stole, a bezmyĹˇlenkovitÄ› ÄŤetla celou druhou a tĹ™etĂ ÄŤĂˇst prvnĂho svitku. PĹ™istoupila blĂĹľ a mumlala nadpis: “Baruch Attach Adonai Elohenu Mech ha-Olam.” KdyĹľ si vĹˇimla, Ĺľe texty na ĹľĂˇdnĂ© z fotografiĂ nejsou psĂˇny hebrejsky, ale aramejsky, v jazyce, kterĂ˝ sice poznala, ale neovlĂˇdala, svraĹˇtila prudce ÄŤelo: “To jsou zajĂmavĂ© fotografie, doktore Messere.”

“Ă�, tady je!” Ben vytĂˇhl zpod tÄ›ĹľkĂ© knihy obĂˇlku. “VÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe tu nÄ›kde musĂ bĂ˝t. Tady je kodex a zde jsou moje zĂˇpisky. Co jste to Ĺ™Ăkala? Aha, ty fotky.” ObrĂˇtil se k nĂ: “VĂte… to je nÄ›co extra…”

51

“Mohu se vĂˇs zeptat, o co jde? VypadĂˇte pĹ™Ămo fascinovanÄ›.”

“FascinovanÄ›. Ano, to je ten sprĂˇvnĂ˝ vĂ˝raz.” KrĂˇtce se zasmĂˇl a podal jĂ kodex. “To jsou starĂ© svitky, kterĂ© prĂˇvÄ› pĹ™eklĂˇdĂˇm.”

“Aha. NevypadajĂ jako obyÄŤejnĂ© svitky, i kdyĹľ se nejspĂĹˇ pletu.”

“ProÄŤ myslĂte? VĂte nÄ›co o starĂ˝ch rukopisech?”

“Jenom to, co jsem se o nich nauÄŤila ve svĂ© hlavnĂ specializaci. Druhou a tĹ™etĂ fotografii dokĂˇĹľu pĹ™eÄŤĂst, protoĹľe jsou psĂˇny hebrejsky. O co* jde na tÄ›ch dalĹˇĂch fotkĂˇch? Jsou tam modlitby jako na tÄ›chhle snĂmcĂch?”

“Ne…,” odpovÄ›dÄ›l zvolna, “ne, nejsou to modlitby. Je to spĂĹˇ… nedokĂˇĹľu vĂˇm vysvÄ›tlit, co to vlastnÄ› je.”

“Jsem si jista, Ĺľe jsem je jeĹˇtÄ› nikdy nevidÄ›la.”

“Hm,” zabruÄŤel a usmĂˇl se, “to bude nejspĂĹˇ tĂm, Ĺľe je jeĹˇtÄ› nikdy nikdo nevidÄ›l. AlespoĹ� ne bÄ›hem poslednĂch devatenĂˇcti set let.”

Judy na nÄ›j uĹľasle zĂrala a pomalu jĂ dochĂˇzel vĂ˝znam jeho slov. KdyĹľ se vzpamatovala, zaĹˇeptala: “Chcete Ĺ™Ăct, zeje prĂˇvÄ› nÄ›kdo naĹˇel?”

“OvĹˇem.”

OÄŤi se jĂ rozĹˇĂĹ™ily. “V Izraeli?”

“V… Izraeli.”

Judy se prudce nadechla a pak vydechla: “Doktore Messere!”

“No, je to celkem zajĂmavĂ˝ nĂˇlez.” Ben se pokouĹˇel zachovat klid. Judy byla rozÄŤilenĂˇ, vidÄ›l to, cĂtil to. OÄŤi mÄ›la stĂˇle rozĹˇĂĹ™enĂ©, hlas zaujatĂ˝. JejĂ reakce Bena povzbudila.

“Ale jĂˇ jsem o tom nic neslyĹˇela!”

“ZatĂm to jeĹˇtÄ› nezveĹ™ejnili. Svitky byly nalezeny teprve pĹ™ed nÄ›kolika tĂ˝dny a celĂ˝ objev je pĹ™ĂsnÄ› utajovĂˇn.”

Judy pohlĂ©dla na fotografie. AlexandrijskĂ˝ kodex, kterĂ˝ stĂˇle jeĹˇtÄ› drĹľela v ruce, byl najednou nevĂ˝znamnĂ˝. VĂ˝raz v jejĂ tvĂˇĹ™i Bena dojal, prozradil mu myĹˇlenky mladĂ© Ĺľeny, ukĂˇzal mu, nakolik ji uchvĂˇtilo to, co Ĺ™ekl, a jak se jejich pocity shodujĂ.

“Ĺ�eknÄ›te mi,” zeptal se z nĂˇhlĂ©ho popudu, “chtÄ›la byste si je pĹ™eÄŤĂst? MyslĂm, mĹŻj pĹ™eklad?”

NevÄ›Ĺ™ĂcnÄ› se na nÄ›j podĂvala: “SmÄ›la bych?”

52

“JistÄ›. Je to stĂˇle jeĹˇtÄ› tak trochu tajemstvĂ, jestli vĂte, co tĂm chci Ĺ™Ăct, ale myslĂm, Ĺľe by to Ĺˇlo…” Ben si nebyl jist, jestli opravdu chtÄ›l Ĺ™Ăct to, co prĂˇvÄ› Ĺ™ekl. KdyĹľ vedl Judy s konceptem svĂ©ho pĹ™ekladu do obĂ˝vacĂho pokoje, litoval svĂ© nerozvĂˇĹľnosti. Jsou tu jeho kolegovĂ©, jinĂ profesoĹ™i a specialistĂ© na tomto poli, kteĹ™Ă moĹľnĂˇ Judy uÄŤĂ. Mohla by se jim o nÄ›ÄŤem zmĂnit…

KdyĹľ sedÄ›la na gauÄŤi s pĹ™ekĹ™ĂĹľenĂ˝ma nohama a ÄŤetla pĹ™eklad, neprozrazovala jejĂ tvĂˇĹ™ vĹŻbec nic. ProÄŤĂtala strĂˇnky textu, aniĹľ by vzhlĂ©dla, vĂ˝raz obliÄŤeje se nemÄ›nil. DĂ˝chala pomalu a povrchnÄ›. Hlavu mÄ›la sklonÄ›nou nad seĹˇitem, dlouhĂ© ÄŤernĂ© vlasy jĂ spadaly dopĹ™edu pĹ™es ramena.

Tak, Ĺ™Ăkal si, kdyĹľ ji pozoroval, moc to na ni nezapĹŻsobilo.

KdyĹľ Judy GoldenovĂˇ koneÄŤnÄ› zvedla hlavu, vyjadĹ™ovaly jejĂ oÄŤi vĹˇechno, co neprozradila tvĂˇĹ™.

“To se nedĂˇ slovy popsat,” Ĺ™ekla tiĹˇe.

“OvĹˇem.” NervĂłznÄ› se zasmĂˇl. “VĂm, co mĂˇte na mysli.” JestliĹľe Ben bĂ˝val pĹ™i prĂˇci s rukopisy chladnĂ˝m vÄ›cnĂ˝m vÄ›dcem, teÄŹ se diametrĂˇlnÄ› zmÄ›nil. NÄ›co v Judy GoldenovĂ© zpĹŻsobilo, Ĺľe o svĂ©m klidu zapochyboval. Reagovala tak zcela naprosto jinak neĹľ Angie - Angie, kterĂ© na rukopisech vĹŻbec nezĂˇleĹľelo. Ne, tahle dĂvka s Ĺľidovskou hvÄ›zdou na krku byla stejnĂˇ jako Ben.

UĹľ nelitoval, zĂ© jĂ svitky ukĂˇzal.

“MĂˇm vĂˇm vyprĂˇvÄ›t o mĂstÄ›, kde byly nalezeny?”

Ben jĂ krĂˇtce popsal mĂsto vykopĂˇvek v Khirbet Migdalu, vylĂÄŤil jĂ pĂˇtrĂˇnĂ Johna Weatherbyho po starĂ© synagoze a nĂˇhodnĂ˝ nĂˇlez “knihovny”.

“Jak vĂte, bylo uklĂˇdĂˇnĂ cennĂ˝ch rukopisĹŻ do jĂlovĂ˝ch nĂˇdob ve starĂ©m Izraeli bÄ›Ĺľnou praxĂ. ZatĂm vĹˇak vĹˇechny nalezenĂ© svitky mÄ›ly nĂˇboĹľenskĂ˝ obsah. David ben Jona povaĹľoval svĹŻj rukopis zjevnÄ› za stejnÄ› dĹŻleĹľitĂ˝, jako byly nÄ›jakĂ© svatĂ© texty.”

“OvĹˇem! KoneckoncĹŻ pĹ™ece chtÄ›l, aby si je mohl pĹ™eÄŤĂst jeho syn.” ZĂrala pĹ™ed sebe. “ZajĂmalo by mÄ›, proÄŤ.”

“MÄ› taky.”

“Je mi z toho smutno.”

“A proÄŤ?”

“ProtoĹľe je DavidĹŻv syn nikdy nenaĹˇel.”

53

Ben se podĂval na Judy s ĂşĹľasem. JejĂ kulatĂ˝ obliÄŤej byl ve svÄ›tle lampy bledĂ˝, vlasy tmavĹˇĂ a bohatĹˇĂ. “Na to jsem vĹŻbec nepomyslel, ale mĂˇte nejspĂĹˇ pravdu. DvÄ› z jĂlovĂ˝ch nĂˇdob -ty dvÄ› nepoĹˇkozenĂ© - byly opatĹ™enĂ© jeho neporuĹˇenou peÄŤetĂ. To znamenĂˇ, Ĺľe nebyly nikdy otevĹ™eny. KromÄ› toho: kdyby je jeho syn ÄŤetl, nejspĂĹˇ by je pak znovu nezapeÄŤetil a nezako-pal, nemyslĂte? Asi mĂˇte vĂˇĹľnÄ› pravdu. Jeho syn… jedinĂˇ osoba, kterĂ© se tolik touĹľil svÄ›Ĺ™it… kterĂ© se chtÄ›l vyzpovĂdat…”

“Je to smutnĂ©. Nejsme ti, kterĂ˝m svĹŻj rukopis urÄŤil.”

Ben nĂˇhle vstal, obeĹˇel pokoj a rozsvĂtil vĂce lamp, takĹľe mĂstnost byla zaplavena svÄ›tlem. Je pĹ™ece hloupost nechat se dojmout dramatem, kterĂ© se odehrĂˇlo uĹľ pĹ™ed dvÄ›ma tisĂci lety. Co je platnĂ© trĂˇpit se pro nÄ›koho, kdo je uĹľ dvacet stoletĂ mrtev? “NedĂˇte si kĂˇvu?” Ale proÄŤ tvĹŻj syn svitky nenaĹˇel, Davide? Co se mu pĹ™ihodilo? “MĂˇm ale jen rozpustnou.”

“Jsem na ni zvyklĂˇ, dÄ›kuji.”

Proboha, Davide, vÄ›dÄ›l jsi ve svĂ© poslednĂ chvĂli, neĹľ jsi naposledy zavĹ™el oÄŤi, Ĺľe si tvĹŻj syn svitky nikdy nepĹ™eÄŤte? A zemĹ™el jsi s vÄ›domĂm, Ĺľe vĹˇechno bylo marnĂ©?

Automaticky pĹ™echĂˇzel sem tam kuchynĂ - natoÄŤil vodu, zapnul elektrickou konvici, lĹľiÄŤkou nasypal kĂˇvu do ĹˇĂˇlkĹŻ -, a kdyĹľ veĹˇel znovu do pracovny, naĹˇel Judy znovu ponoĹ™enou do pĹ™ekladu.

Ben poloĹľil ĹˇĂˇlky se lĹľiÄŤkami, smetanou a cukrem na sklenÄ›nou desku stolku.

Ne, Ĺ™Ăkal si zasmuĹˇile, my jsme to ÄŤĂst nemÄ›li, bylo to urÄŤeno pro jeho syna, aĹĄ to byl kdokoli, bez ohledu na to, co se s nĂm stalo…

“MyslĂm, Ĺľe to nenĂ zrovna ÄŤitelnĂ©,” Ĺ™ekl.

“Ujde to.”

“ChtÄ›l bych umÄ›t psĂˇt na stroji. Nikdy jsem se to nenauÄŤil. NevĂm, jak to mĂˇm Weatherbymu poslat.”

“RĂˇda bych vĂˇm to pĹ™epsala, doktore. Opravdu rĂˇda.”

V jejĂch tmavohnÄ›dĂ˝ch oÄŤĂch vidÄ›l hrdost, nenucenost a upĹ™Ămnost. UsmĂˇl se na ni. Tohle setkĂˇnĂ s Judy Goldenovou bylo na rozdĂl od nĂˇhodnĂ˝ch odpolednĂch stĹ™etnutĂ opravdu pĹ™ĂjemnĂ©. Ben pĹ™ekvapenÄ› konstatoval, Ĺľe s nĂ dokĂˇĹľe mluvit o svitcĂch otevĹ™enÄ›.

54

“KdyĹľ si vezmete dobu vzniku,” zaÄŤala, “mezi tĹ™icet ÄŤtyĹ™i a sedmdesĂˇt naĹˇeho letopoÄŤtu! O jak dĹŻleĹľitĂ˝ historickĂ˝ nĂˇlez doktor Weatherby zakopl! Co asi mĹŻĹľe bĂ˝t v dalĹˇĂch svitcĂch?” PodĂvala se na ÄŤmĂˇranici v BenovÄ› bloku. “Ale zarĂˇĹľĂ mÄ›…”

“Co?”

“ZarĂˇĹľĂ mÄ›, jak mohl vÄ›dÄ›t, Ĺľe brzy zemĹ™e. PĹ™ece nebyl ve vÄ›zenĂ. MoĹľnĂˇ byl nemocnĂ˝. Nebo myslĂte…” VzhlĂ©dla k nÄ›mu. “Mohl plĂˇnovat sebevraĹľdu?”

Ben pĹ™ivĹ™el oÄŤi. Ach, Davide, byl tvĹŻj zloÄŤin tak straĹˇnĂ˝?

“Tohle je zajĂmavĂ©. ChtÄ›la bych vÄ›dÄ›t, co to znamenĂˇ.”

OtevĹ™el oÄŤi. Ukazovala na spodnĂ polovinu strĂˇnky.

“… a nĂˇĹˇ Hospodin u bran JeruzalĂ©ma…”

“A tady: ,uzĹ™ĂĹˇ tvĂˇĹ™ svĂ©ho otce4 … doktore Messere, nemohl David oÄŤekĂˇvat pĹ™Ăchod MesiĂˇĹˇe?”

“Je to moĹľnĂ©.” Ben pohlĂ©dl do svĂ©ho rukopisu.

“Dokonce mohl bĂ˝t…”

“Nevyslovujte to.”

“ProÄŤ ne?”

“ProtoĹľe to je pĹ™ĂliĹˇ.”

“ProÄŤ by mÄ›lo bĂ˝t pĹ™ĂliĹˇ, kdyby byl David kĹ™esĹĄan?”

“ProtoĹľe ta Ĺˇance je prostÄ› mizivĂˇ. Sama vĂte, Ĺľe se prvnĂ stoletĂ pĹ™Ămo hemĹľilo zĂˇrodky novĂ˝ch nĂˇboĹľenstvĂ a zvlĂˇĹˇtnĂch sekt. JeĹľĂĹˇ nebyl v tĂ© dobÄ› jedinĂ˝, kdo zĂskal fanatickĂ© uÄŤednĂky. SkuteÄŤnost, Ĺľe ho dnes uctĂvajĂ miliony, neznamenĂˇ, Ĺľe to tenkrĂˇt bylo stejnĂ©.”

“Ale poĹ™Ăˇd se na nÄ›j musĂme dĂvat jako na Ĺ˝ida, kterĂ˝ Ĺľil v JeruzalĂ©mÄ›.”

“Ve mÄ›stÄ› s nÄ›kolika sty tisĂci obyvatel existovaly v tĂ© dobÄ› stovky sekt. Ĺ ance, Ĺľe mĂˇme pĹ™ed sebou rechabita, essejce nebo zĂ©lota, jsou stejnÄ› velkĂ©, ne-li vÄ›tĹˇĂ.”

Judy pokrÄŤila rameny a ÄŤetla dĂˇl. “Tady to souhlasĂ. Je ÄŤlenem rodu BenjaminĹŻ.”

“Ano?”

“Nejste vy takĂ© Benjaminit?”

“NemyslĂm, Ĺľe by moje rodina vÄ›dÄ›la, ke kterĂ©mu rodu nĂˇleĹľĂ. MĂˇm pocit, Ĺľe mÄ› pojmenovali Benjamin po mĂ©m strĂ˝ÄŤkovi.”

JeĹˇtÄ› chvĂli mlÄŤky sedÄ›li a usrkĂˇvali kĂˇvu, neĹľ Judy s pohle—

55

dem na hodinky prohlĂˇsila: “MÄ›la bych radĹˇi jĂt, doktore Messere.”

Zvedli se a chvĂli stĂˇli trochu v rozpacĂch proti sobÄ›, nikdo z nich nevÄ›dÄ›l, proÄŤ. Ben se dĂval na Judy a mÄ›l pocit, Ĺľe si jsou najednou dĂky tomu, Ĺľe jĂ svÄ›Ĺ™il velice osobnĂ zĂˇleĹľitosti a sdĂlĂ s nĂ nÄ›co, o co se nemĹŻĹľe podÄ›lit s nikĂ˝m jinĂ˝m, daleko bliĹľĹˇĂ. A ta myĹˇlenka jej najednou znepokojila.

KdyĹľ ji doprovĂˇzel ke dveĹ™Ăm, Ĺ™ekla: “Dejte mi vÄ›dÄ›t, kdybyste chtÄ›l, abych vĂˇm to pĹ™epsala na stroji.”

“Nezapomenu na to.”

KdyĹľ otevĹ™el dveĹ™e, zastavila se jeĹˇtÄ› jednou a s pousmĂˇnĂm se na nÄ›j podĂvala: “Ĺ�eknete mi, aĹľ dostanete z Izraele novĂ˝ svitek?”

“JistÄ›. Hned jak pĹ™ijde.”

S tĂmto slibem se rozeĹˇli. Ben zavĂral dveĹ™e a slyĹˇel, jak jejĂ kroky dole v hale doznĂvajĂ.

SpontĂˇnnÄ› se rozhodl, Ĺľe zajde za Angie a strĂˇvĂ tam noc. KoneckoncĹŻ stejnÄ› nemĂˇ veÄŤer co dÄ›lat, a byt mu najednou pĹ™ipadal nÄ›jak studenĂ˝ a prĂˇzdnĂ˝. Ben pĹ™ipravil ĹľrĂˇdlo pro Poppeu, kterĂˇ pĹ™ed nĂˇvĹˇtÄ›vou nÄ›kam zalezla. Pak obeĹˇel byt a pozhasĂnal vĹˇechna svÄ›tla.

KdyĹľ pohlĂ©dl na psacĂ stĹŻl, konstatoval, Ĺľe tu Judy zapomnÄ›la kodex.

PrĂˇvÄ› se chystal v garĂˇĹľi nastartovat auto, kdyĹľ se pĹ™ed nĂm najednou objevil soused - muzikant na volnĂ© noze, kterĂ˝ bydlel ve vedlejĹˇĂm bytÄ›. RozÄŤilenÄ› mĂˇval rukama a pak pĹ™ebÄ›hl k boÄŤnĂmu okĂ©nku Ĺ™idiÄŤe.

“Ahoj, sousede,” pozdravil, kdyĹľ se sklĂˇnÄ›l k Benovi, “jak jde Ĺľivot?”

“Ujde to. PoslednĂ dobou vĂˇs vĹŻbec nenĂ vidÄ›t.”

“Nebyl jsem tady. Dorazil jsem teprve dnes rĂˇno. PrĂˇvÄ› jsem se zase chystal vypadnout, kdyĹľ jsem vĂˇs zahlĂ©dl. A Ĺ™ekl jsem si: Chop se pĹ™ĂleĹľitosti a jdi za nĂm.” Zahrabal v kapse bundy a vytĂˇhl malĂ˝ ĹľlutĂ˝ papĂrek. “Tohle jsem naĹˇel dnes veÄŤer ve svĂ© schrĂˇnce. Hodil to tam nejspĂĹˇ omylem listonoĹˇ. Je to pro vĂˇs.”

“Ach.” Ben si vzal lĂstek a podĂval se na nÄ›j.

“Myslel jsem, Ĺľe by to mohlo bĂ˝t dĹŻleĹľitĂ©,” pokraÄŤoval soused. “ListonoĹˇ se tu odpoledne stavoval s doporuÄŤenĂ˝m dopi—

56

sem a vy jste nebyl doma. Na lĂstku stojĂ, Ĺľe si ho mĹŻĹľete vyzvednout na poĹˇtÄ› zĂtra od devĂti do pÄ›ti.”

“Ano, dÄ›kuji vĂˇm.”

“NenĂ zaÄŤ.” Muzikant se narovnal, zamĂˇval mu a odbÄ›hl.

Ben zĂral na adresu odesĂlatele, uvedenou na lĂstku.

JeruzalĂ©m.

57

Kapitola pĂˇtĂˇ

PrvnĂ vyuÄŤovacĂ hodiny ubÄ›hly rychle, protoĹľe byly vyplnÄ›ny cviÄŤenĂmi ze starĂ˝ch rukopisĹŻ. Ben nachĂˇzel takĹ™ka uspokojenĂ ve vĂ˝zvĂˇch, kterĂ© pro nÄ›j pĹ™edstavovaly hieroglyfy a klĂnovĂ© pĂsmo, a archeologickĂ© jazyky byly jeho oblĂbenĂ˝m oborem. OdpolednĂ seminĂˇĹ™ uĹľ byl horĹˇĂ. Ben nemÄ›l pĹ™ĂleĹľitost k vyzvednutĂ doporuÄŤenĂ©ho dopisu na poĹˇtÄ›, protoĹľe musel mezi vyuÄŤovacĂmi hodinami jeĹˇtÄ› nÄ›co vyĹ™Ădit v kampusu. KromÄ› toho se obĂˇval, Ĺľe by nestihl hodinu. A dalĹˇĂ opoĹľdÄ›nĂ by mohlo vzbudit dojem, Ĺľe svĂ© povinnosti docenta bere na lehkou vĂˇhu. StarohebrejĹˇtina a novodobĂˇ hebrejĹˇtina byl dvouhodinovĂ˝ seminĂˇĹ™, bÄ›hem kterĂ©ho se ÄŤasto diskutovalo jeĹˇtÄ› hodnÄ› dlouho po vyuÄŤovĂˇnĂ. Ben se soustĹ™edil na to, aby se mu tentokrĂˇt podaĹ™ilo opustit sĂˇl pĹ™esnÄ›.

DneĹˇnĂm tĂ©matem byi Jazyk AĹˇkenazimĹŻv, a podle zĂˇkona schvĂˇlnosti se zdĂˇlo, Ĺľe ĂşÄŤastnĂky seminĂˇĹ™e velice zaujalo a ti horlivÄ› diskutovali.

BenĹŻv neklid jeĹˇtÄ› zvĂ˝Ĺˇila pĹ™Ătomnost Judy GoldenovĂ©, kterĂˇ ho vyvĂˇdÄ›la zcela z mĂry, aÄŤkoliv se na ni takĹ™ka nedĂval a mluvil s nĂ jen’minimĂˇlnÄ›.

VÄ›tĹˇinou byla sklonÄ›na nad blokem a zapisovala si body. Od chvĂle, kdy spolu veÄŤer diskutovali o tajemstvĂch Davida ben Jony, mu neĹˇla z hlavy. NedokĂˇzal se myĹˇlenek na ni zbavit a neumÄ›l si to vysvÄ›tlit.

“Doktore Messere, myslĂte, Ĺľe na potlaÄŤenĂ jidiĹˇ mohla mĂt podĂl renesance hebrejĹˇtiny?”

PohlĂ©dl na studenta, kterĂ˝ poloĹľil otĂˇzku. NeĹľ vĹˇak mohl odpovÄ›dÄ›t, ozval se jinĂ˝ student: “Ty prostÄ› vychĂˇzĂĹˇ z pĹ™edpokladu, Ĺľe jidiĹˇ zanikne. Ale jĂˇ tvĹŻj nĂˇzor naprosto nesdĂlĂm.”

58

Slova splynula a Ben se vÄ›noval zase svĂ˝m myĹˇlenkĂˇm. Ano, pĹ™Ătomnost Judy GoldenovĂ© ho z nÄ›jakĂ©ho dĹŻvodu vyko-lejila. ÄŚetla Davidovu zprĂˇvu, byla zasvÄ›cena do tajemstvĂ magdalskĂ˝ch svitkĹŻ. VÄ›dÄ›la o Davidovi stejnÄ› jako Ben, a moĹľnĂˇ v tom bylo jĂˇdro problĂ©mu: Judy uĹľ nebyla mimo. SdĂlela jeho vlastnĂ zkuĹˇenosti s rukopisy. VzpomĂnky na nÄ› mu neustĂˇle vĂĹ™ily hlavou: ten straĹˇnĂ˝ zloÄŤin, kterĂ˝ David spĂˇchal, bolestivĂˇ potĹ™eba zpovÄ›di, ĹľivotnĂ krĂ©do jeho otce, obsaĹľenĂ© v prvnĂm Ĺľalmu, MojĹľĂĹˇova kletba a smutnĂˇ skuteÄŤnost, Ĺľe DavidĹŻv syn svitky nikdy nenaĹˇel.

KdyĹľ se s nĂm vÄŤera veÄŤer Judy GoldenovĂˇ rozlouÄŤila, jel Ben k Angie. SnÄ›dli nÄ›co exotickĂ©ho, podĂvali se na film na kabelovĂ© televizi, dvakrĂˇt se pomilovali a Ben rĂˇno pĹ™eslechl budĂk. Celou noc se mu daĹ™ilo na rukopis nemyslet. Tolik se zabĂ˝val Angie, Ĺľe na nÄ›jakou dobu zapomnÄ›l na Davida ben Jonu a nakonec usnul hlubokĂ˝m bezesnĂ˝m spĂˇnkem.

Ale teÄŹ, kdyĹľ vidÄ›l Judy Goldenovou sklonÄ›nou nad pracĂ a vÄ›dÄ›l, Ĺľe na nÄ›j ÄŤekĂˇ na poĹˇtÄ› dalĹˇĂ dopis, nedokĂˇzal Ben zabrĂˇnit tomu, aby se mu do hlavy nevplĂĹľily znovu snĂmky z Migdalu.

PodĂval se na hodinky. Byly ÄŤtyĹ™i, a vĹˇechno nasvÄ›dÄŤovalo tomu, Ĺľe se vyuÄŤovĂˇnĂ jeĹˇtÄ› nÄ›jakou dobu protĂˇhne. TrpÄ›livÄ› odpovĂdal jeĹˇtÄ› dalĹˇĂch patnĂˇct minut studentĹŻm na jejich otĂˇzky, psal na tabuli pĹ™Ăklady hebrejĹˇtiny a jidiĹˇ a pokouĹˇel se dopracovat k nÄ›jakĂ©mu zĂˇvÄ›ru.

“MyslĂm, Ĺľe jsme toto tĂ©ma probrali vyÄŤerpĂˇvajĂcĂm zpĹŻsobem,” Ĺ™ekl nakonec a dalĹˇĂch dvou studentĹŻ, kteĹ™Ă se hlĂˇsili o slovo, si prostÄ› nevĹˇiml. Bylo ÄŤtvrt na pÄ›t. MinimĂˇlnÄ› dvacet minut mu bude trvat, neĹľ opustĂ kampus a dostane se k poĹˇtÄ›, moĹľnĂˇ pĹŻl hodiny, jestli bude na silnicĂch silnĂ˝ provoz. Byl v ÄŤasovĂ© tĂsni, nemohl si dalĹˇĂ zdrĹľenĂ dovolit. “Jestli mĂˇte jeĹˇtÄ› dalĹˇĂ otĂˇzky, zodpovĂme je v pĂˇtek.”

Pozoroval Judy Goldenovou, kterĂˇ byla stĂˇle jeĹˇtÄ› sklonÄ›na nad svĂ˝m blokem. ChviliÄŤku pĹ™emĂ˝Ĺˇlel nad tĂm, ÄŤĂm Ĺľe se tak zaujatÄ› zabĂ˝vĂˇ a jestli je i pro ni tÄ›ĹľkĂ© nemyslet na Davida ben Jonu. Ale v pĹ™ĂĹˇtĂm okamĹľiku uĹľ tu myĹˇlenku odvrhl. Den pĹ™edtĂm jĂ slĂbil, Ĺľe ji bude o rukopisu prĹŻbÄ›ĹľnÄ› informovat a Ĺľe jĂ Ĺ™ekne, aĹľ pĹ™ijde dalĹˇĂ svitek. Rozhodl se, Ĺľe svĹŻj slib nesplnĂ.

59

Ben sbalil dĂ˝mku a aktovku a kvapnÄ› opustil tĹ™Ădu. UĹˇel jen pĂˇr metrĹŻ, kdyĹľ ho na chodbÄ› zastavil Stan Freeman, jeho dlouholetĂ˝ pĹ™Ătel a profesor ekonomie starovÄ›ku. Jejich obory byly spĹ™ĂznÄ›nĂ©, byli takĹ™ka stejnÄ› staĹ™Ă a mÄ›li dalĹˇĂ spoleÄŤnĂ© zĂˇjmy. KdyĹľ si Ben nÄ›kolikrĂˇt vyrazil do hor na ryby, jel prĂˇvÄ› s nĂm.

“ZdravĂm tÄ›,” volal jeho pĹ™Ătel nadĹˇenÄ›. “NevidÄ›li jsme se celou vÄ›ÄŤnost! Co poĹ™Ăˇd dÄ›lĂˇĹˇ?”

“Jako obvykle - nic dobrĂ©ho, Stane.”

“V poslednĂ dobÄ› jsem tÄ› nevĂdal. To tak bÄ›hĂˇĹˇ kolem An-gie?”

“No, vĂĹˇ, jeĹˇtÄ› jsem pĹ™eklĂˇdal egyptskĂ˝ kodex.”

“Na to bych se nÄ›kdy opravdu rĂˇd podĂval.” Stan ÄŤekal na Benovu odpovÄ›ÄŹ. Ale kdyĹľ se nedoÄŤkal, dodal s krĂˇtkĂ˝m ĂşsmÄ›vem: “Jak vidĂm, stĂˇvĂˇ se z tebe zastĂˇnce nekonvenÄŤnĂho ĹľivotnĂho stylu!”

“CoĹľe?”

Stan pohlĂ©dl dolĹŻ. “SandĂˇly. VĂĹˇ, za vĹˇechna ta lĂ©ta, co se pĹ™ĂˇtelĂme, jsem tÄ› nikdy nevidÄ›l v sandĂˇlech. VĹľdycky jsi Ĺ™Ăkal, Ĺľe sandĂˇly pro tebe symbolizujĂ nÄ›co z ĂşmyslnÄ› afektovanĂ©ho jednĂˇnĂ umÄ›lcĹŻ. Jestli si dobĹ™e vzpomĂnĂˇm, mÄ›l jsi k nim nefalĹˇovanĂ˝ odpor. Tyhle se mi lĂbĂ. Kde jsi je koupil?” Ben se podĂval na nohy. SandĂˇly si koupil dnes rĂˇno. MÄ›ly silnou koĹľenou podrĂˇĹľku a Ĺ™emĂnky a pĹŻsobily trochu hrubÄ› a starobyle. “Koupil jsem je ve Westwoodu. ChtÄ›l jsem pĹŻvodnÄ› nÄ›co jinĂ©ho.” Pomyslel si trochu podrĂˇĹľdÄ›nÄ›: Co je na tom, Ĺľe nosĂm sandĂˇly? V tĂ© chvĂli je mĂjela Judy GoldenovĂˇ s hromadou knih pod paĹľĂ a zmizela za rohem.

“Nezlob se, Stane, ale jĂˇ dÄ›sivÄ› pospĂchĂˇm,” pokouĹˇel se Ben uniknout.

“JasnÄ›. Ĺ�ekni mi, kdy bude ten velkĂ˝ den?”

“JakĂ˝ velkĂ˝ den?”

“Svatba pĹ™ece! Ty a Angie. VzpomĂnĂˇĹˇ si?”

“Ach ano. O semestrĂˇlnĂch prĂˇzdninĂˇch. DĂˇm ti vÄŤas vÄ›dÄ›t. KdyĹľ se budeĹˇ sluĹˇnÄ› chovat, mĹŻĹľeĹˇ mi jĂt za svÄ›dka.” Ben se na poslednĂ chvĂli rozhodl, Ĺľe Judy dostihne a dĂˇ jĂ kodex, na kterĂ˝ si tentokrĂˇt vzpomnÄ›l. ChtÄ›l za nĂ jĂt hned, pĹ™edat jĂ ho v kampusu, aby nemÄ›la omluvu pro svou dalĹˇĂ nĂˇvĹˇtÄ›vu u nÄ›j v bytÄ›. “UĹľ musĂm skuteÄŤnÄ› jĂt, Stane. ZavolĂˇm ti, jo?”

60

“JasnĂ˝, mÄ›j se.”

PozdÄ› odpoledne byl na chodbĂˇch pomÄ›rnÄ› velkĂ˝ nĂˇval, a tak se Ben musel k vĂ˝chodu probojovat. KdyĹľ vyĹˇel ven do svÄ›tla zapadajĂcĂho slunce, uvidÄ›l Judy, jak rychle pospĂchĂˇ smÄ›rem ke knihovnÄ›. PodĂval se na hodinky. Za pÄ›t minut pĹŻl pĂˇtĂ©. MĂˇ jeĹˇtÄ› chvilku ÄŤas.

“Judy!” zavolal a zrychlil krok, aby ji dohonil.

ZdĂˇlo se, Ĺľe neslyĹˇela. Na ÄŤlovÄ›ka tak malĂ©ho vzrĹŻstu se pohybovala obdivuhodnÄ› rychle, jejĂ ÄŤernĂ© vlasy za nĂ vlĂˇly ve vÄ›tru.

“Judy!”

KoneÄŤnÄ› se ohlĂ©dla. Zastavila se a otoÄŤila se k nÄ›mu.

“ZapomnÄ›l jsem vĂˇm dĂˇt pĹ™i vyuÄŤovĂˇnĂ tohle,” Ĺ™ekl a neĹˇikovnÄ› otvĂral zĂˇmek aktovky. “VÄŤera veÄŤer jste si ho nevzala.”

PodĂvala se mu do tvĂˇĹ™e.

“Tady.” VytĂˇhl velkou hnÄ›dou obĂˇlku a podal jĂ ji. Vzala ji, aniĹľ od nÄ›j odvrĂˇtila pohled. “Ach, ano, ten kodex. DÄ›kuji vĂˇm.”

Ben se napĹŻl srdeÄŤnÄ› pousmĂˇl. Nic jĂ neĹ™eknu, pomyslel si v duchu. VÄŤerejĹˇĂm veÄŤerem to skonÄŤĂ a nikdy s nĂ uĹľ o svitcĂch mluvit nebudu.

“Byl bych rĂˇd, kdybyste mi ho za tĂ˝den mohla vrĂˇtit, jestli nemĂˇte nic proti. PoslednĂch pĂˇr Ĺ™ĂˇdkĹŻ je jeĹˇtÄ› pÄ›knÄ› zapeklitĂ˝ch a jĂˇ jsem se zavĂˇzal, Ĺľe ho k urÄŤitĂ©mu termĂnu odevzdĂˇm.”

“SamozĹ™ejmÄ›.” ZdĂˇla se bĂ˝t na rozpacĂch. “Doktore Messere, mohu nÄ›co Ĺ™Ăct?”

Zasunul si do Ăşst studenou dĂ˝mku. “SpusĹĄte.”

“NesdĂlĂm vĂˇĹˇ nĂˇzor, Ĺľe je jidiĹˇ odsouzena k zĂˇniku. MoĹľnĂˇ se dnes mĂ©nÄ› pouĹľĂvĂˇ a moĹľnĂˇ se jejĂ mĂsto v ĹľivotÄ› Ĺ˝idĹŻ zmÄ›nilo, ale nemyslĂm si, Ĺľe zanikne.”

Ben se na dĂvku uĹľasle podĂval a zasmĂˇl se: “Tento nĂˇzor je moĹľnĂ© podloĹľit kvalitnĂmi argumenty. MoĹľnĂˇ by nĂˇm mohla dĂˇt sprĂˇvnou odpovÄ›ÄŹ na tuto otĂˇzku celosvÄ›tovĂˇ studie, ale zatĂm mĹŻĹľeme dalĹˇĂ prĹŻbÄ›h pouze pĹ™edpoklĂˇdat. VĂˇĹˇ nĂˇzor je stejnÄ› dobrĂ˝ jako mĹŻj.”

PĹ™ikĂ˝vla. “JĂˇ jsem s jidiĹˇ vyrĹŻstala. Byla to jedinĂˇ Ĺ™eÄŤ, kterou moje matka opravdu ovlĂˇdala. KdyĹľ jsme byli malĂ, mluvili jsme doma vĂ˝hradnÄ› jidiĹˇ. MoĹľnĂˇ jĂ prĂˇvÄ› proto pĹ™iklĂˇdĂˇm takovou dĹŻleĹľitost. NechĂˇme toho, dĂky, Ĺľe jste si na ten kodex vzpomnÄ›l.”

61

“To je v poĹ™Ăˇdku.” Ben sledoval, jak mu zamĂˇvala a chystĂˇ se odejĂt. Pak jĂ z nĂˇhlĂ©ho popudu Ĺ™ekl: “JeĹˇtÄ› nÄ›co…” “Ano?” “NejspĂĹˇ jsem dostal dalĹˇĂ svitek z Migdalu.”

VĂno v jeho sklenici zteplalo a zhoĹ™klo. Bachova Toccata a Fuga v d-moll znÄ›la z gramofonu jako Ĺ™ada disonantnĂch tĂłnĹŻ. DĂ˝m z jeho dĂ˝mky se vznĂˇĹˇel vzduchem v hustĂ˝ch oblacĂch. Ben netrpÄ›livÄ› vstal, vypnul gramofon, vyprĂˇzdnil dĂ˝mku do popelnĂku a vylil vĂno do vĂ˝levky. Pak se vrĂˇtil k psacĂmu stolu a znovu se posadil.

PachuĹĄ sendviÄŤe v Ăşstech mu pĹ™ipomnÄ›la, Ĺľe do sebe veÄŤeĹ™i nahĂˇzel, aniĹľ by ji vychutnal, jako by to byla obtĂĹľnĂˇ povinnost, kterou uĹľ chce mĂt za sebou. A byla to pravda. Ben byl hladovĂ˝, ale nechtÄ›l se moc s jĂdlem zdrĹľovat. A teÄŹ s hroudou v Ĺľaludku litoval, Ĺľe tak pospĂchal.

Znovu se ve svÄ›tle lampy zahledÄ›l na dĹŻvÄ›rnÄ› znĂˇmĂ© pĹ™eklepy strojopisu doktora Weatherbyho.

PrĹŻvodnĂ dopis sestĂˇval z krĂˇtkĂ©ho komentĂˇĹ™e ke svitku ÄŤĂslo ÄŤtyĹ™i, jenĹľ byl nalezen ve ĹˇpatnĂ©m stavu a musel bĂ˝t fotografovĂˇn pod ultrafialovou lampou, aby pĂsmo zviditelnili. ZmiĹ�oval se takĂ©, stejnÄ› jako v telefonu, o svitku ÄŤĂslo tĹ™i, kterĂ˝ byl v dĹŻsledku trhliny v nĂˇdobÄ› zcela nepouĹľitelnĂ˝. To bylo vĹˇe.

Ben kroutil smutnÄ› hlavou, kdyĹľ pozoroval dva snĂmky, kterĂ© pĹ™ed nĂm leĹľely. Tento pĹ™eklad je skuteÄŤnÄ› vĂ˝zvou. Rohy vypadaly, jako kdyby se o nÄ› rvali divocĂ psi. A uprostĹ™ed svitek pĹ™ipomĂnal ementĂˇl. CelĂ© odstavce zmizely, mnoho slov bylo takĹ™ka neznatelnĂ˝ch.

Ben se cĂtil osobnÄ› dotÄŤenĂ˝, jako by to nÄ›kdo udÄ›lal ĂşmyslnÄ›. Nejprve ta nenahraditelnĂˇ ztrĂˇta tĹ™etĂho svitku, a teÄŹ jeĹˇtÄ› tohle.

Vztekle udeĹ™il pÄ›stĂ do stolu. NÄ›kde v poloĹˇeru ÄŤĂhala Poppea Sabina, kterĂˇ celĂ˝ den prospala a teÄŹ se vypravila na noÄŤnĂ obchĹŻzku. VÄ›dÄ›la, kdy jejĂ pĂˇn potĹ™ebuje klid, a proto od nÄ›j dodrĹľovala diskrĂ©tnĂ odstup. RĂˇna pÄ›stĂ ji zahnala do loĹľnice, kde zahĂˇjila svou osamÄ›lou noÄŤnĂ hlĂdku.

“Davide ben Jono,” zamumlal Ben nad fotografiĂ, “jestli chceĹˇ, abych ÄŤetl tvĂˇ slova, jestli sis mÄ› vyvolil, abych pĹ™eÄŤetl tvoji zpovÄ›ÄŹ, k nĂĹľ se tvĹŻj syn nedostal, tak mi to tolik neztÄ›Ĺľuj.”

62

Vstal a Ĺˇel do kuchynÄ›, aby si pĹ™inesl novou lĂˇhev vĂna, pak se vrĂˇtil ke stolu, zapĂˇlil si dalĹˇĂ dĂ˝mku a pustil se do namĂˇhavĂ©ho pĹ™eklĂˇdĂˇnĂ ÄŤtvrtĂ©ho svitku.

A tak se stalo, Ĺľe jsem jĂˇ, David ben Jona, dokonÄŤil ve vÄ›ku ÄŤtrnĂˇcti let studia u rabĂna Josefa ben Simona. Ty tĹ™i roky byla ĹˇĹĄastnĂˇ doba a jĂˇ budu navÄ›ky vzpomĂnat na ty lĂˇskou naplnÄ›nĂ© dny mlĂˇdĂ a nevinnosti. Saul zĹŻstal mĂ˝m nejbliĹľĹˇĂm pĹ™Ătelem, a tak jsme chtÄ›li jĂt spoleÄŤnÄ› do uÄŤenĂ k rabĂnu Eleasaru ben Azariahovi, kterĂ˝ byl tenkrĂˇt jednĂm z nejslavnÄ›jĹˇĂch a nejvzneĹˇenÄ›jĹˇĂch uÄŤitelĹŻ.

Tento Ăşsek mu Ĺˇel pĹ™ekvapivÄ› dobĹ™e. Ale kdyĹľ si peÄŤlivÄ› prohlĂ©dl oba snĂmky, zjistil, Ĺľe to je zjevnÄ› ta nejÄŤitelnÄ›jĹˇĂ ÄŤĂˇst. Zbytek uĹľ tak snadnĂ˝ nebude.

Na okrajĂch svĂ©ho pĹ™ekladu si dÄ›lal Ben poznĂˇmky: svitek tĹ™i - zjevnÄ› popis dĹ™ĂvÄ›jĹˇĂho studia a prvnĂch let v JeruzalĂ©mÄ›. David pod vedenĂm rabĂna Josefa, nejspĂĹˇ s nÄ›kolika dalĹˇĂmi chlapci. VyuÄŤovacĂ pĹ™edmÄ›ty lze jen pĹ™edpoklĂˇdat - nejspĂĹˇ stati z tĂłry, cviÄŤenĂ pamÄ›ti, modlitby atd. Pochybuji, Ĺľe znal vĂ˝znam pĹ™ikĂˇzĂˇnĂ. Asi obvyklĂ© vzdÄ›lĂˇvĂˇnĂ chlapcĹŻ ze stĹ™ednĂch vrstev. O pĹ™Ăteli Saulovi se nejspĂĹˇe zmiĹ�uje uĹľ v tĹ™etĂm svitku a popisuje okolnosti jejich setkĂˇnĂ.

Ben odloĹľil pero a protĹ™el si oÄŤi. ZtrĂˇta tĹ™etĂho svitku byla k vzteku. A mezery, kterĂ˝mi byla protkĂˇna tato ÄŤĂˇst, by taky jednoho dokĂˇzaly pĹ™imÄ›t k zoufalstvĂ. Byl mrzutĂ˝ a podrĂˇĹľdÄ›nĂ˝.

Vstal a pĹ™eĹˇel k oknu. NÄ›co ho ruĹˇilo. Obvykle si sedl k prĂˇci a ihned se do nĂ pustil, ale dnes veÄŤer se na ni nedokĂˇzal soustĹ™edit. NedokĂˇzal ÄŤĂst Davidova slova, aniĹľ by nebyl neklidnĂ˝ a nervĂłznĂ.

Najednou si vzpomnÄ›l na Judy Goldenovou. ProÄŤ jĂ tak rychle vyĹľvanil zprĂˇvu o ÄŤtvrtĂ©m svitku, zvlĂˇĹˇtÄ› potĂ©, co si pĹ™Ăsahal, Ĺľe jĂ o tom neĹ™ekne? Ona ho k tomu nenutila. Byl to dokonce on, kdo za nĂ utĂkal, aby ji na minutku zdrĹľel. ProÄŤ jĂ ve chvĂli, kdy uĹľ odchĂˇzela, pĹ™ece jen prozradil, Ĺľe dostal dalĹˇĂ svitek?

Ben pĹ™echĂˇzel chvĂli mĂrnÄ› kulhavĂ˝m krokem sem a tam mĂstnostĂ. TrĂˇpilo ho i nÄ›co jinĂ©ho. Byl pĹ™ĂliĹˇ netrpÄ›livĂ˝, kdyĹľ ÄŤekal na doruÄŤenĂ svitku. RozÄŤilovalo ho, Ĺľe to trvĂˇ tak dlouho, neĹľ se k nÄ›mu dostane. A zĂˇvidÄ›l Johnu Weatherbymu, Ĺľe je pĹ™Ămo ve stĹ™edu dÄ›nĂ a Ĺľe nachĂˇzĂ jĂlovĂ© nĂˇdoby tak, jak je David ben Jona opustil.

63

Benovy Ăşvahy pĹ™eruĹˇilo zvonÄ›nĂ telefonu. Nejprve si toho nemĂnil vĹˇĂmat, ale pak sluchĂˇtko pĹ™ece jenom zvedl.

“Ahoj, milĂˇÄŤku,” zaznÄ›l Angiin jemnĂ˝ hlas. “NeruĹˇĂm tÄ› pĹ™i nÄ›ÄŤem?”

“PrĂˇvÄ› pĹ™eklĂˇdĂˇm.”

“VĂˇĹľnÄ›?”

“Dnes jsem dostal od Weatherbyho ÄŤtvrtĂ˝ svitek. Je to poĹ™ĂˇdnĂ˝ oĹ™ĂĹˇek.”

Angie se krĂˇtce zasmĂˇla. “NevĂm, jestli mĂˇm mĂt za tebe radost, nebo tÄ› litovat.” “ProÄŤ?”

“MĂt za tebe radost, Ĺľe jsi dostal novĂ˝ svitek, nebo tÄ› litovat, Ĺľe je to tÄ›ĹľkĂ©.” ZavĂˇhala. “Bene?” “Ano?”

“TvĹŻj hlas znĂ tak chladnÄ›. Je vĹˇechno v poĹ™Ăˇdku?” “Vede se mi dobĹ™e. Jen pĹ™emĂ˝ĹˇlĂm.” “ZastavĂĹˇ se?”

“Dnes veÄŤer ne. Pustil jsem se do prĂˇce a chtÄ›l bych to dokonÄŤit.”

“No jasnÄ›,” zamumlala. “ChĂˇpu. Ale pĹ™esto, kdybys mÄ›l hlad nebo si pĹ™ipadal osamÄ›lĂ˝… Jsem doma.”

“DĂky.” ChtÄ›l se s nĂ uĹľ rozlouÄŤit, ale na poslednĂ chvĂli si to rozmyslel a zeptal se: “Angie?”

“Ano, milĂˇÄŤku?”

“NechceĹˇ vÄ›dÄ›t, o ÄŤem se v tom ÄŤtvrtĂ©m svitku pĂĹˇe?”

Na druhĂ©m konci linky zavlĂˇdlo mlÄŤenĂ.

“No nic, na tom nezĂˇleĹľĂ,” pokraÄŤoval, “je to pomÄ›rnÄ› nudnĂ©, pĂĹˇe se tam jen o studiĂch Davida ben Jony v JeruzalĂ©mÄ›. Dobrou noc, Angie.”

UkazovĂˇÄŤkem zamĂˇÄŤkl vidlici telefonu a souÄŤasnÄ› poslouchal, aby se ujistil, Ĺľe se spojenĂ skuteÄŤnÄ› pĹ™eruĹˇilo. A pak Benjamin Messer udÄ›lal nÄ›co, co nikdy pĹ™edtĂm neudÄ›lal: poloĹľil sluchĂˇtko mimo vidlici.

…znalci PĂsma. VÄ›dÄ›li jsme, Ĺľe se od nĂˇs oÄŤekĂˇvajĂ lĂ©ta tvrdĂ© prĂˇce a mnoho obÄ›tĂ, a Ĺľe jen nÄ›kolik z nĂˇs dosĂˇhne cĂle. Saul a jĂˇ jsme si vybrali rabĂna Eleasara… nejvÄ›tĹˇĂho uÄŤitele v Judeji… (rozmazanĂ˝ inkoust)… jeho slĂˇvu. ChtÄ›li jsme to nejlepĹˇĂ. VÄ›dÄ›li jsme, Ĺľe jestliĹľe zvlĂˇdneme studium u nÄ›j, stanou se z nĂˇs uctĂvanĂ muĹľi.

64

K nÄ›mu vĹˇak pĹ™ichĂˇzelo tolik mladĂ˝ch muĹľĹŻ a jen mĂˇlo z nich bylo vyvoleno, Saul a jĂˇ jsme se pevnÄ› rozhodil Kdyby se mi podaĹ™ilo stĂˇt se ĹľĂˇkem velkĂ©ho Eleasara, byla by to pro moji rodinu velkĂˇ pocta.

Byl jsem naplnÄ›n obavami, ze zklamu. Znal jsem spoustu chlapcĹŻ, kteĹ™Ă pĹ™iĹˇli k Eleasarovi a byli odmĂtnuti. Ale Saul byl pln dĹŻvÄ›ry. Saul… hrdĂ˝ a veselĂ˝ chlapec se smÄ›jĂcĂma se oÄŤima a… Ăşsty. CelĂ© dny mÄ› ujiĹˇĹĄoval, ze jsme byli nejlepĹˇĂmi ĹľĂˇky rabĂna Josefa. To mÄ› povzbuzovalo. Ale kdyĹľ jsem zaslechl, kolik muĹľĹŻ pĹ™ichĂˇzĂ k Eleasarovi, byl jsem znovu ĂşplnÄ› sklĂÄŤenĂ˝. Proto… (velkĂˇ mezera na papyru)… se Saulem. O slavnosti passahu jsme Ĺˇli… (rukopis neÄŤitelnĂ˝)… a jĂˇ bdÄ›l bojĂˇcnÄ› dlouho do noci.

ZdĂˇlo se, Ĺľe se Saul nebojĂ. MÄ›l takĂ© spoustu pĹ™Ăˇtel, protoĹľe dokĂˇzal vyprĂˇvÄ›t veselĂ© historky a rozesmĂˇt lidi. Obdivoval jsem SaulĹŻv oduĹˇevnÄ›lĂ˝ smysl pro humor a bezstarostnou povahu a ÄŤasto jsem si prĂˇval bĂ˝t stejnÄ› spoleÄŤenskĂ˝ a dobro-srdeÄŤnĂ˝ jako on a umÄ›t si rychle zĂskat pĹ™Ăˇtele. ÄŚasto jsme spoleÄŤnÄ› chodĂvali… (roztrĹľenĂ˝ papyrus)… a spoleÄŤnÄ› se modlili ve ChrĂˇmu. Saul mi byl bliĹľĹˇĂ neĹľ moji bratĹ™i, vzĂˇjemnÄ› jsme si pomĂˇhali vĹˇude, kde to bylo moĹľnĂ©. Kdyby se nÄ›kdy naskytla pĹ™ĂleĹľitost, obÄ›toval bych za Saula s radostĂ svĹŻj Ĺľivot.

KdyĹľ se Ben dostal na konec prvnĂ fotografie, sĹ�al brĂ˝le, odloĹľil je zvolna na okraj stolu a protĹ™el si oÄŤi. Pak se dĂval na aramejskĂ˝ rukopis, kterĂ˝ pod ultrafialovĂ˝m svÄ›tlem jen nezĹ™etelnÄ› prosvĂtal, a najednou se mu zdĂˇlo, Ĺľe se vracĂ o celĂˇ lĂ©ta zpÄ›t, do Ĺˇkoly v New York City, do kterĂ© chodil a kde se pĹ™Ăˇtelil s chlapcem jmĂ©nem Salomon Liebowitz…

JeĹˇiva, Ĺˇkola talmudu, byla v Brooklynu. Bylo mu ÄŤtrnĂˇct, kdyĹľ si namĂˇhavÄ› razil cestu rozbĹ™edlĂ˝m snÄ›hem s nĂˇruÄŤĂ plnou knih v hebrejĹˇtinÄ› a jidiĹˇ. On a Salomon chodili ke Ĺˇkole vĹľdycky velkou oklikou, protoĹľe pĹ™ĂmĂˇ cesta vedla katolickou ÄŤtvrtĂ, kterĂˇ byla v sousedstvĂ, a kde si je pravidelnÄ› vyÄŤĂhala tlupa vĂ˝rostkĹŻ. Jednou ti hrubĂ synovĂ© polskĂ˝ch vystÄ›hovalcĹŻ sebrali Benovi sametovou jarmulku, hodili ji na zem a dupali po nĂ. A pak se posmĂvali jeho slzĂˇm.

Ale nebyly to slzy zpĹŻsobenĂ© Ĺľalem nebo zlostĂ, byly to slzy bezmoci. Odkud gĂłjovĂ© - jinovÄ›rci - taky mÄ›li vÄ›dÄ›t, jak straĹˇnÄ› si Ben pĹ™Ăˇl smÄ›t vyjĂt z domu bez svĂ© pokrĂ˝vky hlavy,

65

jak hroznÄ› touĹľil po tom, aby smÄ›l chodit do veĹ™ejnĂ© Ĺˇkoly, kde by mohl bĂ˝t stejnĂ˝ jako jinĂ© dÄ›ti.

Jednou Salomon, kterĂ˝ byl mnohem vÄ›tĹˇĂ a statnÄ›jĹˇĂ neĹľ on, Bena ochrĂˇnil a rozbil gĂłjĹŻm nos do krve. KdyĹľ utĂkali, volali PolĂˇci pĹ™es rameno: “My vĂˇm to jeĹˇtÄ› ukĂˇĹľeme, vy vrahovĂ© JeĹľĂĹˇe! My vĂˇm to ukĂˇĹľeme!”

Od tĂ© chvĂle zaÄŤali Ben a Salomon chodit do jeĹˇivy oklikou.

Ben ucĂtil knedlĂk v krku. Poodsunul se od psacĂho stolu a podĂval se na ruce. UĹľ mnoho let si na Salomona Liebowitze nevzpomnÄ›l. Jejich vzĂˇjemnĂ© spojenĂ se pĹ™eruĹˇilo, kdyĹľ se Ben odstÄ›hoval z New Yorku do Kalifornie a Salomon se rozhodl bĂ˝t rabĂnem. Po sedm let byli nejlepĹˇĂmi pĹ™Ăˇteli, Ben miloval Salomona jako bratra a trĂˇvil s nĂm vÄ›tĹˇinu ÄŤasu.

Ale pak nastal okamĹľik rozlouÄŤenĂ - chvĂle, kdy se dospÄ›lĂ rozhodujĂ a krĂˇÄŤejĂ cestou zralĂ˝ch muĹľĹŻ. Jejich dÄ›tstvĂ skonÄŤilo. Salomon Liebowitz a Benjamin Messer uĹľ nemohli jako dva rytĂĹ™i Ĺ tÄ›stÄ›ny pokraÄŤovat ve svĂ˝ch dobrodruĹľstvĂch na ulicĂch Brooklynu. PĹ™iĹˇel ÄŤas, kdy museli pohlĂ©dnout realitÄ› do oÄŤĂ.

Ben se rozhodl pro vÄ›du a Salomon pro Boha.

Od dveĹ™Ă se ozvalo plachĂ© klepĂˇnĂ, tak lehkĂ©, Ĺľe ho Ben nejprve nevnĂmal. Pak se podĂval smÄ›rem, ze kterĂ©ho zvuk zaznÄ›l, ale Poppeu, kterĂˇ obÄŤas ĹˇkrĂˇbala na dveĹ™e, nikde nevidÄ›l. KdyĹľ zaznÄ›lo zaĹĄukĂˇnĂ o nÄ›co hlasitÄ›ji, poznal Ben, Ĺľe nÄ›kdo klepe na dveĹ™e.

PodĂval se na vyvÄ›ĹˇenĂ˝ telefon a tiĹˇe zaklel. Napadlo ho, Ĺľe je to Angie, kdo ruĹˇĂ jeho klid.

Povzdechl si nad svĂ˝m osudem a otevĹ™el dveĹ™e. Ke svĂ©mu pĹ™ekvapenĂ za nimi uvidÄ›l stĂˇt Judy Goldenovou. PĹ™es rameno jĂ visela taĹˇka. V ruce svĂrala velkou hnÄ›dou obĂˇlku.

“DobrĂ˝ veÄŤer, doktore Messere,” pozdravila ho s ĂşsmÄ›vem, “doufĂˇm, Ĺľe neruĹˇĂm.”

“Abych byl upĹ™ĂmnĂ˝, ruĹˇĂte. Co pro vĂˇs mohu udÄ›lat?”

Beze slova mu podala obĂˇlku.

“Tak rychle,” podivil se a svraĹˇtil ÄŤelo. “MÄ›la jste ho u sebe sotva dvÄ› hodiny.”

“ÄŚtyĹ™i hodiny, doktore Messere. UĹľ je po osmĂ©.”

“Opravdu?”

“A jĂˇ…” ZdĂˇla se bĂ˝t zaraĹľenĂˇ. “UvaĹľovala jsem, jestli sem

66

mĂˇm zajĂt nebo poÄŤkat aĹľ na pĂˇteÄŤnĂ vyuÄŤovĂˇnĂ. Ale jĂˇ bych si kodex tak rĂˇda pĹ™eÄŤetla a vy jste se zmiĹ�oval o tom, Ĺľe ho musĂte do urÄŤitĂ©ho termĂnu odevzdat. Proto jsem pĹ™iĹˇla sem.”

“NerozumĂm vĂˇm.”

OtevĹ™ela obĂˇlku. “Je prĂˇzdnĂˇ.”

“CoĹľe?” Ben jĂ vytrhl obĂˇlku z ruky a nevÄ›Ĺ™il svĂ˝m oÄŤĂm: “Pro boha! PojÄŹte dĂˇl, pojÄŹte dĂˇl!”

Judy se usmĂˇla a pozvolna se uvolĹ�ovala. “SkuteÄŤnÄ› vĂˇs nechci ruĹˇit, ale…”

“JĂˇ vĂm,” pĹ™eruĹˇil ji. Ben utĂkal pĹ™Ămo do pracovny a zkoumavÄ› pohlĂ©dl na narĹŻstajĂcĂ zmatek na stole. Mezi drobky ze sendviÄŤe, oschlou okurkovou slupkou, dĂ˝majĂcĂ dĂ˝mkou a tĹ™emi napĹŻl vyprĂˇzdnÄ›nĂ˝mi sklenkami vĂna byly roztrouĹˇeny texty aramejskĂ˝ch rukopisĹŻ, hebrejskĂ© apokryfy a knihy o semitskĂ˝ch rukopisech. TypickĂ© staromlĂˇdeneckĂ© doupÄ›, pomyslel si, zatĂmco se pokouĹˇel si vzpomenout, kde kodex naposledy vidÄ›l. Ta dĂvka si musĂ myslet, Ĺľe je vĂˇĹľnÄ› lajdĂˇk.

“Hned jsem u vĂˇs,” zamumlal, zatĂmco zvedal svĂ© knihy. NÄ›kterĂ© byly otevĹ™enĂ© a ukazovaly fotografie zaĹľloutlĂ˝ch kusĹŻ papyru, seznamy a tabulky s rejstĹ™Ăky nebo dlouhĂ© texty. SamĂ© pomĹŻcky, se kterĂ˝mi dokĂˇzal rozluĹˇtit i ty nejjemnÄ›jĹˇĂ nĂˇznaky v rukopisu Davida ben Jony.

ZatĂmco prohledĂˇval svĂ© hromady, pozorovala Judy obÄ› fotografie, kterĂ© leĹľely na stole vedle Benova poznĂˇmkovĂ©ho bloku. To musĂ bĂ˝t ten novĂ˝ svitek, pomyslela si vzruĹˇenÄ› a nenĂˇpadnÄ› pĹ™istoupila blĂĹľ.

Ale najednou se Ben otoÄŤil, vztekle rozhodil ruce a Ĺ™ekl: “Bude mi trvat celou noc, neĹľ se v tomhle zmatku vyznĂˇm. KdyĹľ ji uvidÄ›l u fotografiĂ, zarazil se.

“To nevadĂ,” odpovÄ›dÄ›la rychle. “MĹŻĹľu poÄŤkat. Jen mÄ› mrzĂ, Ĺľe jsem vĂˇs vyruĹˇila.”

MĂstnost byla ĂşplnÄ› tmavĂˇ, kromÄ› malĂ©ho ostrĹŻvku svÄ›tla z jeho stolnĂ lampy. KdyĹľ Ben pozoroval v pĹ™ĂtmĂ tvĂˇĹ™ Judy GoldenovĂ©, pĹ™Ăˇl si, aby bylo lip vidÄ›t, aby mohl rozeznat vĂ˝raz v jejĂm obliÄŤeji.

Najednou pochopil, proÄŤ ve skuteÄŤnosti pĹ™iĹˇla. “SkuteÄŤnÄ› jste mohla poÄŤkat do pĂˇtku. Nebo jste si se mnou mohla promluvit pĹ™i zĂtĹ™ejĹˇĂm kursu, kterĂ˝ je v deset hodin. Nebo nechat zprĂˇvu v mĂ© kancelĂˇĹ™i.”

67

“Ano,” Ĺ™ekla tiĹˇe, “jĂˇ vĂm.”

Ben se podĂval na zĂˇbÄ›ry ÄŤtvrtĂ©ho svitku. “Tenhle nenĂ v tak dobrĂ©m stavu jako ty prvnĂ dva,” konstatoval vÄ›cnÄ›. “Weatherby pĂĹˇe, Ĺľe se nejspĂĹˇ pĹ™ed staletĂmi zĹ™Ătila stĹ™echa domu a pĹ™itom byly nÄ›kterĂ© svitky poĹˇkozeny. Jakmile totiĹľ pĹ™ijde papyrus do styku s okolnĂm vzduchem, promÄ›nĂ se - jak vĂte -v lepkavou dehtovitou substanci, se kterou se uĹľ nedĂˇ udÄ›lat vĹŻbec nic. TĂmto zpĹŻsobem byl naprosto zniÄŤen tĹ™etĂ svitek.”

Judy zavĂˇhala a zdĂˇlo se, Ĺľe pĹ™esnÄ› vĂˇĹľĂ slova: “Doktore Messere?”

“Ano?”

“Co tam stojĂ?”

PodĂval se dĂvce znovu do obliÄŤeje: bledĂˇ pleĹĄ, velkĂ© temnĂ© oÄŤi a dlouhĂ© ÄŤernĂ© vlasy. Nebyla tak krĂˇsnĂˇ jako Angie, ale jejĂ tvĂˇĹ™ v sobÄ› mÄ›la nÄ›co, co Angie schĂˇzelo, a co se Benovi lĂbilo. Ale nevÄ›dÄ›l, co pĹ™esnÄ› to je.

“Co tam stojĂ?” zopakoval. Pak pomyslel na Salomona Liebowitze a dobu, kterou spoleÄŤnÄ› proĹľili v Brooklynu. Jak to bylo dĂˇvno, a jak nĂˇdhernĂ© mu to vĹˇechno pĹ™ipadalo. Jako kdyby se to ve skuteÄŤnosti nikdy nepĹ™ihodilo.

“PojÄŹte sem.” Ben vzal seĹˇit s pĹ™ekladem a podal ho Judy. PĹ™eletÄ›la oÄŤima pĹ™eklad, poznĂˇmky na okraji a vynechanĂˇ mĂsta. Pak si to pĹ™eÄŤetla jeĹˇtÄ› jednou dĹŻkladnÄ›ji, nechala seĹˇit klesnout a podĂvala se na Bena.

“DÄ›kuji,” zaĹˇeptala.

“MrzĂ mÄ›, Ĺľe to nenĂ ÄŤitelnÄ›jĹˇĂ.”

“To je v poĹ™Ăˇdku. Opravdu.”

“MĹŻj rukopis…” Ben zakroutil hlavou.

Judy zĂrala okouzlenÄ› na fotografii. “David ben Jona skuteÄŤnÄ› Ĺľil,” Ĺ™ekla. “Mohlo to bĂ˝t teprve vÄŤera, protoĹľe ten ÄŤas, kterĂ˝ uplynul, nic neznamenĂˇ. TakĹ™ka jsme ho mohli znĂˇt.”

Ben se krĂˇtce zasmĂˇl. “MnÄ› to takĂ© pĹ™ipadĂˇ, jako bych ho bezmĂˇla znal osobnÄ›.”

“Doufejme, Ĺľe pĹ™ijdou dalĹˇĂ svitky.”

“PĹ™ijdou dalĹˇĂ. JeĹˇtÄ› ÄŤtyĹ™i, abych byl pĹ™esnĂ˝.”

Judy trhla hlavou. “DalĹˇĂ ÄŤtyĹ™i! Doktore Messere!”

“Ano, jĂˇ vĂm…” NĂˇhle se obrĂˇtil a vyĹˇel z pracovny. BÄ›hem chĹŻze vĹˇude rozsvÄ›cel. “DĂˇte si sklenku vĂna?” zavolal pĹ™es rameno.

68

“Jen jestli je to nÄ›jakĂ© levnÄ›jĹˇĂ vĂno,” odpovÄ›dÄ›la a Ĺˇla za nĂm do obĂ˝vacĂho pokoje.

“Ach, tĂm si mĹŻĹľete bĂ˝t jista. Ale sednÄ›te si. Hned se vrĂˇtĂm.”

Ben se vypravil do kuchynÄ›, kterĂˇ byla poslednĂ dobou stĂˇle neuklizenÄ›jĹˇĂ a ĹˇpinavÄ›jĹˇĂ. Obvykle bĂ˝val poĹ™ĂˇdnĂ˝ a neustĂˇle po sobÄ› uklĂzel, ale v poslednĂch dnech nechal vĹˇechno ĂşplnÄ› zpustnout. V kuchyni to vypadalo skoro stejnÄ› jako v pracovnÄ›. KdyĹľ vyplĂˇchl a vyleĹˇtil dvÄ› sklenky, nalil vĂno a vrĂˇtil se do obĂ˝vacĂho pokoje, Judy GoldenovĂˇ sedÄ›la na gauÄŤi a hladila Poppeu Sabinu.

“NevÄ›dÄ›la jsem, Ĺľe mĂˇte koÄŤku,” Ĺ™ekla a natĂˇhla se pro vĂno. “DÄ›kuji.”

“Obvykle ji takĂ© nĂˇvĹˇtÄ›vnĂci nevĂdajĂ. Poppea se pĹ™ed lidmi ostĂ˝chĂˇ a nikdy nevyleze, aby se pĹ™Ăˇtelila. SkrĂ˝vĂˇ se dokonce i pĹ™ed mou snoubenkou. A to je dobĹ™e, protoĹľe Angie je na koÄŤky alergickĂˇ.”

“To je skuteÄŤnÄ› Ĺˇkoda. Tahle je prostÄ› roztomilĂˇ.”

Ben uĹľasle pozoroval, jak se jindy nĂˇladovĂˇ a nafoukanĂˇ koÄŤka stulila na JudyinÄ› klĂnÄ› a spokojenÄ› zavĹ™ela oÄŤi.

“VĂte, Ĺľe mĂˇte vyvÄ›ĹˇenĂ˝ telefon?”

“Ano, udÄ›lal jsem to schvĂˇlnÄ›. NechtÄ›l jsem, aby mÄ› nÄ›kdo ruĹˇil.”

“No to je parĂˇda. JeĹˇtÄ› by mÄ›lo bĂ˝t moĹľnĂ© vyvÄ›sit tak jednoduĹˇe i dveĹ™e…”

TiĹˇe se zasmĂˇl. “NedÄ›lejte si s tĂm tÄ›Ĺľkou hlavu. Nikdy pĹ™edtĂm jsem to neudÄ›lal. VlastnÄ› si nemyslĂm, Ĺľe je to sprĂˇvnĂ©. Mohl by se mÄ› pokouĹˇet dovolat nÄ›kdo, kdo mÄ› opravdu potĹ™ebuje.”

“To mĂˇte pravdu. DĂky za vĂno.”

“Je pro vĂˇs dost levnĂ©?”

“JestliĹľe stĂˇlo vĂce neĹľ osmdesĂˇt devÄ›t centĹŻ, tak je pro mÄ› drahĂ©.”

Ben se znovu zasmĂˇl. ZdĂˇlo se mu, Ĺľe se v jejĂ pĹ™Ătomnosti zvlĂˇĹˇtnĂm zpĹŻsobem uvolnĂ. UĹľ ĂşplnÄ› zapomnÄ›l na svĹŻj neklid bÄ›hem odpolednĂho vyuÄŤovĂˇnĂ - na jejĂ zpĹŻsob chovĂˇnĂ, kterĂ˝m ho vyvedla z mĂry.

“ProÄŤ jste ji pojmenoval Poppea?” zeptala se a drbala koÄŤku za uĹˇima.

69

Ben pokrÄŤil rameny. Nikdy o tom vĂˇĹľnÄ›ji neuvaĹľoval. To jmĂ©no ho napadlo ĂşplnÄ› spontĂˇnnÄ›, kdyĹľ si ji pĹ™ed dvÄ›ma roky jako malĂ© kotÄ› kupoval.

“Jmenuje se Poppea Sabina?” zeptala se Judy dĂˇl.

“Abych pravdu Ĺ™ekl, ano.”

“ManĹľelka cĂsaĹ™e Nerona. MyslĂm, Ĺľe Ĺľila kolem roku pÄ›taĹˇedesĂˇt naĹˇeho letopoÄŤtu. Je to zajĂmavĂ© jmĂ©no pro koÄŤku.”

“Je to svĹŻdnĂˇ, svĂ©hlavĂˇ, namyĹˇlenĂˇ a zhĂ˝ÄŤkanĂˇ malĂˇ bestie.”

“A vyji milujete.”

“A jĂˇ ji miluji.”

“A ona miluje vĂˇs.”

Pak oba upĂjeli ze skleniÄŤky vĂna, aniĹľ by promluvili. Judy bloudila pohledem po bytÄ› a obdivovala vkusnĂ© a drahĂ© vybavenĂ. MÄ›la pocit, Ĺľe v nÄ›m nachĂˇzĂ osobitĂ˝ rĂˇz Benjamina Messera, kterĂ˝ se shodoval s nedbalĂ˝m stylem jiĹľnĂ Kalifornie. Pak jĂ probleskl hlavou nĂˇpad. Na okamĹľik zĂˇpasila sama se sebou, zda se mĂˇ zeptat.

ZmÄ›Ĺ™ila si muĹľe po svĂ©m boku, jeho atraktivnĂ tvĂˇĹ™, rozcuchanĂ© vlasy, tÄ›lo, kterĂ© pĹ™ipomĂnalo tÄ›lo plavce.

Ji samotnou pĹ™ekvapilo, kdyĹľ se tlumenĂ˝m hlasem zeptala: “Jste praktikujĂcĂm Ĺ˝idem?”

JejĂ otevĹ™enost ho Ĺˇokovala. “CoĹľe?”

“OdpusĹĄte. Nic mi do toho nenĂ, ale jĂˇ jsem vĹľdycky zvÄ›davĂˇ na nĂˇboĹľenskĂ© nĂˇzory lidĂ. Bylo to ode mÄ› nezdvoĹ™ilĂ©.”

Ben odvrĂˇtil pohled a cĂtil, jak pĹ™echĂˇzĂ do obrannĂ˝ch pozic. “NenĂ to tajemstvĂ. JĂˇ uĹľ ĹľidovskĂ© nĂˇboĹľenstvĂ nevyznĂˇvĂˇm. UĹľ mnoho let ne.”

“ProÄŤ?”

UĹľasle ji pozoroval a ponÄ›kolikĂˇtĂ© se ptal sĂˇm sebe, co ho pĹ™imÄ›lo k tomu, aby jĂ Ĺ™ekl o ÄŤtvrtĂ©m svitku. A proÄŤ jĂ nabĂdl vĂno a dobrovolnÄ› tu s nĂ sedÄ›l, mĂsto aby jĂ ukĂˇzal dveĹ™e.

“Ĺ˝idovskĂ© nĂˇboĹľenstvĂ pro mÄ› nepĹ™edstavuje odpovÄ›ÄŹ, to je vĹˇe.”

ChvĂli se mu dĂvala do oÄŤĂ - zdĂˇlo se, Ĺľe je to okamĹľik jako stvoĹ™enĂ˝ k tomu, aby pĹ™eklenul rozdĂly mezi nimi. Pak se Ben odvrĂˇtil a pomalu otĂˇÄŤel sklenkou v prstech. Nebylo mu zrovna pĹ™ĂjemnÄ›.

“TakĹľe,” Judy sundala koÄŤku z klĂna a vstala, “se uĹľ nejspĂĹˇ nemĹŻĹľete doÄŤkat, kdy pĹ™ijdou dalĹˇĂ snĂmky.”

70

Ben takĂ© vstal. “PokusĂm se na kodex nezapomenout…”

“To by bylo fajn.” Odhodila si vlasy pĹ™es rameno, takĹľe se jĂ rozprostĹ™ely po zĂˇdech a vzala si kabelku.

SpoleÄŤnÄ› Ĺˇli ke dveĹ™Ăm. Ben chvĂli zavĂˇhal, neĹľ je otevĹ™el: “DĂˇm vĂˇm vÄ›dÄ›t, co chtÄ›l David Ĺ™Ăct,” slĂbil.

KrĂˇtce a trochu zvlĂˇĹˇtnÄ› na nÄ›j pohlĂ©dla a Ĺ™ekla: “DĂky za vĂno.”

“Dobrou noc.”

U psacĂho stolu si proÄŤetl jeĹˇtÄ› jednou prvnĂ fotografii. Pak se dal do pĹ™eklĂˇdĂˇnĂ druhĂ©.

Domoci se slyĹˇenĂ u rabĂna Eleasara nebylo pro nĂˇs snadnĂ©. DlouhĂ© dny jsme se Saulem ÄŤekali na nĂˇdvoĹ™Ă ChrĂˇmu, jen abychom… (trhlina v papyru)… SedÄ›li jsme spoleÄŤnĂ© s dalĹˇĂmi mladĂ˝mi lidmi na rozpĂˇlenĂ©m slunci, aĹľ nĂˇs vĹˇechny bolela hlava. ÄŚasto jsme byli hladovĂ a vyÄŤerpanĂ, ale neodvĂˇĹľili jsme se hnout z mĂsta. Jeden za druhĂ˝m to vzdĂˇval, naĹˇe skupina se postupem ÄŤasu neustĂˇle zmenĹˇovala… (na tomto mĂstÄ› je utrĹľenĂ˝ roh)… Saul a jĂˇ. Po tĂ˝dnu ÄŤekĂˇnĂ na rozmluvu s rabĂnem Eleasarem nĂˇs najednou zavolali do jeho kruhu v zastĹ™eĹˇenĂ© dvoĹ™anĂ©.

Najednou mi vyschlo v hrdle a zmÄ›kla kolena. PĹ™esto jsem vĹˇak nedal najevo, jakou hrĹŻzu pĹ™ed tĂm ÄŤlovĂ©kem mĂˇm. PokoĹ™enĂ© jsem padl na kolena k jeho nohĂˇm… (neÄŤitelnĂˇ vÄ›ta)… zatĂmco Saul zĹŻstal hrdĂ© stĂˇt zpĹ™Ăma. Eleasarovy oÄŤi byly jako oÄŤi orla. Probodly mÄ›, jako by chtĂ©ly prohlĂ©dnout skrze mĂ©. MÄ›l jsem strach, ale pĹ™esto jsem trval nezmÄ›nitelnÄ› na svĂ©m rozhodnutĂ. NedokĂˇzal jsem se usmĂˇt; Saul na rozdĂl ode mÄ› nedal najevo ostych.

RabĂn Eleasar se Saula zeptal: ” ProÄŤ se chceĹˇ stĂˇt znalcem PĂsma?” A Saul odpovÄ›dÄ›l: “I shromĂˇĹľdili se vĹˇichni lidĂ© na ulici pĹ™ed stavidly a pravili k Ezrovi, znalci PĂsma, aby pĹ™inesl MojĹľĂĹˇĹŻv zĂˇkonĂk, jejĹľ Hospodin uÄŤinil pro lid Izraele zĂˇvaznĂ˝m. I pĹ™inesl knÄ›z Ezra prvnĂho dne sedmĂ©ho mÄ›sĂce zĂˇkon pĹ™ed spoleÄŤenstvĂ muĹľĹŻ a Ĺľen a vĹˇech, kteĹ™Ă mohli poslouchat a chĂˇpat. ” Saul Ĺ™ekl: “RabĂne Eleasare, chtÄ›l bych se stĂˇt stejnĂ˝m znalcem, jako bĂ˝vali Ezra a Nehemia. “

Pak se rabĂn Eleasar obrĂˇtil ke mnÄ› a zeptal se: ” ProÄŤ se chceĹˇ stĂˇt znalcem PĂsma ty?” Nejprve jsem se na nic nezmohl, protoĹľe Saulova odpovÄ›ÄŹ byla tak dokonalĂˇ, Ĺľe jsem

71

nevÄ›Ĺ™il, ze se s nĂm mohu rovnat. Ale pak jsem spolkl knedlĂk, co jsem mÄ›l v krku a odvÄ›til: “ChtÄ›l bych vÄ›dÄ›t, mistĹ™e, kde se vzala Kainova Ĺľena, kdyĹľ ji nestvoĹ™il BĹŻh. “

RabĂn Eleasar se na mÄ› pĹ™ekvapenÄ› podĂval a obrĂˇtil se ke svĂ˝m uÄŤednĂkĹŻm. A promluvil k nim: “JakĂ© mravy to mĂˇ tento novĂˇÄŤek, Ĺľe odpovĂ na otĂˇzku otĂˇzkou ? ” A vĹˇichni se rozesmĂˇli.

RozzlobenÄ› a pokoĹ™enÄ› jsem Eleasarovi Ĺ™ekl: “Kdybych nemÄ›l otĂˇzek, mistĹ™e, tak bych se spokojil s horĹˇĂ Ĺˇkolou. A kdybych uĹľ znal odpovÄ›ÄŹ na vĹˇechny otĂˇzky, jakĂˇ potĹ™eba by mÄ› pĹ™imÄ›la pĹ™ijĂt k vĂˇm ? “

PodruhĂ© jsem Eleasara pĹ™ekvapil. Tak ke mnÄ› pravil: “ÄŚeho se bojĂĹˇ vĂce, ZĂˇkona, nebo ChrĂˇmu boĹľĂho?”

A jĂˇ odpovÄ›dÄ›l: “Studium tĂłry je vÄ›tĹˇĂm skutkem neĹľ zaĹ™ĂzenĂ chrĂˇmu.”

RabĂn Eleasar propustil Saula a mÄ› do dvorany a jĂˇ bojoval se slzami hoĹ™kosti a zklamĂˇnĂ. Ĺ�ekl jsem Saulovi: “Nedal mi pĹ™ĂleĹľitost, abych mu dokĂˇzal, Ĺľe jsem hoden toho, aby mÄ› vyuÄŤoval. A teÄŹ abych Ĺˇel k nÄ›jakĂ©mu nevĂ˝znamnĂ©mu rabĂnovi a nauÄŤĂm se sotva polovinu.”

Celou noc jsem proplakal ve svĂ©m pokoji: prvnĂ slzy, kterĂ© jsem prolil od tĂ© doby, co jsem pĹ™ed tĹ™emi lety opustil Magdalu. TouĹľil jsem po nejvyĹˇĹˇĂm vrcholu a ztroskotal jsem.

(Na tomto mĂstÄ› byl papyrus po celĂ© ĹˇĂĹ™ce roztrĹľen a na ÄŤtyĹ™ech mĂstech znehodnocen. PoslednĂ Ĺ™Ăˇdek znÄ›l:) PĹ™ĂĹˇtĂ den jsme se Saulem dostali zprĂˇvu, Ĺľe mĹŻĹľeme nastoupit do uÄŤenĂ k rabĂnu Eleasarovi.

72

Kapitola ĹˇestĂˇ

NĂˇsledujĂcĂho dne se Ben probudil s veselou a bezstarostnou nĂˇladou. ÄŚasnÄ› rĂˇno vstal, osprchoval se a oholil, vydatnÄ› posnĂdal a vyuĹľil dobu pĹ™ed zaÄŤĂˇtkem vyuÄŤovĂˇnĂ k tomu, aby uklidil byt. Sebral minimĂˇlnÄ› patnĂˇct sklenic a dal je do myÄŤky. VĹˇechny popelnĂky pĹ™etĂ©kaly. Musel dĂˇt novou drĹĄ do Poppeina malĂ©ho zĂˇchodu. OtevĹ™el okna, aby vyvÄ›tral a vypudil zatuchlĂ˝ vzduch. Pak uspoĹ™Ăˇdal pracovnu. NasklĂˇdal knihy zpÄ›t do regĂˇlĹŻ, vyprĂˇzdnil vrchovatĂ˝ koĹˇ na papĂr, z desky stolu umyl drobky, popel a skvrny od vĂna. Celou dobu si pobrukoval.

UĹľ dlouho se necĂtil tak dobĹ™e. Bylo mu, jako kdyby prĂˇvÄ› zdÄ›dil kopu penÄ›z, nebo se dovÄ›dÄ›l, Ĺľe se doĹľije stovky. Jeho tÄ›lo bylo nabito energiĂ, a tak bÄ›hem Ăşklidu tancoval s pĂsniÄŤkou na rtech po bytÄ›.

KdyĹľ Angie v devÄ›t hodin zaklepala na dveĹ™e, pĹ™ivĂtal ji objetĂm, bouĹ™livĂ˝m polibkem a zĂˇplavou omluv za vÄŤerejĹˇĂ veÄŤer. ‘

“Byl to tvrdĂ˝ oĹ™ĂĹˇek,” vysvÄ›tloval jĂ, kdyĹľ ji vedl dĂˇl do bytu, “ÄŤtvrtĂ˝ svitek byla poĹ™ĂˇdnĂˇ fuĹˇka, ale vÄŤera v noci se mi to podaĹ™ilo dokonÄŤit a jeĹˇtÄ› jsem si dopĹ™Ăˇl osm hodin zaslouĹľenĂ©ho spĂˇnku. CelĂ© tĂ˝dny jsem se necĂtil tak dobĹ™e!”

Angie zĂˇĹ™ila. “To mÄ› tÄ›ĹˇĂ. ChtÄ›la jsem ti zavolat, ale mÄ›l jsi poĹ™Ăˇd obsazeno.”

“Zlato, mĂˇm pro tebe pĹ™ekvapenĂ. V sobotu rĂˇno hned za Ăşsvitu sedneme do auta a pojedeme na dva dny do San Diega vyhodit si z kopĂ˝tka.”

“Ach, Bene, to znĂ fantasticky.”

“PĹŻjdeme do zoo a do moĹ™skĂ©ho akvĂˇria, dĂˇme si nÄ›co dob—

73

rĂ©ho u Boom Trenchards a pak se budeme celou noc milovat.” Dlouze ji polĂbil. “Nebo… moĹľnĂˇ nepodnikneme vĹŻbec nic a budeme se milovat dva dny bez pĹ™estĂˇvky.”

Zachichotala se: “HlupĂˇÄŤku!”

Ben si ji podrĹľel dĂˇl od tÄ›la, aby mohl pozorovat jejĂ krĂˇsnou tvĂˇĹ™, nasĂˇl sladkou vĹŻni jejĂho parfĂ©mu a vnĂmal, jak ho pocit jejĂ blĂzkosti vzruĹˇuje. V tom okamĹľiku byl tak zamilovanĂ˝, Ĺľe mÄ›l pocit, Ĺľe se mu rozskoÄŤĂ srdce. “Tak, povĂdej, co tÄ› dnes rĂˇno ke mnÄ› pĹ™ivĂˇdĂ?”

“MÄ›l jsi obsazeno.”

“CoĹľe? Ach!” Zalomil si prsty. “VÄŤera veÄŤer jsem vyvÄ›sil telefon, aby mÄ› nikdo neruĹˇil.”

“A kdo? Snad ne jĂˇ?”

“Ale kde…”

“Tak to je v poĹ™Ăˇdku.”

“VĂĹˇ, mĂˇm nĂˇpad! PojeÄŹ se mnou na univerzitu, poÄŤkej hodinu a jĂˇ tÄ› pozvu na nejkrĂˇsnÄ›jĹˇĂ obÄ›d, kterĂ˝ si dokĂˇĹľeĹˇ pĹ™edstavit.”

“To beru.”

Jeli spoleÄŤnÄ› na univerzitu, Angie se Ĺˇla projĂt po Kampusu a Ben zatĂm pĹ™ednĂˇĹˇel o vĂ˝znamu rukopisĹŻ. Omluvil se studentĹŻm za to, Ĺľe poslednĂ dvÄ› hodiny odpadly. Angie se zatĂm toulala univerzitnĂmi zahradami a cĂtila se ĹˇĹĄastnĂˇ, jako uĹľ dlouho ne. Byla rĂˇda, Ĺľe se Ben po dlouhĂ©m ÄŤase, kdy ho svitky zcela pohltily, dokĂˇzal tak uvolnit. Zase byl sĂˇm sebou.

Nebo si to Angie alespoĹ� chtÄ›la namluvit. VĹˇimla si jeho novĂ˝ch sandĂˇlĹŻ a lehkĂ©ho napadĂˇnĂ na nohu, a bylo jĂ nĂˇpadnĂ©, jakĂ˝m zvlĂˇĹˇtnÄ› ĹˇroubovanĂ˝m a neohrabanĂ˝m zpĹŻsobem se dnes rĂˇno vyjadĹ™oval. Ale rozhodla se, Ĺľe na vĹˇechno zapomene, Ĺľe to vyĹˇkrtne z pamÄ›ti. Ben byl jen unavenĂ˝, to je vĹˇechno.

Po vyuÄŤovĂˇnĂ jeli podĂ©l pobĹ™eĹľĂ k oblĂbenĂ© restauraci, kterĂˇ byla postavena na Ăştesech a ÄŤnÄ›la nad vlnami.

Odpoledne vyhledali skrytĂ© zĂˇkoutĂ a milovali se v autÄ›. PĹ™i zĂˇpadu slunce vyrazili na vĂ˝let do hor, pak se naveÄŤeĹ™eli v Hollywoodu a Ĺˇli do kina.

CelĂ˝ den Ben cĂtil, Ĺľe mu je Angie bliĹľĹˇĂ neĹľ kdykoli pĹ™edtĂm. DĂky jejĂ dobrĂ© nĂˇladÄ› a smyslu pro humor zapomnÄ›l na vĹˇechno. Byla velice krĂˇsnĂˇ a vzruĹˇujĂcĂ. Byl to dokonalĂ˝ den, od okamĹľiku, kdy vstal s fantastickou nĂˇladou, aĹľ do vĂˇĹˇnivĂ©-

74

ho polibku na dobrou noc, se kterĂ˝m se s Angie o pĹŻlnoci rozlouÄŤil. PohĂˇdkovÄ› krĂˇsnĂ˝ den.

“PĹ™ĂĹˇtÄ› si vezmeme pokoj v hotelu Circle,” slĂbil Angie, neĹľ od nĂ odeĹˇel. “A kdyĹľ budeĹˇ chtĂt, mĹŻĹľeme zajet do Tijuany.”

DĂky jeho pozornosti pĹ™Ămo rozkvetla a celĂˇ zĂˇĹ™ila. CĂtila, Ĺľe je pĹ™eĹˇĹĄastnĂˇ, a byla si stoprocentnÄ› jistĂˇ, Ĺľe naĹˇla dokonalĂ©ho muĹľe, se kterĂ˝m chce strĂˇvit zbytek svĂ©ho Ĺľivota.

O pĹŻlnoci stĂˇli oba troĹˇku pĹ™iopilĂ a na smrt unavenĂ u vchodu do Angiina bytu a tiĹˇe se smĂˇli. Ben zaĹˇeptal: “PĹ™ĂĹˇtÄ› musĂme zase nÄ›co podniknout.”

“KaĹľdĂ˝ den, milĂˇÄŤku, kaĹľdĂ˝ den.”

OpouĹˇtÄ›l Angie s pocitem, Ĺľe strĂˇvil den v rĂˇji.

S nejlepĹˇĂ nĂˇladou jel domĹŻ. Za celĂ˝ den ho ani jednou nenapadlo, proÄŤ si najednou pĹ™ipadĂˇ tak uvolnÄ›nÄ› a plnĂ˝ radosti.

A samozĹ™ejmÄ› si v tĂ©to souvislosti ani na jedinou vteĹ™inu nevzpomnÄ›l na Davida Ben Jonu.

PĹ™ĂĹˇtĂ den rĂˇno se Ben cĂtil ĂşplnÄ› jinak. V pĂˇtek jako by jeho nĂˇladu odvĂˇl vĂtr a jeho mysl byla ve stejnĂ©m rozpoloĹľenĂ jako pĹ™edtĂm. BÄ›hem telefonickĂ©ho rozhovoru mu v ĂşterĂ˝ John Weatherby sdÄ›lil, Ĺľe zajel do JeruzalĂ©ma, aby mu zatelefonoval a odeslal “novou sĂ©rii fotografiĂ”. TentokrĂˇt kvalitnĂch. “To znamenĂˇ, Ĺľe mohou dorazit kaĹľdĂ˝m dnem, nejpozdÄ›ji v pondÄ›lĂ.” Ben se nemohl doÄŤkat, kdy mu je doruÄŤĂ.

Sotva se dokĂˇzal soustĹ™edit na hodinu “Jazyky archeologie” a jeĹˇtÄ› horĹˇĂ bylo pĹ™eÄŤkat hodiny staro-a novohebrejĹˇtiny. Celou dobu nedokĂˇzal myslet na nic jinĂ©ho neĹľ na svitky. JestliĹľe Weatherby poslal dopis doporuÄŤenĂ©, musĂ jeĹˇtÄ› pĹ™ed pĂˇtou dorazit s lĂstkem na poĹˇtu a ztropit tam virvĂˇl, aby mu ho vydali dĹ™Ăv neĹľ v pondÄ›lĂ. Jinak by to byl mizernĂ˝ vĂkend.

S pĹ™ekvapenĂm zjistil, Ĺľe na seminĂˇĹ™ nepĹ™iĹˇla Judy. AÄŤkoli ho jejĂ pĹ™Ătomnost vyvĂˇdÄ›la z konceptu, jejĂ nepĹ™Ătomnost v nÄ›m vzbuzovala jeĹˇtÄ› vÄ›tĹˇĂ neklid. A tentokrĂˇt jĂ dokonce nezapomnÄ›l pĹ™inĂ©st kodex.

VyuÄŤovĂˇnĂ ukonÄŤil pĹ™esnÄ› a pospĂchal domĹŻ. Ve schrĂˇnce naĹˇel ĹľlutĂ˝ lĂstek - doporuÄŤenĂ˝ dopis z Izraele si mĹŻĹľe na poĹˇtÄ› vyzvednout v pondÄ›lĂ mezi devĂˇtou a pĂˇtou hodinou.

NeztrĂˇcel ÄŤas. O tĹ™i ÄŤtvrtÄ› na pÄ›t byl na poĹˇtÄ› a nechal si zavolat vedoucĂho. BÄ›hem pÄ›ti minut vzbudil znaÄŤnou pozornost a vedoucĂ souhlasil, aby poÄŤkal na listonoĹˇe, kterĂ˝ dorazil na

75

poĹˇtu krĂˇtce po pĂˇtĂ©. Ten Benovi s nelibostĂ pĹ™edal jeho obĂˇlku a vysvÄ›tloval mu, Ĺľe to je vlastnÄ› proti pĹ™edpisĹŻm.

O patnĂˇct minut pozdÄ›ji uĹľ byl Ben ve svĂ©m bytÄ›, udÄ›lal si mĂsto na psacĂm stole, zavĹ™el Poppeu do loĹľnice a usedl za stĹŻl. PĹ™ipravil se na pĹ™ĂĹˇtĂ Ăşsek Ĺľivota Davida ben Jony, kdyĹľ mu oÄŤi padly na telefon. S podstatnÄ› menĹˇĂmi zĂˇbranami neĹľ poslednÄ› jej vyvÄ›sil. Pak si otĹ™el zpocenĂ© dlanÄ› o kalhoty a otevĹ™el obĂˇlku.

UvnitĹ™ byl dopis od Johna Weatherbyho.

Psal, Ĺľe vykopĂˇvky navĹˇtĂvil cely Kneset vÄŤetnÄ› ministerskĂ©ho pĹ™edsedy. Do Migdalu pĹ™ijel dokonce i americkĂ˝ velvyslanec a slavnĂ˝ profesor Yigael Yadin. NĂˇsledoval popis mizernĂ˝ch pracovnĂch podmĂnek: vykopĂˇvky ztÄ›Ĺľovaly nevypoÄŤitatelnĂ© zvraty poÄŤasĂ, nĂˇlety hmyzu, nepoĹľivatelnĂ© jĂdlo a studenĂ© noci. Na konci dopisu pĹ™Ăˇl John Weatherby vĹˇem spolupracovnĂkĹŻm svĂ©ho archeologickĂ©ho tĂ˝mu boĹľĂ poĹľehnĂˇnĂ.

Ben odhodil dopis stranou a roztrhl vnitĹ™nĂ obĂˇlku. Vypadly tĹ™i fotografie.

Jednou byla momentka, kterĂˇ zobrazovala Dr. Weatherbyho, sklonÄ›nĂ©ho nad psacĂm strojem. RukĂˇvy koĹˇile mÄ›l vyka-sanĂ©, kovovĂ© brĂ˝le mu sedÄ›ly na ĹˇpiÄŤce nosu. SedÄ›l u karetnĂho stolku pĹ™ed stanem.

Na druhĂ© fotografii byl Dr. Weatherby, jeho Ĺľena Helena a profesor Yigael Yadin - vĹˇichni tĹ™i stĂˇli na okraji vykopĂˇvek. UsmĂvali se, jako kdyby vyhrĂˇli v loterii. ObleÄŤenĂ mÄ›li zaprĂˇĹˇenĂ© a propocenĂ©.

TĹ™etĂ fotografie byla pĹ™Ămo z mĂsta vykopĂˇvek - prĂˇce pokroÄŤily mnohem dĂˇle neĹľ na prvnĂm snĂmku, kterĂ˝ Ben dostal. KartĂłnovĂ© ĹˇtĂtky oznaÄŤovaly rĹŻznĂ© ĂşrovnÄ›, ohraniÄŤenĂˇ oblast byla pravdÄ›podobnÄ› mĂstem, kde byly nalezeny slavnĂ© jĂlovĂ© nĂˇdoby. CelĂ© dÄ›jiĹˇtÄ› bylo zaplnÄ›no spoustou lidĂ: Ben rozpoznal hubenĂ© starĂ© vÄ›dce a mladĂ© studenty, kteĹ™Ă se v khaki-ob-lecĂch sklĂˇnÄ›li nad svou pracĂ.

PodĂval se do obĂˇlky jeĹˇtÄ› jednou. Ĺ˝ĂˇdnĂ© dalĹˇĂ fotografie tam nebyly. Se zaklenĂm odhodil celĂ˝ svazek na stĹŻl.

TakĹľe musĂ pĹ™ece jen na doruÄŤenĂ pĂˇtĂ©ho svitku ÄŤekat! DalĹˇĂch dvacet ÄŤtyĹ™i hodin napÄ›tĂ, netrpÄ›livĂ©ho pobĂhĂˇnĂ sem a tam, ÄŤekĂˇnĂ na to, neĹľ k nÄ›mu zase David promluvĂ…

Poppea Sabina ĹˇkrĂˇbala hnÄ›vivÄ› na dveĹ™e loĹľnice a Ben ji

76

pustil ven. Vzal koÄŤku do nĂˇruÄŤe a sedl si s nĂ na gauÄŤ v setmÄ›lĂ©m obĂ˝vacĂm pokoji. Poppea byla uraĹľenĂˇ, protoĹľe se jĂ dost nevÄ›noval, a Ben trucoval jako zklamanĂ© dĂtÄ›.

PĹŻl hodiny se snaĹľil s tĂm neuvÄ›Ĺ™itelnĂ˝m rozÄŤarovĂˇnĂm vyrovnat, pak se rozhodl, Ĺľe musĂ bĂ˝t rozumnĂ˝ a uklidnit se. Taky se rozhodl, Ĺľe si ÄŤtvrtĂ˝ svitek proÄŤte jeĹˇtÄ› jednou. ProtoĹľe mÄ›l pĹ™i jeho ÄŤtenĂ potĂĹľe, chtÄ›l se ujistit, Ĺľe neudÄ›lal nikde chybu.

StrĂˇvil dvÄ› hodiny u psacĂho stolu a tu a tam provedl ve svĂ©m pĹ™ekladu korektury.

KdyĹľ dokonÄŤil poslednĂ Ĺ™Ăˇdek druhĂ© fotografie, mÄ›l pocit, Ĺľe je ĹˇĹĄastnĂ˝ a pĹ™Ăˇtelsky vzruĹˇenĂ˝. VyskoÄŤil od psacĂho stolu a se zpÄ›vem pĹ™eĹˇel do kuchynÄ›, kde si nalil sklenku vĂna. BÄ›hem nalĂ©vĂˇnĂ mu vĹˇak pĹ™estala tĂˇhnout dĂ˝mka. ZaraĹľenÄ› odloĹľil skleniÄŤku a dĂ˝mku a zamraÄŤenÄ› zĂral na holou zeÄŹ.

ProÄŤ byl pro vĹˇechno na svÄ›tÄ› najednou tak ĹˇĹĄastnĂ˝?

PĹ™ebÄ›hl ke kuchyĹ�skĂ˝m dveĹ™Ăm a odtud pozoroval pĹ™es obĂ˝vacĂ pokoj svoji pracovnu. V pĹ™ĂĹˇeĹ™Ă vidÄ›l zĂˇkoutĂ s psacĂm stolem a opÄ›radlo svĂ© otĂˇÄŤecĂ Ĺľidle. Na psacĂm stole leĹľel jako bĂlĂˇ skvrna jeho seĹˇit s pĹ™ekladem.

Ben chvĂli zĹŻstal u kuchyĹ�skĂ˝ch dveĹ™Ă a rozhlĂĹľel se po tichĂ©m bytÄ›. ZĂral do prĂˇzdna a cĂtil, jak se ho zmocĹ�uje nezvyklĂ˝ pocit hrĹŻzy. NaskoÄŤila mu husĂ kĹŻĹľe, chlupy na rukou a zĂˇdech se mu zjeĹľily.

UĹľ to vÄ›dÄ›l.

Pomalu pĹ™eĹˇel zpÄ›t do pracovny a zĹŻstal stĂˇt metr od stolu. Nejprve se podĂval na fotografii poĹˇkozenĂ©ho papyru, pak na svĹŻj pĹ™eklad.

Znovu mu padla do oÄŤĂ slova “PĹ™ĂĹˇtĂ den jsme se Saulem dostali zprĂˇvu, Ĺľe mĹŻĹľeme nastoupit do uÄŤenĂ k rabĂnu Eleasarovi”.

TeÄŹ si byl jist.

PrĂˇvÄ› z tÄ›chto slov mÄ›l takovou radost.

Jako by se to pĹ™ihodilo mnÄ›, zaĹˇeptal, sklonÄ›n nad fotografiĂ. “Proto jsem mÄ›l vÄŤera tak dobrou nĂˇladu. Bylo to stejnĂ©, jako kdyby pĹ™ijali do Ĺˇkoly rabĂna Eleasara mĂˇ”

Ben zavĹ™el pevnÄ› oÄŤi. Zamrazilo jej. TĹ™el si ledovĂ© ruce o sebe a neovladatelnÄ› se chvÄ›l. VÄŤerejĹˇĂ radost nebyla mou radostĂ, pomyslel si, byla to Davidova radost. Davidova radost…

77

Ben otevĹ™el oÄŤi a znovu se podĂval na aramejskĂˇ slova. Pocit, jako by pĹ™ekroÄŤil most, jako by se dostal na mĂsto, odkud nenĂ nĂˇvratu, mu nahĂˇnÄ›l hrĹŻzu.

PokouĹˇel se ten pocit ze sebe setĹ™Ăˇst a nutil se do smĂchu. Pak si Ĺ™ekl nahlas: “MyslĂm, Ĺľe mi ĂşplnÄ› pĹ™eskoÄŤilo.” Ale jeho hlas znÄ›l chraplavÄ›, smĂch vypadal jako chroptÄ›nĂ. “Ach, Davide,” zamumlal s hrĹŻzou, “co to se mnou provĂˇdĂĹˇ?”

Nestalo se poprvĂ©, Ĺľe Bena probudilo klepĂˇnĂ na dveĹ™e. ZatĂmco namĂˇhavÄ› otvĂral oÄŤi a pokouĹˇel se probrat, nedokĂˇzal si Ben pĹ™edstavit, kdo by s nĂm mohl v tak nezvyklou hodinu chtĂt mluvit. Pak si uvÄ›domil, Ĺľe vlastnÄ› ani netuĹˇĂ, kolik je hodin.

VyskoÄŤil z postele a bosĂ˝ vklopĂ˝tal do obĂ˝vacĂho pokoje, prĂˇvÄ› vÄŤas, aby uvidÄ›l, jak Angie vchĂˇzĂ a zavĂrĂˇ za sebou dveĹ™e. MÄ›la na sobÄ› bavlnÄ›nĂ˝ kalhotovĂ˝ kostĂ˝m, vlasy umnÄ› vyÄŤesanĂ© vzhĹŻru a svĂˇzanĂ© ĹˇĂˇlou. “Ahoj, milĂˇÄŤku,” zvolala jĂˇsavÄ› a postavila na stolek u gauÄŤe malĂ˝ kufĹ™Ăk.

“Ahoj,” odpovÄ›dÄ›l zmatenÄ›.

PolĂbila ho na jednu tvĂˇĹ™, pohladila po druhĂ© a Ĺˇla do kuchynÄ›. “NÄ›co mi Ĺ™ĂkĂˇ, Ĺľe dnes rĂˇno vÄŤas nevyrazĂme.”

“CoĹľe,” zamumlal. “Kam mĂˇme vyrazit?”

Angie se zastavila mezi dveĹ™mi. “San Diego, vzpomĂnĂˇĹˇ si? O tomto vĂkendu ze mÄ› chceĹˇ udÄ›lat padlou dÄ›vu. SlĂbils to.” ZaĹˇla dovnitĹ™ a zaÄŤala rachotit nĂˇdobĂm. “DoufĂˇm, Ĺľe nevÄ›Ĺ™ĂĹˇ na pĹ™edpovÄ›di poÄŤasĂ,” slyĹˇel ji volat z kuchynÄ›, “protoĹľe by to byla jedineÄŤnĂˇ vĂ˝mluva, proÄŤ musĂme zĹŻstat osmaÄŤtyĹ™icet hodin v motelu!”

Ben zĹŻstal stĂˇt uprostĹ™ed obĂ˝vĂˇku a zeptal se: “San Diego?”

Angie vystrÄŤila hlavu ze dveĹ™Ă. “ChceĹˇ se nasnĂdat tady, nebo aĹľ cestou?”

“VĂĹˇ, jĂˇ…”

“DobrĂ˝ nĂˇpad. KĂˇvu tady a nÄ›co snĂme po cestÄ›. Tak se mi to lĂbĂ. MoĹľnĂˇ v San Juan Capistrano. PoblĂĹľ misie je kouzelnĂˇ kavĂˇrna ve ĹˇpanÄ›lskĂ©m stylu…” Z kuchynÄ› se ozval jeĹˇtÄ› vÄ›tĹˇĂ rachot nĂˇdobĂ a pak se Angie vynoĹ™ila znovu. “KĂˇvÄ› uĹľ staÄŤĂ jen minutka na pĹ™efiltrovĂˇnĂ. Jdi se vysprchovat, neĹľ skonÄŤĂĹˇ, bude hotovĂˇ.”

“Angie…”

ZĹŻstala stĂˇt pĹ™ed zrcadlem, aby si upravila vlasy.

78

“Copak?”

“Angie, nemĹŻĹľeme odjet.”

Strnula uprostĹ™ed pohybu. “Co tĂm chceĹˇ Ĺ™Ăct?”

“Chci tĂm Ĺ™Ăct, Ĺľe mi dnes moĹľnĂˇ doruÄŤĂ pĂˇtĂ˝ svitek.”

Angie nechala pomalu klesnout paĹľe dolĹŻ a otoÄŤila se k nÄ›mu.

“No a?”

UdÄ›lal krok smÄ›rem k nĂ s nataĹľenĂ˝ma rukama. “Chci tady bĂ˝t, aĹľ ho doruÄŤĂ.”

“Copak listonoĹˇ nehodĂ dopis do schrĂˇnky?”

“Ne. Svitky chodĂ doporuÄŤenĂ©. KdyĹľ tu nebudu, musĂm ÄŤekat aĹľ do pondÄ›lka.”

JejĂ hlas byl chladnĂ˝. “No a?”

“PojÄŹ ke mnÄ›, Angie, pokus se mÄ› pochopit.”

Zhluboka se nadechla a zase pomalu vydechla. “JĂˇ se na ten vĂ˝let tak tÄ›Ĺˇila.”

“JĂˇ vĂm…”

“DĹ™Ăve jsi taky odjĂĹľdÄ›l, kdyĹľ ti mÄ›ly pĹ™ijĂt rukopisy. Kodex z Egypta jsi nechal leĹľet na poĹˇtÄ› dokonce tĹ™i dny, neĹľ sis jej vyzvedl. BĂ˝vĂˇĹˇ peÄŤlivÄ›jĹˇĂ, kdyĹľ jde o vyzvednutĂ prĂˇdla z ÄŤistĂrny. Co je na tÄ›chhle svitcĂch tak mimoĹ™ĂˇdnĂ©ho?”

“Proboha, Angie!” vybuchl. “VĂĹˇ zatracenÄ› dobĹ™e, proÄŤ jsou jinĂ©!”

“Hele,” odpovÄ›dÄ›la klidnÄ›, “nekĹ™iÄŤ na mÄ›. Jsem v tĂ©Ĺľe mĂstnosti. Tak dobĹ™e, ty svitky pro tebe znamenajĂ hodnÄ›. A jsou jinĂ©, neĹľ ostatnĂ, kterĂ© jsi zatĂm dostĂˇval. Ale Ĺ™Ăkals, Ĺľe pĂˇtĂ˝ svitek moĹľnĂˇ dnes doruÄŤĂ. NemĹŻĹľeĹˇ to nechat plavat a jet se mnou do San Diega?”

Ben zakroutil hlavou.

“VĂĹˇ, nenĂ od tebe pÄ›knĂ©, Ĺľes mÄ› takhle zklamal. Nikdy jsi nic podobnĂ©ho neudÄ›lal.”

“MrzĂ mÄ› to,” brĂˇnil se chabÄ›.

“Tak dobĹ™e. PokusĂm se tÄ› chĂˇpat. Ale musĂĹˇ mÄ› za tohle zdrcujĂcĂ zklamĂˇnĂ nÄ›jak odĹˇkodnit.”

“Poslouchej, Angie,” Ĺ™ekl rychle, “jestli ten svitek nepĹ™ijde, pak nenĂ dĹŻvod, proÄŤ bychom nemohli jet do San Diega zĂtra rĂˇno a strĂˇvit tam den.”

PodĂvala se na nÄ›j smutnÄ› a lĂˇskyplnÄ›. “Je to vĹľdycky takovĂ©, kdyĹľ si nÄ›kdo vezme paleografa?”

“Na to ti nedokĂˇĹľu odpovÄ›dÄ›t. JĂˇ si nikdy ĹľĂˇdnĂ©ho nevzal.”

79

ZasmĂˇla se a polĂbila ho na tvĂˇĹ™. Vzduchem se tĂˇhla vĹŻnÄ› ÄŤerstvÄ› uvaĹ™enĂ© kĂˇvy. “Jdi se osprchovat a obleÄŤ se. MĹŻĹľu na svitek poÄŤkat s tebou, a kdyby ho odpolednĂ poĹˇtou nedoruÄŤili, mĹŻĹľeme uĹľ veÄŤer vyrazit do San Diega. Co tomu Ĺ™ĂkĂˇĹˇ?”

Ben se dĹŻkladnÄ› osprchoval. UvÄ›domoval si, zeje mu myĹˇlenka na Angiinu spoleÄŤnost trochu proti mysli. AÄŤkoli jĂ to nedokĂˇzal vysvÄ›tlit a nerozumÄ›l ani sĂˇm sobÄ›, nalĂ©havÄ› potĹ™eboval bĂ˝t aĹľ do chvĂle, kdy doruÄŤĂ pĂˇtĂ˝ svitek, sĂˇm. PĹ™ipadalo mu, Ĺľe se musĂ na Davida znovu pĹ™ipravit.

SedÄ›li mlÄŤky u kĂˇvy. Angie se neustĂˇle dĂvala z okna a vyhlĂĹľela dĂ©ĹˇĹĄ, zatĂmco Ben myslel na pĹ™ĂĹˇtĂ ÄŤĂˇst rukopisu.

MĂchal kĂˇvu a v myĹˇlenkĂˇch se vracel do svĂ© minulosti. V duchu si vybavil tvĂˇĹ™, na kterou uĹľ si dĂˇvno nevzpomnÄ›l: velkĂ˝ nos a oÄŤi s dlouhĂ˝mi Ĺ™asami Salomona Liebowitze. TenkrĂˇt byl Salomon pohlednĂ˝ mladĂk se svalnatĂ˝m tÄ›lem a vĂ˝raznou tvĂˇĹ™Ă. MĂval dlouhĂ© ÄŤernĂ© vlasy, hodnÄ› snÄ›dou pleĹĄ a smyslnĂˇ plnĂˇ Ăşsta. LidĂ© si jich ÄŤasto vĹˇĂmali prĂˇvÄ› kvĹŻli jejich tÄ›lesnĂ© odliĹˇnosti: jeden s tmavou pletĂ, semitskĂ˝ typ, a druhĂ˝ bledĂ˝ modrookĂ˝ blonÄŹĂˇk. ZevnÄ›jĹˇkem se liĹˇili stejnÄ› jako noc a den, ale co se tĂ˝kĂˇ smĂ˝ĹˇlenĂ a povahy, hodili se k sobÄ› dokonale. Oba mĂvali mimoĹ™ĂˇdnÄ› hodnÄ› nĂˇpadĹŻ a pĹ™i svĂ˝ch vĂ˝pravĂˇch Brooklynem byli nerozluÄŤnĂ. V jeĹˇivÄ› byli hodnoceni jako vynikajĂcĂ ĹľĂˇci, kteĹ™Ă vzĂˇjemnÄ› soupeĹ™Ă o chvĂˇlu uÄŤitelĹŻ. ÄŚasto spolu sedĂˇvali dlouho do noci a uÄŤili se, pozdÄ›ji si domlouvali spoleÄŤnĂ© schĹŻzky s dÄ›vÄŤaty.

JakĂ© to bylo pĹ™ekvapenĂ, kdyĹľ se po ukonÄŤenĂ jeĹˇivy postavili na vlastnĂ nohy a kaĹľdĂ˝ Ĺˇel svou tak odliĹˇnou cestou.

“Bene?”

SoustĹ™edil svĹŻj pohled na Angie.

“Bene? NevnĂmal jsi ani slovo z toho, co jsem Ĺ™Ăkala. PĹ™emĂ˝ĹˇlĂĹˇ o svitcĂch?”

PĹ™ikĂ˝vl.

“NechceĹˇ mi o nich vyprĂˇvÄ›t?”

Ben si neumÄ›l vysvÄ›tlit, proÄŤ ho Angie dnes rĂˇno tak drĂˇĹľdĂ. NejspĂĹˇ proto, Ĺľe svĹŻj zĂˇjem o svitky jen pĹ™edstĂrĂˇ. VĂ˝raz v jejĂch oÄŤĂch Ĺ™Ăkal: “To pĹ™ejde. MalĂ˝ Ben se pĹ™es to pĹ™enese a pak si mĹŻĹľeme zase jĂt hrĂˇt.”

“VĹľdyĹĄ tomu nerozumĂĹˇ!” odpovÄ›dÄ›l a odvrĂˇtil od nĂ svĹŻj pohled. V rannĂm osvÄ›tlenĂ Benovi pĹ™ipadalo, Ĺľe mĂˇ Angie na

80

I

sobÄ› pĹ™ĂliĹˇ mnoho make-upu. A ten proklatĂ˝ parfĂ©m, kterĂ˝m se neustĂˇle vonĂ, mu pokazil chuĹĄ na kĂˇvu.

“PĹ™esto mi to mĹŻĹľeĹˇ vysvÄ›tlit.”

“Proboha, Angie, nechtÄ›j se mi za kaĹľdou cenu pĹ™izpĹŻsobit.” VyskoÄŤil ze Ĺľidle a stĂˇl s rukama v kapsĂˇch. Na okno ĹĄukaly kapiÄŤky deĹˇtÄ›.

“Co je s tebou, Bene? NepoznĂˇvĂˇm tÄ›. Jednou jsi milĂ˝ a veselĂ˝, a v pĹ™ĂĹˇtĂm okamĹľiku nĂˇladovĂ˝ a podrĂˇĹľdÄ›nĂ˝. NebĂ˝val jsi tak nevyrovnanĂ˝.”

“PromiĹ�,” zamumlal. Proboha, jedinĂ©, co opravdu chci, je, abys vypadla a nechala mÄ› o samotÄ›! Abych mohl v klidu pĹ™emĂ˝Ĺˇlet. A ty si mi tady sedneĹˇ s tÄ›mi naÄŤesanĂ˝mi vlasy a budeĹˇ si hrĂˇt na panĂ uÄŤitelku ze Ĺˇkolky…

“Ty svitky mÄ› stĂˇle vĂce a vĂce pohlcujĂ, Angie. NedokĂˇĹľu se tomu ubrĂˇnit. Jsou… jsou…” Co? Co jsou? Jsou schopny mÄ› ĂşplnÄ› ovlĂˇdnout?

UcĂtil, jak se k nÄ›mu blĂĹľĂ vĹŻnÄ› jejĂho parfĂ©mu. Pak poloĹľila svĂ© ĹˇtĂhlĂ© ruce na jeho ramena.

“Mohu si pĹ™eÄŤĂst, cos zatĂm pĹ™eloĹľil?”

Ben se otoÄŤil, aby se na ni mohl podĂvat. Ach, Angie, milĂˇÄŤku, pomyslel si neĹˇĹĄastnÄ›, jĂˇ vĂm, Ĺľe se mÄ› snaĹľĂĹˇ chĂˇpat. VĂm, Ĺľe to vĹˇechno dÄ›lĂˇĹˇ jen kvĹŻli mnÄ›. ProsĂm tÄ›, nedÄ›lej to…

“SmĂm?”

“JistÄ›, proÄŤ ne? PosaÄŹ se.”

Odhodila boty, uvelebila se na gauÄŤi a poloĹľila si nohy na polĹˇtĂˇĹ™. KdyĹľ jĂ podĂˇval seĹˇit, pĹ™elĂ©tla strĂˇnky a pronesla: “Tolik? No, nazdar!”

Ĺ el zpÄ›t do obĂ˝vacĂho pokoje a sedl si ke kĂˇvÄ›. TeÄŹ chutnala lip.

Po znaÄŤnĂ© dobÄ› odhodila Angie seĹˇit s pĹ™eklady na stolek u gauÄŤe a pravila: “Bylo to zajĂmavĂ©.”

Ben na ni pohlĂ©dl.

“MyslĂm, Ĺľe jsi odvedl poĹ™ĂˇdnĂ˝ kus prĂˇce. DoufĂˇm, Ĺľe ti za to Weatherby velkoryse zaplatĂ.”

Benovy oÄŤi se nevÄ›Ĺ™ĂcnÄ› rozĹˇĂĹ™ily. “Co si myslĂĹˇ o Davidu ben Jonovi?”

“Co si o nÄ›m myslĂm? Hm…” PokrÄŤila rameny. “VlastnÄ› vĹŻbec nic. Jestli se teÄŹ jeĹˇtÄ› zmĂnĂ o JeĹľĂĹˇovi, pak je to vĂˇĹľnÄ› trefa do ÄŤernĂ©ho.”

81

Ben odloĹľil ĹˇĂˇlek s kĂˇvou. “Angie,” zaÄŤal tiĹˇe a vĂˇĹľil peÄŤlivÄ› kaĹľdĂ© slovo, “David ben Jona… kdyĹľ ÄŤteĹˇ jeho slova… necĂtĂĹˇ nic zvlĂˇĹˇtnĂho?”

Naklonila hlavu a zeptala se: “Co tĂm myslĂĹˇ?”

“No,” otĹ™el si zpocenĂ© dlanÄ› o kalhoty, “kdyĹľ ÄŤtu jeho slova, tak to na mÄ› silnÄ› pĹŻsobĂ. VĂĹˇ, co tĂm myslĂm? Jako bych byl do dÄ›je vtaĹľen a neumĂm se toho pocitu zbavit. PĹ™ipadĂˇ mi, jako kdyby skuteÄŤnÄ› promlouval ke mnÄ›…”

“Bene…”

VyskoÄŤil a zaÄŤal pĹ™echĂˇzet nĂˇpadnÄ› kulhavou chĹŻzĂ mĂstnostĂ. Je moĹľnĂ©, Ĺľe to tak pĹŻsobĂ jen na mÄ›? uvaĹľoval rozruĹˇenÄ›. CoĹľpak se ten pocit zmocnĂ pouze mÄ›, kdyĹľ ÄŤtu Davidova slova? Co se to dÄ›je?

To je smÄ›ĹˇnĂ©! Jen se na ni podĂvej. Tak oÄŤividnÄ› ji to nezajĂmĂˇ, a ze mÄ› se stĂˇvĂˇ uzlĂÄŤek nervĹŻ!

“Bene, co je s tebou?”

NevĹˇĂmal ĹˇijĂ, soustĹ™edil se na svĂ© myĹˇlenky. Jona, otec Davida, a Jona Messer, BenĹŻv otec, a oba Ĺ™Ăkali: “NeboĹĄ Hospodin stĹ™eĹľĂ cesty spravedlivĂ˝ch; avĹˇak cesta hĹ™ĂĹˇnĂka vede do propasti.” Ty jsi z rodu BenjaminĹŻ. MojĹľĂĹˇova kletba na tobÄ› spoÄŤine, a PĂˇn tÄ› stihne ĹˇĂlenstvĂm…

“Bene!”

Najednou se zarazil. “Angie, jĂˇ bych chtÄ›l bĂ˝t chvĂli sĂˇm.”

“Ne!” VyskoÄŤila. “Nechci jĂt pryÄŤ!”

Ben ucouvl.

“ListonoĹˇ pĹ™ijde aĹľ za nÄ›kolik hodin,” pokraÄŤovala.

“UdÄ›lejme si vĂ˝let a pusĹĄme to na chvĂli vĹˇechno z hlavy…”

“Ne!” vykĹ™ikl. “K ÄŤertu, Angie, jedinĂ©, o co mĂˇĹˇ zĂˇjem, je odvĂˇdÄ›t mÄ› od mĂ© prĂˇce. VĹˇechna ta ,pusĹĄ to z hlavy4 a zapomeĹ� na to4. Copak tÄ› ani nenapadlo, Ĺľe se tĂm tĹ™eba zabĂ˝vĂˇm rĂˇd?”

“RozumĂm,44 odpovÄ›dÄ›la klidnÄ›.

“Ne, nerozumĂĹˇ. Ale jĂˇ ti to nevyÄŤĂtĂˇm. Jen chci bĂ˝t sĂˇm.44

“Nebudu tÄ› ruĹˇit.”

OdvrĂˇtil se od nĂ a pĹ™edstĂral, Ĺľe kontroluje termostat topenĂ. “Je tu chladno,44 konstatoval s klidem. Ale budeĹˇ, budeĹˇ mÄ› ruĹˇit. NedokĂˇĹľeĹˇ sedÄ›t vĂc neĹľ pÄ›t minut, aniĹľ by sis nechtÄ›la povĂdat. Ben se otoÄŤil k Angie. SedÄ›la na gauÄŤi jako elegantnĂ

82

model z reklamnĂch snĂmkĹŻ prvotĹ™ĂdnĂch ÄŤasopisĹŻ, vystouplĂ© lĂcnĂ kosti nalĂÄŤenĂ© ÄŤervenÄ›, Ăşsta a ĹˇpiÄŤatĂ© nehty krvavÄ› rudĂ©. ZvlĂˇĹˇtnĂ, Ĺľe si najednou vĹˇĂmĂˇ vÄ›cĂ, kterĂ© dĹ™Ăve nevnĂmal. Bylo to opravdu tak. Ta krĂˇsnĂˇ Ĺľena s obliÄŤejem kameje a rozevlĂˇtĂ˝mi kaĹˇtanovÄ› hnÄ›dĂ˝mi vlasy, kterĂˇ tu tak uvolnÄ›nÄ› sedÄ›la na gauÄŤi, byla snem kaĹľdĂ©ho muĹľe. RĂˇda se smĂˇla, vkusnÄ› se oblĂ©kala, byla pĹ™ĂtulnĂˇ a dokĂˇzala se kdykoli bavit. Bena vĹľdycky tÄ›Ĺˇilo, jak se za nĂ jinĂ muĹľi ohlĂĹľejĂ, aĹĄ jdou kamkoli. Angie pod paĹľĂ byla jako medaile na klopÄ›.

Ale kdyĹľ si ji teÄŹ prohlĂĹľel - a pĹ™ipadalo mu, jakoby ji vidÄ›l poprvĂ© -, napadaly Bena ĂşplnÄ› odliĹˇnĂ© myĹˇlenky.

“Nebudu tÄ› ruĹˇit,” Ĺľadonila Angie.

“A co chceĹˇ dÄ›lat? Co budeĹˇ dÄ›lat, kdyĹľ jĂˇ budu sedÄ›t ve tmÄ› a poslouchat Bacha?”

“Ach, Bene!” PodĂvala se na nÄ›j zneklidnÄ›nÄ›. “Tak dobĹ™e, pĹŻjdu. JestliĹľe to opravdu chceĹˇ, odejdu. VrĂˇtĂm se zĂtra rĂˇno. Ano?” Vzala svĹŻj kufĹ™Ăk. “Ale nevyvÄ›Ĺˇuj telefon, prosĂm. VÄŤera veÄŤer jsi to udÄ›lal znovu, Ĺľe? Kdykoli jsem se tÄ› snaĹľila dovolat, slyĹˇela jsem jen obsazovacĂ tĂłn.”

“NevyvÄ›sĂm ho.”

PĹ™ed otevĹ™enĂ˝mi dveĹ™mi bytu zavĂˇhala, jako by se nemohla rozhodnout, co Ĺ™Ăct. “JĂˇ ty svitky opravdu povaĹľuji za zajĂmavĂ©, Bene.”

“DobĹ™e.”

“Ale nesmĂĹˇ zapomĂnat, Ĺľe se v ĹľidovskĂ˝ch zĂˇleĹľitostech nevyznĂˇm.”

“Copak se nevyznĂˇĹˇ ve mnÄ›?”

“Benjamine Messere!” Angie byla upĹ™ĂmnÄ› pĹ™ekvapenĂˇ. “To je poprvĂ©, co jsi pĹ™iznal, Ĺľe jsi Ĺ˝id! Obvykle se to snaĹľĂĹˇ popĂrat.”

“PopĂrat ne, zlato. Jen se na to snaĹľĂm zapomenout. A to je rozdĂl.”

Ben pĹ™echĂˇzel po zbytek dopoledne a celĂ© odpoledne bez cĂle po bytÄ›. VzpomĂnal si, Ĺľe krmil Poppeu. VyluĹˇtil pĂˇr slov z kĹ™ĂĹľovky v Los Angeles Times. Poslechl si nÄ›kolik desek, nacpal se chlebem se sĂ˝rem a zase pĹ™echĂˇzel sem a tam. TeÄŹ uĹľ doruÄŤovatel musĂ brzy pĹ™ijĂt.

NeĹľ se pĹ™esnÄ› ve ÄŤtyĹ™i hodiny odpoledne rozhodl sejĂt dolĹŻ ke schrĂˇnkĂˇm, spotĹ™eboval skoro celĂ˝ balĂÄŤek dĂ˝mkovĂ©ho ta—

83

bĂˇku. ÄŚekal s buĹˇĂcĂm srdcem u dveĹ™Ă, vĹľdyĹĄ pĹ™ece musĂ pĹ™evzetĂ doporuÄŤenĂ©ho dopisu podepsat. ProtoĹľe se vĹˇak poĹ™Ăˇd nic nedÄ›lo, Ĺ™ekl si, Ĺľe tu doruÄŤovatel uĹľ moĹľnĂˇ byl.

Byl tady.

V ostatnĂch schrĂˇnkĂˇch uĹľ poĹˇta byla, ve svĂ© vlastnĂ naĹˇel ĂşÄŤet za plyn a noviny. Ale ĹľĂˇdnĂ˝ ĹľlutĂ˝ lĂstek.

AĹľ teÄŹ si Ben uvÄ›domil, jak na ten na pĂˇtĂ˝ svitek ÄŤekal. A teÄŹ byl vyslovenÄ› zniÄŤenĂ˝. ZatĂmco se venku snĂˇĹˇel z temnĂ© oblohy drobnĂ˝ dĂ©ĹˇĹĄ a omĂ˝val chodnĂky zĂˇpadnĂho Los Angeles, stĂˇl Ben zdrcenÄ› u schrĂˇnek a hledÄ›l na nÄ›. Na svÄ›tÄ› nenĂ nic horĹˇĂho, neĹľ kdyĹľ celĂ˝m srdcem v nÄ›co doufĂˇte, a pak se to nesplnĂ. Bylo mu do breku.

“JĂˇ to nevydrĹľĂm,” opakoval si neustĂˇle, kdyĹľ vystupoval po schodech ke svĂ©mu bytu. ProÄŤ ty svitky nechodĂ rychleji? ProÄŤ musĂ podstupovat ty muÄŤivĂ© hodiny ÄŤekĂˇnĂ?

KdyĹľ veĹˇel do bytu, nastavil Ben topenĂ na vyĹˇĹˇĂ teplotu, nalil si sklenku vĂna a usadil se v kĹ™esle. OkamĹľitÄ› mÄ›l na klĂnÄ› Poppeu. PĹ™edla, jako by chtÄ›la dĂˇt najevo radost z jeho spoleÄŤnosti.

“JĂˇ nevĂm, co to do mÄ› vjelo, Poppeo,” zaĹˇeptal jĂ jemnÄ›. “PĹ™ipadĂˇm si jako nÄ›kdo jinĂ˝. Jsem tĂm rukopisem ĂşplnÄ› posedlĂ˝. ProÄŤ? Z jakĂ©ho dĹŻvodu? KvĹŻli Davidovi? Jak nade mnou mĹŻĹľe mĂt takovou moc ÄŤlovÄ›k, kterĂ˝ je dva tisĂce let mrtvĂ˝?4’

Ben pomalu upĂjel vĂno a cĂtil, jak teplota v mĂstnosti stoupĂˇ. PĹ™ipadalo mu, Ĺľe je zabalenĂ˝ do teplĂ© deky, do pĹ™ĂjemnĂ© pokrĂ˝vky, v nĂĹľ se uvolnil a ospale si opĹ™el hlavu.

OkamĹľitÄ› se mu vrĂˇtily vzpomĂnky na dny strĂˇvenĂ© se Salomonem Liebowitzem. PĹ™ipadalo mu, Ĺľe byly celĂˇ lĂ©ta zamÄŤenĂ© za nedobytnĂ˝mi dveĹ™mi, a on najednou neÄŤekanÄ› objevil k tÄ›m dveĹ™Ăm klĂÄŤ. A vzpomĂnky, kterĂ© povaĹľoval za dĂˇvno ztracenĂ©, se mu najednou prohĂˇnÄ›ly hlavou.

Vybavily se mu i jinĂ©, mĂ©nÄ› veselĂ© neĹľ vzpomĂnky na jeĹˇi-vu a Salomona. OkamĹľiky z jeho dÄ›tstvĂ v NÄ›mecku, z doby emigrace do SpojenĂ˝ch stĂˇtĹŻ, z ÄŤasĹŻ dospĂvĂˇnĂ pod ochranou matky.

Ben nemÄ›l ĹľĂˇdnĂ© sourozence. Ani otce. Co jeho pamÄ›ĹĄ sahala, existoval jen on a jeho matka. A matka - jedinĂ˝ rodiÄŤ a jedinĂˇ osoba, na kterou se mohl obrĂˇtit - byla tvrdĂˇ.

84

Pak mu krĂˇtce probleskl pamÄ›tĂ jinĂ˝ obrĂˇzek: zĂˇpÄ›stĂ jeho matky. NÄ›co s nĂm nebylo v poĹ™Ăˇdku. VĹľdycky nosila dlouhĂ© rukĂˇvy, jako by chtÄ›la nÄ›co skrĂ˝t. Ale jednou to uvidÄ›l. UkĂˇzal na to a zeptal se: “Co to je, mami?”

ObliÄŤejem matky pĹ™eletÄ›l zdÄ›ĹˇenĂ˝ vĂ˝raz. Rychle to zohavenĂ zakryla rukou a utekla z mĂstnosti. A jeĹˇtÄ› celĂ© hodiny potĂ© plakala dlouho do noci.

KdyĹľ bylo Benovi tĹ™inĂˇct let, vysoukala matka pĹ™i pĹ™ĂleĹľitosti jeho bar micva, kdy byl uveden do ĹľidovskĂ©ho spoleÄŤenstvĂ, rukĂˇv, aby mu ukĂˇzala svĂ© zĂˇpÄ›stĂ. “ProtoĹľe jsi teÄŹ muĹľ,” Ĺ™ekla mu v jidiĹˇ. “ProtoĹľe bys mÄ›l tyhle vÄ›ci znĂˇt.”

A ukĂˇzala mu skvrnitĂ© jizvy, pozĹŻstatek pokousĂˇni divokĂ˝mi psy v mĂstÄ› zvanĂ©m MajdanÄ›k.

Zazvonil telefon. Ben vyskoÄŤil a shodil Poppeu z klĂna. KlopĂ˝tal na ztuhlĂ˝ch nohĂˇch k telefonu a otĂral si tvĂˇĹ™e. KdyĹľ zvedl sluchĂˇtko, s pĹ™ekvapenĂm zjistil, Ĺľe mu po tvĂˇĹ™Ăch teÄŤou slzy.

“Ahoj, zlato. Tak jak znĂ rozsudek?”

Na chvĂli nevÄ›dÄ›l, kdo to volĂˇ, ale pak nejistÄ› odpovÄ›dÄ›l:

“Nic nepĹ™iĹˇlo, Angie.”

“VĂ˝bornÄ›,” zaradovala se. “TakĹľe San Diego?”

“No jo… San Diego. Ale aĹľ zĂtra rĂˇno. Jsem pĹ™ĂliĹˇ unavenĂ˝.”

“Tak dobĹ™e. ZĂtra se uvidĂme. MÄ›j se, milĂˇÄŤku.”

ZkouĹˇel vyslovit “Na shledanou”, ale selhal mu hlas. Dlouho zĹŻstal stĂˇt u telefonu a zĂral pĹ™ed sebe. Pak se pomalu vzpamatoval. Pochopil, Ĺľe musel na gauÄŤi usnout. Bylo skoro sedm hodin veÄŤer.

TouĹľil po jedinĂ©m, vyhnat z hlavy vzpomĂnky. Zapomenout na hrĹŻzy a trĂ˝znÄ›nĂ v koncentraÄŤnĂm tĂˇboĹ™e. Smazat Ĺľal svĂ©ho dÄ›tstvĂ. A rabĂna Salomona Liebowitze znovu zavĹ™Ăt za zamÄŤenĂ© dveĹ™e. NemÄ›l se hrabat v minulosti. PĹ™inĂˇĹˇĂ to jen smutek.

RozsvĂtil vĹˇechna svÄ›tla a pustil Beethovena. Tak alespoĹ� ÄŤĂˇsteÄŤnÄ› odehnal trudnomyslnost a ticho. VzpomĂnky na tvĂˇĹ™e matky a Salomona Liebowitze se mu vĹˇak zahnat nepodaĹ™ilo. UvÄ›domil si, Ĺľe potĹ™ebuje spoleÄŤnost.

VytoÄŤil prvnĂ tĹ™i ÄŤĂsla Angiina telefonu, ale pak zase zavÄ›sil. ChvĂli pĹ™emĂ˝Ĺˇlel a pak pĹ™inesl telefonnĂ seznam, aby se podĂ-

85

val, zda tam nenĂ uvedena. Ke svĂ©mu pĹ™ekvapenĂ ji objevil. OvĹˇem za pĹ™edpokladu, Ĺľe Judith GoldenovĂˇ z telefonnĂho seznamu byla tou, po kterĂ© pĂˇtral.

“Ano?”

“Judy? Tady je Ben Messer.”

“To jste vy? Jak se vĂˇm daĹ™Ă?”

“Ujde to. VĂte, je mi jasnĂ©, Ĺľe je sobota veÄŤer, a vy mĂˇte nejspĂĹˇ nÄ›co v plĂˇnu. Ale jĂˇ bych potĹ™eboval vaĹˇi pomoc.”

NeodpovÄ›dÄ›la.

“Jde o ty svitky,” dodal se zavĂˇhĂˇnĂm.

“Weatherby mÄ› poprosil o zprĂˇvu, jak jsem daleko. A jĂˇ se bojĂm, Ĺľe kdybych mÄ›l svĂ© zĂˇznamy pĹ™episovat sĂˇm, trvalo by mi to aspoĹ� tĂ˝den. Ĺ�Ăkal jsem si, jestli.

“Ale s radostĂ. VĂˇĹˇ psacĂ stroj, nebo mĹŻj?”

“No, mĹŻj je docela dobrĂ˝. ElektrickĂ˝ a…”

“To je skvÄ›lĂ©. V kolik hodin se mĂˇm zastavit?”

Ben si oddychl: “Je za pĹŻl hodiny moc brzy?”

“Ne, to stihnu.”

“JĂˇ vĂˇm za to samozĹ™ejmÄ› zaplatĂm.”

“To nenĂ tĹ™eba. StaÄŤĂ, kdyĹľ se budu podĂlet na vaĹˇĂ slĂˇvÄ›. A nezapomeĹ�te si zjistit, jak se moje jmĂ©no sprĂˇvnÄ› pĂĹˇe. Tak za chvĂli na shledanou, doktore Messere.”

“Brzy na shledanou a dÄ›kuji.”

KdyĹľ zavÄ›sil, nebyl si najednou jist, jestli udÄ›lal dobĹ™e. VlastnÄ› ani nevÄ›dÄ›l, proÄŤ to udÄ›lal. Jako tolikrĂˇt poslednĂ dobou, i tentokrĂˇt uposlechl nĂˇhlĂ©ho popudu, a teÄŹ bylo pozdÄ› s tĂm nÄ›co dÄ›lat.

Ben pĹ™eĹˇel pomalu do obĂ˝vacĂho pokoje. NerozumÄ›l si. Na jednu stranu chtÄ›l bĂ˝t sĂˇm, na druhĂ© stranÄ› touĹľil po spoleÄŤnosti. Poppea mu nestaÄŤila a Angie byla pĹ™ĂliĹˇ. MoĹľnĂˇ bude Judy nÄ›kde mezi tÄ›mi dvÄ›ma. Kdyby pĹ™episovala v obĂ˝vacĂm pokoji jeho zĂˇznamy a on se staral o svĂ© zĂˇleĹľitosti v pracovnÄ›, pak by nejspĂĹˇ naĹˇel rozumnou rovnovĂˇhu.

Ben si nechtÄ›l pĹ™iznat, Ĺľe sepisovĂˇnĂ zprĂˇvy bylo pouhou zĂˇminkou, aby mÄ›l Judy u sebe. NÄ›kde hluboko v nÄ›m doutnala touha po spoleÄŤnosti Judy GoldenovĂ© a on si vymĂ˝Ĺˇlel dĹŻvody a omluvy, aby jĂ mohl bĂ˝t nablĂzku.

Ben myslel jen na to, Ĺľe nechce strĂˇvit veÄŤer o samotÄ›. ProtoĹľe Salomon Liebowitz se nikdy dobrovolnÄ› do svĂ©ho vÄ›zenĂ

86

I

nevrĂˇtĂ. A ani hlas Rosy MesserovĂ© neumlkne. “TvĂ©ho tatĂnka muÄŤili, Benjamine! UmuÄŤili ho!”

Ben zapnul gramofon - Beethovenovu Sedmou symfonii -a pobrukoval si melodii. HluÄŤnÄ› oplĂˇchl v kuchyni nÄ›kolik ĹˇĂˇlkĹŻ a pĹ™ipravil konvici ÄŤerstvĂ© kĂˇvy.

“A co udÄ›lali se mnou!” kĹ™iÄŤel hlas Rosy MesserovĂ© z minulosti. “Matka by nÄ›co takovĂ©ho nemÄ›la svĂ©mu synovi vyprĂˇvÄ›t. Ale jĂˇ jsem tenkrĂˇt umĹ™ela souÄŤasnÄ› s tvĂ˝m otcem. To, co NÄ›mci s tvĂ˝m otcem a se mnou udÄ›lali, mÄ› zabilo! UĹľ nejsem naĹľivu, Benjamine! Ĺ˝ĂˇdnĂˇ Ĺľena by nemÄ›la vytrpÄ›t to, co jsem pĹ™estĂˇla jĂˇ! Ĺ˝ijeĹˇ s mrtvou, Benjamine!”

Judy GoldenovĂˇ musela hodnÄ› hlasitÄ› klepat, neĹľ ji zaslechl. Ben ji uvĂtal s pĹ™edstĂranĂ˝m nadĹˇenĂm. K jeho pĹ™ekvapenĂ byla ĂşplnÄ› promoÄŤenĂˇ.

“Venku leje!” vysvÄ›tlovala. “Vy jste to nevÄ›dÄ›l?”

“Ne, nemÄ›l jsem ani potuchy. Jdete prĂˇvÄ› vÄŤas, kĂˇva je hotovĂˇ.”

Pomohl jĂ z tlustĂ© bundy, povÄ›sil ji na rĂˇm dveĹ™Ă, aby rychleji uschnula. Pak Ĺˇel do kuchynÄ› a cestou na ni nÄ›co zavolal pĹ™es rameno.

“NenĂ slyĹˇet, doktore Messere.” Judy se podĂvala na gramofon. “Sakra!” zanadĂˇvala. ObrĂˇtila se a ztlumila hlasitost. “Pardon.”

“VsadĂm se, Ĺľe vĂˇs sousedĂ© milujĂ.”

“MĂˇm na patĹ™e jen jednoho a ten bĂ˝vĂˇ doma jen obÄŤas. PosaÄŹte se. Vy pijete kĂˇvu bez mlĂ©ka, Ĺľe?”

Judy se usadila na luxusnĂm gauÄŤi a poloĹľila si nohy na podloĹľku. Z gramofonu znÄ›la druhĂˇ vÄ›ta - ta pomalĂˇ ĹľalujĂcĂ melodie, kterĂˇ okouzlĂ i toho nejlhostejnÄ›jĹˇĂho posluchaÄŤe. Ben pĹ™inesl z kuchynÄ› kĂˇvu a pĂˇr kouskĹŻ kolĂˇÄŤe, kterĂ© pĹ™edtĂm vyndal z mrazĂˇku.

“Asi jste uĹľ veÄŤeĹ™ela. Ĺ�Ăkal jsem si…”

“Ach, ano.”

“Nemusela jste odĹ™Ăct schĹŻzku nebo nÄ›co jinĂ©ho, abyste sem mohla pĹ™ijĂt…?” Jeho hlas postupnÄ› slĂˇbl. Judy se na nÄ›j pobavenÄ› dĂvala.

“JĂˇ vlastnÄ› nejsem ten typ, kterĂ˝ mĂˇ stĂˇle nÄ›co domluvenĂ©ho. StaÄŤĂ mi moje knihy a Bruno.”

“Bruno?”

87

“To je mĹŻj spolubydlĂcĂ.”

SĂˇhl po kousku kolĂˇÄŤe a uĹľ ho mÄ›l takĹ™ka u Ăşst, kdyĹľ se mu polovina odlomila a spadla mu do klĂna. Na chvĂli na to zmatenÄ› koukal, ale pak se zaÄŤal hlasitÄ› smĂˇt. KdyĹľ se spoleÄŤnÄ› snaĹľili sesbĂrat vĹˇechny drobeÄŤky z bĂlĂ©ho gauÄŤe a pĹ™edloĹľky, Ĺ™ekl Ben: “VsadĂm se, Ĺľe kdyĹľ mĂˇte Bruna jako spolubydlĂcĂho, nemusĂte si domlouvat schĹŻzky.”

Judy vzhlĂ©dla. “CoĹľe?” RozesmĂˇla se jeĹˇtÄ› hlasitÄ›ji. “Doktore Messere! Bruno je ovÄŤĂˇckĂ˝ pes!”

“Aha,” zakoktal Ben a pĹ™idal se k jejĂmu smĂchu.

Po chvĂli se oba uĹľ uklidnÄ›nĂ© opĹ™eli dozadu, aby naslouchali BeethovenovÄ› hudbÄ› z gramofonu a bubnovĂˇnĂ deĹˇĹĄovĂ˝ch kapek na okno. Ben si opĹ™el hlavu, aby se ĂşplnÄ› uvolnil, a za chviliÄŤku na pĹ™Ătomnost Judy GoldenovĂ© skoro zapomnÄ›l.

Hlavou mu probĂhala zĂˇplava myĹˇlenek, hlavnÄ› o lĂˇsce k nÄ›meckĂ© klasickĂ© hudbÄ›, kterou v sobÄ› objevil v Kalifornii. TenkrĂˇt v Brooklynu o Beethovenovi sotva slyĹˇel, a kdyĹľ, tak v souvislosti s nÄ›ÄŤĂm neblahĂ˝m, co je tĹ™eba nenĂˇvidÄ›t. V dÄ›tstvĂ bylo vĹˇechno, co pĹ™ichĂˇzelo z NÄ›mecka, ĹˇpatnĂ©. Volkswagen, kyselĂ© zelĂ, Bach a zvonkovĂ© hry byly povaĹľovĂˇny za opovrĹľenĂhodnĂ©. Nesly znamenĂ smrti a pĂˇchly krutostĂ a neĹˇtÄ›stĂm.

DobrĂ© bylo jen to, co bylo ĹľidovskĂ©. Ĺ˝idovskĂ© vÄ›ci byly dokonalĂ©, svatĂ© a ÄŤistĂ©. A mezi obÄ›ma pĂłly - odpudivĂ˝m nÄ›meckĂ˝m a svatĂ˝m ĹľidovskĂ˝m - se rozklĂˇdal ostatnĂ svÄ›t. Toto vnĂmĂˇnĂ bylo zavinÄ›no pokroucenou pĹ™edstavou Rosy MesserovĂ© o nĂˇrodech svÄ›ta a dĹŻleĹľitostĂ, kterou jim pĹ™iklĂˇdala. Nebyl nĂˇrod, kterĂ˝ by cenila mĂ©nÄ› neĹľ NÄ›mce, protoĹľe ty povaĹľovala za horĹˇĂ neĹľ ÄŹĂˇbly.

“Doktore Messere?”

“Hm? Ach!” Narovnal se.

“Deska skonÄŤila.”

“Ach, ano, mĂˇte pravdu. Zamyslel jsem se. Jestli chcete, mĹŻĹľete zaÄŤĂt psĂˇt. NevĂm, jak dlouho vĂˇm to bude trvat.”

Oba vstali. Ben Ĺˇel do pracovny, aby donesl psacĂ stroj, kterĂ˝ stĂˇl v kufĹ™Ăku pod jeho stolem. Pak znovu vyvÄ›sil telefon. A nemyslel pĹ™itom vĹŻbec na nic.

V obĂ˝vacĂm pokoji vyndal psacĂ stroj z kufĹ™Ăku, zapojil ĹˇĹ�ĹŻru do zĂˇsuvky a zapnul vypĂnaÄŤ. Stroj zaÄŤal bzuÄŤet.

88

“BĂˇjeÄŤnĂ˝,” ohodnotila jej Judy. “JĂˇ mĂˇm takovĂ˝ ten starĂ˝ ÄŤernozlatĂ˝ mechanickĂ˝ kĹ™Ăˇp, proti kterĂ©mu musĂte vyvinout brutĂˇlnĂ sĂlu, kdyĹľ chcete napsat pĂsmeno. To je jako nebe a dudy.”

JeĹˇtÄ› jednou zaĹˇel do pracovny a vrĂˇtil se s kancelĂˇĹ™skĂ˝m papĂrem, kopĂrĂˇkem a blokem s pĹ™eklady, kterĂ˝ otevĹ™el a poloĹľil na stĹŻl. Mnul si ÄŤelo, kdyĹľ se podĂval na prvnĂ strĂˇnku. “TakovĂˇ ÄŤmĂˇranice,” zamumlal, “straĹˇnĂ© pĂsmo. VypadĂˇ to, Ĺľe pĹ™i tom luĹˇtÄ›nĂ budete muset odvĂ©st stejnÄ› dĹŻkladnou prĂˇci jako jĂˇ pĹ™i pĹ™eklĂˇdĂˇnĂ. A to jsem si stÄ›Ĺľoval na to, jak David ben Jona pĂĹˇe neÄŤitelnÄ›! Jen se na to podĂvejte!”

Judy se zasmĂˇla, posadila se k psacĂmu stroji a zaÄŤala si hrĂˇt s pĹ™epĂnacĂmi klĂˇvesami. Ben se nad nĂ sklonil a pĹ™i pohledu na svĹŻj rukopis se zamraÄŤil jeĹˇtÄ› vĂc. “Na tomhle mĂstÄ› jsem pospĂchal a nÄ›kolik slov jsem ani nerozdÄ›lil. VĂte, David to dÄ›lĂˇ taky. PĹ™i pĹ™eklĂˇdĂˇnĂ by si ÄŤlovÄ›k zoufal. Byl to vzdÄ›lanĂ˝ ÄŤlovÄ›k a vynikajĂcĂ pĂsaĹ™, ale obÄŤas, pravdÄ›podobnÄ› kdyĹľ byl rozruĹˇenĂ˝ nebo pospĂchal, psal nedbale - stejnÄ› jako jĂˇ. To mĂˇme spoleÄŤnĂ©. ChvĂlemi psal slova pĹ™ĂliĹˇ blĂzko k sobÄ›, trvalo mi skoro pĹŻl hodiny, neĹľ jsem to vyluĹˇtil. I sebemenĹˇĂ omyl by mohl zmÄ›nit vĂ˝znam celĂ©ho odstavce. Jako tĹ™eba…” Ben si vzal tuĹľku a naÄŤmĂˇral Ĺ™adu pĂsmen v hornĂ ÄŤĂˇsti strĂˇnky Go-disnowhere. Tohle je samozĹ™ejmÄ› anglicky, ale moĹľnĂˇ si teÄŹ dokĂˇĹľete lĂ©pe pĹ™edstavit potĂĹľe, na kterĂ© jsem pĹ™i pĹ™eklĂˇdĂˇnĂ Davidovy aramejĹˇtiny narazil. PĹ™eÄŤtÄ›te to nahlas.

Judy si nÄ›kolik vteĹ™in prohlĂĹľela slovo a pak pĹ™eÄŤetla: “God is nowhere.” (BĹŻh neexistuje.)

“Jste si ĂşplnÄ› jistĂˇ? PodĂvejte se na to jeĹˇtÄ› jednou. Nemohlo by to tĹ™eba znamenat: God ist now here!” (BĹŻh je teÄŹ tady.)

“Ach, uĹľ chĂˇpu, co jste myslel.”

“RozdĂl je dost podstatnĂ˝. Kdybyste mÄ›la s tou mou ÄŤmĂˇra-nicĂ sebemenĹˇĂ problĂ©my, zavolejte mÄ›. Ty ÄŤĂˇsti, kterĂ© vypadajĂ jako divokĂˇ zmÄ›ĹĄ ÄŤar, jsou pasĂˇĹľe, kde jsem narazil na stejnĂ© problĂ©my v DavidovÄ› textu.”

“MyslĂm, Ĺľe to bude legrace.”

“Kdybyste cokoli potĹ™ebovala, kuchynÄ› je tĂˇmhle a koupelnu objevĂte, kdyĹľ projdete tudy dozadu. JĂˇ jsem v pracovnÄ›, ano?”

89

“JasnÄ›. PĹ™eji dobrou zĂˇbavu.”

Ben se prĂˇvÄ› chystal projĂt polici s odpoÄŤinkovou literaturou, kdyĹľ nÄ›kdo zaklepal na dveĹ™e. Byl to jeho soused, muzikant, v totĂˇlnÄ› promoÄŤenĂ© plĂˇĹˇtÄ›nce.

“ZdravĂm, sousede,‘4 pravil, “mĂˇm pro vĂˇs nÄ›co. Byl jsem zrovna dole, kdyĹľ dorazil listonoĹˇ a chtÄ›l vĂˇm hodit do schrĂˇnky ĹľlutĂ˝ lĂstek. Ĺ�Ăkal jsem si, Ĺľe nejste doma, a kdyĹľ je to doporuÄŤenĂ©, mohlo by to bĂ˝t nÄ›co dĹŻleĹľitĂ©ho. Tak jsem to podepsal za vĂˇs.” VytĂˇhl z kapsy ÄŤernou obĂˇlku. “Jinak byste musel ÄŤekat aĹľ do pondÄ›lka, Ĺľe?”

Ben neodpovÄ›dÄ›l, jen zĂral na znĂˇmĂ© pĂsmo a izraelskĂ© znĂˇmky.

“OmlouvĂˇm se, Ĺľe jsem to nepĹ™inesl dĹ™Ăv, ale musel jsem vyĹ™Ădit nÄ›co dĹŻleĹľitĂ©ho. NevadĂ?”

“CoĹľe? Ach ano. Je to fantastickĂ©! CelĂ˝ den jsem byl doma a ÄŤekal jsem na tenhle dopis, ale asi jsem pĹ™eslechl listonoĹˇo-vo klepĂˇnĂ. Jsem vĂˇm moc vdÄ›ÄŤnĂ˝.”

“Tak si poÄŤtÄ›te. PĹ™eji pÄ›knĂ˝ veÄŤer.”

JeĹˇtÄ› dlouho potom, co za nĂm zapadly dveĹ™e, stĂˇl Ben jako zasaĹľenĂ˝ bleskem. ZĂral na obĂˇlku ve svĂ© ruce a srdce mu zbÄ›sile buĹˇilo.

90

Kapitola sedmĂˇ

Ke svĂ˝m uÄŤednickĂ˝m letĹŻm u Eleasara jsem pĹ™istupoval velice peÄŤlivÄ›. Ne Ĺľe bych se bĂˇl let plnĂ˝ch Ăştrap a odĹ™ĂkĂˇnĂ, kterĂˇ jsem mÄ›l pĹ™ed sebou. Ale nebyl jsem si jist, zda jsem hoden stĂˇt se jeho uÄŤednĂkem. RabĂn Eleasar ben Azariah byl jednou z nejvÄ›tĹˇĂch autorit PĂsma, a byl to slavnĂ˝ uÄŤitel. KromÄ› toho byl ÄŤlenem VelkĂ© ĹľidovskĂ© rady, farizejem a zboĹľnĂ˝m muĹľem. Eleasar Ĺľil prostÄ›, nenĂˇroÄŤnÄ›, a aby sebe a svou rodinu uĹľivil, vyrĂˇbÄ›l sĂ˝ry. OdĂval se skromnÄ›, jeho modlitebnĂ Ĺ™emĂnky nebyly o nic ĹˇirĹˇĂ neĹľ tyy kterĂ© nosili jeho sousedĂ©. Na rozdĂl od mnoha svĂ˝ch kolegĹŻ, kteĹ™Ă prochĂˇzeli s hlasitĂ˝mi modlitbami ulicemi, byl Eleasar klidnĂ˝ ÄŤlovÄ›k, kterĂ˝ k Bohu promlouval svĂ˝m srdcem. Znal literu PĂsma lĂ©pe neĹľ kdokoli jinĂ˝ a dĂky svĂ© moudrosti a kaĹľdodennĂmu zpĹŻsobu Ĺľivota prosazoval jeho ducha v praxi.

A tento muĹľ se mÄ›l stĂˇt mĂ˝m uÄŤitelem.

Jako vÄ›tĹˇina rabĂnĹŻ i Eleasar kolem sebe shromaĹľÄŹoval vĹľdy dvanĂˇct uÄŤednĂkĹŻ. My dva jsme byli nejmladĹˇĂ. PĹ™idÄ›lil nĂˇm na spanĂ nepouĹľĂvanou kĹŻlnu za domem, takĹľe jsme mohli bĂ˝t neustĂˇle v jeho blĂzkosti. Z ostatnĂch deseti Ĺľili tĹ™i v domech svĂ˝ch otcĹŻ, tĹ™i bydleli u pĹ™ĂbuznĂ˝ch a ÄŤtyĹ™i byli ubytovĂˇni v hornĂch mĂstnostech Eleasarova domu. Eleasarova Ĺľena Ruth nĂˇs jako protisluĹľbu za naĹˇi prĂˇci Ĺľivila a Ĺˇatila. ProtoĹľe nemÄ›la dcery, pĹ™ipadl mi nedĹŻstojnĂ˝ Ăşkol, vlĂˇÄŤet od studny kaĹľdĂ˝ den nĂˇdoby s vodou. Saulovou povinnostĂ bylo udrĹľovat ve starĂ©m domÄ› poĹ™Ăˇdek. OstatnĂ ÄŤtyĹ™i ĹľĂˇci pomĂˇhali Eleasarovi v jeho krĂˇmÄ› se sĂ˝ry, kdyĹľ jsme zrovna neprodlĂ©vali v ChrĂˇmÄ›. Museli jsme strpÄ›t dlouhĂˇ lĂ©ta tohoto podruÄŤĂ, kdy jsme Ĺľili jako nejskromnÄ›jĹˇĂ slouĹľĂcĂ bez mzdy, neboĹĄ to byla cena, kterou muĹľ PĂsma poĹľadoval.

91

Na poÄŤĂˇtku svĂ˝ch uÄŤednickĂ˝ch let jsem ÄŤasto nechĂˇval volnÄ› kanout slzy, kdyĹľ jsem leĹľel na rohoĹľi a zĂral do tmy naĹˇĂ komory. Kolem mÄ› vlĂˇdla ÄŤernĂˇ temnota, tak hlubokĂˇ, nekoneÄŤnĂˇ, hrĹŻzu vzbuzujĂcĂ propast, Ĺľe moje dÄ›tskĂˇ duĹˇe hlasitÄ› kĹ™iÄŤela: “Jsem tÄ› dost hoden, Pane?”

StĂ˝skalo se mi po domovÄ›, po Magdale. Snil jsem o domÄ› mĂ©ho otce na bĹ™ehu jezera; o tom, jak jsem mu pomĂˇhal napĂnat sĂtÄ› pod horkĂ˝m sluncem, a ve snu jsem slĂ˝chĂˇval jeho drsnĂ˝ smĂch. PostrĂˇdal jsem objetĂ matky, sladkou vĹŻni medu a jeÄŤmene, kterĂˇ ji vidy obklopovala; to, jak jĂ tekly slzy z oÄŤĂ, kdyĹľ se hodnÄ› smĂˇla.

StĂ˝skalo se mi po letnĂch nocĂch, ve kterĂ˝ch jsme vĹˇichni sedĂˇvali pĹ™ed domem, pekli ryby a jedli chlĂ©b ze Ĺˇrotu a zapĂjeli jej mlĂ©kem naĹˇich koz. OhniĹˇtÄ› osvÄ›tlovalo smÄ›jĂcĂ se tvĂˇĹ™e. MuĹľi se tiĹˇe bavili, Ĺľeny si spokojenÄ› pobrukovaly. PĹ™ed nĂˇmi leĹľelo ÄŤernĂ© NazaretskĂ© jezero, kterĂ© urÄŤovalo celĂ˝ nĂˇĹˇ Ĺľivot. Pod nĂˇmi se rozklĂˇdaly zĂˇpadnĂ pahorky aĹľ k vodnĂ hladinÄ›, kterĂˇ byla tak obrovskĂˇ, Ĺľe se jĂ Ĺ™Ăkalo “VelkĂ© moĹ™e”, a za nĂ byl konec svÄ›ta.

ZatĂmco Saul dĹ™Ămal na svĂ© rohoĹľi, zalykal jsem se jako malĂ© dĂtÄ› samotou. “OtÄŤe, ” volal jsem na nÄ›j pĹ™es tu dĂˇlku, “proÄŤ jsi mÄ› sem posĂlal?”

Ale pochybovat o rozhodnutĂch otce mi nenĂˇleĹľelo. Musel jsem bĂ˝t pokornĂ˝ a nauÄŤit se od Eleasara znĂˇt PĂsmo. S niÄŤĂm menĹˇĂm jsem se nechtÄ›l spokojit. Jednoho dne ze mne bude velkĂ˝ rabĂn a budu citovat tĂłru zpamÄ›ti.

Budu stejnĂ˝ jako Eleasar.

ÄŚĂm jsem byl starĹˇĂ, tĂm mi pĹ™ipadal JeruzalĂ©m menĹˇĂ. KdyĹľ jsem uvidÄ›l v jedenĂˇcti letech mÄ›sto poprvĂ© z domu mĂ© sestry, zaplavila mÄ› hrĹŻza. Ale ÄŤĂm vĂce jsem jak duĹˇevnÄ›, tak i tÄ›lesnÄ› dozrĂˇval, tĂm menĹˇĂ se mi zdĂˇl. ProÄŤ, to jsem nevÄ›dÄ›l. Ale tys JeruzalĂ©m vidÄ›l, mĹŻj synu, a vĂĹˇ, co myslĂm, kdyĹľ Ĺ™eknu, Ĺľe to je stĹ™ed svÄ›ta. ZaĹľil jsi obchodovĂˇnĂ na trĹľiĹˇti, vnĂmal hluk mnoha lidĂ a vdechoval rozmanitĂ© pachy odpadnĂch struĹľek. Byl jsi svÄ›dkem jeho okĂˇzalosti a vnĂmal pĹ™Ătomnost Hospodina, aĹĄ jsi Ĺˇel kamkoli.

Od prvĂ©ho dne jsme se Saulem vstĂˇvali pĹ™ed Ăşsvitem, pomodlili se, do opaskĹŻ si uschovali chlĂ©b a sĂ˝r a vyrazili s rabĂnem Eleasareni do ChrĂˇmu. CelĂ˝ den s nĂˇmi rozprĂˇvÄ›l. ZatĂm—

92

co velkĂˇ ÄŤĂˇst mÄ›sta jeĹˇtÄ› spala, putovali jsme studenĂ˝mi ulicemi, pevnÄ› zachumlanĂ do pĹ™ehozĹŻ a hlĂˇsali PĂsmo. V EleasarovÄ› pĹ™Ătomnosti nebylo chvilky, kdy bychom o PĂsmu nemluvili. NeustĂˇle nĂˇs zkouĹˇel. KdyĹľ jsme pĹ™i nÄ›jakĂ© odpovÄ›di zavĂˇhali, byl na nĂˇs pĹ™ĂsnĂ˝. KdyĹľ jsme odpovÄ›dÄ›li sprĂˇvnÄ›, souhlasnÄ› se usmĂˇl.

Na nĂˇdvoĹ™Ă ChrĂˇmu jsem ÄŤasto vĂdal chlapce, kteĹ™Ă nĂˇs zĂˇvistivÄ› pozorovali. KdyĹľ Eleasar pĹ™ijal Saula a mÄ› za uÄŤednĂky, odmĂtl souÄŤasnÄ› tĹ™icet sedm dalĹˇĂch ĹľĂˇkĹŻ. SnaĹľil jsem se, abych nepociĹĄoval pĂ˝chu, i kdyĹľ to bylo nĂˇroÄŤnĂ©. MĹŻj uÄŤitel vÄ›dÄ›l o PĂsmu vĂce neĹľ kdokoli jinĂ˝, a jĂˇ chtÄ›l bĂ˝t jednoho dne stejnĂ˝ jako on.

Saul ani jĂˇ jsme mu nebyli lhostejnĂ, i kdyĹľ to tak ze zaÄŤĂˇtku moĹľnĂˇ vypadalo. OstatnĂ hoĹˇi byli daleko pokroÄŤilejĹˇĂ neĹľ my, a tak nĂˇm pĹ™ipadalo, Ĺľe je obdaĹ™Ă ĂşsmÄ›vem ÄŤastÄ›ji neĹľ nĂˇs. Ale jako v tom pĹ™ĂbÄ›hu o ztracenĂ© ovci se ÄŤasto odvracel od ostatnĂch chlapcĹŻ, aby nĂˇs zvlĂˇĹˇĹĄ pouÄŤil.

ÄŚasem jsem se svĂ˝ch obav zbavil a pĹ™estal plakat. MĂsto toho jsem vykonĂˇval svĹŻj ĂşĹ™ad s vÄ›tĹˇĂ rozhodnostĂ. Ăškol ÄŤerpat vodu ze studny byl mojĂ jedinou potupou. A cĂtil jsem, Ĺľe mÄ› tĂm chtÄ›li vystavit zkouĹˇce. Jestli jsem byl v nÄ›ÄŤem slabĂ˝, pak v tomto. Kdybych to vĹˇak dal najevo, pak by mÄ› Eleasar poslal pryÄŤ. PĹ™esto, Ĺľe vykonĂˇvat Ĺľenskou prĂˇci bylo tak poniĹľujĂcĂ, provĂˇdÄ›l jsem ji pĹ™esnÄ›, a tĂm jsem si vyslouĹľil alespoĹ� trochu Eleasarova respektu.

To bylo takĂ© vĹˇechno, co jsme si vyslouĹľit mohli, neboĹĄ jsme nepotĹ™ebovali penĂze, protoĹľe nĂˇm rabĂn poskytoval bydlenĂ a stravu.

A pĹ™esto se stalo, Ĺľe jsem penĂze potĹ™eboval kdyĹľ jsem se chtÄ›l poprvĂ© spojit se svĂ˝m otcem. Byl jsem v rabĂnovÄ› domÄ› uĹľ Ĺˇest mÄ›sĂcĹŻ a pociĹĄoval jsem nalĂ©havou potĹ™ebu vylĂÄŤit otci vlastnĂmi slovy, jak vypadĂˇ mĹŻj novĂ˝ Ĺľivot.

Jak bych mu mohl napsat dopis, kdyĹľ jsem nemÄ›l papyrus, ani inkoust, natoĹľ pak na zaplacenĂ posla. PĂˇtral jsem po nÄ›jakĂ© moĹľnosti.

NaĹˇe vodnĂ nĂˇdrĹľe se plnily kaĹľdĂ© odpoledne krĂˇtce pĹ™ed zĂˇpadem slunce, takĹľe Eleasarova Ĺľena Ruth mÄ›la dostatek vody na vaĹ™enĂ a pranĂ. Jednoho dne mÄ› napadlo, Ĺľe bych mohl stejnou prĂˇci vykonĂˇvat i pro nÄ›koho jinĂ©ho a pĹ™ĂpadnÄ›

93

si vydÄ›lat nÄ›jakĂ© malĂ© spropitnĂ©. MĹŻj problĂ©m spoÄŤĂval v tom, Ĺľe veĹˇkerĂ˝ ÄŤas, kterĂ˝ jsem mÄ›l k dispozici, byl vÄ›novĂˇn studiu PĂsma. Zbytek dne byl vyplnÄ›n modlenĂm, jĂdlem a spĂˇnkem -vĹˇechno pod bdÄ›lĂ˝m EleasarovĂ˝m okem. PĹ™ĂznivĂˇ situace se mohla naskytnout vĂ˝hradnÄ› u studny, coĹľ se takĂ© jednoho dne stalo.

KdyĹľ jsem nabĂral vodu, pozoroval jsem namĂˇhavĂ© ĂşsilĂ starĂ© vdovy, kterou jsem vĂdal uĹľ dĹ™Ăve. VÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe ta Ĺľena je osamÄ›lĂˇ, nemĂˇ dÄ›ti nebo pĹ™Ăˇtele, a aÄŤkoli nenĂ chudĂˇ, nemĹŻĹľe si dovolit sluhu. PĹ™istoupil jsem k nĂ a Ĺ™ekl: “Kdybych vĂˇm mÄ›sĂc nosil vodu a uĹˇetĹ™il vĂˇm nĂˇmahu, zaplatila byste mi jeden Ĺˇekel?”

K mĂ©mu velkĂ©mu ĂşĹľasu to vdova radostnÄ› pĹ™ijala. ZĂˇda ji bolela, klouby mÄ›la ztuhlĂ©, a pĹ™esto nebyl nikdo, kdo by jĂ naÄŤerpal vodu. Rychle jsme se dohodli.

OkamĹľitÄ› jsem zaÄŤal plnit ve stejnou dobu jak vodnĂ nĂˇdrĹľe svĂ©ho vlastnĂho domu, tak i jejĂ. RabĂn Eleasar by vĹˇak nedovolil, abych tĹ™eba jen na okamĹľik zanedbal studium boĹľĂho PĂsma. ProvĂˇdÄ›l jsem to nĂˇsledujĂcĂm zpĹŻsobem: BÄ›hal jsem dvojnĂˇsobnÄ› rychle a nosil dvojnĂˇsobnĂ© mnoĹľstvĂ vody. BÄ›hem doby, kterou jsem dĹ™Ăve potĹ™eboval k doplnÄ›nĂ naĹˇich zĂˇsob vod\, jsem naplnil i rezervoĂˇr vdovy.

Nejprve jsem se rychle unavil a nepĹ™edstavitelnÄ› mÄ› bolely svaly. KulhĂˇnĂ, kterĂ© mi z dÄ›tstvĂ zĹŻstalo, bylo ze zaÄŤĂˇtku opravdovou pĹ™ekĂˇĹľkou. Ale moje tÄ›lo se postupnÄ› pĹ™izpĹŻsobilo novĂ˝m podmĂnkĂˇm a prĂˇce mi uĹľ nepĹ™ipadala tak tvrdĂˇ.

PĹ™esto uĹľ tehdy - aÄŤ jsem to nepovaĹľoval za moĹľnĂ© - pojal Eleasar podezĹ™enĂ.

Za mÄ›sĂc mi vdova zaplatila ne jeden Ĺˇekel, ale dva, a kdyĹľ jsem se chtÄ›l veÄŤer uloĹľit ke spĂˇnku na svou rohoĹľ, naĹˇel jsem na nĂ ÄŤerstvĂ˝ list papyru.

DalĹˇĂ mÄ›sĂc mi dala opÄ›t dva Ĺˇekely, a jĂˇ objevil pero.

Na konci tĹ™etĂho mÄ›sĂce jsem dostal zase dva Ĺˇekely a na rohoĹľi leĹľel ÄŤernĂ˝ inkoustovĂ˝ kĂˇmen.

Za svitu mÄ›sĂce jsem napsal dopis, a nĂˇsledujĂcĂ dopoledne jsem ho pĹ™edal poslovi, kterĂ©ho jsem uĹľ dĹ™Ăve ÄŤasto vĂdal poblĂĹľ studny. VeÄŤer si mÄ› po jĂdle a po spoleÄŤnĂ© modlitbÄ› vzal rabĂn Eleasar stranou, aby si se mnou promluvil mezi ÄŤtyĹ™ma oÄŤima. Zneklidnilo mÄ› to, protoĹľe to nikdy pĹ™edtĂm neudÄ›lal.

94

Pravil: “Davide ben Jono, odeslal jsi dnes dopis svĂ©mu otci?”

PĹ™ekvapenÄ› jsem odvÄ›til: “Ano, mistĹ™e. “

“Myslel jsi snad, ze o tvĂ˝ch plĂˇnech nevĂm? Ĺ˝e mi o nich vdova nevyprĂˇvÄ›la ? Ze jsem si nevĹˇiml, jak ti zesĂlily svaly ? “

“Ano, mistĹ™e… ” pĹ™iznal jsem nesmÄ›le.

“A Ĺ™ekni mi, Davide ben Jono, kdo ti podle tvĂ©ho nĂˇzoru poloĹľil na rohoĹľpapyrus, pero a inkoust?”

Zmohl jsem se pouze na otĂˇzku: “ZlobĂte se na mÄ›, rabĂne?” MyslĂm, ze jsem Eleasara pĹ™ekvapil: “Zlobit se na tebe? ProÄŤ bych se na tebe, Davide ben Jono, mÄ›l zlobit, kdyĹľ jsi jedinĂ˝ z mĂ˝ch ĹľĂˇkĹŻ, kterĂ˝ se namĂˇhal, aby dodrĹľel posvĂˇtnĂ© pĂˇtĂ© pĹ™ikĂˇzĂˇnĂ PĂˇnÄ›? Ty skuteÄŤnÄ› ctĂĹˇ otce svĂ©ho i matku svou.”

Eleasarova ruka tÄ›Ĺľce dopadla na moje rameno, a jĂˇ v jeho oÄŤĂch uvidÄ›l hlubokou nĂˇklonnost. A dodal: “A pĹ™itom jsi ani na okamĹľik nezanedbal studium PĂsma, abys mohl tento chvĂˇlyhodnĂ˝ ÄŤin vykonat.”

Vodu pro vdovu jsem ÄŤerpal dĂˇl a schovĂˇval si Ĺˇekely na bezpeÄŤnĂ©m mĂstÄ›. KdyĹľ jsme se v prĹŻbÄ›hu druhĂ©ho a tĹ™etĂho roku naĹˇeho studia u Eleasara pĹ™estÄ›hovali z kĹŻlny do vyĹˇĹˇĂho patra, dostĂˇvali jsme kaĹľdĂ˝ mÄ›sĂc malĂ© kapesnĂ©. PotĹ™ebovali jsme uĹľ novĂ© sandĂˇly a tuniky, a mÄ›li jsme mĂˇlo pĹ™ĂleĹľitostĂ nÄ›co si naĹˇetĹ™it.

KdyĹľ jsme dozrĂˇli a nĂˇĹˇ chlapeckĂ˝ vÄ›k uplynul, bylo pĹ™ĂˇtelstvĂ mezi Saulem a mnou jeĹˇtÄ› tÄ›snÄ›jĹˇĂ, niternÄ›jĹˇĂ a cennÄ›jĹˇĂ. SpoleÄŤnÄ› jsme se uklĂˇdali ke spĂˇnku, jedli a studovali PĂsmo. Znal jsem kaĹľdou jeho myĹˇlenku, a on znal mĂ©. A pĹ™esto si lidĂ© vĹˇĂmali, Ĺľe jsme rozdĂlnĂ jako noc a den.

V ĹˇestnĂˇcti byl Saul nejvÄ›tĹˇĂm muĹľem, kterĂ©ho jsem znal, a kdyĹľ jsme se shromĂˇĹľdili v ChrĂˇmu, pĹ™evyĹˇoval o hlavu knÄ›ze a uÄŤitele PĂsma. MÄ›l ĹˇirokĂˇ ramena a hrudnĂk, mocnĂ© paĹľe a neuvÄ›Ĺ™itelnÄ› silnĂ© ruce. Jeho tmavÄ› hnÄ›dĂ© vlasy byly jako drĂˇty a vlnily se, jeho plnovous byl jeĹˇtÄ› hustÄ›jĹˇĂ a plnÄ›jĹˇĂ neĹľ EleasarĹŻv. Spousta lidĂ jej povaĹľovala za starĹˇĂho, neĹľ ve skuteÄŤnosti byl.

JĂˇ byl na rozdĂl od nÄ›j drobnÄ›jĹˇĂ tÄ›lesnĂ© konstrukce, i kdyĹľ jsem v ĹľĂˇdnĂ©m pĹ™ĂpadÄ› nebyl slabĂ˝. Moje ruce byly ĹˇtĂhlĂ©, ale noĹˇenĂm vody zesĂlily. I tÄ›lo jsem mÄ›l ĹˇtĂhlĂ©, a pĹ™esto silnĂ©, a Ĺ™adu lidĂ, kteĹ™Ă mÄ› kvĹŻli mĂ©mu kulhĂˇnĂ povaĹľovali za mrzĂˇka, jsem

95

pĹ™ekvapil. MÄ›l jsem ÄŤernĂ© vlasy, ÄŤernÄ›jĹˇĂ neĹľ dno studnÄ›, a stejnÄ› tmavĂ© byly i moje oÄŤi. Eleasar jednou poznamenal, ze mĂˇm velkĂ© melancholickĂ© oÄŤi proroka nebo bĂˇsnĂka. VzĂˇpÄ›tĂ smutnÄ› pokĂ˝val hlavou, jako by vÄ›dÄ›l nÄ›co, co jsem jĂˇ netuĹˇil. ZvlnÄ›nĂ© vlasy mi sahaly aĹľ na ramena, zato vousĹŻ jsem moc nemÄ›l. KdyĹľ jsem srovnĂˇval svou bradu se SaulovĂ˝m plnovousem, bĂˇl jsem se, Ĺľe nejspĂĹˇ nebudu nikdy tak pĹŻsobivĂ˝ jako on. Eleasarova Ĺľena Ruth o nĂˇs mluvĂvala jako o svĂ˝ch zdatnĂ˝ch chlapcĂch, a jĂˇ si myslĂm, Ĺľ.e nĂˇs mÄ›la svĂ˝m zpĹŻsobem rĂˇda. Saul a jĂˇ jsme byli nerozluÄŤnĂ; on - neustĂˇle hluÄŤnĂ˝ a veselĂ˝, jĂˇ tichĂ˝ a obrĂˇcenĂ˝ do sebe. PĹ™irovnĂˇvali nĂˇs ke krĂˇli Saulovi a Davidovi a Ĺ™Ăkali, Ĺľe pĹ™ijde den, kdy se o naĹˇi pĹ™ĂzeĹ� utkajĂ princezny.

Ta poznĂˇmka mÄ› uvĂˇdÄ›la do rozpakĹŻ, protoĹľe jsem se na rozdĂl od Saula, kterĂ˝ uĹľ po dÄ›vÄŤatech pokukoval, ostĂ˝chal na nÄ› tĹ™eba i pohlĂ©dnout. KdyĹľ jsme rĂˇno nebo pozdÄ› odpoledne prochĂˇzeli ulicemi, pravidelnÄ› jsme se setkĂˇvali se skupinami mladĂ˝ch Ĺľen, kterĂ© chodily nakupovat na trĹľiĹˇtÄ›. UsmĂˇly se na nĂˇs a pak poÄŤestnÄ› sklopily oÄŤi. PĹ™esto jsem pokaĹľdĂ© pĹ™istihl nÄ›kterou z nich, jak obdivnÄ› pozoruje Saula.

PĹ™iĹˇla chvĂle, kdy jsem uĹľ nemusel nosit vodu ze studnÄ›. Byla to pro mÄ› souÄŤasnÄ› Ăşleva i zĂˇrmutek, neboĹĄ jsem uĹľ sice nemusel vykonĂˇvat tuto poniĹľujĂcĂ Ĺľenskou prĂˇci, ale souÄŤasnÄ› jsem pĹ™iĹˇel o svĹŻj malĂ˝ zdroj pĹ™ĂjmĹŻ.

ZdĂˇlo se, Ĺľe si Saul s penÄ›zi starosti nedÄ›lĂˇ a takĂ© je nepotĹ™ebuje. Nikdy si nenaĹˇetĹ™il pĂˇr ĹˇekelĹŻ. JĂˇ jsem na rozdĂl od nÄ›j spatĹ™oval v penÄ›zĂch jistotu a byl jsem pĹ™esvÄ›dÄŤen, Ĺľe pĹ™ijde den, kdy se mi moje sobÄ›staÄŤnost vyplatĂ. Tento charakterovĂ˝ znak souvisel samozĹ™ejmÄ› s tĂm, co se mÄ›lo pĹ™ihodit pozdÄ›ji, a kdyby mi nebyl tento zpĹŻsob uvaĹľovĂˇnĂ vlastnĂ, tak by moĹľnĂˇ vĹˇechno dopadlo jinak. NesedÄ›l bych dnes v Magdale a nese-pisoval pro tebe tyto Ĺ™Ăˇdky, mĹŻj synu. Ale jsem takovĂ˝, jakĂ˝ jsem, a tak jsem musel prodÄ›lat vĹˇechny peripetie svĂ©ho osudu aĹľ do okamĹľiku, kterĂ˝ ti musĂm vylĂÄŤit.

Ale nejprve chci, abys se mnou proĹľil sladkĂ© dny mĂ© mladosti v JeruzalĂ©mÄ›.

Jednou Eleasar k mĂ© Ĺˇetrnosti podotkl: “Davide ben Jono, kdybych tÄ› poslal do ulic, abys lopatou sbĂral trus konĂ a oslĹŻ, naĹˇel bys zpĹŻsob, jak z toho udÄ›lal vĂ˝nosnĂ˝ obchod. ” Ĺ�ekl to napolovic Ĺľertem, napolovic vĂˇĹľnÄ›.

96

“Jsi jednĂm z mĂ˝ch nejlepĹˇĂch ĹľĂˇkĹŻ,” pokraÄŤoval “dĂky svĂ©mu jasnĂ©mu chĂˇpĂˇnĂ a chytrosti. A pĹ™ece se obÄŤas ptĂˇm, jestli by pro Izrael nebylo prospÄ›ĹˇnÄ›jĹˇĂ, kdybys byl bankĂ©Ĺ™em nebo se vÄ›noval jinĂ© Ĺľivnosti. ” Tento postĹ™eh mÄ› natolik podÄ›sil, Ĺľe jsem byl stejnÄ› sklĂÄŤen, jako by mÄ› pokĂˇral. ” OdpusĹĄ mi, Davide, ” Ĺ™ekl dĂˇl, “nemÄ›l bys to chĂˇpat jako urĂˇĹľku, ale spĂĹˇ jako kompliment. Jestli jsem ti zpĹŻsobil bolest, pak nechtÄ›. MÄ›j vĹľdy na pamÄ›ti, mĹŻj synu, ze existujĂ i jinĂ© zpĹŻsoby, jak slouĹľit Bohu, neĹľ hĂˇjit jeho PĂsmo. Ne vĹˇichni lidĂ© mohou bĂ˝t znalci PĂsma, stejnÄ› jako nemohou bĂ˝t vĹˇichni rybĂˇĹ™i. A pĹ™ece kaĹľdĂ˝ ÄŤlovÄ›k slouĹľĂ Bohu tak, jak umĂ. Ty se staneĹˇ znalcem svatĂ©ho PĂsma a budeĹˇ chrĂˇnit boĹľĂ zĂˇkon pĹ™ed pustoĹˇivĂ˝mi vlivy ÄŤasĹŻ. “

Na tomto mĂstÄ› udÄ›lal pauzu a dlouze se na mÄ› podĂval. “A pĹ™esto… ” Ĺ™ekl. Ale svou myĹˇlenku nikdy nedokonÄŤil.

Ve skrĂ˝Ĺˇi jsem mÄ›l nahospodaĹ™eno trochu stĹ™Ăbra. Nosil jsem stĂˇle starĂ© sandĂˇly, dokud se ĂşplnÄ› neproĹˇlapaly, a tuniku jsem si vyspravil stejnÄ› dobĹ™e jako nÄ›jatĂtĂ Ĺľena. KdyĹľ si Saul poĹ™Ădil tĹ™etĂ pĂˇr sandĂˇlĹŻ, vzal jsem si jeho odloĹľenĂ© a nosil je dalĹˇĂch Ĺˇest mÄ›sĂcĹŻ. PosmĂval se mi kvĹŻli tomu, ale jĂˇ vÄ›Ĺ™il, Ĺľe mi moji schopnost uĹˇetĹ™it penĂze zĂˇvidĂ.

Bylo mi sedmnĂˇct, kdyĹľ jsem poprvĂ© potkal Rebekku.

VÄ›tĹˇina jinĂ˝ch mladĂ˝ch muĹľĹŻ byla v tomto vÄ›ku jiĹľ ĹľenatĂˇ nebo zasnoubenĂˇ, ale pro nĂˇs, rabĂnovy ĹľĂˇky, kteĹ™Ă si bÄ›hem studia nesmÄ›li dopĹ™Ăˇt ani minutu volna, to neplatilo. Na ĹľenÄ›nĂ jsme takĹ™ka nevzdechli. Nadejde ÄŤas, kdy nĂˇs nĂˇĹˇ uÄŤitel bude povaĹľovat za dostateÄŤnÄ› zralĂ©, abychom mohli stĂˇt na vlastnĂch nohou a bĂ˝t takĂ© uÄŤiteli. AĹľ ta doba nastane, pak si najdeme ĹľĂˇdoucĂ Ĺľenu a oĹľenĂme se s nĂ. Ale prĂˇvÄ› tak, jako jsme nevÄ›dÄ›li, kdy nĂˇs nĂˇĹˇ uÄŤitel propustĂ, nemohli jsme ani tuĹˇit, kdy budeme schopni se oĹľenit. Proto jsme o tom ani neuvaĹľovali.

AlespoĹ� tak tomu bylo, neĹľli jsem potkal Rebekku. Byla dcerou Eleasarova bratra, kterĂ˝ pracoval v JeruzalĂ©mÄ› jako vĂ˝robce stanĹŻ. BÄ›hem prvnĂch tĹ™Ă let, kterĂˇ jsem strĂˇvil v rabĂnovÄ› domÄ›, jsem se s tou dĂvkou nikdy nesetkal. AĹľ jednoho dne Eleasarova Ĺľena Ruth onemocnÄ›la a byla upoutĂˇna na dlouhĂ© tĂ˝dny na lĹŻĹľko. Bratr rabĂna poslal svĂ© dvÄ› dcery Eleasarovi na vĂ˝pomoc, neboĹĄ on dÄ›ti nemÄ›l.

Rebekku jsem potkal v den pĹ™ed ĹˇĂˇbesem. PĹ™iĹˇla k nĂˇm do

97

domu spoleÄŤnÄ› se svou sestrou, aby pĹ™ipravila jĂdlo na pĹ™ĂĹˇtĂ den. Nikdy na to dopoledne nezapomenu.

VrĂˇtili jsme se s Ele as arem brzy z ChrĂˇmu: Saul, jĂˇ a ÄŤtyĹ™i dalĹˇĂ chlapci, kteĹ™Ă u nĂˇs bydleli. Rebekka a RĂˇchel neĂşnavnÄ› vyvarovaly a pospĂchaly, aby byly pĹ™ed setmÄ›nĂm hotovĂ©. Ihned jsem odeĹˇel nahoru, abych se umyl a pĹ™ipravil k modlitbĂˇm. VĹˇiml jsem si, ze Saul za mnou nejde. Po krĂˇtkĂ©m ÄŤekĂˇnĂ jsem zase seĹˇel dolĹŻ a ke svĂ©mu pĹ™ekvapenĂ jsem jej objevil v kuchyni.

Rebekka mÄ›la nezvykle rudĂ© vlasy a svÄ›tle modrĂ© oÄŤi. Nikdy nezapomenu, jak zÄŤervenala, kdyĹľ nĂˇs Saul vzĂˇjemnÄ› seznĂˇmil. RĂˇchel, kterĂˇ byla o ÄŤtyĹ™i roky starĹˇĂ a mĂ©nÄ› krĂˇsnĂˇ, mi pokynula a pokraÄŤovala v prĂˇci. Saul a jĂˇ jsme se Rebecce dvoĹ™ili, jak nejlĂp jsme umÄ›li. PĹ™ekĂˇĹľkou nĂˇm bylo naĹˇe neohrabanĂ© vystupovĂˇnĂ a nezkuĹˇenost. MÄ›la ĹˇestnĂˇct let, byla tedy o rok mladĹˇĂ neĹľ my.

ZdĂˇlo se, Ĺľe Eleasar nemĂˇ nic proti tomu, Ĺľe si s dĂvkou s vybranou zdvoĹ™ilostĂ povĂdĂˇme; myslĂm si, Ĺľe ho to pobavilo. Najedla se s nĂˇmi, pak se musela vrĂˇtit do domu svĂ©ho otce, zatĂmco RĂˇchel zĹŻstala, aby peÄŤovala o Ruth. Eleasar vybral mÄ›, abych Rebekku doprovodil.

Nikdy ve svĂ©m ĹľivotÄ› - pĹ™edtĂm, ani potom -jsem nebyl tak stĂsnÄ›nĂ˝ a souÄŤasnÄ› ĹˇĹĄastnĂ˝. Rebekka byla okouzlujĂcĂ dĂvka, ostĂ˝chavĂˇ, a pĹ™esto laskavĂˇ, umÄ›la se vesele smĂˇt, a jĂˇ jĂ tak rĂˇd naslouchal. KdyĹľ jsme pospĂchali setmÄ›lĂ˝mi ulicemi, mluvili jsme jen mĂˇlo; pĹ™esto bylo naĹˇe mlÄŤenĂ spĂĹˇe plnĂ© oÄŤekĂˇvĂˇnĂ neĹľ rozpakĹŻ.

KdyĹľ jsme doĹˇli k jejĂmu domu, kterĂ˝ byl plnĂ˝ dÄ›tĂ a jasnÄ› osvÄ›tlenĂ˝, pĹ™edstavila mÄ› svĂ©mu otci, na kterĂ©ho hluboce zapĹŻsobilo, Ĺľe mĂˇ pĹ™ed sebou uÄŤednĂka PĂsma. Pozyal mÄ›, abych zĹŻstal, ale trval jsem na tom, Ĺľe musĂm odejĂt - aÄŤkoli mÄ› velice zarmucovalo, Ĺľe musĂm Rebekku opustit - neboĹĄ jsem nechtÄ›l zmeĹˇkat veÄŤernĂ vyuÄŤovĂˇnĂ.

RĂˇchel u nĂˇs zĹŻstala po celou dobu Ruthiny nemoci a Rebekku jsem uvidÄ›l jeĹˇtÄ› mnohokrĂˇt.

ilĂ‰Ă‰

98

Kapitola osmĂˇ

Ben Ĺˇel pĹ™Ămo do koupelny a oplĂˇchl si obliÄŤej ledovou vodou. UtĹ™el se hrubĂ˝m ruÄŤnĂkem, vrĂˇtil se do pracovny a pohlĂ©dl na hodiny. Bylo pĹŻl sedmĂ©. PĹ™ed pĹŻl hodinou vyĹˇlo slunce.

Pracovna se podobala bojiĹˇti. BÄ›hem dlouhĂ© noci, kdy pĹ™eklĂˇdal, vytĂˇhl Ben kaĹľdĂ© srovnĂˇvacĂ dĂlo, kterĂ© mÄ›l, potil se nad kaĹľdĂ˝m DavidovĂ˝m slovem a kaĹľdĂ˝m pĂsmenem, kontroloval a znovu ovÄ›Ĺ™oval, aĹľ nakonec ve zmÄ›ti knih, papĂrĹŻ a zbytkĹŻ tabĂˇku svĂ© dĂlo dokonÄŤil.

TĹ™el si brnĂcĂ ruce a odkulhal do kuchynÄ›, aby si pĹ™ipravil kĂˇvu. KdyĹľ prochĂˇzel obĂ˝vacĂm pokojem, vĹˇiml si, Ĺľe psacĂ stroj je uklizen zpÄ›t v kufĹ™Ăku a na stole leĹľĂ uspoĹ™ĂˇdanĂˇ hromĂˇdka papĂrĹŻ. Jeho poznĂˇmkovĂ˝ blok s pĹ™eklady a bezchybnÄ› pĹ™epsanĂ˝ rukopis byly jedinĂ˝m dĹŻkazem Judiny pĹ™Ătomnosti.

PodĂval se z okna na zataĹľenou oblohu. ChodnĂky byly stĂˇle jeĹˇtÄ› mokrĂ©, stromy se leskly deĹˇtÄ›m. Kdy odeĹˇla? ZĹ™ejmÄ› potichu dokonÄŤila svou prĂˇci a po ĹˇpiÄŤkĂˇch, aniĹľ by Ĺ™ekla slovo, se vyplĂĹľila z bytu.

Ben Ĺˇel do kuchynÄ›. Oba ĹˇĂˇlky od kĂˇvy a talĂĹ™e z pĹ™edeĹˇlĂ©ho veÄŤera byly umytĂ© a uklizenĂ©. NesnÄ›denĂ˝ kolĂˇÄŤ byl zabalen do celofĂˇnu a stĂˇl na lednici.

VĹŻbec netuĹˇil, kdy odeĹˇla.

O pĹŻl hodiny pozdÄ›ji, kdyĹľ sedÄ›l na gauÄŤi s kĂˇvou a zmÄ›tĂ pĹ™ekladu pĂˇtĂ©ho svitku na klĂnÄ›, vylekalo Bena klepĂˇnĂ na dveĹ™e. S ĂşsmÄ›vem vstal a pomyslel si: “Tak pĹ™ece, Judy, vrĂˇtila jste se, abyste mi Ĺ™ekla, Ĺľe jsem mizernĂ˝ hostitel a bezohlednĂ˝ zamÄ›stnavatel. Kolik vĂˇm dluĹľĂm za pĹ™epis? ZaplatĂm vĂˇm dvojnĂˇsobek.4’

99

K jeho pĹ™ekvapenĂ to nebyla Judy.

“Angie!4’ zvolal uĹľasle.

“Ahoj, milĂˇÄŤku!” SvÄ›Ĺľe a ĹľivÄ› veĹˇla dovnitĹ™, vtiskla mu polibek na tvĂˇĹ™ a natĂˇhla do nozder vzduch: “CĂtĂm kĂˇvu?‘4

“Ale jen rozpustnĂˇ,” vysvÄ›tloval zmatenÄ›.

“To nevadĂ.” Angie se k nÄ›mu otoÄŤila s ĂşsmÄ›vem. “Ty ses jeĹˇtÄ› ani neoholil. PĹ™iĹˇla jsem brzy?”

“ProÄŤ brzy?44

ZasmĂˇla se. “VtipĂˇlek uĹľ tak brzy rĂˇno! VĂĹˇ, pokouĹˇela jsem se tÄ› dovolat, neĹľ jsem vyjela. ChtÄ›la jsem se ujistit, Ĺľe jsi uĹľ vstal. Ale mÄ›l jsi obsazeno. Tys zase vyvÄ›sil telefon? To je od tebe pÄ›knÄ› nevychovanĂ©!44

ObrĂˇtila se, a Ĺˇla smÄ›rem ke kuchyni. KdyĹľ ji tak pozoroval, jejĂ ĹˇtĂhlĂ© tÄ›lo v ĂşzkĂ˝ch ĹľlutĂ˝ch kalhotĂˇch a kvÄ›tovanĂ© halence, najednou mu to doĹˇlo. “Ach, BoĹľe!44 zamumlal. AĹľ se mu udÄ›lalo mdlo.

Ben se postavil ke kuchyĹ�skĂ˝m dveĹ™Ăm a sledoval Angie, jak pĹ™ipravuje kĂˇvu. UvaĹľoval, jak by to Ĺ™ekl. JedinĂ©, co ze sebe dokĂˇzal vypravit, bylo: “Angie…”

To staÄŤilo. PrĂˇvÄ› chtÄ›la dĂˇt lĹľiÄŤku kĂˇvy do ĹˇĂˇlku, najednou se vĹˇak zarazila, na vteĹ™inu ztuhla, pak postavila sklenici s kĂˇvou a otoÄŤila se k Benovi: “Co se vlastnÄ› dÄ›je?44

“VĂĹˇ, Angie, jĂˇ jsem zrovna nevstal. Byl jsem vzhĹŻru celou noc. VĹŻbec jsem se do postele nedostal.44

“A proÄŤ ne?44

VysvÄ›tloval jĂ, jak soused podepsal pĹ™evzetĂ doporuÄŤenĂ©ho dopisu za nÄ›j a Ĺľe jej pĹ™inesl teprve pozdÄ›ji. Angiina tvĂˇĹ™ zĹŻstala bez vĂ˝razu, jejĂ hlas znÄ›l jednotvĂˇrnÄ›: “A proÄŤ jsi mi tedy nezavolal?4’ ,

Ben hledal slova. “Byl jsem tak rozruĹˇenĂ˝. Asi jsem zapomnÄ›l…44

Angie se dĂvala chvilku k zemi, viditelnÄ› zĂˇpasila sama se sebou. KdyĹľ znovu vzhlĂ©dla, mÄ›la v oÄŤĂch zvlĂˇĹˇtnĂ vĂ˝raz. ,,Tak ty jsi zapomnÄ›l. Na vĹˇechno, co se mnou souviselo, jsi zapomnÄ›l.44

“Ano,44 jeho odpovÄ›ÄŹ byla sotva slabĹˇĂ neĹľ Ĺˇepot.

“Tak dobĹ™e.44 ZaÄŤala se chvÄ›t.

“Angie, jĂˇ…”

“Bene, asi tomu nebudeĹˇ vÄ›Ĺ™it, ale jĂˇ se tÄ› tolik snaĹľĂm po—

100

chopit. Jak vidĂĹˇ, prostÄ› to nejde.” ProtĂˇhla se kolem nÄ›j a pĹ™eĹˇla do obĂ˝vacĂho pokoje. “NebĂ˝valo to tak, Bene,” pokraÄŤovala pevnÄ›jĹˇĂm hlasem. “DĹ™Ăve sis pro mÄ› naĹˇel ÄŤas, bez ohledu na to, jak dĹŻleĹľitĂˇ tvĂˇ prĂˇce byla. Ale vÄ›ci se zmÄ›nily. Jsi jinĂ˝. ProÄŤ ses najednou tak… zmÄ›nil?”

BezmocnÄ› rozhodil rukama.

Ano, pomyslela si Angie vÄ›cnÄ›, Ben se zmÄ›nil. Kde je ten vyrovnanĂ˝ Ben, kterĂ©ho znala a jehoĹľ chovĂˇnĂ se dalo vĹľdy odhadnout? MĂsto toho pĹ™ed sebou vidÄ›la iracionĂˇlnÄ› jednajĂcĂho ÄŤlovÄ›ka. A zdĂˇlo se, Ĺľe si to ani neuvÄ›domuje, jako by nad sebou uĹľ nemÄ›l moc.

Jako by ho nÄ›kdo ovlĂˇdal.

PodĂvala se na nÄ›j zkoumavÄ› ĹˇikmĂ˝ma oÄŤima. Co se jeĹˇtÄ› zmÄ›nilo kromÄ› jeho rozkolĂsanĂ© osobnosti? Je i jeho zevnÄ›jĹˇek jinĂ˝? Ano, urÄŤitÄ›. UĹľ dĹ™Ăve jĂ to bylo nĂˇpadnĂ©, ale zĂˇmÄ›rnÄ› si toho nevĹˇĂmala, prostÄ› se dĂvala jinam. TentokrĂˇt si ale Be-na zmÄ›Ĺ™ila jinĂ˝ma oÄŤima a ihned zpozorovala nepatrnĂ© zmÄ›ny, kterĂ© se postupnÄ› udaly.

Ta nĂˇhlĂˇ zĂˇliba v sandĂˇlech. NapadĂˇnĂ na nohu. Jeho ĹˇroubovanĂ© vyjadĹ™ovĂˇnĂ. PĹ™ipadal jĂ jako cizinec, kterĂ˝ se ze vĹˇech sil snaĹľĂ, aby mluvil sprĂˇvnÄ›. NeĹľ se objevily svitky, nebyl Ben Messer takovĂ˝.

DoĹˇla ke gauÄŤi a pohlĂ©dla na strĂˇnky pĹ™ekladu, kterĂ© na nÄ›m byly rozloĹľenĂ©. “Tenhle svitek byl v poĹ™Ăˇdku?” zeptala se klidnÄ›.

“Ano, a byl poĹ™ĂˇdnÄ› dlouhĂ˝. ChceĹˇ si to pĹ™eÄŤĂst?”

PĹ™echĂˇzela mĂstnostĂ sem a tam. V obliÄŤeji se jĂ zraÄŤil hnÄ›v. “Co je tak zvlĂˇĹˇtnĂho na tom Davidovi, Ĺľe ti na nÄ›m zĂˇleĹľĂ vĂc neĹľ na mnÄ›?”

“To nenĂ pravda, Angie.”

“Ale je, Bene!” JejĂ hlas zesĂlil. “KvĹŻli nÄ›mu na mÄ› zapomĂnĂˇĹˇ! TrĂˇvĂĹˇ ÄŤas radÄ›ji s nĂm, neĹľ se mnou!” A uĹľ pronikavÄ› kĹ™iÄŤela: “NÄ›jakĂ˝ starĂ˝ mrtvĂ˝ Ĺ˝id tÄ› najednou tak…”

“DobrĂ˝ BoĹľe, Angie!” zvolal Ben.

“A tohle neĹ™Ăkej! ProÄŤ bereĹˇ nadarmo jmĂ©no toho, v koho ani nevÄ›Ĺ™ĂĹˇ!”

“Ty v nÄ›j nevÄ›Ĺ™ĂĹˇ taky, Angie.”

“Co ty o tom vĂĹˇ?” UdÄ›lala krok smÄ›rem k nÄ›mu. “Odkud to vĂĹˇ? Zeptal ses mÄ› nÄ›kdy na to? Mluvili jsme nÄ›kdy spolu o Bohu nebo JeĹľĂĹˇi nebo o vÄ›cech vĂry vĹŻbec?”

101

“Zato teÄŹ je ta pravĂˇ chvĂle, abychom probĂrali teologickĂ© problĂ©my!”

“ProÄŤ ne? Jindy se ti to nehodilo. NÄ›jak se ti vĹľdycky podaĹ™ilo se vykroutit, jako bys mÄ›l v nĂˇboĹľenskĂ˝ch zĂˇleĹľitostech monopol na nĂˇzory. JĂˇ vĂm, Ĺľe jsi ateista, Bene, ale to jeĹˇtÄ› neznamenĂˇ, Ĺľe jsou ateistĂ© i ostatnĂ.‘4

“Ve jmĂ©nu BoĹľĂm, Angie! Co to mĂˇ k ÄŤertu spoleÄŤnĂ©ho s dneĹˇnĂm dopolednem?”

Znovu se podĂvala na gauÄŤ a najednou jejĂ hnÄ›v ustal. KdyĹľ spatĹ™ila vĹˇude rozesetĂ© papĂry, pĹ™ebÄ›hl jĂ po obliÄŤeji zvlĂˇĹˇtnĂ vĂ˝raz. “NevĂm, Bene,” Ĺ™ekla tiĹˇe, “ale musĂ tu bĂ˝t nÄ›jakĂˇ souvislost. SkuteÄŤnÄ› nevĂm, co se to tu dÄ›je, ale jde o vĂc neĹľ jen o archeologickĂ˝ nĂˇlez. NedokĂˇĹľu to pĹ™esnÄ› urÄŤit. NeumĂm to ani vyjĂˇdĹ™it, ale mĂˇm podivnĂ˝ pocit. Jako by…” KoneÄŤnÄ› k nÄ›mu vzhlĂ©dla. “Jako bys byl pomalu Davidem ben Jonou posedlĂ˝.”

Ben na ni chvĂli hledÄ›l, pak se nervĂłznÄ› zasmĂˇl.

“To je pĹ™ece smÄ›ĹˇnĂ©, nemyslĂĹˇ?”

“JĂˇ nevĂm…”

“Poslouchej, Angie,” zase rozhodil ruce, “jĂˇ jsem unavenĂ˝. Tak straĹˇnÄ› unavenĂ˝. Nemohli bychom na to pro dneĹˇek zapomenout?‘4 BezmyĹˇlenkovitÄ› si masĂroval levĂ© rameno. “Jsem celĂ˝ ztuhlĂ˝. Celou dobu jsem tahal vodu pro… chtÄ›l jsem Ĺ™Ăct, Ĺľe jsem musel dvojnĂˇsobnÄ› pospĂchat a nanosit dvakrĂˇt tolik…” Zakroutil hlavou. “Ne, chtÄ›l jsem…”

“Bene! Co ti je?”

“Ksakru, Angie, jsem unavenĂ˝, to je vĹˇechno! VĹŻbec jsem nespal! Chci mĂt klid!”

“Ale jak jsi na mÄ› mohl tak ĂşplnÄ› zapomenout?44

Ach, BoĹľe, pomyslel si, zatĂmco si otĂral rukama obliÄŤej. JĂˇ se nedokĂˇĹľu na poslednĂ noc vĹŻbec upamatovat! NevzpomĂnĂˇm si, kdy odeĹˇla Judy. NevzpomĂnĂˇm si ani na to, Ĺľe jsem pĹ™eklĂˇdal rukopis. ProstÄ› mĂˇm okno…

PohlĂ©dl na ni. “Je mi to lĂto,44 pĹ™iznal poraĹľenÄ›.

Angie ustoupila o krok zpÄ›t. “Tak dobĹ™e, jak chceĹˇ.44

Ben k nĂ natĂˇhl ruce.

Ale odstrÄŤila ho. “Ne, Bene. TentokrĂˇt ne. UblĂĹľil jsi mi. HroznÄ› jsi mÄ› zranil. NapĹ™ed si musĂm vĹˇechno promyslet. Ĺ�ekni mi ale jedno: MyslĂĹˇ si, Ĺľe by ses dokĂˇzal toho svitku den nedotknout? Nebo alespoĹ� pĂˇr hodin?44

102

Mnul si ÄŤelo. “Nemohu, Angie. NedokĂˇĹľu… nezvlĂˇdl bych to…”

“To staÄŤĂ. MoĹľnĂˇ se k tobÄ› zkrouĹˇenÄ› vrĂˇtĂm, aĹľ bude po vĹˇem a tvĂ© pĹ™eklady vyjdou kniĹľnÄ›. DoufĂˇm, Ĺľe do tĂ© doby spolu budete ty a David velice ĹˇĹĄastnĂ…‘4

Benovi se nĂˇhle rozplynula mĂstnost pĹ™ed oÄŤima. Ve zmÄ›ti myĹˇlenek jen nezĹ™etelnÄ› zaslechl, jak Angie vykrĂˇÄŤela z mĂstnosti a zavĹ™ela za sebou dveĹ™e. Byl na smrt unavenĂ˝ a zcela vyÄŤerpanĂ˝, napÄ›tĂ minulĂ© noci ho ĂşplnÄ› zdeptalo. JeĹˇtÄ› dlouho potĂ©, co Angie odeĹˇla, stĂˇl uprostĹ™ed obĂ˝vacĂho pokoje a nedokĂˇzal se rozhodnout, co by mÄ›l udÄ›lat nejdĹ™Ăve, mÄ›l pocit, Ĺľe se potĂˇcĂ mezi nÄ›kolika skuteÄŤnostmi.

KdyĹľ se mu podaĹ™ilo uklidnit se a pokusil se urovnat svĂ© myĹˇlenky, pocĂtil Ben, jak se ho zmocĹ�uje poraĹľenost. ZaÄŤalo to v jamce nad Ĺľaludkem - bolavĂ˝, dutĂ˝, zvlĂˇĹˇtnĂ pocit, kterĂ˝ se rozlezl do celĂ©ho tÄ›la, a zachvĂˇtil ho smutek a tĂseĹ�. NĂˇhle chtÄ›l jedinĂ© - spĂˇt. ChtÄ›l se ukrĂ˝t do temnĂ© jeskynÄ› a prospat noc, kterĂˇ by trvala vÄ›ÄŤnÄ›. Ale teÄŹ byl den. BezmĂˇla osm hodin, a venku bylo svÄ›tlo. ZavĹ™el vĹˇechny okenice a zatĂˇhl zĂˇvÄ›sy v obĂ˝vacĂm pokoji, aby zahnal pronikavĂ© dennĂ svÄ›tlo a souÄŤasnost, pĹ™ed kterou nenĂ zĂˇchrany. Pak padl na postel, aniĹľ by se vysvlĂ©kl, a ihned usnul.

PoslednĂ sen byl nejdivnÄ›jĹˇĂ. PrvnĂ byl obvyklou smÄ›sicĂ osob a udĂˇlostĂ - od Angie a Judy GoldenovĂ© po doktora Weatherbyho. PĹ™echĂˇzel z jednĂ© zmatenĂ© sekvence do druhĂ© a pĹ™itom se pohyboval svÄ›tem zamlĹľenĂ˝ch tvĂˇĹ™Ă a tlumenĂ˝ch hlasĹŻ. Ale na konci, krĂˇtce pĹ™edtĂm, neĹľli se vynoĹ™il z bezvÄ›domĂ, proĹľil Ben zcela jasnĂ˝ sen, kterĂ˝ mu nahnal strach.

Ĺ el v nÄ›jakou neurÄŤitou dobu neznĂˇmou ulicĂ. Nebyla tam ĹľĂˇdnĂˇ svÄ›tla, auta nebo nÄ›jakĂ© orientaÄŤnĂ body, kterĂ© by mu mohly prozradit, kde se nachĂˇzĂ. Do duĹˇe se mu vplĂĹľil divnĂ˝ pocit, ne hrĹŻza pĹ™ed nicotou, kterĂˇ jej obklopovala, spĂĹˇe mrazivĂ˝ strach - z neuvÄ›Ĺ™itelnĂ© osamÄ›losti, opuĹˇtÄ›nosti ÄŤlovÄ›ka, kterĂ˝ nemĂˇ rodinu ani pĹ™Ăˇtele a bez spĹ™ĂznÄ›nĂ© duĹˇe prochĂˇzĂ ledovĂ˝mi temnĂ˝mi ulicemi.

Najednou se nÄ›kdo objevil po jeho boku. PÄ›knĂˇ mladĂˇ dĂvka s dlouhĂ˝mi rudĂ˝mi vlasy a zelenĂ˝ma oÄŤima. JejĂ nĂˇhlĂˇ spo—

103

leÄŤnost ho nepĹ™ekvapila. Ĺ li chvĂli mlÄŤky vedle sebe a pak Ben uslyĹˇel, jak se ptĂˇ: “Kde jsme?”

“V JeruzalĂ©mÄ›,” odpovÄ›dÄ›la.

“To je zvlĂˇĹˇtnĂ.”

“ProÄŤ?”

“VypadĂˇ to tu jinak, neĹľ jsem si pĹ™edstavoval.”

DĂvka se zasmĂˇla. MÄ›la vysokĂ˝ pronikavĂ˝ smĂch, jako duĹˇevnÄ› nemocnĂ. Ĺ�ekla: “Davide, ty si JeruzalĂ©m nemusĂĹˇ pĹ™edstavovat!”

“Ale jĂˇ pĹ™ece nejsem David.”

“Nemluv hlouposti! OvĹˇem Ĺľe jsi David. Kdo bys mÄ›l bĂ˝t?”

NeodpovÄ›dÄ›l. MÄ›l podivnĂ˝ pocit, jako by ho nÄ›kdo pozoroval, krok za krokem ho sledoval. NecĂtil se dobĹ™e. DĂvka po jeho boku byla hrozbou. NemÄ›la jmĂ©no, nemÄ›la identitu, a pĹ™ece se jĂ bĂˇl.

“Jak se jmenujeĹˇ?” zeptal se jĂ stĂsnÄ›nĂ˝m hlasem.

“Rosa,” odpovÄ›dÄ›la s pronikavĂ˝m smĂchem.

“Ne!” vykĹ™ikl. “Ty nejsi Rosa!”

JejĂ smĂch mu dunÄ›l v uĹˇĂch. PĹ™ichĂˇzel odevĹˇad, ze vĹˇech stran souÄŤasnÄ›.

“Co je na tom tak veselĂ©ho?” zakĹ™iÄŤel na ni.

“Nejsme sami,” Ĺ™eklo rudovlasĂ© dÄ›vÄŤe, zajĂkalo se smĂchy. “Nejsme sami!” Pocit, Ĺľe je sledovĂˇn, se znĂˇsobil do tĂ© mĂry, Ĺľe hraniÄŤil se ĹˇĂlenstvĂm. Kolem nÄ›j byla jen tma a chlad a beznadÄ›j. A pĹ™ece si byl jist, Ĺľe na sobÄ› cĂtĂ nÄ›ÄŤĂ pohled. “Kde jste?” zvolal. “Kde jste?”

DĂvka se pĹ™ĂliĹˇ smĂˇla, neĹľ aby mohla promluvit, jen ukĂˇzala na zem.

Ben se podĂval dolĹŻ. StĂˇl bos na holĂ© zemi. KdyĹľ se chvĂli soustĹ™edil, zdĂˇlo se mu, Ĺľe se pĹŻda pohybuje. Zmocnil se jej-dÄ›s. ZemÄ› se pohybovala a pĹ™esunovala, jako by se z nĂ mÄ›lo nÄ›co vynoĹ™it.

“Ach, BoĹľe,” zastĂ©nal. Zmocnila se ho ledovĂˇ hrĹŻza.

“DobrĂ˝ BoĹľe, ne!” zaĹˇeptal.

DĂvka zmizela. Ben stĂˇl sĂˇm na chvÄ›jĂcĂ se zemi. PĹ™ipadal si, jako kdyĹľ na okraji bytĂ kolĂsĂˇ nad propastĂ zapomnÄ›nĂ.

NechtÄ›l se podĂvat dolĹŻ. VÄ›dÄ›l, co by tam uvidÄ›l a Ĺľe by ho to k smrti vydÄ›silo.

VytĹ™eĹˇtÄ›nĂ˝ma oÄŤima zĂral na zem.

104

Najednou pukla.

“Ach, BoĹľe!” vykĹ™ikl a posadil se v posteli rovnÄ› jako svĂÄŤka.

Jeho tÄ›lo pokrĂ˝val ledovĂ˝ pot, obleÄŤenĂ mÄ›l ĂşplnÄ› propocenĂ©. I loĹľnĂ prĂˇdlo bylo mokrĂ©.

Zuby mu jektaly. TÄ›lo se neovladatelnÄ› chvÄ›lo. “Ach, BoĹľe, ach, BoĹľe,” opakoval neustĂˇle.

LoĹľnice byla temnĂˇ a studenĂˇ. Vzduch byl ledovĂ˝. SlyĹˇel, jak tÄ›ĹľkĂ˝ listopadovĂ˝ dĂ©ĹˇĹĄ bubnuje za zĂˇvÄ›sy do okennĂch tabulĂ. RozsvĂtil vĹˇechna svÄ›tla a nastavil termostat na vyĹˇĹˇĂ teplotu. RychlĂ˝mi pohyby ze sebe v koupelnÄ› strhal obleÄŤenĂ a pustil na sebe horkou sprchu. PrudkĂ˝m proudem se mĂˇlem opaĹ™il. NechĂˇval se masĂrovat horkĂ˝mi jehliÄŤkami a snaĹľil se vymazat z mozku noÄŤnĂ mĹŻru.

Pak vytĂˇhl ÄŤistĂ© obleÄŤenĂ, vysuĹˇil si ruÄŤnĂkem vlasy a Ĺˇel pĹ™Ămo do kuchynÄ›, aby si pĹ™ipravil silnou kĂˇvu. Po cestÄ› rozsvÄ›cel vĹˇechna svÄ›tla.

U dĹ™ezu se Ben koneÄŤnÄ› zastavil. NedaĹ™ilo se mu uniknout tĂ© vzpomĂnce, onĂ© pĹ™edstavÄ›, kterĂˇ jej vydÄ›sila takĹ™ka k smrti. VĹˇechno to pobĂhĂˇnĂ sem a tam, prĂˇce, rozsvĂcenĂˇ svÄ›tla ani kĂˇva, nic nedokĂˇzalo zabrĂˇnit tomu, aby se mu ta scĂ©na neustĂˇle nevracela.

ProtoĹľe teÄŹ pronikla volnÄ› na dennĂ svÄ›tlo. CelĂˇ lĂ©ta ji Ben dokĂˇzal udrĹľet ve svĂ©m podvÄ›domĂ pĹ™ekrytou kaĹľdodennĂmi starostmi. Na celĂ˝ch ĹˇestnĂˇct let zapomnÄ›l, ale ta noÄŤnĂ mĹŻra vzpomĂnku vyvolala, a teÄŹ uĹľ pĹ™ed nĂ nebylo Ăşniku.

Ben skryl tvĂˇĹ™ v dlanĂch a zoufale vzlykal. Pozvolna, jakoby z velkĂ© dĂˇlky opÄ›t zaslechl hlas svĂ© matky.

Ĺ�Ăkala mu: “Benjamine Messere, dnes je ti tĹ™inĂˇct let. Stal se z tebe muĹľ. Je tvojĂ povinnostĂ, abys byl takovĂ˝m, jakĂ©ho si tÄ› tvĹŻj otec pĹ™Ăˇl mĂt, protoĹľe zemĹ™el i za tebe. Nikdy jsem ti nevyprĂˇvÄ›la, jak tvĹŻj otec zahynul, Benjamine. Dnes se to dovĂĹˇ.”

Ben stĂˇl opĹ™enĂ˝ o dĹ™ez a mezi prsty mu stĂ©kaly slzy, kdyĹľ znovu proĹľĂval scĂ©nu, kterĂˇ se odehrĂˇla pĹ™ed dvaadvaceti lety. CĂtil stejnĂ© utrpenĂ a stejnou bolest jako tehdy.

“Benjamine,” pravila Rosa MesserovĂˇ vĂˇĹľnÄ›, “mÄ›l bys vÄ›dÄ›t, Ĺľe tvĂ©ho otce zabili nacistĂ©. MÄ›l bys vÄ›dÄ›t, Ĺľe zemĹ™el, protoĹľe brĂˇnil SiĂłn pro Ĺ˝idy na celĂ©m svÄ›tÄ›. NeĹˇel na smrt trpnÄ› jako ovce, jako Ĺ˝idi v Auschwitzu, ale bil se jako boĹľĂ bojov—

105

nik. StĂˇla jsem za plotem a sledovala, jak NÄ›mci vyvlekli tvĂ©ho otce z barĂˇku, vysvlĂ©kli do nahĂˇ a donutili, aby si vykopal hrob. Pak ho, Benjamine, srazili do tĂ© jĂˇmy a zaĹľiva pohĹ™bili.”

Ben vÄ›dÄ›l, Ĺľe uĹľ je to dlouho, co nejedl, ale pĹ™esto se mu myĹˇlenka na jĂdlo protivila. Byl schopen maximĂˇlnÄ› vypĂt kĂˇvu, proto si do nĂ alespoĹ� pĹ™idal smetanu a osladil ji. Vypil dva ĹˇĂˇlky, neĹľ se zaÄŤal cĂtil lĂ©pe.

ZlĂ˝ sen na nÄ›j mÄ›l neuvÄ›Ĺ™itelnĂ˝ ĂşÄŤinek. Znovu si pĹ™ipadal jako pĹ™ed dvaadvaceti lety, kdy mu matka poprvĂ© Ĺ™ekla pravdu o smrti jeho otce, kdy ho pronĂˇsledovaly tytĂ©Ĺľ noÄŤnĂ mĹŻry. Nikdy nebyly naprosto stejnĂ©, spojoval je jen pocit, Ĺľe se nÄ›co pohybuje pod jeho nohama. MnohokrĂˇt se probudil propocenĂ˝ a s oÄŤima plnĂ˝ma slz, dokonce obÄŤas kĹ™iÄŤel ze spanĂ. Benovo dÄ›tstvĂ nenaplnila hrĹŻzou pouze straĹˇlivĂˇ smrt jeho otce. PĹ™ĂÄŤinou bylo vyprĂˇvÄ›nĂ jeho matky o zĂˇĹľitcĂch v koncentraÄŤnĂm tĂˇboĹ™e, kterĂ˝mi svĂ© dĂtÄ› zatÄ›Ĺľovala. DlouhĂ© veÄŤery, bÄ›hem kterĂ˝ch naslouchal lĂÄŤenĂ nestvĹŻrnĂ˝ch zloÄŤinĹŻ a vĂdal celĂ© hodiny svoji matku plakĂˇvat; to vĹˇechno promÄ›nilo dÄ›tstvĂ Bena Messera v jedinĂ˝ velkĂ˝ zĂˇrmutek, takĹľe si pĹ™Ăˇl, aby se nikdy nenarodil jako Ĺ˝id.

O svĂ©m otci nebo o Majdanku nepĹ™emĂ˝Ĺˇlel ode dne, kdy naposledy sedÄ›l a rozmlouval se Salomonem Liebowitzem. To mu bylo devatenĂˇct a od tĂ© doby uĹľ nikdy neplakal.

Ben posbĂral rozhĂˇzenĂ© strany pĹ™ekladu a snaĹľil se je posklĂˇdat.

RozlouÄŤenĂ se Salomonem bylo bolestivĂ©, protoĹľe pĹ™edstavoval jedinĂ© ĹˇtÄ›stĂ jeho dÄ›tstvĂ. PĹ™Ătel, kterĂ©ho miloval, kterĂ©mu se svÄ›Ĺ™oval, jeho jistota. Ale Ben souÄŤasnÄ› vÄ›dÄ›l, Ĺľe musĂ uniknout prostĹ™edĂ, ve kterĂ©m strĂˇvil svĂ© dÄ›tstvĂ, aby mohl znovu zaÄŤĂt nÄ›kde jinde. StarĂ© ulice Brooklynu byly plnĂ© vzpomĂnek. Musel jim uniknout.

PĹ™eklad pĂˇtĂ©ho svitku byl dlouhĂ˝ - zatĂm to byla nejdelĹˇĂ ÄŤĂˇst - a proto byl pomÄ›rnÄ› neuspoĹ™ĂˇdanĂ˝. PĹ™eĹˇkrtanĂ© Ĺ™Ăˇdky, opravovanĂˇ slova. Na okraji textu byly vpisovĂˇny poznĂˇmky. A mĂsty narĂˇĹľel na svĂ© zcela neÄŤitelnĂ© pĂsmo.

Ben se podĂval na telefon, pak na hodiny. Bylo pĹŻl sedmĂ©. Jestlipak je Judy GoldenovĂˇ doma?

Byla zcela promoÄŤenĂˇ, ale pĹ™esto se Ĺˇibalsky usmĂvala.

106

“ProspĂvĂˇ mi to,” Ĺ™ekla, kdyĹľ dĂˇvala suĹˇit svetr. “Mohla jsem zaparkovat blĂĹľ, ale rĂˇda bÄ›hĂˇm v deĹˇti.”

Judy mÄ›la na sobÄ› opÄ›t dĹľĂny a triko. VlhkĂ© vlasy se jĂ lepily k hlavÄ› a vypadala jako zmoklĂ© kotÄ›. “DÄ›kuji vĂˇm, Ĺľe jste nechala vĹˇechno stĂˇt a pĹ™iĹˇla,” Ĺ™ekl Ben.

“Nemusela jsem nic nechĂˇvat stĂˇt. NemĹŻĹľu se doÄŤkat, aĹľ si ten svitek pĹ™eÄŤtu. Ĺ�ĂkĂˇte, Ĺľe je zatĂm nejdelĹˇĂ?”

Ĺ li do obĂ˝vacĂho pokoje, kde svĂtila vĹˇechna svÄ›tla a bylo pĹ™ĂjemnÄ› teplo. Na rozdĂl od deĹˇtivĂ© noci venku tady vlĂˇdla velice ĂştulnĂˇ atmosfĂ©ra.

“TentokrĂˇt jsem pro nĂˇs pĹ™ipravil opravdovou kĂˇvu,” pochlubil se na cestÄ› do kuchynÄ›. Judy usedla na gauÄŤ a zula boty. Pak si pĹ™itĂˇhla kolena k sobÄ› a objala je rukama. Byt Bena Messera byl pohodlnĂ˝, nedal se srovnĂˇvat s jejĂm bytem plnĂ˝m harampĂˇdĂ a nepoĹ™Ăˇdku, zabydlenĂ˝m obrovskĂ˝m psem, kterĂ˝ jeĹˇtÄ› ke vĹˇemu chrĂˇpal. Judy mÄ›la z obou stran hluÄŤnĂ© sousedy a v bytÄ› nad nĂ, soudÄ› podle dusotu, Ĺľila desetinohĂˇ nestvĹŻra. Jen zĹ™Ădkakdy mÄ›la klid, kterĂ©ho si Ben doma uĹľĂval.

VeĹˇel s kĂˇvou a poloĹľil ji na nĂzkĂ˝ stolek. KdyĹľ si sedl vedle nĂ, ukĂˇzal na stoh papĂru a prohlĂˇsil: “PĂˇtĂ˝ svitek. Ve vĹˇĂ neÄŤitelnĂ© nĂˇdheĹ™e.”

UĹˇklĂbla se. “VĂte, neĹľ jsem vÄŤera v noci odeĹˇla, postĂˇla jsem ve dveĹ™Ăch pracovny a pozorovala vĂˇs pĹ™i prĂˇci. Vy se ale dokĂˇĹľete soustĹ™edit. NÄ›kolikrĂˇt jsem zakaĹˇlala, ale vy jste nevnĂmal. A ruka psala stokilometrovou rychlostĂ! MusĂ to bĂ˝t napĂnavĂ©.”

“ÄŚtÄ›te sama.”

PoloĹľila si listy na klĂn a s ĹˇĂˇlkem kĂˇvy v ruce zaÄŤala ÄŤĂst pĂˇtĂ˝ svitek.

Dlouhou dobu nezaslechl nic jinĂ©ho neĹľ prudkĂ˝ dĂ©ĹˇĹĄ, kterĂ˝ buĹˇil do okna. ObÄŤas se ozvalo sepnutĂ a vypnutĂ termostatu topenĂ, kterĂ˝ se staral o stejnomÄ›rnou vnitĹ™nĂ teplotu. A Judyin slabĂ˝ tichĂ˝ dech.

Ben sedÄ›l tÄ›snÄ› vedle nĂ a roztrĹľitÄ› hladil Poppeu Sabinu, kterĂˇ mu vyskoÄŤila na klĂn. NedokĂˇzal odvrĂˇtit oÄŤi od Judyina obliÄŤeje, a souÄŤasnÄ› se divil tomu, Ĺľe jĂ zatelefonoval, aby pĹ™iĹˇla.

JejĂ velkĂ© hnÄ›dĂ© oÄŤi pomalu prochĂˇzely Ĺ™Ăˇdky a Ben poznal, Ĺľe prĂˇvÄ› proĹľĂvĂˇ den ve starĂ©m JeruzalĂ©mÄ›. A v duchu se ptal:

107

t

Je tohle ten dĹŻvod, proÄŤ jsem ji tu chtÄ›l mĂt? Abych s nĂ sdĂlel Davidovy zkuĹˇenosti? ZatĂmco podzimnĂ dĂ©ĹˇĹĄ buĹˇil bez pĹ™estĂˇnĂ do okna, pĹ™iblĂĹľil se Ben v teple a tichu svĂ©ho bytu o dalĹˇĂ krok k poznĂˇnĂ, proÄŤ po svĂ©m boku potĹ™ebuje Judy Goldenovou. ZdĂˇlo se mu, Ĺľe ve vzdĂˇlenĂ©m ĹˇumÄ›nĂ listopadovĂ©ho deĹˇtÄ› zaslechl tichĂ˝ Ĺˇepot svĂ©ho podvÄ›domĂ, kterĂ© mu Ĺ™Ăkalo: Je tady, protoĹľe to chce David.

KdyĹľ Judy doÄŤetla, ani se nepohnula a dĂˇl zĂrala na poslednĂ Ĺ™Ăˇdky. V levĂ© ruce drĹľela ĹˇĂˇlek s vychladlou kĂˇvou. Ben vedle nĂ tĂ©mÄ›Ĺ™ nedĂ˝chal, ponoĹ™enĂ˝ do svĂ˝ch myĹˇlenek.

KoneÄŤnÄ› prolomila kouzlo. “Je to nĂˇdhernĂ©,” zaĹˇeptala.

Ben se pokusil soustĹ™edit svĹŻj pohled na Judy. O ÄŤem prĂˇvÄ› pĹ™emĂ˝Ĺˇlel? O nÄ›ÄŤem, co souviselo s Davidem… Ben potĹ™Ăˇsl hlavou a zaostĹ™il svĹŻj pohled. PĹ™etrhla mu proud myĹˇlenek. Nemohl si vzpomenout, na co myslel. MÄ›lo to nÄ›co spoleÄŤnĂ©ho s Davidem…

Ale bylo to pryÄŤ, jako odvĂˇto vÄ›trem.

Ben si odkaĹˇlal. “Ano, je to krĂˇsnĂ©. VĂte, obÄŤas, kdyĹľ ÄŤtu Davidova slova, mĂˇm zvlĂˇĹˇtnĂ pocit. Jako by… skoro, jako by ke mnÄ› promlouval. ChĂˇpete, co myslĂm? PĹ™ipadĂˇ mi, jako by kaĹľdou chvĂli mohl Ĺ™Ăct: ,Tak, Bene../”

“No, zjevnÄ› pociĹĄujete urÄŤitou vzĂˇjemnou pĹ™Ăbuznost. SkuteÄŤnÄ› mĂˇte nÄ›kterĂ© vÄ›ci spoleÄŤnĂ©. Jste stejnÄ› staĹ™Ă, oba Ĺ˝idĂ©, oba znalci PĂsma…”

Ben dĂˇl neposlouchal. Bloudil pohledem po stÄ›nĂˇch a zarazil se u akvarelu, kterĂ˝ zobrazoval Nil a pyramidy. Z velkĂ© dĂˇlky pĹ™ichĂˇzejĂcĂ hlas pĹ™ekryl hlas Judy a Ĺ™ekl: “Benjy, tvĹŻj otec vĹľdycky Ĺ™Ăkal, Ĺľe Hospodin stĹ™eĹľĂ cestu spravedlivĂ˝ch, cesta hĹ™ĂĹˇnĂkĹŻ vĹˇak vede do propasti.”

Jona Messer. Jona ben Ezekiel.

Pak pomyslel na Saula, statnĂ©ho a svalnatĂ©ho vedle jemnĂ©ho romantickĂ©ho Davida. A vzpomnÄ›l na Salomona Liebowitze, kterĂ©mu polĹˇtĂ surovci rozbili nos do krve.

MĹŻĹľe to bĂ˝t nĂˇhoda? ptal se v duchu zmatenÄ›. NechĂˇpu to. Je toho pĹ™ĂliĹˇ…

K jeho uchu se znovu zvolna prodĂral Judyin hlas. “Jsem si jista, Ĺľe v Davidovi poznĂˇvĂˇte sĂˇm sebe, a proto pro vĂˇs jeho slova tolik znamenajĂ.”

Judyin nĂˇhled byl zcela novĂ˝, byla to podivnĂˇ a tÄ›Ĺľko pochopitelnĂˇ myĹˇlenka… PoznĂˇvĂˇm v Davidovi sebe sama. Co

108

to mĂˇ znamenat? Co to vĹˇechno znamenĂˇ? SouznÄ›nĂ… David, kterĂ˝ ke mnÄ› promlouvĂˇ…

Judy se pĹ™edklonila a postavila ĹˇĂˇlek s kĂˇvou na sklenÄ›nĂ˝ stolek. Pohybem a cinknutĂm ĹˇĂˇlku vytrhla Bena z jeho Ăşvah. PotĹ™Ăˇsl hlavou podruhĂ©. ZvlĂˇĹˇtnĂ myĹˇlenka. NedokĂˇĹľu si pĹ™edstavit, jak mÄ› to mohlo napadnout. NejspĂĹˇ tu je pĹ™ĂliĹˇ teplo. MoĹľnĂˇ mĂˇm taky hlad.

“NedĂˇte si nÄ›co k snÄ›dku?” uslyĹˇel, jak se ptĂˇ a sĂla jeho hlasu jej vylekala.

“Ne, dĂky. ChvĂli pĹ™edtĂm, neĹľ jste zatelefonoval, jsme se s Brunem naveÄŤeĹ™eli. KĂˇva mi ĂşplnÄ› staÄŤĂ. DÄ›kuji.”

A zase mlÄŤky sedÄ›li a naslouchali tichĂ©mu buĹˇenĂ deĹˇtÄ› do okennĂch skel a v duchu si pĹ™edstavovali mokrĂ© podzimnĂ stromy a omytĂ© chodnĂky. Najednou se Judy zcela neÄŤekanÄ› zeptala: “ProÄŤ jste se stal paleografem?”

“CoĹľe?”

“ProÄŤ jste zaÄŤal luĹˇtit starĂ© rukopisy?”

“ProÄŤ? No…” Promnul si ÄŤelo a hledal odpovÄ›ÄŹ. “JeĹˇtÄ› nikdy se mÄ› na to nikdo nezeptal. Opravdu nevĂm. Asi proto, Ĺľe mÄ› to zajĂmalo.”

“OdjakĹľiva?”

“Ano. UĹľ jako malĂ©ho kluka mÄ› fascinovaly antickĂ© rukopisy.” Ben pozvedl ĹˇĂˇlek k ĂşstĹŻm a malĂ˝mi douĹˇky kĂˇvu dopil. VĂˇĹľnÄ› to tak bylo. Nikdo pĹ™edtĂm se jej na to nezeptal, nikdy o tom neuvaĹľoval. KdyĹľ se nad tĂm teÄŹ zahloubal, nenapadl ho ani jedinĂ˝ dĹŻvod, proÄŤ se upsal prĂˇvÄ› paleografii. “MyslĂm, Ĺľe se to stalo jaksi automaticky.”

“To je zajĂmavĂ©. Ale na to musĂ bĂ˝t ÄŤlovÄ›k hroznÄ› trpÄ›livĂ˝, a to jĂˇ nejsem. Byl jste jako dĂtÄ› vychovĂˇvĂˇn v nĂˇboĹľenskĂ©m duchu?”

“Ano.”

“JĂˇ ne. Moji rodiÄŤe byli reformovanĂ Ĺ˝idĂ©. NedodrĹľovali ĹľĂˇdnĂ© pĹ™Ăkazy. NevzpomĂnĂˇm si, Ĺľe bych vÄ›dÄ›la, jakĂ˝ je rozdĂl mezi jom kipur a roĹˇ ha-Ĺˇana.” Upila trochu kĂˇvy a pĹ™emĂ˝Ĺˇlela, jak formulovat dalĹˇĂ otĂˇzku. “Byl jste hodnÄ› malĂ˝, kdyĹľ jste odjeli z NÄ›mecka?”

“Bylo mi deset.”

PodĂvala se na nÄ›j velkĂ˝ma podmanivĂ˝ma oÄŤima, kterĂ© odrĂˇĹľely kaĹľdou jejĂ myĹˇlenku, takĹľe Ben vÄ›dÄ›l pĹ™esnÄ›, na co

109

myslĂ. Bylo to tĂ©ma, o kterĂ©m jeĹˇtÄ› s nikĂ˝m nemluvil, dokonce ani s Angie ne, a poznal, Ĺľe je nebezpeÄŤnÄ› blĂzko tomu, aby je otevĹ™el.

“MĂˇte sourozence?”

“Ne.”

“To mĂˇte ale kliku. JĂˇ jsem z pÄ›ti dÄ›tĂ. TĹ™i bratĹ™i a jedna sestra, a jĂˇ prostĹ™ednĂ. BoĹľe, to byl hotovĂ˝ blĂˇzinec! MĹŻj otec byl krejÄŤĂ. MÄ›l vlastnĂ obchod a mohl si dovolit nĂˇm poskytnout relativnÄ› pohodlnĂ˝ Ĺľivot. RĂˇchel, moje malĂˇ sestĹ™iÄŤka, jeĹˇtÄ› stĂˇle Ĺľije u rodiÄŤĹŻ. OstatnĂ se uĹľ oĹľenili. VĂte,” zasmĂˇla se tiĹˇe, “ÄŤasto jsem si pĹ™Ăˇla, abych byla jedinĂˇÄŤek. MĂˇte velkĂ© ĹˇtÄ›stĂ.”

“Hm, tak to opravdif nevĂm,” odvÄ›til duchem nepĹ™ĂtomnĂ˝. Jak ÄŤasto si jako dĂtÄ› pĹ™Ăˇl mĂt sourozence? “VlastnÄ› jsem mÄ›l starĹˇĂho bratra. Ale zemĹ™el, kdyĹľ jsem byl jeĹˇtÄ› malĂ˝.”

“To je smutnĂ©. VzpomĂnĂˇte si na NÄ›mecko?”

Ben se na ni zahledÄ›l. CĂtil zvlĂˇĹˇtnĂ pohodu, kdyĹľ si povĂdali. VÄ›dÄ›l, Ĺľe ho chce vylĂˇkat z ulity. PotĂ©, co mu vyprĂˇvÄ›la o svĂ© minulosti, bude pro nÄ›j snadnÄ›jĹˇĂ mluvit o sobÄ›.

“Chcete vÄ›dÄ›t, jakĂ© to bylo bĂ˝t Ĺ˝idem v NÄ›mecku bÄ›hem vĂˇlky,” konstatoval.

“Ano.”

ZamyĹˇlenÄ› si prohlĂĹľel svĂ© ruce. ZdĂˇ se, Ĺľe dnes je ten pravĂ˝ den na otevĂrĂˇnĂ bolavĂ˝ch ran. NapĹ™ed Angie, pak ta noÄŤnĂ mĹŻra a teÄŹ jeĹˇtÄ› tohle. “VĂte, s nikĂ˝m jsem o tĂ©hle kapitole svĂ©ho Ĺľivota nemluvil. Dokonce ani moje snoubenka toho pĹ™ĂliĹˇ o mĂ©m ĹľivotÄ› pĹ™ed dvacĂˇtĂ˝mi narozeninami nevĂ, a je ochotna se s tĂm smĂĹ™it. ProÄŤ vĂˇs to tak zajĂmĂˇ?”

“Asi to je mou povahou. RĂˇda toho vĂm o lidech hodnÄ›. O vĹˇem, co s nimi pohne. Co pĹ™imÄ›je Ĺ˝ida k tomu, aby Ĺ˝idem pĹ™estal bĂ˝t.”

“Odkud vĂte, Ĺľe jsem bĂ˝val Ĺ˝idem?”

“Vy jste to Ĺ™Ăkal. Ĺ˝e vĂˇs vychovĂˇvali v nĂˇboĹľenskĂ©m duchu.”

“Ano… to jsem Ĺ™Ăkal. Tak dobĹ™e. VysvÄ›tlĂm vĂˇm to. SkuteÄŤnÄ› jsem se k* ĹľidovskĂ©mu nĂˇboĹľenstvĂ obrĂˇtil zĂˇdy. Ale jĂˇ se narodil do vÄ›Ĺ™ĂcĂ rodiny, takĹľe moje vĂra vyplynula z danĂ© situace, jako u spousty jinĂ˝ch lidĂ. Kdysi jsem nĂˇboĹľenskĂ© zĂˇsady dodrĹľoval, ale pak jsem pĹ™estal. VlastnÄ› jsem udÄ›lal jeĹˇtÄ› vĂc. OdvrĂˇtil jsem se od nich a pĹ™ibouchl za sebou dveĹ™e. Spokojena?”

110

PokrÄŤila rameny. “To nebyla pĹ™ĂliĹˇ teologickĂˇ odpovÄ›ÄŹ.”

“To jsem taky netvrdil. VĂte…‘4 PĹ™ipadalo mu, jakoby rozmlouval sĂˇm se sebou. “MoĹľnĂˇ jsem nebyl urÄŤen k tomu, abych byl Ĺ˝idem. BĹŻh vĂ, Ĺľe jsem o to v dÄ›tstvĂ usiloval. HebrejĹˇtinou jsem mluvil stejnÄ› plynnÄ› jako jidiĹˇ, chodil jsem do jeĹˇivy a kaĹľdou sobotu do synagogy. KdyĹľ mi bylo devatenĂˇct, zjistil jsem, Ĺľe to prostÄ› nenĂ nic pro mÄ›. A tak jsem toho zcela a ĂşplnÄ› nechal.”

“Jste teÄŹ ateista?”

Znovu se cĂtil jejĂ otĂˇzkou zaskoÄŤenĂ˝.

“Jak vidĂm, vy se vĹŻbec neostĂ˝chĂˇte poklĂˇdat osobnĂ otĂˇzky, co? Vy jste ateista?”

“RozhodnÄ› ne. JĂˇ vyznĂˇvĂˇm Ĺľidovskou vĂru, ale po svĂ©m.”

“Svou vlastnĂ Ĺľidovskou vĂru.”

“KdyĹľ to tak chcete Ĺ™Ăct…”

“Ano, jĂˇ jsem ateista. PĹ™ekvapuje vĂˇs to?”

“UrÄŤitĂ˝m zpĹŻsobem ano. Ale jen proto, Ĺľe mi pĹ™ipadĂˇ zvlĂˇĹˇtnĂ, Ĺľe jste svĹŻj Ĺľivot zasvÄ›til studiu nĂˇboĹľenskĂ˝ch rukopisĹŻ, aniĹľ byste nĂˇboĹľensky cĂtil.”

“VelkĂ˝ BoĹľe, Judy, ÄŤlovÄ›k pĹ™ece nemusĂ bĂ˝t kobylka luÄŤnĂ, aby mohl studovat hmyz!”

ZasmĂˇla se. “To je pravda. Ale pĹ™esto bych se vsadila, Ĺľe znĂˇte tĂłru lĂ©pe neĹľ nÄ›kterĂ˝ rabĂn.”

Ben povytĂˇhl oboÄŤĂ. Kdysi v dĂˇvnĂ© minulosti mu to uĹľ nÄ›kdo Ĺ™ekl. NedokĂˇzal si vzpomenout, kdo to byl, ale vyvolalo to v nÄ›m stejnou reakci. PrĂˇvÄ› jako tenkrĂˇt se Ben pĹ™istihl, Ĺľe si Ĺ™ĂkĂˇ: StejnÄ› je to zvlĂˇĹˇtnĂ, Ĺľe vĂm o ĹľidovstvĂ a tĂłĹ™e nejspĂĹˇ vĂc neĹľ tĹ™eba mĂstnĂ rabĂn, a pĹ™esto je mezi nĂˇmi takovĂ˝ obrovskĂ˝ rozdĂl…

Co je to vlastnÄ› - nĂˇboĹľenstvĂ? ZnamenĂˇ to vĂc, neĹľ jen nÄ›co vÄ›dÄ›t, vĂc, neĹľ se nÄ›co nauÄŤit nazpamÄ›ĹĄ a bĂ˝t v tom odbornĂk. NĂˇboĹľenstvĂ znamenĂˇ nÄ›co cĂtit.

A tento cit, kterĂ©mu se obvykle Ĺ™ĂkĂˇ vĂra, ten Ben nemÄ›l.

“Ale proÄŤ jste tedy ateista?” ptala se Judy dĂˇl. “ProÄŤ jste to nezkusil s kĹ™esĹĄanstvĂm? Nebo s buddhismem?”

“JĂˇ se neodvrĂˇtil od ĹľidovskĂ© vĂry, ale od Boha. ExistujĂ lidĂ©, kteĹ™Ă nĂˇboĹľenstvĂ nepotĹ™ebujĂ. NepĹ™inĂˇĹˇĂ jim totiĹľ vytouĹľenĂ˝ klid duĹˇe. Pro takovĂ© lidi mĹŻĹľe nĂˇboĹľenstvĂ znamenat utrpenĂ.”

111

“Ano, to je pravda…” Zase pohlĂ©dla dolĹŻ na stoh papĂrĹŻ. “ZajĂmalo by mÄ›, jak to s Davidem dopadne. MyslĂte, Ĺľe z nÄ›j bude velkĂ˝ rabĂn? MoĹľnĂˇ dokonce ÄŤlen VelkĂ© rady?”

Ben se takĂ© zahledÄ›l na pĹ™eloĹľenĂ© strĂˇnky. PĹ™edstavil si sedmnĂˇctiletĂ©ho Ĺ˝ida s ÄŤernĂ˝mi vlnitĂ˝mi vlasy, padajĂcĂmi aĹľ na ramena, se zasnÄ›nĂ˝ma oÄŤima proroka.

Davide, Davide, Ĺ™Ăkal si Ben, co se mi snaĹľĂĹˇ Ĺ™Ăct? ProÄŤ jsi musel sebrat veĹˇkerou odvahu, aby ses pĹ™iznal? JakĂ˝ to byl straĹˇnĂ˝ ÄŤin, kterĂ©ho ses dopustil, Ĺľe tvoje zpovÄ›ÄŹ musela bĂ˝t zapeÄŤetÄ›na do jĂlovĂ˝ch nĂˇdob, jeĹľ jsi zakopal a ochrĂˇnil mocnou kletbou?

Ta kletba… Je moĹľnĂ©, Ĺľe by skuteÄŤnÄ› mÄ›la nÄ›jakou moc? Mohla by na mÄ› nÄ›jak pĹŻsobit? Je pĹ™ĂÄŤinou mĂ˝ch noÄŤnĂch mĹŻr, nocĂ beze spĂˇnku, mĂ© hĂˇdky s Angie? Proto mĂˇm pocit, Ĺľe mÄ› David pozvolna zaÄŤĂnĂˇ ovlivĹ�ovat? Je moĹľnĂ©, Ĺľe by MojĹľĂĹˇova kletba skuteÄŤnÄ› ĂşÄŤinkovala?

“Doktore Messere?”

PodĂval se na Judy. Mluvila, ale on ji nevnĂmal.

“UĹľ je pozdÄ›. MoĹľnĂˇ bych mÄ›la zaÄŤĂt pĹ™episovat.”

ProÄŤ mÄ› napadajĂ tak zvlĂˇĹˇtnĂ vÄ›ci? ProÄŤ najednou uvaĹľuji jinak, jako bych byl nÄ›kdo ĂşplnÄ› jinĂ˝…?

“Ano, pustĂme se do toho…”

SouÄŤasnÄ› vstali a protĂˇhli si nohy. Ben vrhl pohled na hodinky a uĹľasl. Kam se ten ÄŤas podÄ›l?

Judy psala dlouho do noci, sem tam si udÄ›lala na chvilku pĹ™estĂˇvku. Ben sedÄ›l celou dobu sĂˇm v temnĂ© pracovnÄ›. Klepot psacĂho stroje jej ruĹˇil mĂ©nÄ› neĹľ neustĂˇle se opakujĂcĂ chvilky ticha. Ben dokonce jednou, kdyĹľ si myslel, Ĺľe Judy uĹľ skonÄŤila, vstal a Ĺˇel se na ni podĂvat. Judy sedÄ›la s bradou opĹ™enou o ruce a zĂrala do prĂˇzdna. O chvĂli pozdÄ›ji zaÄŤala znovu psĂˇt, jako by si najednou uvÄ›domila, co mĂˇ dÄ›lat.

Ben se vrĂˇtil k psacĂmu stolu, usedl do Ĺľidle a zkĹ™ĂĹľil ruce za hlavou. Znovu mu pĹ™ed oÄŤima defilovaly udĂˇlosti z pĂˇtĂ©ho svitku. ChvĂli vzpomĂnal na Rebekku, pĹ™edstavoval si vyuÄŤovĂˇnĂ ve dvoranÄ› ChrĂˇmu, vidÄ›l se psĂˇt prvnĂ dopis otci a pĹ™ekvapilo jej, Ĺľe se Eleasar dovÄ›dÄ›l o tom, Ĺľe pracuje jako nosiÄŤ vody. TenkrĂˇt v JeruzalĂ©mÄ›, kdyĹľ Ĺľil v domÄ› rabĂna, to byla dobrĂˇ lĂ©ta. Ben si pĹ™Ăˇl, aby se mohla znovu vrĂˇtit, neboĹĄ si na nÄ› uchoval sladkĂ© vzpomĂnky.

112

“Doktore Messere?”

Nechal ruce klesnout a narovnal se. “Ano?”

“Jsem hotovĂˇ.”

“Prima.” Ben vstal. “VĂte co? JĂˇ mĂˇm poĹ™ĂˇdnĂ˝ hlad. MĂˇte rĂˇda pizzu?” Judy zavĂˇhala. “ChvĂli poÄŤkejte, jĂˇ rychle sebÄ›hnu dolĹŻ a nakoupĂm vĹˇechno, co je tĹ™eba. MĂˇm pocit, Ĺľe mĹŻj Ĺľaludek nedostal nic k snÄ›dku od… ani si nedokĂˇĹľu vzpomenout, kdy jsem naposledy jedl.”

PospĂchal do Ĺˇatny. “Nebude to dlouho trvat. Pizzerie je hned za rohem a vĹľdycky to jde rychle. Obvykle si kupuji nÄ›co, co nenĂ pracnĂ©. Taky koupĂm lĂˇhev levnĂ©ho vĂna. Co vy na to?”

“ProstÄ› skvÄ›lĂ©!”

KdyĹľ odeĹˇel, tÄ›kala Judy pohledem po bytÄ› a vĹˇĂmala si umÄ›leckĂ˝ch pĹ™edmÄ›tĹŻ. Byly to pĹ™evĂˇĹľnÄ› vÄ›ci ze StĹ™ednĂho vĂ˝chodu, spousta drobnĂ˝ch starovÄ›kĂ˝ch pĹ™edmÄ›tĹŻ, pĂˇr suvenĂ˝rĹŻ a nÄ›kolik milĂ˝ch drobnĹŻstek. PrĂˇvÄ› stĂˇla pĹ™ed akvarelem Nilu a pyramid, kdyĹľ zazvonil telefon. Bez vĂˇhĂˇnĂ zvedla sluchĂˇtko. “HalĂł?”

Na druhĂ©m konci vedenĂ zavlĂˇdlo krĂˇtkĂ© ticho, pak uslyĹˇela, jak nÄ›kdo zavÄ›sil.

Judy chtÄ›la odejĂt, kdyĹľ telefon zazvonil znovu. TentokrĂˇt zvedla sluchĂˇtko a Ĺ™ekla: “Byt doktora Messera,” ale dotyÄŤnĂ˝ zavÄ›sil znovu.

PotĹ™etĂ se telefon neozval, a kdyĹľ Ben koneÄŤnÄ› s vĂnem a pizzou dorazil a Judy mu o telefonĂˇtech Ĺ™ekla, pokrÄŤil jen rameny a Ĺ™ekl: “Jestli je to dĹŻleĹľitĂ©, zavolajĂ znovu.”

Rozbalili kartĂłnovou krabici na stolku, pĹ™inesli sklenky a ubrousky a pustili se do jĂdla.

“MĂˇte v bytÄ› zajĂmavĂ© vÄ›ci,” poznamenala Judy a olizovala si sĂ˝r z prstĹŻ.

“SamĂˇ koĹ™ist z cest.”

“LĂbĂ se mi tamta kresba.”

“Ty pyramidy? To je jeden z mĂ˝ch oblĂbenĂ˝ch obrazĹŻ. Zdroj vzpomĂnek.” PousmĂˇl se. “VĂte, existuje trik, kterĂ˝m pohĂˇnÄ›ÄŤi velbloudĹŻ pĹ™elstĂ turisty. Velikou turistickou atrakcĂ je objĂĹľdÄ›nĂ pyramid na velbloudovi, stojĂ to jen pĂˇr piast-rĹŻ. KdyĹľ se vĹˇak vznĂˇĹˇĂte na hrbu toho zĂˇkeĹ™nĂ©ho zvĂĹ™ete a cĂtĂte se velkolepÄ›, zaÄŤne vĂˇm pohĂˇnÄ›ÄŤ mazat med kolem

113

Ăşst, jak se mu lĂbĂte, Ĺľe si vĂˇs hned oblĂbil a Ĺľe vĂˇm dopĹ™eje hodnÄ› dlouhĂ˝ vĂ˝let do pouĹˇtÄ› zdarma. Nikdo neumĂ lichotit lĂ©pe neĹľ ArabovĂ©. TakĹľe samozĹ™ejmÄ› rĂˇda pĹ™ijmete. PohĂˇnÄ›ÄŤ utĂkĂˇ vedle velblouda a vy odjĂĹľdĂte poĹ™Ăˇd dĂˇl do pouĹˇtÄ›, tak dlouho, aĹľ vĂˇs uĹľ nikdo nemĹŻĹľe uslyĹˇet a lidĂ© kolem pyramidy jsou malĂ jako mraveneÄŤkovĂ©. Pak se k vĂˇm pohĂˇnÄ›ÄŤ otoÄŤĂ, zatĂmco vy si trĹŻnĂte vysoko na jeho drahocennĂ©m zvĂĹ™eti, a sdÄ›lĂ vĂˇm, Ĺľe vĂˇs nĂˇvrat bude stĂˇt pÄ›t americkĂ˝ch dolarĹŻ.”

“Ĺ˝erty stranou! SkuteÄŤnÄ› se vĂˇm to stalo?”

“Je to pravda, jako Ĺľe tu s vĂˇmi sedĂm. Musel jsem zaplatit, protoĹľe jinak by mÄ› nejspĂĹˇ ta jeho bestie rozdupala. A kromÄ› toho to bylo nazpÄ›t pĹ™es pĂskovĂ© duny pÄ›knÄ› daleko.”

“A on z toho hladce vyklouzl?”

“OvĹˇem Ĺľe ne. Jakmile jsme se vrĂˇtili, naĹˇel jsem policistu a vĹˇechno jsem mu vylĂÄŤil. Zachoval se skuteÄŤnÄ› skvÄ›le a pĹ™inutil toho muĹľe, aby mi penĂze vrĂˇtil. Policie je v EgyptÄ› vĹˇude a obÄŤas mĹŻĹľe bĂ˝t hodnÄ› nĂˇpomocnĂˇ.”

“ZĂˇvidĂm vĂˇm. NejvzdĂˇlenÄ›jĹˇĂ cesta, kterou jsem smÄ›rem na vĂ˝chod podnikla, byla loni cesta do Brooklynu. UĹľ jste tam nÄ›kdy byl?”

“To bych Ĺ™ekl. JĂˇ tam vyrĹŻstal.”

“To nemyslĂte vĂˇĹľnÄ›! A kde jste nechal brooklynskĂ˝ pĹ™Ă-zvuk?”

“TvrdÄ› jsem pracoval na tom, abych se ho zbavil.”

“Vyslovujete jako KaliforĹ�an.”

“DĂky.”

“ProÄŤ? Vy nemĂˇte Brooklyn rĂˇd?”

Ben postavil sklenku s vĂnem a otĹ™el si Ăşsta a ruce ubrouskem. VĂno uĹľ zaÄŤĂnalo pĹŻsobit. OpĹ™el se dozadu a zahledÄ›l se pĹ™ed sebe. “To je tÄ›ĹľkĂ© vysvÄ›tlit. MĂˇm i nemĂˇm.”

“BolestnĂ© vzpomĂnky?”

“NÄ›jakĂ© ano, ale ne vĹˇechny.” Pomyslel na Salomona Liebowitze.

“ZemĹ™el tam vĂˇĹˇ bratr?”

Ben se pomalu obrĂˇtil tak, aby na Judy vidÄ›l.

“MĹŻj bratr zemĹ™el v koncentraÄŤnĂm tĂˇboĹ™e v Polsku.”

“Ach,” zaĹˇeptala sotva slyĹˇitelnÄ›.

,,Byl jeĹˇtÄ› malĂ˝ a umĹ™el hlady. MĹŻj otec tam zahynul takĂ©.”

114

“Kde?”

ZavĹ™el oÄŤi a odvrĂˇtil tvĂˇĹ™. “To mĂsto se jmenuje Majdanek a leĹľĂ v Lublinu v Polsku. Smrt tam naĹˇlo asi sto dvacet pÄ›t tisĂc Ĺ˝idĹŻ. Dva z nich byli mĹŻj otec a bratr.4’

“Jak jste tomuto osudu unikl?” zeptala se tiĹˇe.

“Opravdu nevĂm. MĹŻj otec se otevĹ™enÄ› vyslovil proti nacistĹŻm a bojoval proti nim, kde mohl. SousedĂ© nĂˇs varovali, neĹľ k nĂˇm pĹ™iĹˇli, a tak se mÄ› mĂ©mu otci podaĹ™ilo s jejich pomocĂ poslat pryÄŤ. Postaral se o mÄ› jeden znĂˇmĂ˝, ale mĂ©ho otce, matku a bratra odvezli. NemÄ›l ÄŤas, aby se postaral i o nÄ›.”

“Co se stalo s vaĹˇĂ matkou?”

“PĹ™eĹľila to a v roce 1944, kdyĹľ RusovĂ© koncentrĂˇk osvobodili, se vrĂˇtila.”

“Tak…” Judy takĂ© odloĹľila skleniÄŤku a mlÄŤky si otĹ™ela ruce do ubrousku. VÄ›dÄ›la, Ĺľe pro Bena Messera nebylo snadnĂ© se jĂ svÄ›Ĺ™it, Ĺľe by mu teÄŹ moĹľnĂˇ bylo milejĹˇĂ, kdyby jĂ bĂ˝val nic ne-Ĺ™ekl. CĂtila obrovskou zodpovÄ›dnost.

“JĂˇ za vĂˇlky nikoho z rodiny neztratila. NevĂm, Ĺľe by se kohokoli z nĂˇs, sestĹ™enic, bratrancĹŻ, tet a strĂ˝ÄŤkĹŻ nÄ›jak dotkla. Mohu se jen snaĹľit vcĂtit do podobnĂ© situace.”

“K ÄŤertu s tĂm. Stalo se to pĹ™ed tĹ™iceti lety.”

“Ale pĹ™esto…”

“Bylo mi pÄ›t, kdyĹľ si mÄ› matka zase mohla vzĂt. Bydleli jsme dĂˇl u pĹ™Ăˇtel, kteĹ™Ă jĂ nÄ›jak pomohli najĂt prĂˇci. Byla vynikajĂcĂ Ĺˇvadlena a i v tĂ© povĂˇleÄŤnĂ© dobÄ› mÄ›la dost zakĂˇzek na to, aby dokĂˇzala naĹˇetĹ™it penĂze. O pÄ›t let pozdÄ›ji, kdyĹľ mi bylo deset, jsme se vystÄ›hovali do Ameriky. Matka tvrdÄ› pracovala, abychom se protloukli. VzpomĂnĂˇm si, jak celĂ© dny a noci sedÄ›la pĹ™i svitu jedinĂ© lampy, kterou jsme mÄ›li, u nohou hromadu obleÄŤenĂ, kterĂ© bylo tĹ™eba pĹ™esĂt. Byla velice ĹˇikovnĂˇ a mÄ›la vkus, zĂˇkaznĂci jĂ nikdy nechybÄ›li. Ale mzda byla nĂzkĂˇ a prĂˇce namĂˇhavĂˇ. PĹ™edÄŤasnÄ› z nĂ zestĂˇrla.”

Znovu se obrĂˇtil k Judy. OÄŤi mu zvlhly.

“Z nĂ - a z Majdanku.”

Judy mlÄŤela. Poznala, Ĺľe se dotkla starĂ˝ch ran a nehybnÄ› sedÄ›la, dokud znovu nepromluvil.

“V Majdanku zestĂˇrla a onemocnÄ›la. KdyĹľ jsme pĹ™iĹˇli do Ameriky, bylo jĂ tĹ™iatĹ™icet let, ale kaĹľdĂ˝ ji povaĹľoval za moji babiÄŤku. VyrĹŻstat s nĂ byla hrĹŻza sama o sobÄ›. UstaviÄŤnÄ› mlu—

115

vila o otci a bratrovi, ÄŤasto tak, jako by jeĹˇtÄ› Ĺľili. Nebylo to snadnĂ©, oba jsme byli v cizĂ zemi, a nejspĂĹˇ jĂ mluvenĂ o rodinÄ› pomĂˇhalo uchovat si zdravĂ˝ rozum. Zaplavovala mÄ› lĂˇskou a mateĹ™skou pĂ©ÄŤĂ. A jĂˇ jĂ to nemohl zazlĂvat. Byl jsem vĹˇechno, co mÄ›la/4

Benova tvĂˇĹ™ se roztĂˇhla v cynickĂ©m ĂşsmÄ›vu. “VzpomĂnĂˇm si, Ĺľe se mi neustĂˇle rozvazovala tkaniÄŤka. KterĂ©mu dĂtÄ›ti se to nestane? Ale ona ztropila straĹˇlivou scĂ©nu. KdyĹľ to vidÄ›la, byla celĂˇ bez sebe a vyhroĹľovala mi, Ĺľe mi ji pĹ™iĹˇije k noze. ÄŚasto Ĺ™ĂkĂˇvala: ,Davide, kdybys o tu tkaniÄŤku zakopl a zlomil si vaz, zĹŻstala bych ĂşplnÄ› sama. Copak nemĂˇĹˇ maminku rĂˇd?4 To ubohĂ© stvoĹ™enĂ Ĺľilo v neustĂˇlĂ˝ch obavĂˇch, Ĺľe mÄ› ztratĂ. NepĹ™ekvapuje mÄ›, Ĺľe mi nedovolila chodit do Ĺˇkoly.44

“ChĂˇpu vaĹˇe pocity,44 Ĺ™ekla Judy soucitnÄ›.

“Ale proÄŤ vĂˇm Ĺ™Ăkala Davide?44

“CoĹľe?44 zvedl hlavu. “Ach, to je nesmysl. Myslel jsem samozĹ™ejmÄ› Benjy. Ĺ�Ăkala mi Benjy.44

Judy si odkaĹˇlala a naklonila se na gauÄŤi dopĹ™edu. “UĹľ je pozdÄ›, radÄ›ji bych mÄ›la jĂt.44

“SamozĹ™ejmÄ›.44

Vstala a vzala si kabelku. “DÄ›kuji za pizzu,44 Ĺ™ekla pevnÄ›jĹˇĂm hlasem. “Bylo to od vĂˇs velice milĂ©.44

Ben jĂ podal svetr, kterĂ˝ mezitĂm uschl. KdyĹľ jĂ ho pomĂˇhal oblĂ©knout, usmĂˇl se na ni: “DĂˇm vĂˇm vÄ›dÄ›t, jakmile dostanu ĹˇestĂ˝ svitek.44

“DobĹ™e.44

OtevĹ™el ĹˇatnĂ skĹ™ĂĹ� a vytĂˇhl bundu. “DoprovodĂm vĂˇs k autu. ÄŚlovÄ›k nikdy nevĂ, kdo se touhle dobou mĹŻĹľe venku potloukat.44 **

fy

V melancholickĂ©m mlÄŤenĂ sestoupili po schodech a vyĹˇli na vlhkou ulici. Judy pĹ™i chĹŻzi odkopĂˇvala hnÄ›dĂ© listĂ pod nohama a mÄ›la pocit, Ĺľe s Benem Messerem strĂˇvila mnohem delĹˇĂ dobu neĹľ jen jedinĂ˝ veÄŤer. U auta se zastavili a snaĹľili se najĂt sprĂˇvnĂˇ slova na rozlouÄŤenou. Nebyla to jen tak obyÄŤejnĂˇ nĂˇvĹˇtÄ›va - bylo toho Ĺ™eÄŤeno hodnÄ›, hodnÄ› zĹŻstalo otevĹ™enĂ©ho. Judy GoldenovĂˇ teÄŹ sdĂlela Benova tajemstvĂ. UĹľ nestĂˇla stranou jeho Ĺľivota.

Byl o hlavu vÄ›tĹˇĂ neĹľ ona, a proto se musel sklonit, aby se na ni mohl usmĂˇt. Na sklech brĂ˝lĂ se mu hromadily kapiÄŤky

116

deĹˇtÄ› a takĹ™ka nevidÄ›l, ale pĹ™esto si vĹˇiml, Ĺľe se takĂ© usmĂˇla. RozumÄ›li si beze slov.

KoneÄŤnÄ› zamumlala: “Dobrou noc,” a nastoupila do auta. Odstoupil stranou, kdyĹľ nastartovala, pĹ™i odjezdu jĂ zamĂˇval. KdyĹľ se zadnĂ odrazovĂˇ svÄ›tla postupnÄ› ztrĂˇcela v dĂˇlce, zaĹˇeptal Ben: “Ĺ alom,” a pomalu se vracel do svĂ©ho bytu.

117

Kapitola devĂˇtĂˇ

KdyĹľ se Ben pĹ™ĂĹˇtĂho dne rĂˇno probudil, cĂtil se pod psa. KdyĹľ Judy odeĹˇla, byl jeĹˇtÄ› dlouho vzhĹŻru a dopil zbytek vĂna. Pak si zakryl obliÄŤej rukama a dlouho plakal. NÄ›kdy po pĹŻlnoci ho napadlo, Ĺľe za ĹˇestnĂˇct let neprolil jedinou slzu a dnes plĂˇÄŤe uĹľ podruhĂ©, a upadl do neklidnĂ©ho spĂˇnku. Znovu ho pronĂˇsledovaly zvlĂˇĹˇtnĂ sny, ve kterĂ˝ch se jeho role neustĂˇle mÄ›nila: napĹ™ed byl sĂˇm sebou, pak Davidem, hned nato svĂ˝m mrtvĂ˝m otcem a nakonec svĂ˝m mrtvĂ˝m bratrem. NeustĂˇle se mu vynoĹ™ovaly novĂ© straĹˇnĂ© vzpomĂnky. Bylo jich stĂˇle vĂc a nĂˇsledovaly tÄ›snÄ› za sebou. VĹˇechna snaha o potlaÄŤenĂ zraĹ�ujĂcĂ minulosti byla rĂˇzem zmaĹ™ena. Ben uĹľ z nÄ›jakĂ©ho dĹŻvodu nedokĂˇzal minulosti zabrĂˇnit, aby se mu ve vzpomĂnkĂˇch vracela.

V deset hodin mÄ›l hodinu klasickĂ© Ĺ™eÄŤtiny pro archeology. Ben pĹ™edvĂˇdÄ›l diapozitivy a podĂˇval k nim monotĂłnnĂm hlasem vĂ˝klad. VÄ›tĹˇinu ÄŤasu byl duchem nepĹ™ĂtomnĂ˝. NeustĂˇle myslel na Davida u EleasarovĂ˝ch nohou v Ĺ alomounovÄ› chrĂˇmu, na Davida nosĂcĂho vodu vdovÄ›, na Eleasarovu hlubokou nĂˇklonnost ke svĂ˝m nejmladĹˇĂm ĹľĂˇkĹŻm, na Rebekku…

PozdÄ›ji uvaĹľoval Ben o svĂ© minulosti za zavĹ™enĂ˝mi dveĹ™mi svĂ© kancelĂˇĹ™e, oklopen mraÄŤny kouĹ™e z dĂ˝mky.

PĹ™ed jednadvaceti lety, kdyĹľ se Salomonem tÄ›Ĺľce krĂˇÄŤeli hnÄ›dou snÄ›hovou bĹ™eÄŤkou ulicemi Brooklynu, kĹ™iÄŤeli za nimi napĹŻl dospÄ›lĂ synovĂ© polskĂ˝ch pĹ™istÄ›hovalcĹŻ: “My vĂˇm jeĹˇtÄ› ukĂˇĹľeme, vy JeĹľĂĹˇovi vrazi!‘4

Ten veÄŤer, kdyĹľ jedli jednoduchĂ˝ pokrm u kuchyĹ�skĂ©ho stolu, se Ben zeptal matky, co tĂm ti polĹˇtĂ kluci mysleli. Matka nechala klesnout pĹ™Ăbor a unavenÄ› se na syna podĂvala. “GĂłjo—

118

vĂ© uctĂvajĂ jednoho mrtvĂ©ho Ĺ˝ida jako Boha, Benjamine, a Ĺ™ĂkajĂ, Ĺľe jsme ho zabili.”

“Kde se to stalo? V Polsku?”

Na jejĂ tvĂˇĹ™i se objevil bolestnĂ˝ ĂşsmÄ›v. “Ne, Benjamine. MuĹľ, o kterĂ©m mluvĂ, Ĺľil pĹ™ed mnoha staletĂmi. Ĺ�ĂmanĂ© jej ukĹ™iĹľovali, protoĹľe zvedl hlas proti cĂsaĹ™i.” SmutnÄ› zakroutila hlavou. “Ale v prĹŻbÄ›hu let se nÄ›jak pĹ™ekroutily dÄ›jiny a teÄŹ pĹ™ipisujĂ vinu za jeho smrt nĂˇm.”

Ben pĹ™edtĂm nikdy pĹ™ĂbÄ›h o JeĹľĂĹˇovi neslyĹˇel a divil se, co na nÄ›m mĹŻĹľe bĂ˝t tak zvlĂˇĹˇtnĂho, Ĺľe v nÄ›j vÄ›Ĺ™Ă miliony kĹ™esĹĄanĹŻ. Znalosti Rosy MesserovĂ© byly velice omezenĂ©, a tyhle vÄ›ci vidÄ›la beztak zkreslenÄ›. ProtoĹľe Ben nemÄ›l pĹ™Ăˇtele neĹľidovskĂ©ho pĹŻvodu a jeho kamarĂˇdi vÄ›dÄ›li o JeĹľĂĹˇovi stejnÄ› mĂˇlo jako on, pokouĹˇel se zjednat si jasno jinak.

“Benjamine Messere, nemÄ›l by ses poskvrĹ�ovat tĂm, Ĺľe naslouchĂˇĹˇ slovĹŻm lidĂ neĹľidovskĂ©ho pĹŻvodu,” napomenul ho uÄŤitel z jeĹˇivy. “StaÄŤĂ vÄ›dÄ›t, Ĺľe pakt, kterĂ˝ uzavĹ™el AbrahĂˇm s Bohem, znesvÄ›tili a nahradili jej vlastnĂm, faleĹˇnĂ˝m. Proti lĹľĂm gojĂmĹŻ lze bojovat pouze tĂm, Ĺľe studujeme tĂłru a dodrĹľujeme jejĂ svatĂ© zĂˇkony.”

Ben byl stĂˇle dychtivÄ›jĹˇĂ po vÄ›domostech o JeĹľĂĹˇi Kristu. A tak se rozhodl, Ĺľe si pĹ™eÄŤte Bibli. V nejskrytÄ›jĹˇĂm koutku veĹ™ejnĂ© knihovny, kterĂ˝ naĹˇel, neviditelnĂ˝ pro vĹˇechny Ĺ˝idy, kteĹ™Ă by Ĺˇli nĂˇhodou kolem, sedÄ›l Ben s otevĹ™enou BiblĂ.

Jeho uÄŤitel a rabĂni ho uÄŤili, Ĺľe se gojĂmĹŻm mĹŻĹľe brĂˇnit pouze tĂłrou, jestliĹľe se ji nauÄŤĂ nazpamÄ›ĹĄ, bude jejĂ zĂˇkony pĹ™ĂsnÄ› dodrĹľovat a zabrĂˇnĂ tomu, aby se poskvrnil slovy kĹ™esĹĄanĹŻ. Ale Bena to neuspokojovalo a jeho zvÄ›davost jej pĹ™inutila, aby spĂˇchal ÄŤin, kterĂ˝ by jeho uÄŤitele podÄ›sil. Ben ve svĂ©m nitru cĂtil, Ĺľe musĂ vÄ›dÄ›t, co ti gojĂmovĂ© vlastnÄ› Ĺ™ĂkajĂ a v co vÄ›Ĺ™Ă. NepĹ™Ătele je takĂ© nutno studovat.

Proto Ben ve svĂ© touze pochopit, co Ĺ˝idy dÄ›lĂ od kĹ™esĹĄanĹŻ, jednoho zimnĂho dne otevĹ™el NovĂ˝ zĂˇkon.

NÄ›kdo zaklepal na dveĹ™e a dĹŻvÄ›rnÄ› znĂˇmĂ˝ hlas se zeptal: “Doktore Messere? Jste tam?”

VyskoÄŤil a otevĹ™el dveĹ™e. Za nimi stĂˇla Judy GoldenovĂˇ. “Doktore Messere, uĹľ je ÄŤtvrt na tĹ™i. Ĺ�Ăkala jsem si, Ĺľe vĂˇs tu moĹľnĂˇ zastihnu…”

119

“CoĹľe?” PodĂval se na hodiny. “No nazdar, to jsem se zamyslel…”

“CelĂ˝ kurs uĹľ ÄŤekĂˇ…”

“Jdeme.” Chytl svou taĹˇku a pospĂchali halou.

MnohomluvnÄ› se studentĹŻm omluvil a zaÄŤal pĹ™ednĂˇĹˇet. Byl naprosto nepĹ™ipravenĂ˝, ale dĂky svĂ˝m zkuĹˇenostem byl schopen dĂˇt hodinÄ› zdĂˇnĂ organizovanĂ© pĹ™ednĂˇĹˇky. Pohledem neustĂˇle spoÄŤĂval na Judy GoldenovĂ©, kterĂˇ z nÄ›j takĂ© nespustila oÄŤi. A zatĂmco mluvil, sledoval neustĂˇle ÄŤas.

Brzy pĹ™ijde doruÄŤovatel se ĹˇestĂ˝m svitkem. UloĹľĂ jej na poĹˇtÄ›, kde bude ÄŤekat na to, aĹľ si ho se ĹľlutĂ˝m lĂstkem vyzvedne. David ben Jona k nÄ›mu znovu promluvĂ.

David ben Jona. Benovi se o nÄ›m minulou noc zdĂˇlo. VidÄ›l se jako David ve starĂ©m JeruzalĂ©mÄ›, toulal se ulicemi mÄ›sta se Saulem a Rebekkou. BÄ›hem teplĂ˝ch letnĂch veÄŤerĹŻ sedĂˇval v Magdale s Rosou Messerovou, kterĂˇ pekla na otevĹ™enĂ©m ohniĹˇti ryby. Ve snu mÄ›l spoustu sourozencĹŻ a ĹˇĹĄastnĂ© dÄ›tstvĂ. Tato pĹ™edstava se Benovi tak lĂbila, Ĺľe kdyĹľ se probudil a zjistil, Ĺľe vĹˇechno byl jen sen, byl velice smutnĂ˝.

Po dvou hodinĂˇch, kterĂ© Benovi pĹ™ipadaly jako vÄ›ÄŤnost, se koneÄŤnÄ› pĹ™ednĂˇĹˇka chĂ˝lila ke konci. TÄ›Ĺľko se soustĹ™edil, ÄŤasto se pĹ™istihl pĹ™i tom, Ĺľe znovu snĂ o Davidovi, o svĂ© matce nebo o svĂ©m dÄ›tstvĂ. ZĹŻstat v souÄŤasnosti ho stĂˇlo hodnÄ› nĂˇmahy. KdyĹľ hodina koneÄŤnÄ› skonÄŤila, popadl svou aktovku a pospĂchal k autu dĹ™Ăve, neĹľ jeho studenti vstali.

A tak si ÄŤtrnĂˇctiletĂ˝ Benjamin Messer ve snaze pochopit, proÄŤ ho gojĂmovĂ© nenĂˇvidĂ, aniĹľ by ho znali, pĹ™eÄŤetl NovĂ˝ zĂˇkon.

Nejprve byl velice zmaten, neboĹĄ se mu zdĂˇlo, Ĺľe si prvnĂ ÄŤtyĹ™i ÄŤĂˇsti, kterĂ© jsou oznaÄŤeny jako evangelium, navzĂˇjem v mnoha bodech odporujĂ. ÄŚĂˇst nazvanou PĹ™ĂbÄ›hy apoĹˇtolĹŻ ÄŤetl jako zajĂmavĂ© historky. Ale epiĹˇtoly, kterĂ© vedly ke zjevenĂ, neobsahovaly ĹľĂˇdnĂ© dalĹˇĂ informace o muĹľi, kterĂ©ho nazĂ˝vali JeĹľĂĹˇ. Proto se Ben musel spolehnout vĂ˝hradnÄ› na ÄŤtyĹ™i evangelia, ve kterĂ˝ch vĹˇak pĹ™es veĹˇkerou snahu nedokĂˇzal najĂt nic, co by mohlo bĂ˝t podstatou jednoho z nejvÄ›tĹˇĂch nĂˇboĹľenstvĂ svÄ›ta.

Ĺ˝e byl JeĹľĂĹˇ dobrĂ˝m Ĺ˝idem, to bylo zjevnĂ©. Ben povaĹľoval

120

za jednoznaÄŤnĂ©, Ĺľe to byl s nejvÄ›tĹˇĂ pravdÄ›podobnostĂ rabĂn. Ale to, Ĺľe by se soudnĂ Ĺ™ĂzenĂ mohlo odehrĂˇt tak, jak bylo popisovĂˇno, mu pĹ™ipadalo nepochopitelnĂ©. NÄ›co tu nesouhlasilo: noÄŤnĂ schĹŻzka synedria - nejvyĹˇĹˇĂ ĹľidovskĂ© rady; skuteÄŤnost, Ĺľe Ĺ™ĂmskĂ˝ mĂstodrĹľĂcĂ mÄ›l ĹľĂˇdat shromĂˇĹľdÄ›nou chĂˇtru o rozhodnutĂ a poprava ukĹ™iĹľovĂˇnĂm mĂsto obvyklĂ©ho ukamenovĂˇnĂ. Znovu a znovu proÄŤĂtal ÄŤtyĹ™i evangelia a znal je takĹ™ka zpamÄ›ti. NÄ›kde v nich byl pĹŻvod antisemitismu, kterĂ˝ byl tak rozĹˇĂĹ™en mezi kĹ™esĹĄany. NeboĹĄ dle tÄ›chto svatĂ˝ch knih se prĂˇvÄ› Ĺ˝idi provinili vraĹľdou ve svĂ© svatĂ© zemi.

Ale to nemohla bĂ˝t pravda. MladĂ˝ Ben cĂtil, Ĺľe proces a ĂşmrtĂ JeĹľĂĹˇe bylo nelogickĂ©. Ale tenkrĂˇt nedokĂˇzal pĹ™esnÄ› vystihnout, v ÄŤem ten problĂ©m tkvÄ›l. Pochopil to teprve o mnoho let pozdÄ›ji na vysokĂ© Ĺˇkole.

Bylo to skuteÄŤnÄ› prostĂ©. VylĂÄŤenĂ evangelia bylo plnĂ© nesmyslĹŻ a chybnĂ˝ch ĂşdajĹŻ. Za prvĂ© to byla schĹŻzka synedria, nejvyĹˇĹˇĂ ĹľidovskĂ© rady, kterĂˇ se mÄ›la ĂşdajnÄ› v noci konat -coĹľ se nestalo. Za druhĂ©: kdyby JeĹľĂĹˇe obĹľalovali a odsoudili za hanobenĂ Boha ĹľidovĹˇtĂ vĹŻdci, jak to tvrdĂ Marek ve svĂ˝ch epiĹˇtolĂˇch (14.64), pak by rozsudek znÄ›l: smrt ukamenovĂˇnĂm. Za tĹ™etĂ: JeĹľĂĹˇe obĹľaloval za politickĂ© delikty PilĂˇt, nejvyĹˇĹˇĂ ĹľidovskĂˇ rada k tomu mÄ›la ĂşplnÄ› jinĂ© dĹŻvody (Marek 15.1 - 10). Za ÄŤtvrtĂ©: PilĂˇt byl dostateÄŤnÄ› znĂˇm svĂ˝m falĹˇovĂˇnĂm historie. Bylo skuteÄŤnÄ› absurdnĂ, Ĺľe by tak sebevÄ›domĂ˝ pyĹˇnĂ˝ muĹľ pĹ™izval k rozhodovĂˇnĂ Ĺľidovskou lĹŻzu a ukĂˇzal pĹ™ed nĂ svĂ© slabĂ© strĂˇnky. A za pĂˇtĂ© skuteÄŤnost, Ĺľe ukĹ™iĹľovĂˇnĂ byl zpĹŻsob trestu, kterĂ˝ pouĹľĂvali pouze Ĺ�ĂmanĂ© a jen za vele-zradu; na trĂˇmu za jeho hlavou byl pĹ™ibit nĂˇpis, na kterĂ©m byl popsĂˇn zloÄŤin JeĹľĂĹˇe - dÄ›lal si nĂˇrok na to, aby se stal krĂˇlem Ĺ˝idĹŻ. Zcela jasnĂˇ trestnĂ podstata - velezrada.

TakĹľe se nabĂzela dalĹˇĂ otĂˇzka: ProÄŤ byli Ĺ˝idi oznaÄŤeni za vinĂky zavraĹľdÄ›nĂ JeĹľĂĹˇe?

PĹ™edpoklĂˇdal, Ĺľe Ĺ™eĹˇenĂ tohoto problĂ©mu najde v evangeliu, ale hledal marnÄ›, neboĹĄ bylo nelogickĂ© a plnĂ© navzĂˇjem si odporujĂcĂch skuteÄŤnostĂ. PĹ™esto bylo snadnĂ© najĂt odpovÄ›ÄŹ, jakmile si zasadil vyprĂˇvÄ›nĂ evangelia do historickĂ©ho rĂˇmce.

Markovo evangelium bylo sepsĂˇno krĂˇtce pĹ™ed zniÄŤenĂm JeruzalĂ©ma, kdy v Ĺ�ĂmÄ› vlĂˇdla silnĂˇ protiĹľidovskĂˇ nĂˇlada. ProtoĹľe by Marek nedokĂˇzal pĹ™imÄ›t mĂstnĂ pohany, aby se pĹ™iklo—

121

nili ke kĹ™esĹĄanstvĂ, kdyby byl za zavraĹľdÄ›nĂ MesiĂˇĹˇe zodpovÄ›dnĂ˝ Ĺ™ĂmskĂ˝ mĂstodrĹľĂcĂ, pĹ™esunul prostÄ› vinu z PilĂˇta na Ĺ˝idy -jednoduchĂ˝ zpĹŻsob, jak docĂlit, aby bylo jeho evangelium v Ĺ�ĂmÄ› pĹ™ijatelnĂ©. Ben nad tĂm smutnÄ› zavrtÄ›l hlavou. Tak to bylo s vraĹľdou JeĹľĂĹˇe!

Na velkĂ©, trochu pomaÄŤkanĂ© obĂˇlce byl pĹ™ipevnÄ›n ĂştrĹľek papĂru, kterĂ˝ ze schrĂˇnky vypadl, kdyĹľ ji Ben otevĹ™el. Soused mu naÄŤmĂˇral krĂˇtkou zprĂˇvu. Zase tu byl doruÄŤovatel s doporuÄŤenĂ˝m dopisem a prĂˇvÄ› chtÄ›l Benovi hodit do schrĂˇnky ĹľlutĂ˝ lĂstek, kdyĹľ Ĺˇel muzikant nĂˇhodou kolem. Tak to za nÄ›j podepsal.

Ben si pĹ™itiskl obĂˇlku s nevĂ˝slovnou vdÄ›ÄŤnostĂ k tÄ›lu. KoupĂ tomu chlapĂkovi nejdraĹľĹˇĂ lĂˇhev vĂna, kterou objevĂ.

PospĂchal po schodech tak rychle, jak jen dokĂˇzal, vĹ™Ătil se do bytu a do pracovny, kde se vrhl do lenoĹˇky a prudce roztrhl obĂˇlku. NahoĹ™e leĹľelo obvyklĂ© sdÄ›lenĂ doktora Weatherbyho se spoustou pĹ™eklepĹŻ, pod nĂm byla dalĹˇĂ zapeÄŤetÄ›nĂˇ obĂˇlka. Byla silnĂˇ a Benovi pĹ™ipadalo, Ĺľe obsahuje spoustu fotografiĂ. AniĹľ by si pĹ™eÄŤetl prĹŻvodnĂ dopis, vrhl se Ben k psacĂmu stolu, roztrhl druhou obĂˇlku a lĂˇskyplnÄ› z nĂ vytĂˇhl snĂmky.

UvidÄ›l dĹŻvÄ›rnÄ› znĂˇmĂ˝ rukopis Davida ben Jony.

Rebekka byla ostĂ˝chavĂˇ a tichĂˇ dĂvka, kterĂˇ se v mÄ› pĹ™Ătomnosti ÄŤasto stydlivÄ› skrĂ˝vala pod zĂˇvojem. NevĂm, kdy jsem poprvĂ© pocĂtil, ze ji miluji, ale ten cit neustĂˇle sĂlil. NetuĹˇĂm, co ke mnÄ› cĂtila Rebekka, neboĹĄ vĹľdy sklopila oÄŤi, kdyĹľ jsem se na ni podĂval. Byla jako kĹ™ehkĂ˝ ptĂˇÄŤek, tak jemnĂˇ a drahocennĂˇ. MÄ›la malĂ© ruce a nohy, v obliÄŤeji drobnĂ© pihy. A kdykoli jsem se podĂval do jejĂch krĂˇsnĂ˝ch svÄ›tle modrĂ˝ch oÄŤĂ, byl jsem na vrcholu blaha.

DĂky lĂˇsce k nÄ›ĹľnĂ© Rebecce jsem mohl bĂ˝t ĹˇĹĄasten, ale nebylo tomu tak, neboĹĄ jsem se jen s nĂˇmahou dokĂˇzal soustĹ™edit na studium. Eleasar si toho vĹˇiml a dĂˇval mi moudrĂ© rady. Nebylo vĹˇak snadnĂ© se jimi Ĺ™Ădit. Bylo mi sedmnĂˇct a rĂˇd bych se s Rebekkou oĹľenil. Ale co jsem jĂ mohl nabĂdnout? Byl jsem chudĂ˝. Jako student PĂsma jsem vedl skromnĂ˝ Ĺľivot a mou jedinou radostĂ byla ÄŤest, Ĺľe smĂm slouĹľit rabĂnovi. MĹŻj odÄ›v byl hrubĂ˝ a prostĂ˝. PokaĹľdĂ©, kdyĹľ jsem Rebekku zahlĂ©dl, snaĹľil jsem se skrĂ˝t roztĹ™epenĂ© okraje svĂ© tuniky ÄŤi zakrĂ˝t mĂsta, kde jsem naĹˇil zĂˇplaty. Rebekka nikdy neudÄ›lala narĂˇĹľku na moji

122

chudobu, a pĹ™esto jsem si nebyl jist, Ĺľe by za tÄ›chto okolnostĂ svolila stĂˇt se mou Ĺľenou.

MÄ›l jsem pĹ™ed sebou jeĹˇtÄ› nÄ›kolik let studia u rabĂna Elea-saray neĹľ se stanu vlastnĂm pĂˇnem. I potĂ©, co se stanu znalcem PĂsma, bude mi jeĹˇtÄ› nÄ›jakĂ˝ ÄŤas trvat, neĹľ zĂskĂˇm penĂze a takovĂ© postavenĂ, jeĹľ je ke svazku s Rebekkou nezbytnĂ©.

Celou tu historii ti, mĹŻj synu, vyprĂˇvĂm jen proto, Ĺľe pĹ™Ămo souvisĂ s tĂm, co se stalo potom - s udĂˇlostĂ, kterĂˇ nejspĂĹˇ zpĹŻsobila zĂˇsadnĂ pĹ™evrat v mĂ©m ĹľivotÄ›. Pak vĹˇechno probĂhalo tak, jak se to stĂˇt muselo, aĹľ do okamĹľiku, o kterĂ©m se musĂĹˇ dovÄ›dÄ›t pravdu a kterĂ˝ je pravĂ˝m dĹŻvodem toho, Ĺľe sepisuji svou zpovÄ›ÄŹ.

Ale nejprve ti musĂm vyprĂˇvÄ›t o tom, co zpĹŻsobila moje lĂˇska k Rebecce a moje chudoba. Ve volnĂ©m ÄŤase, kterĂ˝ nĂˇm uĹľ Eleasar dopĹ™Ăˇval, jsme se Saulem vedli bezstarostnĂ˝ Ĺľivot. KaĹľdĂ˝ tĂ˝den jsme smÄ›li na jedno odpoledne a na jeden veÄŤer zanechat studia. Toulali jsme se ulicemi JeruzalĂ©ma, prozkoumĂˇvali zahrady za mÄ›stskĂ˝mi branami nebo navĹˇtÄ›vovali pĹ™Ăˇtele. ZatĂmco jsme postupovali kupĹ™edu v tlaÄŤenici na trĹľiĹˇti, stoupala nĂˇm do nosu intenzivnĂ vĹŻnÄ› exotickĂ˝ch jĂdel, drahĂ˝ch voĹ�avek, vydÄ›lĂˇvanĂ˝ch kĹŻĹľĂ a lidskĂ˝ch pachĹŻ. Magickou pĹ™itaĹľlivost pro nĂˇs mÄ›ly vĂ˝jimeÄŤnĂ© pohledy: trh otrokĹŻ, mÄ›stskĂ© brĂˇny, u kterĂ˝ch kaĹľdodennÄ› prosili cizinci o vpuĹˇtÄ›nĂ, pouliÄŤnĂ muzikanti a zaklĂnaÄŤi hadĹŻ, Ĺ™ĂmĹˇtĂ vojĂˇci v ÄŤervenĂ˝ch tunikĂˇch. JeruzalĂ©m nĂˇs svou nekoneÄŤnou zĂˇplavou tvĂˇĹ™Ă, hlasĹŻ a barev nikdy nepĹ™estal bavit. A pĹ™esto jsem bĂ˝val vÄ›tĹˇinou myĹˇlenkami u Rebekky. Kdykoli to bylo moĹľnĂ©, vyĹˇel jsem si s nĂ, aniĹľ bych uslyĹˇel narĂˇĹľku na to, Ĺľe nejsme zasnoubeni. A Eleasar mi ÄŤasto Ĺ™ĂkĂˇval: “Davide ben Jono, tohle mĂˇmenĂ tÄ› nesmĂ odvĂ©st od PĂsma. JestliĹľe jedinkrĂˇt pĹ™i studiu boĹľĂho ZĂˇkona zakolĂsĂˇĹˇ, jestli se jen jedinkrĂˇt odchĂ˝lĂĹˇ a zostudĂĹˇ jej, pak je to totĂ©Ĺľ, jako bys poplival to nejsvatÄ›jĹˇĂ. NeboĹĄ znalci PĂsma stojĂ v jednom ohledu nad vĹˇemi ostatnĂmi: Jsou to prĂˇvÄ› oni, kdo mĂˇ na zemi chrĂˇnit AbrahĂˇmovy posvĂˇtnĂ© desky a dbĂˇt o to, aby se vyvolenĂ˝ lid nikdy od Boha neodvrĂˇtil. A kdybys nechal lid na holiÄŤkĂˇch jen kvĹŻli tomu, Ĺľe ses zahledÄ›l do Rebekky, pak bys nechal na holiÄŤkĂˇch Boha, a takovĂ˝ skutek nelze odpustit. “

123

“Ale co mĂˇm dÄ›lat, rabĂne? MusĂm na ni stĂˇle myslet. A kdyĹľ vedle nĂ sedĂm, cĂtĂm v nitru zvlĂˇĹˇtnĂ slabost. “

OdpovÄ›dÄ›l: ” VĹˇichni bozi sluĹľebnĂci se dostanou v ĹľivotÄ› mnohokrĂˇt do pokuĹˇenĂ, a musĂ proti nÄ›mu bojovat. DodrĹľovat boĹľĂ zĂˇkony nenĂ snadnĂ˝ Ăşkol, proto jsme povĂ˝Ĺˇeni nad ostatnĂ lidi. DĂky naĹˇemu pĹ™Ăkladu budou PĂsmo dodrĹľovat i oni. PĂsmo musĂ bĂ˝t na prvnĂm mĂstÄ›, Davide. A jestli se k nÄ›mu kvĹŻli tĂ© dĂvce obrĂˇtĂĹˇ zĂˇdy, pak by bylo lepĹˇĂ, kdybys nikdy nespatĹ™il svÄ›tlo svÄ›ta.”

SvĂˇdÄ›l jsem v nitru tÄ›ĹľkĂ˝ boj. NenachĂˇzel jsem ĹľĂˇdnĂ© vĂ˝chodisko. Musel jsem pokraÄŤovat ve studiu a zapomenout na Rebekku. Ale nedokĂˇzal jsem to. A jednĂ© noci, mĹŻj synu, zvĂtÄ›zilo tÄ›lo nad duchem.

Saul a jĂˇ jsme jedli olivy v jednĂ© zahradÄ› za mÄ›stskĂ˝mi branami. DĹŻm a zahrada patĹ™ily jednomu starĂ©mu muĹľi, kterĂ˝ tu Ĺľil sĂˇm a mÄ›l radost, kdyĹľ jsme mu dÄ›lali spoleÄŤnost. KdyĹľ se slunce zaÄŤalo schylovat k zĂˇpadu, poprosil nĂˇs, abychom u nÄ›j jeĹˇtÄ› chvĂli pobyli, protoĹľe je osamÄ›lĂ˝. NabĂdl nĂˇm svĂ© nejlepĹˇĂ vĂno. Saul a jĂˇ jsme se napili nÄ›ÄŤeho podobnĂ©ho jen velice zĹ™Ădka, protoĹľe nĂˇm Eleasar neustĂˇle pĹ™ipomĂnal Noemovu slabost. ZĹŻstali jsme a popili s nĂm nÄ›co vĂna, mÄ›li jsme vĹˇak v Ăşmyslu brzy odejĂt. Ale kdyĹľ nĂˇm vĂno poprvĂ© rozehĹ™Ăˇlo krev v ĹľilĂˇch, pĹ™ipadalo nĂˇm, Ĺľe se nĂˇĹˇ odpor vytrĂˇcĂ. A tak jsme zĹŻstali a usrkĂˇvali vĂno starĂ©ho obchodnĂka s olivami.

KdyĹľ jsme koneÄŤnÄ› skonÄŤili, byl jsem pomÄ›rnÄ› rozpĂˇlenĂ˝ a uĹľ jsem se pĹ™ĂliĹˇ neovlĂˇdal. Na rozdĂl od statnĂ©ho a velkĂ©ho Saula, na kterĂ©ho vĂno takĹ™ka nepĹŻsobilo. Ĺ li jsme ĂşzkĂ˝mi uliÄŤkami JeruzalĂ©ma a zpĂvali si. Nakonec jsme nĂˇhodnÄ› narazili na znĂˇmou putyku. Nikdo z nĂˇs pĹ™edtĂm v hospodÄ› nebyl, takĹľe kdyĹľ jsme stĂˇli pĹ™ede dveĹ™mi, uvidÄ›li svÄ›tla a slyĹˇeli bujarĂ© hlasy, naĹˇe zvÄ›davost jeĹˇtÄ› vzrostla. Saul navrhl, Ĺľe bychom mÄ›li jĂt dovnitĹ™ a porozhlĂ©dnout se tam. A jĂˇ bez vĂˇhĂˇnĂ souhlasil. SvĂ˝m nuznĂ˝m odÄ›vem, dlouhĂ˝mi ÄŤernĂ˝mi plnovousy a loknami na spĂˇncĂch jsme vzbudili notnĂ˝ rozruch. ProtoĹľe mezi nÄ› rabĂnĹˇtĂ studenti pĹ™ichĂˇzeli jen zĹ™Ădka, pozvali nĂˇs pohani, abychom se posadili a pobavili se s nimi. PĹ™inesli nĂˇm dĹľbĂˇny s neĹ™edÄ›nĂ˝m vĂnem, kterĂ© jsme chtÄ›li nejprve odmĂtnout, ale pak jsme je vypili. PĹ™itom jsme zcela otevĹ™enÄ› pozo-124

rovali mladĂˇ dÄ›vÄŤata, kterĂˇ tancovala s odkrytĂ˝mi Ĺ�adry a nechĂˇvala se osahĂˇvat cizĂmi muĹľi. Byli jsme celĂ zkoprnÄ›lĂ, ale zĂrali jsme na to jako pĹ™imrazenĂ. V nacpanĂ© hospodÄ› sedÄ›li pohĂˇnÄ›ÄŤi velbloudĹŻ, Ĺ™ĂmĹˇtĂ vojĂˇci a podobnĂ muĹľi, kteĹ™Ă se hodnÄ› potulovali po svÄ›tÄ›. VyprĂˇvÄ›li nĂˇm pĹ™ĂbÄ›hy o cizĂch nĂˇrodech na jinĂ©m konci svÄ›ta, o moĹ™skĂ˝ch nestvĹŻrĂˇch a vybĂˇje-nĂ˝ch stvoĹ™enĂch, a o dalekĂ˝ch krajinĂˇch, takĹľe jsme uĹľasle sedÄ›li s pusou dokoĹ™Ăˇn.

NevĂm, kdy vlastnÄ› Salmonides pĹ™iĹˇel; jestli tam sedÄ›l celou dobu, nebo si pĹ™isedl aĹľ pozdÄ›ji. JedinĂ©, na co si vzpomĂnĂˇm, je, Ĺľe najednou sedÄ›l vedle mÄ› a Ĺľe mi poloĹľil dlouhou bĂlou ruku kolem krku. MÄ›l zvlĂˇĹˇtnĂ tvĂˇĹ™, ze kterĂ© neĹˇlo vyÄŤĂst vÄ›k, bĂlĂ© vlasy a nekoneÄŤnÄ› modrĂ© oÄŤi. Mluvil perfektnÄ› aramejsky, jako by to byla jeho mateĹ™Ĺˇtina.

Asi jsem si mu postÄ›Ĺľoval na svĂ© trĂˇpenĂ s Rebekkou a chudobu, protoĹľe mi Ĺ™ekl: “Existuje jedinĂ˝ spolehlivĂ˝ zpĹŻsob, jak zĂskat srdce Ĺľeny - penĂze. NemusĂĹˇ se vzdĂˇt studia, abys od nĂ zĂskal slib, Ĺľe si tÄ› vezme. StaÄŤĂ jen dokĂˇzat, Ĺľe se o ni jednoho dne budeĹˇ schopen Ĺ™ĂˇdnÄ› postarat. Pak bude souhlasit s tĂm, Ĺľe na tebe poÄŤkĂˇ. TĂm jsem si jist, protoĹľe ĹľenskĂ˝ jsou vĹˇude na svÄ›tÄ› stejnĂ˝.”

SnaĹľil jsem se ze vĹˇech sil, abych zaostĹ™il na jeho tvĂˇĹ™, ale nepodaĹ™ilo se mi to. Jako zdĂˇlky jsem slyĹˇel, jak se Saul smÄ›je ve spoleÄŤnosti dalĹˇĂch muĹľĹŻ. NĂˇĹˇ stĹŻl se prohĂ˝bal pod vĂnem, sĂ˝rem a vepĹ™ovĂ˝mi klobĂˇsami, vĹˇechno bylo tak chutnĂ©, Ĺľe jsem se pĹ™ecpal k prasknutĂ. Byl jsem omĂˇmen jĂdlem stejnÄ› jako vĂnem, proto jsem si jen nepatrnÄ› vĹˇĂmal toho, co mluvĂm. NejspĂĹˇ jsem se Salmonidovi zmĂnil o mĂstÄ›, kde jsem mÄ›l ukryto nÄ›co penÄ›z, protoĹľe pravil: “PenĂze rostou stejnÄ› jako cedry a palmy. ZasaÄŹ svĂ© Ĺˇekely, povĂdavĂ˝ Zide} a sleduj, jak se z nich stanou velkĂ© sestercie. “

” Kdo jste ? ” zeptal jsem se. ” Mistr ÄŤarodÄ›jnickĂ˝ ? “

“Jsem obchodnĂk z Antiochie v SĂ˝rii. PozĂtĹ™Ă vyjĂĹľdĂ flotila z Joppe do Egypta. Tam naloĹľĂ velkĂ© mnoĹľstvĂ obilĂ pro Ĺ�Ăm a kdyĹľ vĹˇechny lodÄ› doplujĂ aĹľ do Ostie, pak se ten podnik vyplatĂ. “

” Co po mnÄ› chcete ? “

” KapitĂˇn lodi potĹ™ebuje penĂze, aby mohl zaplatit posĂˇdku. Jako protisluĹľbu se s tebou rozdÄ›lĂ o zisk. PĹ™Ăteli, mĂˇĹˇ moĹľnost

125

zajistit si tĹ™etinu jeho zisku. Dej mi penĂze, co mĂˇĹˇy a za Ĺˇest mÄ›sĂcĹŻ ti za nÄ› dĂˇm balĂk. “

“A kdyĹľ se lodi potopĂ? ” chtÄ›l jsem vÄ›dÄ›t.

” To je riziko, se kterĂ˝m se musĂ smĂĹ™it kaĹľdĂ˝, kdo pĹŻjÄŤuje penĂze. Jestli se potopĂ, coĹľ se skuteÄŤnÄ› obÄŤas stĂˇvĂˇ, pak jsi o penĂze pĹ™iĹˇel. Ale jestli doplujĂ s obilĂm aĹľ do Ostie… “

Kdybych byl stĹ™ĂzlivĂ˝, synu, tak bych se Ĺ�ekovi vysmĂˇl a nechal ho odejĂt s prĂˇzdnou. Ale jĂˇ stĹ™ĂzlivĂ˝ nebyl Bylo mi sedmnĂˇct, byl jsem opilĂ˝ a schopnĂ˝ vĹˇeho, abych zĂskal Rebekku.

NevĂm, kdy jsem z hospody odeĹˇel, ale Saul mÄ› asi nevidÄ›l, protoĹľe mi pozdÄ›ji Ĺ™Ăkal, Ĺľe si mĂ© nepĹ™Ătomnosti nevĹˇiml AĹĄ to bylo jakkoli, nÄ›jak jsem naĹˇel cestu k Eleasarovu domu, aniĹľ bych nÄ›koho vzbudil, vypotĂˇcel jsem se po schodech do svĂ©ho pokoje, vyzvedl svĹŻj malĂ˝ poklad z Ăşkrytu a odvrĂˇvoral zpÄ›t do hostince. KdyĹľ jsem se vrĂˇtil, mÄ›l uĹľ Ĺ�ek hotovĂ© dvÄ› pare smlouvy, kterou jsem dobrovolnÄ› podepsal, aniĹľ bych si ji pĹ™eÄŤetl. Salmonides si vzal mĂ© penĂze a dal mi za nÄ› kus papĂru.

A to je vĹˇechno, na co si z onoho veÄŤera vzpomĂnĂˇm.

Saul mi o den pozdÄ›ji vyprĂˇvÄ›l, Ĺľe kdyĹľ se na mÄ› nĂˇhodou podĂval, sedÄ›l jsem u stolu sĂˇm a spal. Pak se s partou, se kterou sedÄ›l, rozlouÄŤil, pĹ™ehodil si mÄ› pĹ™es rameno, odnesl domĹŻ a uloĹľil do postele. NĂˇsledujĂcĂ den byl nejhroznÄ›jĹˇĂm dnem v mĂ©m ĹľivotÄ›.

Stud byl nejhorĹˇĂm bĹ™emenem, kterĂ© jsem kdy v ĹľivotÄ› nesl. Poklekl jsem pĹ™ed Eleasarem a vylil mu svĂ© srdce. ZatĂmco jsem se sklopenĂ˝m pohledem vyprĂˇvÄ›l, tiĹˇe naslouchal. VyprĂˇvÄ›l jsem mu, Ĺľe jsem se na veĹ™ejnosti opil, Ĺľe jsem setrval ve spoleÄŤnosti nahĂ˝ch dĂvek a nestydatĂ˝ch pohanĹŻ, Ĺľe jsem se nacpal vepĹ™ovĂ˝mi klobĂˇskami a dal Salmonidovi veĹˇkerĂ© svĂ© penĂze.

KdyĹľ jsem skonÄŤil, sedÄ›l Eleasar chvĂli mlÄŤky. Pak ze sebe vydal takovĂ˝ vĂ˝kĹ™ik, Ĺľe jsem se strachy zachvÄ›l. UdeĹ™il se v hruÄŹ, rval si vlasy a kĹ™iÄŤel: “ÄŚĂm jsem se provinil, Ăł Pane? V ÄŤem jsem pochybil? Nebyl to tenhle chlapec, v koho jsem sklĂˇdal nejvÄ›tĹˇĂ nadÄ›je, kdo se mÄ›l stĂˇt mĂ˝m nĂˇsledovnĂkem a bĂ˝t nejvÄ›tĹˇĂm rabĂnem v Judeji? ÄŚĂm jsem se jen provinil, Ăł Pane?”

Eleasar padl na kolena a hlasitÄ› oznamoval, jakĂ© neĹˇtÄ›stĂ jej postihlo. DĂˇval vinu sĂˇm sobÄ›, naĹ™Ăkal, Ĺľe jako uÄŤitel se—

126

lhal, Ĺľe zklamal Boha tĂm, Ĺľe dopustil, aby se jeho nejlepĹˇĂ ĹľĂˇk odchĂ˝lil z pravĂ© cesty.

Plakal jsem s nĂm, dokud mi slzy nepromoÄŤily rukĂˇvy a jĂˇ uĹľ nedokĂˇzal plakat. KdyĹľ uĹľ jsem jen bez slz vzlykal, podĂval jsem se na Eleasara a vidÄ›l v jeho tvĂˇĹ™i, jak velice trpĂ.

“Poskvrnil jsi nejsvÄ›tÄ›jĹˇĂ ZĂˇkon boĹľĂ/’ Ĺ™ekl nemilosrdnÄ›. “Davide ben Jono, svĂ˝m ÄŤinem jsi podupal Abrahamovy svazky a zostudil v oÄŤĂch boĹľĂch vĹˇechny Ĺ˝idy. CoĹľpak jsem ti nebyl dobrĂ˝m uÄŤitelem? Jak jsi mohl tak pobloudit a tak hluboce klesnout?”

Na Saula, kterĂ˝ se vĂnem neopil, vepĹ™ovĂ© maso odmĂtl a penĂze Ĺ�ekovi nedal, se Eleasar takĂ© zlobil, ale nebylo to totĂ©Ĺľ. Na Saula nebyl Eleasar tak hrdĂ˝ jako na mÄ›. NevidÄ›l v Saulovi nĂˇslednĂka svĂ©ho vlastnĂho vzneĹˇenĂ©ho ĂşĹ™adu a pokraÄŤovatele tradice. A proto takĂ© nebyl Saul ze Ĺˇkoly vypovÄ›zen. Jinak ale dopadl stejnÄ› jako jĂˇ. Eleasar povaĹľoval mĂ© hnusnĂ© hĹ™Ăchy za svou osobnĂ pohanu. Zklamal jsem ho a poĹˇpinil boĹľĂ ZĂˇkon. Pro mÄ› nesmÄ›la existoval milost.

Ve stejnĂ˝ den mÄ› Eleasar vykĂˇzal ze svĂ©ho domu a sloĹľil slib, Ĺľe ve mnÄ› uĹľ nikdy nebude vidÄ›t svĂ©ho syna. Sbalil jsem svĹŻj bÄ›dnĂ˝ majetek a potuloval se ulicemi, aniĹľ bych tuĹˇil, kam mĂˇm jĂt, nebo co si mĂˇm poÄŤĂt.

KdyĹľ za mnou zapadly dveĹ™e Eleasarova domu, jako by se ke mnÄ› obrĂˇtil zĂˇdy sĂˇm BĹŻh. Bez Eleasara a Ĺˇkoly, obtĂĹľen ostudou a s vÄ›domĂm, Ĺľe manĹľelstvĂ s Rebekkou, ani dalĹˇĂ Ĺľivot mezi Ĺ˝idy nepĹ™ichĂˇzejĂ v Ăşvahu, jsem vĂˇĹľnÄ› uvaĹľoval o tom, Ĺľe si vezmu Ĺľivot.

Ben cĂtil nÄ›co na tvĂˇĹ™i. KdyĹľ si ji otĹ™el, zjistil, Ĺľe to jsou slzy. ĂšÄŤinek DavidovĂ˝ch slov a hlubokĂ˝ dojem, kterĂ˝ na nÄ›m ÄŤetba zanechala, Bena pĹ™ekvapil. CĂtil se pod psa, jako by se Davidovo zoufalstvĂ pĹ™eneslo na nÄ›j. Musel pokraÄŤovat. Musel pĹ™eÄŤĂst poslednĂ dvÄ› ÄŤĂˇsti ĹˇestĂ©ho svitku. Ale oÄŤi mÄ›l zality slzami a nos mÄ›l plnĂ˝. PotĹ™eboval kapesnĂk.

Ben vstal od stolu a obrĂˇtil se. “BoĹľe mĹŻj!” uniklo mu.

Ve dveĹ™Ăch stĂˇla Angie. “Ahoj, Bene,” pozdravila ho nÄ›ĹľnĂ˝m hlasem.

“Angie, co tÄ› to napadlo se sem tak vplĂĹľit?” Chytil se za hruÄŹ.

“PromiĹ�, ale klepala jsem a klepala. VidÄ›la jsem svÄ›tlo ve

127

tvĂ©m oknÄ›. Ĺ�Ăkala jsem si, Ĺľe musĂĹˇ bĂ˝t doma. Tak jsem si svĂ˝m klĂÄŤem odemkla.”

“Jak dlouho tu stojĂĹˇ?”

“Dost dlouho na to, abych nÄ›kolikrĂˇt zakaĹˇlala a nikdo si mÄ› nevĹˇiml.”

“Angie…,” opakoval a zakroutil hlavou. “Na chvilku jsem zase bloudil po JeruzalĂ©mu…” Ben vzal kus papĂru, na kterĂ˝ naÄŤmĂˇral svĹŻj pĹ™eklad. “NevzpomĂnĂˇm si ani na to, co jsem tu napsal. JedinĂ©, na co si vzpomĂnĂˇm, je, Ĺľe jsem byl v JeruzalĂ©mÄ›…”

“Bene.”

ObrĂˇtil se k nĂ.

“Bene, kde jsi byl vÄŤera v noci?”

“VÄŤera v noci?” PĹ™ejel si rukama obliÄŤej. VÄŤera v noci, kdy to bylo? “Nech mÄ› chvĂli pĹ™emĂ˝Ĺˇlet… VÄŤera v noci jsem byl… byl jsem doma… ProÄŤ?”

Angie se odvrĂˇtila a pomalu pĹ™eĹˇla do temnĂ©ho obĂ˝vacĂho pokoje. RozhrnutĂ˝mi zĂˇvÄ›sy pronikala do mĂstnosti hvÄ›zdnatĂˇ noc, kolem vlĂˇdl mrazivĂ˝ klid. Ben chtÄ›l jĂt za nĂ, ale pĹ™ipadalo mu, Ĺľe ho psacĂ stĹŻl pĹ™itahuje magickou silou. KdyĹľ se podĂval pĹ™es rameno, padl jeho pohled na nepĹ™eloĹľenou ÄŤĂˇst ĹˇestĂ©ho svitku ozaĹ™ovanou stolnĂ lampou. V nitru cĂtil ledovou prĂˇzdnotu. Davidova slova ho ĂşplnÄ› zniÄŤila. NechtÄ›l se s Angie pouĹˇtÄ›t do diskuse. Musel zase zpÄ›t do JeruzalĂ©ma. “Bene,” obrĂˇtila se k nÄ›mu Angie. “VÄŤera veÄŤer jsem ti telefonovala a sluchĂˇtko zvedla nÄ›jakĂˇ Ĺľena.”

“CoĹľe? To nenĂ moĹľnĂ©. NejspĂĹˇ jsi vytoÄŤila ĹˇpatnĂ© ÄŤĂslo.”

“Ale ona se ohlĂˇsila jako ,byt doktora Messera’. Kolik si myslĂĹˇ, Ĺľe se vyskytuje v zĂˇpadnĂm Los Angeles doktorĹŻ MesserĹŻ?”

“Ale to je zvlĂˇĹˇtnĂ, Angie…” Zarazil se uprostĹ™ed vÄ›ty a promnul si ÄŤelo. “PoÄŤkej, uĹľ si vzpomĂnĂˇm. To byla nejspĂĹˇ Judy…”

“Judy!”

“Ano. JĂˇ jsem odeĹˇel koupit pizzu.”

“JakĂˇ Judy?” Angiin hlas znÄ›l o poznĂˇnĂ silnÄ›ji.

“To je jedna studentka. Jmenuje se Judy GoldenovĂˇ. PĹ™episovala tu pro mÄ› nÄ›co na stroji.”

“To je od nĂ pÄ›knĂ©.”

“Ale Angie, nevyvĂˇdÄ›j. Ĺ˝Ăˇrlivost ti nesluĹˇĂ. Jen pro mÄ› nÄ›co

128

pĹ™epsala, nic vĂc. OstatnÄ›, ani ty, ani nikdo jinĂ˝ nemĂˇ prĂˇvo mi pĹ™edpisovat, co smĂm dÄ›lat.”

“To je pravda.” AÄŤkoli nedokĂˇzal v pĹ™ĂĹˇeĹ™Ă rozeznat vĂ˝raz jejĂ tvĂˇĹ™e, umÄ›l si ho podle hlasu pĹ™edstavit. ChvÄ›la se a pokouĹˇela se zĹŻstat klidnĂˇ. Angie, kterĂˇ nikdy nepodlĂ©hala vĂˇĹˇnĂm a vĹľdy se ovlĂˇdala.

“Ty se chceĹˇ hĂˇdat? Proto jsi pĹ™iĹˇla?”

“Bene, pĹ™iĹˇla jsem, protoĹľe tÄ› miluji. Copak to nechĂˇpeĹˇ?”

“Jen ne tak melodramaticky. Studentka pro mÄ› pĹ™episuje pĹ™eklady a uĹľ si musĂme vzĂˇjemnÄ› dokazovat lĂˇsku. DobrĂ© nebe, Angie, copak mi nedokĂˇĹľeĹˇ vÄ›Ĺ™it a nechat to plavat?”

V mĂstnosti zavlĂˇdlo ohromenĂ© mlÄŤenĂ. Angie byla zmatenĂˇ a zaraĹľenĂˇ. DĹ™Ăve byl Ben zcela jednoduchĂ˝ ÄŤlovÄ›k. VĹľdycky vÄ›dÄ›la, jak zareaguje nebo co Ĺ™ekne. ProÄŤ se vĹˇechno tak najednou zmÄ›nilo?

ChabĂ˝m hlasem Ĺ™ekla: “HroznÄ› ses zmÄ›nil, Bene.”

“A ty vyvozujeĹˇ ĹˇpatnĂ© zĂˇvÄ›ry!” NervĂłznÄ› se zasmĂˇl. “Jestli se nÄ›kdo zmÄ›nil, mĂˇ drahĂˇ, pak jsi to ty. Nikdy jsem se ti nemusel ospravedlĹ�ovat. Nikdy jsi nevyĹľadovala velkolepĂ© pĹ™esvÄ›dÄŤovĂˇnĂ o mĂ© lĂˇsce. Co to do tebe najednou vjelo?”

PĹ™istoupila k nÄ›mu. KdyĹľ svÄ›tlo stolnĂ lampy ozĂˇĹ™ilo jejĂ tvĂˇĹ™, zahlĂ©dl Ben v jejĂch oÄŤĂch zvlĂˇĹˇtnĂ vĂ˝raz.

“Nejde o to, co do mÄ› najednou vjelo,” odvÄ›tila pomalu. “Jde o to, co vjelo do tebe. Nebo spĂĹˇ…” Sklouzla oÄŤima z jeho tvĂˇĹ™e a dĂvala se kamsi za jeho zĂˇda. “Nebo spĂĹˇ… kdo do tebe vjel.” KdyĹľ svraĹˇtila ÄŤelo, objevila se jĂ mezi oboÄŤĂm malĂˇ vrĂˇska. “HroznÄ› ses zmÄ›nil od chvĂle, co se objevily tyhle svitky. ZnĂˇm tÄ› uĹľ tĹ™i roky, Bene, a myslela jsem, Ĺľe tÄ› znĂˇm lĂ©pe neĹľ kdokoli jinĂ˝. Ale poslednĂ dny mi pĹ™ipadĂˇĹˇ jako ĂşplnĂ˝ cizinec. MyslĂm, Ĺľe tÄ› ztrĂˇcĂm, Bene, rychle tÄ› ztrĂˇcĂm a nevĂm, jak tÄ› zĂskat zpÄ›t.”

KdyĹľ Ben uvidÄ›l, jak Angie vytryskly slzy z oÄŤĂ, pĹ™itĂˇhl ji nĂˇhle k sobÄ› a pĹ™itiskl si jejĂ tvĂˇĹ™ ke krku. V tĂ© chvĂli jej zaplavila nevĂ˝slovnĂˇ hrĹŻza, pĹ™ipadalo mu, jako by stĂˇl na okraji velkĂ© ÄŤernĂ© propasti. DĂval se dolĹŻ, ale nevidÄ›l nic neĹľ ÄŤernoÄŤernou temnotu. PĹ™imkl se jako tonoucĂ k Angie a potĂˇcel se mezi rozumem a ĹˇĂlenstvĂm, mezi skuteÄŤnostĂ a noÄŤnĂ mĹŻrou. V tĂ© chvĂli poznal, Ĺľe i kdyĹľ se pokouĹˇĂ pevnÄ› drĹľet Angie, klouĹľe neustĂˇle dĂˇl pĹ™es okraj propasti.

129

!’

“NevĂm, Angie, co to se mnou je,” zamumlal zmatenÄ› do AngiinĂ˝ch voĹ�avĂ˝ch vlasĹŻ. “NedokĂˇĹľu ty svitky nechat plavat. PĹ™ipadĂˇ mi, jako kdyby… jako kdyby…4’

OdtĂˇhla se a pohlĂ©dla na nÄ›j s tvĂˇĹ™Ă zalitou slzami. “NeĹ™Ăkej to, Bene!”

“MusĂm, Angie. PĹ™ipadĂˇ mi, jako by mÄ›l David ben Jona na mÄ› vĂ˝sadnĂ prĂˇvo.4’

“Ne!” vykĹ™ikla. “DokĂˇĹľeĹˇ se ho zbavit. DokĂˇĹľeĹˇ to, Bene. A jĂˇ ti pĹ™itom pomohu.”

“Ale jĂˇ nechci, Angie. NedokĂˇĹľeĹˇ to pochopit? Od samĂ©ho zaÄŤĂˇtku mÄ› chtÄ›l vlastnit. A teÄŹ mÄ› mĂˇ. Nechci pĹ™ed nĂm utĂkat, Angie. Je tu, nedokĂˇĹľu mu uniknout. MusĂm zjistit, co se mi pokouĹˇĂ sdÄ›lit.44

PĹ™ed Benem zela ÄŤernĂˇ propast a on vÄ›dÄ›l, Ĺľe se do nĂ v pĹ™ĂĹˇtĂm okamĹľiku zĹ™ĂtĂ.

“UĹľ proti nÄ›mu nebudu bojovat, Angie. MusĂm se Davidovi zcela odevzdat. OdpovÄ›ÄŹ je v tÄ›chto svitcĂch, a jĂˇ ji musĂm najĂt.”

NeĹľ se Ben zĹ™Ătil do propasti zapomnÄ›nĂ a nechal skuteÄŤnost daleko za sebou, uslyĹˇel jeĹˇtÄ›, jak na nÄ›j zdĂˇlky Angiin hlas volĂˇ: “Miluji tÄ›, Bene. Tolik tÄ› miluji, Ĺľe bych za tebe dokĂˇzala zemĹ™Ăt. Ale neustĂˇle tÄ› ztrĂˇcĂm a ani netuĹˇĂm, proÄŤ. Kdyby to byla jinĂˇ Ĺľena, tĹ™eba ta Judy, pak bych vÄ›dÄ›la, jakĂ˝mi zbranÄ›mi se mĂˇm brĂˇnit. Ale jak mĂˇm bojovat proti duchovi?” OdvrĂˇtil se od nĂ, neboĹĄ na nÄ›j zaÄŤala znovu pĹŻsobit magickĂˇ pĹ™itaĹľlivost zbĂ˝vajĂcĂch fotografiĂ. Musel zpÄ›t k Davidovi.

“ProsĂm tÄ›, neodchĂˇzej ode mÄ›!” Ĺľadonila.

Ben se zhrozil sĂˇm sebe. PĹ™ipadalo mu, Ĺľe uĹľ nemĂˇ vlĂˇdu nad svĂ˝m tÄ›lem. PoprvĂ© za dobu trvĂˇnĂ jejich vztahu ukĂˇzala Angie svĂ© pravĂ© city. Pohled na jejĂ bledĂ© chvÄ›jĂcĂ se rty a oÄŤi s rozmazanĂ˝m lĂÄŤidlem ho podÄ›sil. JeĹˇtÄ› nikdy nezaĹľil, aby Angie udÄ›lala takovou scĂ©nu. Nikdy nevÄ›Ĺ™il, Ĺľe by toho byla schopnĂˇ. A pĹ™ece stĂˇla pĹ™ed nĂm ĹľadonĂcĂ, uslzenĂˇ. Za jinĂ˝ch okolnostĂ by na Bena Angiiny city hluboce zapĹŻsobily, ale teÄŹ zcela minuly cĂl.

“NedokĂˇĹľu na tom nic zmÄ›nit, Angie,” slyĹˇel se, jak Ĺ™ĂkĂˇ. “NeumĂm ti to vysvÄ›tlit, ale nemĂˇm v sobÄ› mĂsto na nic jinĂ©ho neĹľ na ty svitky. MusĂm si pĹ™eÄŤĂst Davidova slova. TrvĂˇ na tom.”

130

“A jĂˇ taky na nÄ›ÄŤem trvĂˇm, Bene. BoĹľe, co se to s tebou stalo?”

PĹ™esto od nĂ musel odejĂt. Opustil Davida ben Jonu na pokraji sebevraĹľdy, uprostĹ™ed bĂdy a beznadÄ›je. Musel se k nÄ›mu vrĂˇtit. PotĹ™eba pokraÄŤovat ve ÄŤtenĂ jej pĹ™emohla. NedokĂˇzal se postavit Davidovu vlivu.

Ben znovu usedl k psacĂmu stolu a sklonil se nad aramejskĂ˝mi pĂsmeny. Ani nezaslechl, jak Angie tiĹˇe opustila byt.

Na hornĂm okraji dalĹˇĂ fotografie bylo napsĂˇno: “Moje neĹˇtÄ›stĂ se nedĂˇ popsat slovy.” Pak David lĂÄŤil svĂ© osamÄ›nĂ a zoufalstvĂ, kdyĹľ se potĂˇcel ulicemi JeruzalĂ©ma, bez pĹ™Ăˇtel, nemaje mĂsta, kam by mohl jĂt a - co bylo nejhorĹˇĂ - opuĹˇtÄ›n Bohem.

“Pro jedinĂ˝ okamĹľik slabosti jsem ztratil vĹˇe, o co jsem usiloval; zostudil sebe i svou rodinu, ztratil zenu, kterou jsem miloval a byl opuĹˇtÄ›n Bohem. Mohlo existovat ĹľalostnÄ›jĹˇĂ stvoĹ™enĂ, kterĂ© by bylo vĂce hodno opovrĹľenĂ, neĹľli jĂˇ?”

Na tomto mĂstÄ› sloĹľil Ben hlavu do dlanĂ a rozplakal se. Plakal, jako by on sĂˇm byl tĂm, kdo bloudĂ osamÄ›lĂ˝ a opuĹˇtÄ›nĂ˝, bez pĹ™Ăˇtel a rodiny ulicemi JeruzalĂ©ma, kdo zostudil jmĂ©no svĂ©ho otce a provinil se vĹŻÄŤi svĂ˝m milovanĂ˝m; jako by on, Ben Messer, byl zodpovÄ›dnĂ˝ za to, Ĺľe mu je od tohoto okamĹľiku odepĹ™ena boĹľĂ lĂˇska.

Rvalo mu to srdce. Bylo mu pod psa. TĂm, Ĺľe Ben Messer vzal na sebe Davidovo utrpenĂ, proĹľil jeĹˇtÄ› jednou onen straĹˇlivĂ˝ den pĹ™ed dvÄ›ma tisĂci lety.

KdyĹľ uĹľ nedokĂˇzal unĂ©st tĂhu Davidova bĹ™emene, vyskoÄŤil a vrhl se slepÄ› k telefonu. AniĹľ by o tom uvaĹľoval, vytĂˇÄŤel ÄŤĂslo a kdyĹľ se ozvala, Ĺ™ekl hlasem, kterĂ˝ mu nepatĹ™il: “Judy, prosĂm vĂˇs, pĹ™ijÄŹte. PotĹ™ebuji vĂˇs…”

131

Kapitola desĂˇtĂˇ

Moje neĹˇtÄ›stĂ se nedĂˇ slovy popsat. CoĹľpak kdy existovala uboĹľejĹˇĂ zrĹŻda neĹľ jĂˇ, vÄ›tĹˇĂ ostuda lidstva ? V opilosti jsem se obrĂˇtil k tĂłĹ™e zĂˇdy a znesvÄ›til jejĂ zĂˇkony. Bylo zcela spravedlivĂ©, Ĺľe se BĹŻh ode mÄ› odvrĂˇtil. Jako omĂˇmenĂ˝ jsem se potĂˇcel ulicemi s uzlĂÄŤkem svĂ©ho nepatrnĂ©ho majetku. Byl jsem zcela zmatenĂ˝ a nemÄ›l jsem potuchu, kam se vrtnout. Do Magdaly jsem se vrĂˇtit nemohl, neboĹĄ bych tĂm znĂˇsobil ostudu, jeĹľ dopadla na hlavu mĂ© rodiny. KromÄ› toho jsem vÄ›dÄ›l, Ĺľe by mÄ› otec bez milosti vyhnal. NeodvĂˇĹľil jsem se jĂt ke svĂ© sestĹ™e a pĹ™ivodit ostudu i jejĂmu domu. NemÄ›l jsem penĂze na pokoj v hostinci, nemÄ›l jsem ani prostĹ™edky na to, abych mohl opustit Judeu. NemÄ›l jsem talent ani povolĂˇnĂ, kterĂ˝m bych se uĹľivil. Nemohl jsem se ani zastavit u nÄ›ĹľnĂ© Rebekky, abych na ni pohlĂ©dl. A nejstraĹˇnÄ›jĹˇĂ bylo, Ĺľe mÄ› opustil BĹŻh. Pro jedinĂ˝ okamĹľik slabosti jsem ztratil vĹˇechno, oÄŤ jsem usiloval; zostudil sebe i svou rodinu, ztratil Ĺľenu, kterou jsem miloval a byl opuĹˇtÄ›n Bohem. Mohlo existovat uboĹľejĹˇĂ stvoĹ™enĂ, kterĂ© by bylo vĂce hodno opovrĹľenĂ, neĹľli jĂˇ?

MÄ›l jsem jen dvÄ› moĹľnosti: buÄŹ zĹŻstat ve mÄ›stÄ› a Ĺľebrat o almuĹľnu, nebo jĂt na venkov a doufat, Ĺľe si pĹ™i polnĂch pracĂch vydÄ›lĂˇm na ĹľivobytĂ. Ĺ˝ĂˇdnĂˇ z tÄ›ch moĹľnostĂ nebyla povzbuzujĂcĂ a jĂˇ si z celĂ©ho srdce pĹ™Ăˇl, abych se vĹŻbec nenarodil.

CelĂ˝ den jsem se potĂˇcel cizĂmi ulicemi a pĹ™itom jsem se dostal i do neznĂˇmĂ˝ch ÄŤĂˇstĂ mÄ›sta. VyÄŤerpĂˇn chĹŻzĂ jsem k veÄŤeru klesl u studny, kde prĂˇvÄ› nÄ›kolik Ĺľen ÄŤerpalo vodu. Jejich pohled mi pĹ™ipomnÄ›l dny, kterĂ© jsem strĂˇvil doplĹ�ovĂˇnĂm zĂˇsob vody v EleasarovÄ› domÄ›, a dobu, kdy jsem dokĂˇzal nano-132

sit vodu za stejnou dobu i vdovÄ›. Ĺ ekely, kterĂ© mi zaplatila, byly mezi tÄ›mi, kterĂ© jsem ĂşplnÄ› bezhlavÄ› dal pĹ™edchozĂ noci Salmonidovu A tato myĹˇlenka mÄ› naplnila hoĹ™kou bolestĂ.

KdyĹľ jsem sedÄ›l na okraji studny a rozhlĂĹľel se kolem, naĹˇel jsem vĂ˝chodisko ze svĂ© beznadÄ›jnĂ© situace v ÄŤernĂ˝ch usazeninĂˇch na jejĂm dnÄ›. ZemĹ™Ăt by bylo snadnĂ©, tak snadnĂ©. Ĺ˝ivot uĹľ pro mÄ› stejnÄ› nemÄ›l smysl, zaplatĂm svou bĂdu smrtĂ. StaÄŤĂ, kdyĹľ se pustĂm a spadnu dolĹŻ…

ZadrĹľel mÄ› hlas nÄ›jakĂ© Ĺľeny. UĹľ naÄŤerpala vodu a byla na odchodu. Najednou se zastavila a pozorovala mÄ›. “DobrĂ˝ veÄŤer, bratĹ™e, jsi v poĹ™Ăˇdku? VypadĂˇĹˇ unavenÄ›, ” slyĹˇel jsem, jak Ĺ™ĂkĂˇ.

Letmo jsem se ohlĂ©dl pĹ™es rameno, abych vidÄ›l, s kĂ˝m rozmlouvĂˇ, a protoĹľe jsem nikoho nezahlĂ©dl, pĹ™ekvapenÄ› jsem se na ni podĂval. Byla to starĂˇ Ĺľena, moĹľnĂˇ starĹˇĂ neĹľ moje matka, a pĹ™esto statnĂˇ a dobĹ™e obleÄŤenĂˇ.

PĹ™istoupila ke mnÄ›. “Jsi v poĹ™Ăˇdku?” zeptala se znovu.

Napadlo mÄ›, Ĺľe vlastnÄ› nenĂ divu, Ĺľe na mÄ› promluvila. Nemohla pĹ™ece o mĂ© hanbÄ› nic vÄ›dÄ›t. “NenĂ mi dobĹ™e, ” odvÄ›til jsem. “A jsem na smrt unavenĂ˝. “

“A nejspĂĹˇ i hladovĂ˝?” JejĂ hlas znÄ›l dobrosrdeÄŤnÄ›.

A tak jsem jĂ odpovÄ›dÄ›l: “NeĹľli se nade mnou slitujete, dobrĂˇ Ĺľeno, musĂm vĂˇs varovat. Jsem mrzkĂ˝ chlap, vyvrĹľenec vlastnĂ rodiny. Neexistuje muĹľ, kterĂ©ho bych mohl nazvat svĂ˝m pĹ™Ătelem, nenĂ Ĺľeny, kterĂˇ by mÄ› nazĂ˝vala bratrem. “

PĹ™esto Ĺ™ekla: “MÄ› nezajĂmĂˇ, co jsi udÄ›lal. JĂˇ jen vidĂm, Ĺľe jsi unavenĂ˝ a hladovĂ˝. V mĂ©m domÄ› je spousta jĂdla a mĂsto, kde mĹŻĹľeĹˇ pĹ™espat. Budu rĂˇda, kdyĹľ pĹŻjdeĹˇ se mnou. ” Zaprotestoval jsem podruhĂ©: ” Vyobcovali mÄ›, dobrĂˇ Ĺľeno. VpustĂte do domu prokletĂ©ho ÄŤlovÄ›ka. “

Ale ona odvÄ›tila: “Bohu nĂˇleĹľĂ tÄ› soudit, ne mnÄ›. “

A jĂˇ jĂ protiĹ™eÄŤil potĹ™etĂ: “Vzala byste do domu jedovatĂ©ho hada?”

A ona se zasmĂˇla a pronesla: “Ani jedovatĂ hadi nehledajĂ svĂ© obÄ›ti mezi svĂ˝mi. “

PĹ™ĂliĹˇ malĂˇtnĂ˝ na to, abych se s nĂ dĂˇle pĹ™el, a s lĂˇkavou vyhlĂdkou na jĂdlo jsem Ĺľenu doprovodil domĹŻ. Tam jsem se setkal s Ĺ™adou lidĂ, kteĹ™Ă mÄ› brali jako svĂ©ho a lĂˇmali se mnou chlĂ©b. Byli to zboĹľnĂ Ĺ˝idĂ©, kteĹ™Ă nosili bezvadnÄ› bĂlĂˇ roucha a na ÄŤele a rukou modlitebnĂ Ĺ™emĂnky. Ten veÄŤer mi poskytli ro-133

hoĹľ na spanĂ a nabĂdli, abych zĹŻstal tak dlouho, dokud budu chtĂt.

Ale za krĂˇtkou dobu jsem se rozhodl, Ĺľe Miriamin dĹŻm - tak se ta dobrĂˇ Ĺľena jmenovala - zase opustĂm, neboĹĄ jeho obyvatelĂ© byli poÄŤestnĂ lidĂ©, kteĹ™Ă se modlili, dokud mÄ›li cit v kolenou. CĂtil jsem, Ĺľe je moje pĹ™Ătomnost poskvrĹ�uje. Ani jedinkrĂˇt se nepokusili vyzvÄ›dÄ›t, jakĂ˝ ostudnĂ˝ ÄŤin jsem spĂˇchal. VĹŻbec se mnou nejednali jako s cizincem, naopak mi pĹ™ipadalo, Ĺľe majĂ starost o mĂ© zdravĂ. KdyĹľ jsem jim o dva dny pozdÄ›ji oznĂˇmil, Ĺľe odchĂˇzĂm, na nic se mÄ› neptali. MĂsto toho mi dali poĹľehnĂˇnĂ a strÄŤili do kapsy pĂˇr ĹˇekelĹŻ.

Tak jsem naÄŤerpal odvahu k tomu, abych zaÄŤal novĂ˝ Ĺľivot, o sebevraĹľdÄ› jsem jiĹľ neuvaĹľoval. AÄŤkoliv jsem se ani v nejmenĹˇĂm nepovaĹľoval za hodnĂ©ho pĹ™edstoupit pĹ™ed tvĂˇĹ™ boĹľĂ, nebo ĹľĂt mezi Ĺ˝idy, klid a dobrĂˇ strava mi propĹŻjÄŤily sĂlu a rozhodnost jĂt vstĹ™Ăc nejistĂ© budoucnosti.

V den, kdy jsem opouĹˇtÄ›l Miriamin dĹŻm, jsem dostal nĂˇpad. Za jeden Ĺˇekel jsem zakoupil list papyru a Ĺˇel na trĹľiĹˇtÄ›. Tam jsem rozloĹľil svĹŻj pĹ™ehoz na zem, posadil se na nÄ›j a hlasitÄ› vykĹ™ikoval na kolemjdoucĂ, Ĺľe jsem pĂsaĹ™. Mzda byla hubenĂˇ a hodiny sezenĂ dlouhĂ© a ĂşnavnĂ©. PĹ™esto to byl jedinĂ˝ zpĹŻsob, jak jsem mohl po svĂ©m vyobcovĂˇnĂ z Eleasarova domu pĹ™eĹľĂt. Za Miriaminy Ĺˇekely jsem kupoval listy papyru a dĂky svĂ©mu vzdÄ›lĂˇm jsem mohl psĂˇt. A tak jsem si po nĂˇsledujĂcĂ tĂ˝dny mohl pronajmout v blĂzkĂ©m hostinci pokoj a dopĹ™Ăˇt si kaĹľdĂ˝ den jĂdlo.

A pĹ™esto jsem byl hluboce neĹˇĹĄastnĂ˝. PĹ™estal jsem si ÄŤesat vlasy a nechal rozpadat odÄ›v. UĹľ nikdy nebudu moci nÄ›jakĂ©ho muĹľe nazvat svĂ˝m pĹ™Ătelem, nikdy se uĹľ nebudu moci podĂvat na Ĺľenu, kterou miluji. Po celĂ˝ Ĺľivot budu jen ubohĂ˝m pĂsaĹ™em mezi vĂ˝kaly a mouchami na trĹľiĹˇti. ZaĹ™adĂm se mezi bezejmennĂˇ stvoĹ™enĂ, kterĂˇ taky BĹŻh opustil

Jednoho dne, kdyĹľ jsem se potil na slunci a ĹˇpĂna se vpĂjela do mĂ© kĹŻĹľe, jsem zahlĂ©dl okraj dĹŻvÄ›rnÄ› znĂˇmĂ©ho pĹ™ehozu. KdyĹľ jsem vzhlĂ©dl, nevÄ›Ĺ™il jsem svĂ˝m vlastnĂm oÄŤĂm, neboĹĄ to byl Saul, kterĂ˝ se na mÄ› usmĂval. ” ProsĂm tÄ›, odejdi,” zvolal jsem a snaĹľil se skrĂ˝t pĹ™ed jeho pohledem. Ale Saul poklekl do prachu a vĂˇĹľnÄ› se na mÄ› podĂval. Pak pravil: “MĹŻj drahĂ˝ bratĹ™e, prohledal jsem celĂ© mÄ›sto, abych tÄ› nalezl Neminul

134

den, abych neprochĂˇzel davy lidĂ v nadÄ›ji, Ĺľe mezi nimi spatĹ™Ăm svĂ©ho vÄ›rnĂ©ho Davida. Tolik jsem tÄ› postrĂˇdal!1’

KdyĹľ mÄ› chtÄ›l obejmout, odstrÄŤil jsem ho a zvolal: “NezneÄŤiĹˇĹĄuj se mou pĹ™ĂtomnostĂ. Nech mÄ› na pokoji a jdi svou cestou. Modlil jsem se, abys na mÄ› zapomnÄ›l a aby mÄ› mĂˇ rodina mÄ›la za mrtvĂ©ho. NeĹ™Ăkej jim, Ĺľe jsi mÄ› naĹˇel, Saule!”

Jeho hlas znÄ›l smutnÄ›, kdyĹľ mi odpovĂdal “SkuteÄŤnÄ› si myslĂ, Ĺľe jsi mrtev, neboĹĄ tÄ› jiĹľ tĹ™i mÄ›sĂce nikdo nevidÄ›l, ani o tobÄ› neslyĹˇel. NepotkĂˇvali jsme tÄ› na ulicĂch ani ve ChrĂˇmu pĹ™i modlitbĂˇch. Jen nĂˇhodou jsem dnes shlĂ©dl ke svĂ˝m nohĂˇm a poznal svĂ©ho bratra. “

“Nemohu jĂt do ChrĂˇmu, Saule, neboĹĄ bych se nikdy neopovĂˇĹľil znesvÄ›tit boĹľĂ pĹŻdu. PovÄ›z mi, co si o tom vĹˇem myslĂ mĹŻj otec?”

“To, co se stalo, jej hluboce zasĂˇhlo, Davide. Ale pĹ™esto se kaĹľdĂ˝ den modlĂ, aby ses vrĂˇtil domĹŻ. “

Bylo to zvlĂˇĹˇtnĂ, ale moje srdce netĂĹľila obava z nĂˇzoru mĂ©ho otce. “A Eleasar?” zeptal jsem se.

” V den, kdy jsi odeĹˇel, si rval Eleasar vlasy z hlavy a oblĂ©kl smuteÄŤnĂ odÄ›v. NosĂ jej dodnes a ani jednou nevyslovil tvĂ© jmĂ©no. Ale modlĂ se dvakrĂˇt tolik, Davide, a slĂ˝chĂˇvĂˇm jej dlouho do noci plakat. PotĂ©, co jsi nĂˇs opustil, Ĺľijeme jako v domÄ› smutku. Davide, miluji tÄ› jako vlastnĂho bratra; nedokĂˇĹľu bez tebe ĹľĂt. ProsĂm tÄ›, vraĹĄ se zpĂˇtky!u

JĂˇ jsem vĹˇak vÄ›dÄ›l, Ĺľe to je nemoĹľnĂ©, neboĹĄ Eleasar byl hrdĂ˝ muĹľ, a jĂˇ zhanobil jeho zĂˇkon.

NeĹľli Saul odeĹˇel, musel mi slĂbit, Ĺľe o mnÄ› ani o naĹˇem setkĂˇnĂ nikomu nepovĂ a Ĺľe se uĹľ nevrĂˇtĂ. Dal mi svĂ© slovo.

Uplynul celĂ˝ mÄ›sĂc, neĹľ jsem dostal dalĹˇĂ nĂˇvĹˇtÄ›vu. Mezi pouliÄŤnĂmi obchodnĂky, ĹľebrĂˇky a osly mÄ› objevila Rebekka, kterĂˇ takĂ© prohledĂˇvala mÄ›sto, aby mÄ› naĹˇla. Poklekla pĹ™ede mnou a prosila mÄ›, abych se vrĂˇtil zpÄ›t. Pravila: “JĂˇ tÄ› miluji, Davide ben Jono, a nesnesu, abys Ĺľil dĂˇle tĂmto zpĹŻsobem. PojÄŹ se mnou domĹŻ. MĹŻj otec a jĂˇ tÄ› rĂˇdi pĹ™ijmeme. “

JĂˇ jsem vĹˇak vÄ›dÄ›l, Ĺľe to je nemoĹľnĂ©, neboĹĄ jsem pomyslel na Eleasara, kterĂ˝ byl hrdĂ˝ muĹľ, a jehoĹľ zĂˇkon jsem zhanobil.

Byl jsem nĂˇvĹˇtÄ›vou Rebekky a pohledem na slzy v jejĂch milovanĂ˝ch oÄŤĂch tak duĹˇevnÄ› rozvrĂˇcen, cĂtil jsem se tak mizernÄ›, Ĺľe jsem se vzdal vĂ˝hodnĂ©ho mĂsta na trĹľiĹˇti a usadil se

135

stranou u mÄ›stskĂ˝ch zdĂ, kde mÄ› nemohl nikdo najĂt, kam vĹˇak takĂ© chodilo mĂ©nÄ› zĂˇkaznĂkĹŻ.

Jednoho dne, kdyĹľ jsem sedÄ›l v blĂˇtÄ› obletovĂˇn mouchami a ukusoval z kousku tvrdĂ©ho sĂ˝ra, zastavil nĂˇhle pĹ™ede mnou vysokĂ˝ skromnÄ› odÄ›nĂ˝ muĹľ. MÄ›l slunce v zĂˇdech, takĹľe jsem vidÄ›l jen obrysy jeho postavy. “Jak vysokĂ˝ honorĂˇĹ™ poĹľadujeĹˇ?” zeptal se mÄ›.

“Jeden Ĺˇekel za papyrus a dopis, mistĹ™e, a dva Ĺˇekely pro vĹŻdce karavany.”

“Jak daleko dokĂˇĹľeĹˇ dopis poslat? ” ptal se dĂˇle.

“MĂˇm spojenĂ s muĹľi, kteĹ™Ă cestujĂ aĹľ do DamaĹˇku, Alexandrie a dokonce az do Ĺ�Ăma. KdyĹľ byste chtÄ›l poslat dopis dĂˇl, tĹ™eba do Galileje nebo BritĂˇnie, musel byste se ohlĂ©dnout po nÄ›kom jinĂ©m.”

“MĹŻj dopis nemusĂ jĂt nikam daleko, ” odvÄ›til, “a je to takĂ© velice krĂˇtkĂ˝ dopis.”

“PĹ™esto vĂˇs bude stĂˇt jeden Ĺˇekel, mistĹ™e, ” Ĺ™ekl jsem na to.

“BudiĹľ, jak chceĹˇ, ” odpovÄ›dÄ›l a odkaĹˇlal si, aby zaÄŤal diktovat.

Plivl jsem na inkoustovĂ˝ kĂˇmen a namoÄŤil ĹˇpiÄŤku svĂ©ho brka. Pak jsem drĹľel ruku nad papyrem, pĹ™ipraven k psanĂ.

“Tento dopis je urÄŤen mĂ©mu synu Davidovi, kterĂ˝ Ĺľije v JeruzalĂ©mÄ›, ” zaÄŤal tichĂ˝m hlasem. ” Chci mu Ĺ™Ăci: MĹŻj synu, spĂˇchal jsem nepravost. KdyĹľ jsem jmĂ©nem Boha vyĹ™kl rozsudek, zachoval jsem se jako jeĹˇitnĂ˝ a rouhavĂ˝ ÄŤlovÄ›k. Ne mnÄ›, ale Bohu nĂˇleĹľelo tÄ› soudit, a pĹ™esto jsem to ve svĂ© pĂ˝Ĺˇe udÄ›lal Miloval jsem tÄ› vĂce neĹľ svĂ© vlastnĂ syny, neboĹĄ jsi byl ostwvtipnĂ˝ a prokazoval jsi vynikajĂcĂ nadĂˇnĂ pro boĹľĂ ZĂˇkon. Byl jsem sobeckĂ˝ a myslel jsem jedinÄ› na to, jak proslavĂĹˇ mĂ© jmĂ©no, aĹľ tÄ› jednou pĹ™ijmou do ChrĂˇmu jako znalce PĂsma. KdyĹľ jsi se dopustil Ĺ™eÄŤenĂ˝ch hĹ™ĂchĹŻ, povaĹľoval jsem to za osobnĂ pohanu - ne za pohanu BoĹľĂ. A to bylo zcela nesprĂˇvnĂ©. Byl jsem slabĂ˝ a jeĹˇitnĂ˝ a svĂ˝m sobeckĂ˝m zahoĹ™klĂ˝m jednĂˇnĂm jsem svĂ© rodinÄ› pĹ™ivodil trĂˇpenĂ. A svĂ˝m rozhoĹ™ÄŤenĂm jsem tÄ› pĹ™imÄ›l, aby ses vzdĂˇlil ChrĂˇmu a ukĂˇzal Bohu zĂˇda. TeÄŹ tÄ› prosĂm, Davide, aby ses vrĂˇtil zpÄ›t a prominul starĂ©mu uÄŤiteli jeho pĂ˝chu.”

Ĺ okovĂˇn jsem mlÄŤky vzhlĂ©dl k Eleasarovi. TeÄŹ, kdyĹľ se mi rĂ˝soval proti slunci, mi pĹ™ipadal jeĹˇtÄ› hubenÄ›jĹˇĂ neĹľ kdykoli

136

pĹ™edtĂm, ĂşplnÄ› kĹ™ehkĂ˝. Hlas se mu chvÄ›l, oÄŤi mÄ›l obrĂˇcenÄ› k nebi.

KdyĹľ jsem chtÄ›l polĂbit lem jeho roucha, sklonil se Eleasar ke mnÄ› a pĹ™itiskl mÄ› k sobÄ›. A pak jsme se objali, jak se na otce se synem patĹ™Ă. Byl tak vyzĂˇblĂ˝ v mĂ©m nĂˇruÄŤĂ, najednou mi pĹ™ipadal malĂ˝. DĹ™Ăve jsem si jeho vzrĹŻstu nevĹˇiml a takĂ© jsem nikdy nezpozoroval, Ĺľe jsem vÄ›tĹˇĂ neĹľli on.

“MusĂĹˇ se se mnou vrĂˇtit do ChrĂˇmu, ” Ĺ™ekl mi se slzami radosti v oÄŤĂch, “a stĂˇt se znovu mĂ˝m ĹľĂˇkem.” Ale jĂˇ odvÄ›til: ” Chci se s vĂˇmi vrĂˇtit do ChrĂˇmu, rabĂne, ale jen jako prostĂ˝ ÄŤlen obce, ne jako vĂˇĹˇ ĹľĂˇk. To, co se stalo, se nedĂˇ odestĂˇt. Ta straĹˇlivĂˇ noc pĹ™ed Ĺˇesti mÄ›sĂci mi otevĹ™ela oÄŤi a ukĂˇzala, Ĺľe nejsem hoden toho, abych byl nazĂ˝vĂˇn ĹľĂˇkem ZĂˇkona. Pojedl jsem vepĹ™ovĂ©ho masa a zĂral na nahotu mladĂ˝ch dÄ›vÄŤat. Ve svĂ© ĹľĂˇdostivosti po penÄ›zĂch jsem zapomnÄ›l na Boha a na Izrael, a to se nedĂˇ napravit. Saul je dobrĂ˝m ĹľĂˇkem, on ZĂˇkon miluje. Nikdy by se nedopustil hanebnosti, kterĂ© jsem propadl onĂ© noci, neboĹĄ je silnÄ›jĹˇĂ neĹľli jĂˇ. ZnÄ›j udÄ›lejte pĹ™ĂkladnĂ©ho muĹľe, Eleasare, neboĹĄ je toho vĂce hoden. ” Dlouho jsme stĂˇli u brĂˇny a plakali si vzĂˇjemnÄ› na ramenou. KdyĹľ jsme pak pĹ™iĹˇli domĹŻ, zavlĂˇdla v jeho rodinÄ› i mezi ostatnĂmi ĹľĂˇky velikĂˇ radost. PotĂ©, co jsem si oblĂ©kl ÄŤistĂ˝ odÄ›v a omyl nohy vĹˇech pĹ™ĂtomnĂ˝ch, vyprĂˇvÄ›l nĂˇm rabĂn Eleasar pĹ™ĂbÄ›h ztracenĂ©ho syna.

NĂˇsledujĂcĂho dne jsem se setkal s Rebekkou.

Judy musela nÄ›kolikrĂˇt zaklepat, neĹľ jĂ Ben otevĹ™el. Byl pĹ™ekvapenĂ˝, Ĺľe ji vidĂ.

“NÄ›co nenĂ v poĹ™Ăˇdku?” zeptala se. “Vede se vĂˇm dobĹ™e?”

“JĂˇ… ano, jsem v poĹ™Ăˇdku.” Promnul si ÄŤelo a zamraÄŤenÄ› na ni pohlĂ©dl. “Mohu pro vĂˇs nÄ›co udÄ›lat?”

Judy se polekala, kdyĹľ vidÄ›la, jak je rozruĹˇenĂ˝, vyÄŤerpanĂ˝ a unavenĂ˝.

“Asi pĹ™ed hodinou jste mi telefonoval a prosil, abych pĹ™iĹˇla.”

PovytĂˇhl oboÄŤĂ. “JĂˇ?” Ben si znovu promnul ÄŤelo. “JĂˇ jsem vĂˇm…?”

“MĂˇm jĂt dĂˇl?”

“Ach, samozĹ™ejmÄ›! OvĹˇem!” KdyĹľ kolem nÄ›j proĹˇla do obĂ˝vacĂho pokoje, zavĹ™el dveĹ™e a pokouĹˇel se zoufale uspoĹ™Ăˇdat myĹˇlenky. Nebyla tu pĹ™ed nÄ›kolika minutami Angie?

137

“Kolik je hodin?” zeptal se mdlĂ˝m hlasem.

“Je deset, doktore Messere. PĹ™iĹˇla jsem tak rychle, jak to bylo moĹľnĂ©…4’ Judy uvidÄ›la temnĂ© kruhy pod jeho oÄŤima a vĹˇimla si, Ĺľe nemĂˇ brĂ˝le a Ĺľe mu svÄ›tlĂ© vlasy trÄŤĂ na vĹˇechny strany. “Vy si nevzpomĂnĂˇte na to, Ĺľe jste mi telefonoval?”

“JĂˇ…” Ben si masĂroval spĂˇnky. “JĂˇ… teÄŹ si vzpomĂnĂˇm. Ale byla tu pĹ™ece Angie. Ne, poÄŤkejte, ona odeĹˇla. PohĂˇdali jsme se a pak odeĹˇla. Ale to uĹľ je pĂˇr hodin! Ach, BoĹľe!”

Ben odspÄ›chal do kuchynÄ›, kde se chystal naplnit kĂˇvovar vodou. KdyĹľ si vĹˇiml, Ĺľe Judy stojĂ mezi dveĹ™mi za nĂm a pozoruje jej, pronesl: “To se nedĂˇ ani popsat, jak mÄ› ten poslednĂ svitek pohltil. PĹ™ipadĂˇ mi, jako bych vĹŻbec neexistoval. ZdĂˇ se mi, jako bych se pĹ™emĂstil o dva tisĂce let zpĂˇtky a Ĺľil jeĹˇtÄ› jednou DavidĹŻv Ĺľivot…”

“Dostal jste dnes dalĹˇĂ svitek?”

Ben se podĂval na Judy. PĹ™ipadalo mu, Ĺľe je to uĹľ celĂˇ vÄ›ÄŤnost, co se s nĂ vidÄ›l na univerzitÄ›. A zatĂm to bylo dnes odpoledne. Tolik se toho od tĂ© doby odehrĂˇlo: David pĹ™iĹˇel o svĂ© penĂze a upadl do nemilosti, takĹľe musel ĹľĂt jako ĹľebrĂˇk uprostĹ™ed jeruzalĂ©mskĂ© chĂˇtry.

“Ano, dnes jsem dostal ĹˇestĂ˝ svitek…”

“Jeto…”

Ben se podĂval na svĂ© chvÄ›jĂcĂ se ruce. “Ksakru, co se to se mnou dÄ›je? Nemohu uvÄ›Ĺ™it tomu, Ĺľe by na mÄ› ty svitky mÄ›ly takovĂ˝ vliv, Ĺľe tak nepĹ™imÄ›Ĺ™enÄ› reaguji. MusĂm se nejprve uklidnit.”

“ProÄŤ se neposadĂte a nenechĂˇte mÄ›, abych pĹ™ipravila kĂˇvu?”

Ben odeĹˇel z kuchynÄ› a za nÄ›kolik minut se vrĂˇtil s nÄ›kolika listy papĂru, na kterĂ© napsal svĹŻj pĹ™eklad. Se svraĹˇtÄ›lĂ˝m ÄŤelem ji pozoroval: “NedokĂˇĹľu si vzpomenout, co jsem sem vlastnÄ› napsal. Pomozte mi, Judy! NevzpomĂnĂˇm si, Ĺľe jsem popisoval tĹ™eba jedinĂ˝ z tÄ›chto listĹŻ. A pĹ™esto je na nich ĂşplnĂ˝ pĹ™eklad ĹˇestĂ©ho svitku!”

Vzala mu strĂˇnky z ruky a pĹ™eletÄ›la oÄŤima nepravidelnĂ©, takĹ™ka neÄŤitelnĂ© pĂsmo. “JeĹˇtÄ› nikdy mÄ› ĹľĂˇdnĂˇ vÄ›c tak nepohltila jako tohle,” pokraÄŤoval. “PonoĹ™il jsem se tak do prĂˇce, Ĺľe jsem ani nevnĂmal, co ÄŤtu. SpĂĹˇ jsem udĂˇlosti, kterĂ© tam jsou popisovanĂ©, skuteÄŤnÄ› proĹľĂval.”

Vzali ĹˇĂˇlky s kĂˇvou a pĹ™eklad a Ĺˇli ke svĂ˝m obvyklĂ˝m mĂs—

138

tĹŻm na gauÄŤi. Judy vyklouzla z bot a pohodlnÄ› se uvelebila k dlouhĂ©mu ÄŤtenĂ. Ben ji pĹ™itom sledoval. MÄ›l pocit urÄŤitĂ©ho bezpeÄŤĂ, kdyĹľ byla poblĂĹľ, jakĂ© s Angie nikdy nepocĂtil. Judy GoldenovĂˇ mÄ›la pozoruhodnou schopnost opravdu pochopit, co se v nÄ›m v souÄŤasnĂ© dobÄ› odehrĂˇvĂˇ, a prĂˇvÄ› to Ben potĹ™eboval.

ZatĂmco ÄŤetla, potĂˇceli se oba nÄ›kde mezi minulostĂ a souÄŤasnostĂ. Byl to neskuteÄŤnĂ˝ okamĹľik. NeboĹĄ Ben ve chvĂli, kdy se jejĂ oÄŤi ponoĹ™ily do textu, kterĂ˝ napsal, vÄ›dÄ›l, Ĺľe se Judy ocitla znovu v JeruzalĂ©mÄ›.

ZahledÄ›la se do prĂˇzdna, nechala strĂˇnky klesnout do klĂna. “To je fantastickĂ©… naprosto fantastickĂ©!” zaĹˇeptala.

Ben listy peÄŤlivÄ› posklĂˇdal a v hromĂˇdce poloĹľil na stolek. “TakĂ© jste to cĂtila?”

Judy se k nÄ›mu obrĂˇtila. OÄŤi mÄ›la doĹˇiroka otevĹ™enĂ© a zrcadlily se v nich scĂ©ny, kterĂ© prĂˇvÄ› pĹ™ed nĂ defilovaly. “Ano! CoĹľpak by to nÄ›kdo mohl nevnĂmat? PĹ™ipadĂˇ mi, jako kdyby tÄ›ch dva tisĂce let, kterĂ© nĂˇs oddÄ›lujĂ, vĹŻbec neexistovalo.”

“VidÄ›la jste JeruzalĂ©m? CĂtila jste ho?” Judy se podĂvala Benovi pĹ™Ămo do obliÄŤeje a na chvĂli zahlĂ©dl v jejĂch oÄŤĂch zmatek. PoprvĂ© od tĂ© doby, co ho navĹˇtĂvila u nÄ›j doma, si vĹˇimla, Ĺľe se zmÄ›nil.

“Co vidĂte, kdyĹľ ÄŤtete ta slova?” zeptala se a pozornÄ› pozorovala jeho tvĂˇĹ™.

“TotĂ©Ĺľ co vy. PĹ™eplnÄ›nĂ© ulice starĂ©ho JeruzalĂ©ma, zdi z jĂlovĂ˝ch cihel a do vĂ˝Ĺˇe ÄŤnĂcĂ budovy. VidĂm cizince v pestrĂ˝ch odÄ›vech na trĹľiĹˇti. UhlazenĂ© ulice Ĺ™ĂmskĂ© smetĂˇnky a zpustlĂ© chudinskĂ© ÄŤtvrti. SlyĹˇĂm zmÄ›ĹĄ hlasĹŻ mnoha lidĂ a cĂtĂm na tisĂc vĹŻnĂ a pachĹŻ. VnĂmĂˇm ĹľĂˇr slunce Judeje v zĂˇdech a krĂˇÄŤĂm prachem jeruzalĂ©mskĂ˝ch uliÄŤek.”

BÄ›hem Ĺ™eÄŤi Ben procital do novĂ©ho Ĺľivota. Jeho tvĂˇĹ™ zĂˇĹ™ila a jeho gesta oĹľĂvala. Judy slyĹˇela rozruĹˇenĂ v jeho hlase a pozorovala jiskru v jeho oÄŤĂch. A pozvolna si zaÄŤala uvÄ›domovat jednu vlastnost, kterou pĹ™edtĂm nepostĹ™ehla…

Ben svou gestikulacĂ a zpĹŻsobem vyjadĹ™ovĂˇnĂ pĹŻsobil jako ÄŤlovÄ›k vracejĂcĂ se z dalekĂ© cesty.

Judy pozvedla svĹŻj ĹˇĂˇlek a dlouho jej drĹľela u rtĹŻ. HorkĂˇ kĂˇva jĂ zahĹ™Ăˇla tvĂˇĹ™e a naplnila nos lahodnou vĹŻnĂ. ZatĂmco se—

139

dÄ›la a naslouchala Benovu lĂÄŤenĂ JeruzalĂ©ma, pĹ™emĂ˝Ĺˇlela o slovech Davida ben Jony a doĹˇla k nĂˇzoru, Ĺľe muĹľ vedle nĂ proĹˇel pĹ™emÄ›nou.

“Na co myslĂte?‘4 zeptal se jĂ nĂˇhle.

Ano, zĹ™etelnou pĹ™emÄ›nou. Mluvil nÄ›jak ĂşplnÄ› jinak…

“PĹ™edstavuji si obraz JeruzalĂ©ma, jak mi ho tu lĂÄŤĂte,” odvÄ›tila. “DokĂˇĹľete dĹŻkladnÄ› zaujmout.”

“To je Davidova zĂˇsluha, ne moje. DĂky nÄ›mu vidĂm vÄ›ci takovĂ©, jakĂ© skuteÄŤnÄ› jsou.” Dlouze povzdechl a obrĂˇtil se k nĂ s ĂşsmÄ›vem. “VĂte, co se mi na vĂˇs lĂbĂ? Ĺ˝e umĂte naslouchat. A vĂc. UmĂte se pĹ™izpĹŻsobit. NezĂˇleĹľĂ vĂˇm na tom, jestli si s vĂˇmi povĂdĂˇm, nebo ne. Kdybych chtÄ›l, mohl bych tu sedÄ›t mlÄŤky a vy byste se mnou sedÄ›la stejnÄ› trpÄ›livÄ› jako nynĂ. A kdybych se rozhodl promluvit, naslouchala byste mi. To je velmi vzĂˇcnĂˇ vlastnost, vĂte?”

Judy hledÄ›la stranou. Na poklony nebyla zvyklĂˇ. LichocenĂ se jĂ nepĹ™ĂjemnÄ› dotklo.

Ben na okamĹľik studoval jejĂ profil a pĹ™ipadalo mu, Ĺľe ji vidĂ poprvĂ©. Judy GoldenovĂˇ vlastnÄ› nebyla krĂˇsnĂˇ, ale mÄ›la zajĂmavou tvĂˇĹ™. VelkĂ© pĹ™emĂ˝ĹˇlivĂ© oÄŤi s dlouhĂ˝mi ÄŤernĂ˝mi Ĺ™asami. RovnĂ˝, ostĹ™e Ĺ™ezanĂ˝ nos a malĂˇ Ăşsta. HladkĂ© ÄŤernĂ© vlasy, kterĂ© mÄ›la vĹľdy peÄŤlivÄ› umytĂ© a lesklĂ©. Judy byla tichĂ©, trochu zvlĂˇĹˇtnĂ dÄ›vÄŤe. A Ben byl rĂˇd, Ĺľe ji mĂˇ u sebe.

“VĂte… Ĺ�Ăkal jsem si…” Ben nevÄ›dÄ›l, jak formulovat to, co mÄ›l na jazyku.

“Co jste si Ĺ™Ăkal?”

“Ĺ˝e moje rodina nejspĂĹˇ pĹ™ed dĂˇvnĂ˝mi a dĂˇvnĂ˝mi ÄŤasy opravdu patĹ™ila ke kmenu BenjaminĹŻ. MoĹľnĂˇ proto mÄ› pojmenovali Benjamin, a ne protoĹľe se tak jmenoval mĹŻj strĂ˝ÄŤek.”

“To je moĹľnĂ©. Kmeny LevisĹŻ, CohenĹŻ a ReubenĹŻ existujĂ dodnes. Jestli patĹ™Ăte ke kmeni BenjaminĹŻ, pak byste byl v dobrĂ© spoleÄŤnosti. PrvnĂ krĂˇl Izraele Saul pochĂˇzel z kmene BenjaminĹŻ.”

Ben pĹ™ikĂ˝vl. “Saul…,” zopakoval zvolna a v duchu vidÄ›l Davidova pĹ™Ătele. Jak se jejich pĹ™ĂˇtelstvĂ podobalo jeho vztahu pĹ™ed mnoha lety k Solomonovi! Existovala Ĺ™ada paralel: Solomon byl vÄ›tĹˇĂ neĹľ Ben; Solomon se ÄŤasto smĂˇl a umÄ›l dĂky svĂ©mu zpĹŻsobu chovĂˇnĂ rychle navĂˇzat pĹ™ĂˇtelstvĂ; Solomon zĹŻstal na rabĂnskĂ© Ĺˇkole, zatĂmco Ben si vybral jinou ĹľivotnĂ cestu.

140

“Jsme si tak podobnĂ… tak podobnĂ,” zamumlal Ben.

“Co jste Ĺ™Ăkal?”

“VzpomĂnĂˇm na jednoho bĂ˝valĂ©ho pĹ™Ătele, chlapce, kterĂ˝ se jmenoval Saul Liebowitz. Byli jsme si podobnÄ› blĂzcĂ jako David a Solomon.” Ben zakroutil hlavou. “Ne, chtÄ›l jsem Ĺ™Ăct jako David a Saul. Solomon bylo jmĂ©no mĂ©ho pĹ™Ătele.” Ben zĂral na svĂ© ruce a pĹ™emĂ˝Ĺˇlel o DavidovÄ› rozhodnutĂ nepokraÄŤovat ve studiu PĂsma. VzpomĂnal si na svou poslednĂ nĂˇvĹˇtÄ›vu v Brooklynu, kdy se pokouĹˇel Solomonovi vysvÄ›tlit, proÄŤ chce odejĂt z rabĂnskĂ© Ĺˇkoly.

“VĂte,” Ĺ™ekl Judy nakonec, ale spĂĹˇ mluvil sĂˇm k sobÄ›, “v dobÄ›, kdy jsem se rozhodl odejĂt studovat do Kalifornie, jsem vlastnÄ› nemÄ›l v Ăşmyslu setrvat v ĹľidovskĂ© vĂĹ™e. MyslĂm, Ĺľe jsem balamutil sĂˇm sebe. Nebo jsem se spĂĹˇ bĂˇl bĂ˝t upĹ™ĂmnĂ˝ jak k sobÄ›, tak i ke svĂ˝m pĹ™ĂˇtelĹŻm. Ĺ�ekl jsem Solomonovi, Ĺľe zĹŻstĂˇvĂˇm Ĺ˝idem, i kdyĹľ uĹľ nechci chodit do rabĂnskĂ© Ĺˇkoly. Ale nemyslel jsem to upĹ™ĂmnÄ›. KdyĹľ se ohlĂ©dnu zpÄ›t, mĂˇm pocit, Ĺľe jsem uĹľ tenkrĂˇt nechtÄ›l dĂˇle vyznĂˇvat Ĺľidovskou vĂru. VlastnÄ› jsem odtamtud nedokĂˇzal odejĂt dostateÄŤnÄ› rychle.”

ZamraÄŤenÄ› pozoroval Judy: “VĂte, Ĺľe jsem byl vĹľdycky potajĂ ĹˇĹĄastnĂ˝, Ĺľe nevypadĂˇm jako Ĺ˝id?”

“Ach, prosĂm vĂˇs…”

“Je to tak. A nikdo z mĂ˝ch pĹ™Ăˇtel nevĂ, Ĺľe jsem Ĺ˝id. Je to jako pĹ™ĂsnÄ› utajovanĂ© rodinnĂ© tajemstvĂ, jako mrtvola ve sklepÄ›, kterĂˇ hnije a prĂˇchnivĂ a pĂˇchne k nebesĹŻm. Ach, BoĹľe!” Vstal. “To je ĹˇĂlenĂ©! SedĂm tady a zase vĂˇm svÄ›Ĺ™uji svĂˇ nejvnitrnÄ›jĹˇĂ a nejtemnÄ›jĹˇĂ tajemstvĂ. DokĂˇĹľu si pĹ™edstavit, co si teÄŹ o mnÄ› myslĂte.”

“Ne, to nedokĂˇĹľete,” odvÄ›tila jemnÄ›.

Ben na ni pohlĂ©dl. Bylo to tu znovu, tak zvlĂˇĹˇtnĂ potĹ™eba mĂt Judy Goldenovou po svĂ©m boku; slabĂˇ prchavĂˇ myĹˇlenka, kterĂˇ se rychle rozplynula dĹ™Ăve, neĹľ ji stihl zachytit. NepĹ™Ăsahal si uĹľ jednou, Ĺľe jĂ o pĹ™ĂĹˇtĂm svitku neĹ™ekne? NepĹ™edsevzal si pevnÄ›, Ĺľe se jĂ uĹľ nebude s niÄŤĂm svÄ›Ĺ™ovat? Co to bylo, ptal se sĂˇm sebe, jakĂˇ bezejmennĂˇ touha pĹ™emohla jeho rozum a pĹ™imÄ›la jej, aby ji k sobÄ› pozval?

Ben znovu zakroutil hlavou. MyĹˇlenka uletÄ›la dĹ™Ăve, neĹľ po nĂ mohl sĂˇhnout. MÄ›lo to nÄ›co spoleÄŤnĂ©ho s Davidem…

Ben se od nĂ odvrĂˇtil a zaÄŤal pĹ™echĂˇzet dlouhĂ˝mi kroky

141

mĂstnostĂ. Pochodoval pĹ™ed Judy sem a tam jako prĂˇvnĂk pĹ™ed porotou, jeho duch vĹˇak neustĂˇle pĹ™elĂ©tal z jednĂ© myĹˇlenky na druhou. Ty rychlĂ© zmÄ›ny nĂˇlady byly nekontrolovatelnĂ© a nevypoÄŤitatelnĂ©. Ben si jich vĹŻbec nebyl vÄ›dom, ale Judy sledovala, jak se jeho tvĂˇĹ™ po nĂˇroÄŤnĂ˝ch ĂşvahĂˇch uvolĹ�uje a znovu se sklĂˇdĂˇ do pĹ™emĂ˝ĹˇlivĂ˝ch vrĂˇsek.

NovĂˇ myĹˇlenka proletÄ›la Benovi hlavou.

“VĂte, co jsem zaÄŤal pĹ™eklĂˇdat ty svitky, mĂvĂˇm neuvÄ›Ĺ™itelnĂ© noÄŤnĂ mĹŻry. A kdyĹľ jsem vzhĹŻru, nedokĂˇĹľu bĂ˝t pĂˇnem svĂ˝ch myĹˇlenek.” Zarazil se a zĂral pĹ™ed sebe.

Judy se zvedla a pĹ™istoupila k nÄ›mu. “MoĹľnĂˇ vĂˇm svitky pĹ™ipomĂnajĂ vÄ›ci…”

“OvĹˇem Ĺľe ano!u vyrazil ze sebe. “PodĂvejte se na vĹˇechny ty prokletĂ© shody!”

“Ano, jsou tady…”

“JĂˇ vĂm, znĂ to blĂˇznivÄ›, Judy, ale jĂˇ se nemohu zbavit pocitu, Ĺľe… Ĺľe…” Divoce se na ni podĂval; semkl Ăşsta a nedokĂˇzal ze sebe vydat ani slovĂÄŤko.

“JakĂ©ho pocitu se nemĹŻĹľete zbavit?” zaĹˇeptala.

Prudce skousl spodnĂ ret, jako by chtÄ›l sĂˇm sobÄ› zabrĂˇnit v Ĺ™eÄŤi. Pak Ĺ™ekl: “Pocitu, Ĺľe ke mnÄ› David ben Jona skuteÄŤnÄ› promlouvĂˇ.”

Judy se rozĹˇĂĹ™ily oÄŤi.

“VĂm, Ĺľe to znĂ blĂˇznivÄ›, ale jĂˇ tomu vÄ›Ĺ™Ăm! PĹ™ipadĂˇ mi, jako by David jeĹˇtÄ› stĂˇle Ĺľil, jako by se mi pĹ™i pĹ™eklĂˇdĂˇnĂ dĂval pĹ™es rameno.”

Bens pobĂhal mĂstnostĂ sem tam jako zvĂĹ™e v kleci. “A nejhorĹˇĂ je, Ĺľe jsem nad tĂm ztratil jakoukoli kontrolu! AĹĄ se snaĹľĂm, jak chci, David mi prostÄ› nejde z hlavy. ÄŚasto se pĹ™istihnu pĹ™i myĹˇlenkĂˇch, kterĂ© by mohly bĂ˝t jeho. TopĂm se ve vzpomĂnkĂˇch na Magdalu, jako bych vzpomĂnal na vlastnĂ dÄ›tstvĂ. SnĂm s otevĹ™enĂ˝ma oÄŤima o Rebecce a lĂ©tÄ› v JeruzalĂ©mÄ›. TrpĂm ztrĂˇtou pamÄ›ti. NedokĂˇĹľu se uvolnit, ani kdyĹľ svitek pĹ™eloĹľĂm. StĂˇle zapomĂnĂˇm na to, kterĂˇ dennĂ doba je.”

NĂˇhle se zastavil. “MyslĂte si, Ĺľe jsem blĂˇzen, Ĺľe?”

“Ne, to ne.”

“Tak co si o tom myslĂte?”

“Na rovinu?”

“Na rovinu.”

142

“No, pĹ™ipadĂˇ mi, Ĺľe ve vĂˇs svitky nÄ›jakĂ˝m zpĹŻsobem probudily vzpomĂnky na minulost. VzpomĂnky, kterĂ© byste radÄ›ji zapomnÄ›l a dodneĹˇka se vĂˇm je daĹ™ilo potlaÄŤit. MoĹľnĂˇ je to dokonce pocit viny…”

“Viny!”

“PĹ™ece jste po mnÄ› chtÄ›l, abych byla upĹ™ĂmnĂˇ. Ano, pocit viny.”

“KvĹŻli ÄŤemu?”

“ProtoĹľe jste zcela odmĂtl svoji minulost a svĂ© ĹľidovskĂ© dÄ›dictvĂ. Jako dĂtÄ›ti vĂˇm byly vĹˇtÄ›povĂˇny ortodoxnĂ ĹľidovskĂ© zĂˇsady a pak, najednou, jste se ke vĹˇemu obrĂˇtil zcela zĂˇdy. Do tĂ© mĂry, Ĺľe dnes povaĹľujete Ĺ˝idy za takĹ™ka jinou sortu lidĂ, a ne za vlastnĂ nĂˇrod. NejspĂĹˇ jste nikdy neuvaĹľoval nad tĂm, proÄŤ se celĂ˝ Ĺľivot snaĹľĂte pĹ™eklĂˇdat prastarĂ© nĂˇboĹľenskĂ© texty, Ĺľe? HledĂˇte svĹŻj vlastnĂ pĹŻvod. TĂm, Ĺľe se zabĂ˝vĂˇte hebrejskĂ˝mi rukopisy, pĂˇtrĂˇte patrnÄ› po vlastnĂch ztracenĂ˝ch koĹ™enech.”

“Nesmysl!”

“I kdyĹľ jste se odvrĂˇtil od ĹľidovstvĂ, pĹ™esto jste se ho tak ĂşplnÄ› nevzdal, Ĺľe? Jen k nÄ›mu pĹ™istupujete jinak. TeÄŹ jste nezĂşÄŤastnÄ›nĂ˝ vÄ›dec, kterĂ˝ ÄŤte starĂ© texty. PonÄ›kud zvrĂˇcenĂ˝m zpĹŻsobem jste splnil nadÄ›je, kterĂ© do vĂˇs vklĂˇdala vaĹˇe matka, kdyĹľ doufala, Ĺľe se stanete rabĂnem. DĂky tomu, Ĺľe pracujete jako paleograf, slouĹľĂte souÄŤasnÄ› dvÄ›ma osobnostem: Ĺ˝idovi i ateistovi.”

“To je skuteÄŤnÄ› pĹ™itaĹľenĂ© za vlasy! ZabĂ˝vĂˇm se starĂ˝mi rukopisy, protoĹľe jsem si v jeĹˇivÄ› vytvoĹ™il pro tuto prĂˇci pĹ™edpoklady. Mohl jsem si vybrat jinĂ˝ obor, ale tĂm by pĹ™iĹˇly vniveÄŤ moje vÄ›deckĂ© znalosti. StĂˇle jste ale neodpovÄ›dÄ›la na moji otĂˇzku: ProÄŤ bych mÄ›l mĂt pocit viny?”

“Tak dobĹ™e. KdyĹľ ne kvĹŻli svĂ© ĹľidovskĂ© vĂĹ™e, pak moĹľnĂˇ kvĹŻli vaĹˇĂ matce.”

“Ach, boĹľe, moje matka! NemĂˇte ani potuchu, jakĂ© to bylo, kdyĹľ mÄ› vychovĂˇvala! Den za dnem poslouchat, Ĺľe Ĺ˝idĂ© jsou svatĂ. Ĺ˝e vĹˇichni gĂłjovĂ© jsou zlĂ. Pro vĹˇechno na svÄ›tÄ›, copak mÄ›li Ĺ˝idĂ© monopol na pronĂˇsledovĂˇnĂ? Nebyli pĹ™ece jedinĂ, koho deportovali do koncentraÄŤnĂch tĂˇborĹŻ. Byli vybĂjeni i PolĂˇci a ÄŚeĹˇi, i jinĂ© nĂˇrody, kterĂ© NÄ›mci povaĹľovali za mĂ©nÄ›cennĂ©! ProÄŤ bychom, k ÄŤertu, mÄ›li bĂ˝t stĂˇle trpĂcĂmi sluĹľebnĂky

143

boĹľĂmi?” PoslednĂ vÄ›tu vyĹ™kl Ben s takovĂ˝m dĹŻrazem, Ĺľe mu na krku a spĂˇncĂch vystoupily ĹľĂly. Pak nĂˇhle zmlkl, tÄ›Ĺľce dĂ˝chal a pohlĂ©dl na Judy. “MrzĂ mÄ› to,” zamumlal.

VrĂˇtil se ke gauÄŤi a unavenÄ› na nÄ›j klesl.

“Nikdy jsem takovĂ˝ nebĂ˝val. DĂky Davidovi se nejspĂĹˇ projevujĂ veĹˇkerĂ© pocity bezmocnosti, kterĂ© se ve mnÄ› nahromadily. SkuteÄŤnÄ› mÄ› to mrzĂ, Judy.‘4

Posadila se vedle nÄ›j. “To je v poĹ™Ăˇdku.4’

“Ne, nenĂ.44 Ben uchopil jejĂ ruce a pevnÄ› je sevĹ™el. “ZavolĂˇm vĂˇm pozdÄ› veÄŤer a pak na vĂˇs kĹ™iÄŤĂm jako ĹˇĂlenec. Opravdu nevĂm, co to do mÄ› vjelo. NejspĂĹˇ jsem se vĂˇĹľnÄ› zblĂˇznil.44

Judy pohlĂ©dla na jeho ruce, kterĂ© drĹľely jejĂ dlanÄ› v tÄ›snĂ©m objetĂ, a cĂtila, jak do nĂ proudĂ zvlĂˇĹˇtnĂ teplo.

“Jsem posedlĂ˝,44 Ĺ™ekl. “VĂm to, ale nedokĂˇĹľu s tĂm bojovat. David by to nepĹ™ipustil.44

Bena znovu trĂ˝znily straĹˇlivĂ© obrazy a dÄ›sivĂ© noÄŤnĂ mĹŻry. Ve snu se stal svÄ›dkem neuvÄ›Ĺ™itelnĂ˝ch hrĹŻz v koncentraÄŤnĂm tĂˇboĹ™e, musel pĹ™ihlĂĹľet straĹˇlivĂ©mu umĂrĂˇnĂ svĂ©ho otce a brutĂˇlnĂmu tĂ˝rĂˇnĂ matky. Celou noc trpÄ›l staletĂ˝m pronĂˇsledovĂˇnĂm Ĺ˝idĹŻ. ProĹľĂval masakry a pogromy stĹ™edovÄ›ku. VidÄ›l, jak byli Ĺ˝idĂ© vybĂjeni v dobÄ› zuĹ™ivĂ˝ch vĂ˝buchĹŻ kĹ™esĹĄanskĂ© nesnĂˇĹˇenlivosti.

Pak procitl. StĹ™ĂdavÄ› jej spalovalo horko a ledovĂ˝ mrĂˇz. LoĹľnĂ prĂˇdlo bylo rozhĂˇzenĂ© a zmuchlanĂ©. PokulhĂˇvajĂc pĹ™eĹˇel Ben chodbou a nastavil termostat na vyĹˇĹˇĂ teplotu. Pak zase zalezl do postele a pĹ™itĂˇhl si deku pĹ™es sebe. Pot mu vyrĂˇĹľel ze vĹˇech pĂłrĹŻ a zimnice s nĂm klepala tak, Ĺľe se chvÄ›la celĂˇ postel.

“Ach, BoĹľe,44 zastĂ©nal. “Co je to se mnou?”

KdyĹľ znovu upadl do tÄ›ĹľkĂ©ho spĂˇnku, souĹľily ho jeĹˇtÄ› horĹˇĂ sny. VidÄ›l se, jak stojĂ pod ĹˇibenicĂ a dĂvĂˇ se na zuĹ™ivĂ˝ hluÄŤĂcĂ dav. Vedle nÄ›j stanul muĹľ bez tvĂˇĹ™e a vykĹ™ikl: “Ĺ�ekne nÄ›kdo z vĂˇs nÄ›co ve prospÄ›ch tohoto muĹľe?”

A dav zahĹ™mÄ›l: “Jeho krev nechĹĄ padne na naĹˇi hlavu a hlavy naĹˇich dÄ›tĂ!”

KdyĹľ mu poklĂˇdali oprĂˇtku kolem krku, vykĹ™ikl Ben: “Ne, to ne, ĹˇpatnÄ› jste mÄ› pochopili! MatouĹˇ to udÄ›lal jen kvĹŻli tomu, aby obrĂˇtil Ĺ�Ămany na kĹ™esĹĄanskou vĂru. Ĺ˝idĂ© za to nebyli zodpovÄ›dnĂ!44

144

Ale dav zahĹ™mÄ›l znovu: “Jeho krev nechĹĄ padne na naĹˇi hlavu a hlavy naĹˇich dÄ›tĂ!” a gesty dĂˇval najevo, Ĺľe laÄŤnĂ po jeho smrti.

MuĹľ bez tvĂˇĹ™e pĹ™istoupil tÄ›snÄ› k Benovi a zaĹˇeptal mu do ucha: “Kapitola dvacet sedm, verĹˇ dvacet pÄ›t.u Pak se lano napjalo a Ben cĂtil, jak ztrĂˇcĂ pĹŻdu pod nohama.

Se zduĹˇenĂ˝m vĂ˝kĹ™ikem v hrdle se Ben vztyÄŤil v posteli. CelĂ© tÄ›lo mÄ›l zalitĂ© potem a prostÄ›radlo by se dalo ĹľdĂmat.

“StaletĂ trvajĂcĂ utrpenĂ,” zaĹˇeptal do tmy, “a vĹˇechno jen pro tento jedinĂ˝ Ĺ™Ăˇdek. Ach, BoĹľe, tomu se pĹ™ece dalo zabrĂˇnit!” Skryl tvĂˇĹ™ do dlanĂ a rozplakal se.

KdyĹľ se rozednilo, byl vyÄŤerpĂˇn a pĹ™ipadalo mu, Ĺľe vĹŻbec nespal. VzpomĂnky na dÄ›sivĂ© sny jej tvrdoĹˇĂjnÄ› pronĂˇsledovaly pĹ™i rannĂ toaletÄ›, kdyĹľ se chtÄ›l pĹ™ipravit na dalĹˇĂ den. Pod horkou sprchou hloubal o symbolickĂ©m vĂ˝znamu svĂ˝ch snĹŻ a ptal se sĂˇm sebe, proÄŤ se po vĹˇech tÄ›ch letech musely vrĂˇtit prĂˇvÄ› teÄŹ.

NevĹˇĂmal si nepoĹ™Ăˇdku v bytÄ›, ani Poppey, kterĂˇ Ĺľebronila o snĂdani. Jako v transu sedÄ›l nad ĹˇĂˇlkem hoĹ™kĂ© kĂˇvy. PĹ™ed oÄŤima mu defilovaly vĂ˝jevy z jeho snĹŻ - fantastickĂ© pĹ™ĂĹˇernĂ© scĂ©ny zabĂjenĂ, zohavovĂˇnĂ a bestiĂˇlnĂch krutostĂ. Hnusily se mu a naplĹ�ovaly jej beziĂtÄ›ĹˇnostĂ a chladem. ZdĂˇlo se mu, jako by v noci proĹľil osobnÄ› veĹˇkerĂ© bolesti, muÄŤenĂ a ponĂĹľenĂ Ĺ˝idĹŻ bÄ›hem jejich dvoutisĂciletĂ© historie.

“VĹˇechno kvĹŻli jedinĂ© Ĺ™Ăˇdce v knize,” mumlal nad kĂˇvou. “ProÄŤ mi to dÄ›lĂˇĹˇ, Davide? ProÄŤ musĂm trpÄ›t?”

PĹ™ed jeho zamraÄŤenĂ˝m nezĂşÄŤastnÄ›nĂ˝m pohledem se objevil obrĂˇzek Davida ben Jony, tmavĂ©ho statnĂ©ho Ĺ˝ida s vĂˇĹľnĂ˝ma pĹ™emĂ˝ĹˇlivĂ˝ma oÄŤima. Nebyla to jasnĂˇ pĹ™edstava, spĂĹˇ mlhovi-tĂˇ prĹŻsvitnĂˇ postava, nÄ›co jako fĂˇta morgĂˇna. Ben na nÄ›j bezmyĹˇlenkovitÄ› zĂral a pak pronesl: “Kdybych vÄ›dÄ›l, proÄŤ sis vybral prĂˇvÄ› mÄ›, bylo by to snesitelnÄ›jĹˇĂ. Ale jĂˇ to nevĂm a mĂˇm pocit, Ĺľe ztrĂˇcĂm rozum.”

Pomalu vstal a pĹ™eĹˇel do obĂ˝vacĂho pokoje. Ulehl na gauÄŤ a zkĹ™ĂĹľil ruce za hlavou. MoĹľnĂˇ se za dennĂho svÄ›tla vyspĂ lĂ©pe.

Ale nepodaĹ™ilo se mu to. Jakmile usnul, sny se znovu vrĂˇtily.

Byly tak reĂˇlnĂ©, jako by se skuteÄŤnÄ› odehrĂˇvaly pĹ™ed jeho oÄŤima. Ben byl opÄ›t u svĂ© matky v Brooklynu v koupelnÄ›. Za—

145

se mu zaÄŤala vyprĂˇvÄ›t o koncentraÄŤnĂm tĂˇboĹ™e - stĂˇle znovu a znovu, jako pomatenĂˇ. Mluvila o krutostech, kterĂ© ÄŤtrnĂˇctiletĂ˝ Ben nedokĂˇzal zvlĂˇdnout. Nebylo to poprvĂ©, co mu obrĂˇtily Ĺľaludek naruby. A celou dobu slyĹˇel plaÄŤtivĂ˝ hlas Rosy MesserovĂ©: “KvĹŻli svĂ©mu ubohĂ©mu mrtvĂ©mu otci se musĂĹˇ stĂˇt rabĂnem, Benjamine. ZemĹ™el, protoĹľe bojoval za Ĺ˝idy. A ty musĂĹˇ zaujmout jeho mĂsto a potĹ™Ăt gĂłje.”

Ben vÄ›dÄ›l, Ĺľe jeho matka v Majdanku pĹ™iĹˇla skoro o rozum. A Ĺľe byla s kaĹľdĂ˝m uplynulĂ˝m rokem nevyrovnanÄ›jĹˇĂ, to si takĂ© uvÄ›domoval. Ale proÄŤ on sĂˇm tak prudce reagoval na jejĂ bolestnĂ© vĂ˝kĹ™iky, proÄŤ odvrhl ĹľidovstvĂ, kterĂ© pro ni tolik znamenalo, to nedokĂˇzal dodnes pochopit.

“VĂĹˇ, Benjy,” Ĺ™ekl Solomon Liebowitz pĹ™i jejich poslednĂm setkĂˇnĂ, “ty vlastnÄ› ani sĂˇm nevĂĹˇ, proÄŤ se chceĹˇ obrĂˇtit zĂˇdy k ĹľidovskĂ© vĂĹ™e.”

“JĂˇ jsem neĹ™ekl, Ĺľe se k nĂ chci obrĂˇtit zĂˇdy. ZĹŻstanu Ĺ˝idem.”

“Ale ne ortodoxnĂm, Benjy, takĹľe vlastnÄ› ani Ĺ˝idem nebudeĹˇ. Vzdal ses tĂłry a synagogy, Benjy, a jĂˇ prostÄ› nedokĂˇĹľu pochopit, proÄŤ.‘4

Ben cĂtil svoji bezmoc. Jak to mohl svĂ©mu nejlepĹˇĂmu pĹ™Ăteli vysvÄ›tlit, jak mu mohl objasnit, Ĺľe aby se dokĂˇzal oprostit od svĂ© neĹˇĹĄastnĂ© minulosti, musĂ se oprostit i od ĹľidovstvĂ? ProtoĹľe ĹľidovstvĂ a neĹˇtÄ›stĂ byly pro Bena vzĂˇjemnÄ› nerozluÄŤnÄ› spjaty.

“Tvou matku to pĹ™ivede do hrobu,” varoval jej Solomon.

“UĹľ vydrĹľela horĹˇĂ vÄ›ci.”

“VĂˇĹľnÄ› je, Benjy, vydrĹľela?”

PoslednĂ rozlouÄŤenĂ se Solomonem byl jeden z nejbolestnÄ›jĹˇĂch okamĹľikĹŻ Benova Ĺľivota. A teÄŹ, kdyĹľ se zoufale obracel na gauÄŤi trĂˇpen noÄŤnĂmi mĹŻrami, vrĂˇtily se mu vĹˇechny muÄŤivĂ© vzpomĂnky na Rosu Messerovou a Solomona Liebowitze.

V poslednĂm snu stĂˇl Ben tvĂˇĹ™Ă v tvĂˇĹ™ Davidovi. StatnĂ˝ vousatĂ˝ a dobĹ™e odÄ›nĂ˝ muĹľ mu aramejsky Ĺ™ekl: “Jsi Ĺ˝id, Benjamine Messere, jsi souÄŤĂˇstĂ vyvolenĂ©ho nĂˇroda. Nebylo sprĂˇvnĂ©, Ĺľe jsi kvĹŻli svĂ© zbabÄ›losti ponechal nĂˇrod na holiÄŤkĂˇch. TvĹŻj otec v boji za dĹŻstojnost Ĺ˝idĹŻ zemĹ™el. Ale ty jsi utekl, jako by to bylo nÄ›co neÄŤistĂ©ho.”

146

“ProÄŤ mÄ› pronĂˇsledujeĹˇ?” vykĹ™ikl Ben ve spanĂ.

“NepronĂˇsleduji tÄ›. PronĂˇsledujeĹˇ se sĂˇm. Kapitola dvacet sedm, verĹˇ dvacet pÄ›t.”

ZvonÄ›nĂ telefonu jej vytrhlo ze spĂˇnku. ĂšplnÄ› zmatenĂ˝ zvedl sluchĂˇtko. UslyĹˇel hlas doktora Coxe. Bylo dopoledne a Ben se uĹľ potĹ™etĂ nedostavil na vyuÄŤovĂˇnĂ. Co se dÄ›je?

Ben slyĹˇel sĂˇm sebe, jak mumlĂˇ nÄ›co o nemoci. Pak se dohodl s profesorem Coxem, Ĺľe se zastavĂ v pÄ›t hodin v jeho kancelĂˇĹ™i. Jestli mĂˇ osobnĂ problĂ©my, jestli je tĹ™eba jinĂ˝ uÄŤitel na zĂˇstup… “Tohle ti nenĂ vĹŻbec podobnĂ©, Bene…”

“Ano, ano, dÄ›kuji. Tak v pÄ›t.”

Ben zavÄ›sil a prudce se odvrĂˇtil od telefonu. PobolĂvala ho hlava a kruÄŤelo mu v Ĺľaludku. AniĹľ by o tom uvaĹľoval, Ĺˇel rovnou do kuchynÄ› a prolezl skĹ™ĂnÄ›, hledajĂc nÄ›co k snÄ›dku.

Nakonec se mu podaĹ™ilo objevit konzervu s polĂ©vkou, vyklopil ji do hrnce, hrnec postavil na sporĂˇk a odeĹˇel z kuchynÄ›.

Bylo mu mizernÄ›, jako nikdy v ĹľivotÄ›. PĹ™ekonĂˇvalo to jakoukoli tÄ›lesnou nevolnost, neboĹĄ pĹ™ĂÄŤiny jeho stavu pramenily v propastech jeho duĹˇe. Benovi bylo na umĹ™enĂ, byl zmuÄŤen dÄ›sivĂ˝mi mĹŻrami, kterĂ© jej pronĂˇsledovaly.

Zase se poloĹľil na gauÄŤ a zĂral jako omĂˇmenĂ˝ pĹ™ed sebe. Byl neuvÄ›Ĺ™itelnÄ› unavenĂ˝. Hodiny na protilehlĂ© zdi ukazovaly jeĹˇtÄ› hodinu do pĹ™Ăchodu doruÄŤovatele -jeĹˇtÄ› hodinu, neĹľ se znovu ocitne v JeruzalĂ©mu, vklouzne do Davidovy kĹŻĹľe a bude moci uniknout souÄŤasnosti. Hodina ÄŤekĂˇnĂ na dalĹˇĂ svitek naplnÄ›nĂˇ utrpenĂm, jestli vĹŻbec dalĹˇĂ svitek dojde. NaĹˇel Weatherby konec?

Ben si promnul rukama oÄŤi. NÄ›kdy minulĂ˝ tĂ˝den mu Weatherby sdÄ›lil, Ĺľe naĹˇel dalĹˇĂ ÄŤtyĹ™i ÄŤĂˇsti. Kdy to bylo? Nebo je uĹľ snad Ben ÄŤetl?

“Ach, BoĹľe, prosĂm tÄ›, ne,” zaĹˇeptal. “Dej, aby svitky nepĹ™estaly dochĂˇzet, dokud se nedostanu na konec. MusĂm zjistit, co mi David chce Ĺ™Ăci. MusĂm vÄ›dÄ›t, proÄŤ si vybral prĂˇvÄ› mÄ›.”

Ben strĂˇvil onu hodinu v antickĂ©m JeruzalĂ©mÄ›. ZavĹ™el oÄŤi, opĹ™el si hlavu dozadu a jemnÄ› vklouzl do jinĂ©ho svÄ›ta. V zĂˇpadnĂm Los Angeles padal ĹˇedĂ˝ dĂ©ĹˇĹĄ, ale v JeruzalĂ©mÄ› bylo teplo a sluneÄŤno. Ulice byly praĹˇnĂ© a naplnÄ›nĂ© neustĂˇlĂ˝m bzuÄŤenĂm much. Psi spali ve skrovnĂ©m stĂnu a nikde nebylo vidÄ›t ĹľebrĂˇky. Ben se prochĂˇzel se svĂ˝m pĹ™Ătelem Davidem. DoĹˇli

147

k brĂˇnÄ›, kterĂˇ vedla k zahradĂˇm za hradbami mÄ›sta. Kdyby pokraÄŤovali cestou do Bethanie, pĹ™ekroÄŤili by Kidron a navĹˇtĂvili starĂ©ho obchodnĂka na OlivovĂ© hoĹ™e. MoĹľnĂˇ by popili trochu vĂna ve stĂnu oliv a strĂˇvili neruĹˇenĂ© siestu vtipy a smĂchem. TrĂˇvit odpoledne s Davidem bylo pĹ™ĂjemnĂ© a Ben se jen nerad vracel zpÄ›t do reality. UdÄ›lal to jen z jedinĂ©ho dĹŻvodu: brzy pĹ™ijde poĹˇta.

RĂˇzem procitl k Ĺľivotu, vrhl se k ĹˇatnĂku a prudce odtud vytĂˇhl bundu. “Tak dobĹ™e, Davide, kamarĂˇde mĹŻj. Doufejme, Ĺľe mÄ› nezklameĹˇ.”

SebÄ›hl schody a zastavil se u schrĂˇnek. KrĂˇtkĂ˝m pohledem se pĹ™esvÄ›dÄŤil, Ĺľe doruÄŤovatel jeĹˇtÄ› nepĹ™iĹˇel. Usadil se na studenĂ˝ch, vlhkĂ˝ch schodech a ÄŤekal. Uplynulo patnĂˇct minut. Ben byl bez sebe netrpÄ›livostĂ. ZaÄŤal pĹ™echĂˇzet prĹŻchodem sem a tam a bylo mu jedno, Ĺľe na nÄ›j mĹľĂ. ÄŚĂm vĂce se blĂĹľil okamĹľik, kdy by mohl dostat dalĹˇĂ svitek, tĂm nesnesitelnÄ›jĹˇĂ bylo ÄŤekĂˇnĂ. KdyĹľ tak pobĂhal s rukama zkĹ™ĂĹľenĂ˝ma za zĂˇdy sem a tam, bylo Beno-vi naprosto jasnĂ©, Ĺľe neviditelnĂ˝ duch ÄŤekĂˇ spoleÄŤnÄ› s nĂm.

Byl to David ben Jona. BdÄ›l nad tĂm, aby pĹ™ĂĹˇtĂ svitek dobĹ™e doĹˇel.

KdyĹľ se objevil doruÄŤovatel, vrhl se Ben k nÄ›mu.

“Messer? Byt tĹ™i sta dva? Moment, podĂvĂˇm se.‘4 MuĹľ prolistoval poĹˇtu ledovĂ˝ma rukama. “NejspĂĹˇ to mĂˇ bĂ˝t Ĺˇek, Ĺľe? U schrĂˇnek vĹľdycky ÄŤekajĂ lidĂ©, co ÄŤekajĂ na doruÄŤenĂ Ĺˇeku.” ProĹˇel celou hromĂˇdku. “Tak ne, ĹľĂˇdnĂ˝ dopis na jmĂ©no Messer. Je mi lĂto.”

Ben mĂˇlem vykĹ™ikl. “MusĂ tam bĂ˝t! PodĂvejte se jeĹˇtÄ› jednou! VelkĂˇ hnÄ›dĂˇ obĂˇlka.”

“KouknÄ›te, pane, mĹŻĹľete se pĹ™esvÄ›dÄŤit sĂˇm. Nic tu nemĂˇm.”

“NemĂˇte ho v braĹˇnÄ›? PodĂvejte se znovu!”

“Na tuto adresu nic jinĂ©ho nepĹ™iĹˇlo.”

“Je to doporuÄŤenĂ˝ dopis!” vykĹ™ikl. “DoporuÄŤenĂ˝!”

ListonoĹˇ zvedl ukazovĂˇk. “Tak doporuÄŤenĂ˝, Ĺ™ĂkĂˇte. Ano. Pro tento blok tu nÄ›co mĂˇm. PĹ™Ăjemce obvykle nebĂ˝vĂˇ doma, aby podepsal doruÄŤenĂ. ChviliÄŤku, podĂvĂˇm se…” OtevĹ™el boÄŤnĂ pĹ™ihrĂˇdku svĂ© koĹľenĂ© braĹˇny. “Tady. NeuvÄ›Ĺ™itelnĂ©. Opravdu je pro vĂˇs. Tady mi to, prosĂm, podepiĹˇte.”

Ben bral dva tĹ™i schody najednou, jen aby uĹľ byl doma. KdyĹľ byl koneÄŤnÄ› uvnitĹ™, opĹ™el se udĂ˝chanÄ› o dveĹ™e a zĂral na

148

obĂˇlku. TÄ›lem mu nĂˇhle jako blesk projelo vzruĹˇenĂ a zaÄŤal se v jakĂ©si smÄ›sici radosti, znepokojenĂ a vzplanutĂ citĹŻ chvÄ›t.

DĂval se na dĹŻvÄ›rnÄ› znĂˇmĂ© pĂsmo Weatherbyho a Ĺˇeptal: “Davide. Ach… Davide…”

149

Kapitola jedenĂˇct

AÄŤkoli Eleasar nalĂ©hal abych u nÄ›j znovu bydlel nemohl jsem jeho nabĂdku pĹ™ijmout. Byl to domov Ĺ™ĂˇdnĂ˝ch lidĂ, zboĹľnĂ˝ch Ĺ˝idĹŻ a jĂˇ uĹľ si nepĹ™ipadal jako jeden z nich. Musel jsem se smĂĹ™it s Bohem po svĂ©m a sĂˇm si najĂt novĂ˝ smysl Ĺľivota. KdyĹľ mi Eleasar nabĂdl abych se stal uÄŤednĂkem v jeho krĂˇmku se sĂ˝ry, odmĂtl jsem. KdyĹľ mÄ› mĹŻj otec prosil abych se vrĂˇtil do Magdaly, opatĹ™il si vlastnĂ ÄŤlun a stal se rybĂˇĹ™em, nesouhlasil jsem.

Jednoho dne jsem si vyĹˇel na prochĂˇzku za mÄ›sto a ocitl se u domu obchodnĂka s olivami, jehoĹľ vĂno jsem tenkrĂˇt se Saulem popĂjel. Vypravoval jsem mu vĹˇechno, co se v uplynulĂ˝ch Ĺˇesti mÄ›sĂcĂch odehrĂˇlo, a udÄ›lal jsem mu nabĂdku. ProtoĹľe to byl bezdÄ›tnĂ˝ vdovec a obhospodaĹ™oval olivovĂ˝ hĂˇj a lis na olej, chtÄ›l jsem pro nÄ›j pracovat za mzdu, kterĂˇ byla podstatnÄ› niĹľĹˇĂ neĹľ prĹŻmÄ›rnĂ˝ dennĂ vĂ˝dÄ›lek. MĹŻj nĂˇvrh jej potÄ›Ĺˇil, neboĹĄ jiĹľ ke mnÄ› cĂtil urÄŤitou nĂˇklonnost a vzpomĂnal si na dny, kdy jsem mu pomĂˇhal zaplaĹˇit hodiny samoty. Ale nesouhlasil s tĂm, Ĺľe by mi platil otrockou mzdu. AĹĄ jsem uÄŤinil cokoli, bylo to pryÄŤ. HĹ™Ăchy minulosti byly za nĂˇmi. Nebudeme se ohlĂĹľet. ( A tak doĹˇlo k tomu, Ĺľe jsem se s tÄ›ĹľkĂ˝m srdcem rozlouÄŤil s Eleasarem, a naĹˇel skromnĂ˝ pĹ™Ăbytek v domÄ› obchodnĂka s olivami. Rebekku jsem vĂdal jen obÄŤas, ale snil jsem o nĂ kaĹľdou noc. Jednoho dne, kdy jsme byli spolu, odvĂˇĹľil jsem se uchopit jejĂ dlanÄ› do svĂ˝ch a pĹ™Ăsahat jĂ svou lĂˇsku. SlĂbil jsem jĂ, Ĺľe pĹ™ijde den, kdy se ze mÄ› stane dĹŻstojnĂ˝ manĹľel. Ale nejprve se musĂm osvÄ›dÄŤit pĹ™ed Bohem i lidmi. Musel jsem dokĂˇzat, Ĺľe jsem hoden ĹľĂt opÄ›t mezi Ĺ˝idy.

Se Saulem jsem se setkĂˇval ÄŤasto. PĹ™ichĂˇzel k lisu a spoleÄŤ-

150

nÄ› jsme pojĂdali sĂ˝r a chleb. To, co mi vyprĂˇvÄ›l o Eleasarovi a Ĺˇkole, mÄ› bolelo, pĹ™ipadalo mi, ze se mi otĂˇÄŤĂ nĹŻĹľ v prsou. A pĹ™esto jsem jej nepoĹľĂˇdal, aby mlÄŤel, nebo i jsem povaĹľoval za svĹŻj trest naslouchat tÄ›mto vÄ›cem. Saul zĂskĂˇ jednoho dne titul znalce PĂsma a bude krĂˇÄŤet povznesenÄ› davem. ZĂˇvidÄ›l jsem mu a souÄŤasnÄ› jsem jej miloval.

Eleasara jsem i nadĂˇle povaĹľoval za svĂ©ho otce. Miloval jsem jej vĂce neĹľ kohokoli jinĂ©ho, neboĹĄ byl moudrĂ˝, spravedlivĂ˝ a dobrotivĂ˝. Na vlastnĂ pÄ›st jsem zaÄŤal studovat PĂsmo, vÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe tĂłra je pro Ĺ˝idy prostĹ™edkem, jak naplnit svĹŻj ĂşdÄ›l vyvolenĂ˝ch na zemi. KdyĹľ jsem se potĹ™eboval na nÄ›co zeptat, Ĺˇel jsem do mÄ›sta, usadil se u EleasarovĂ˝ch nohou a naslouchal jeho slovĹŻm.

Byl jsem smutnĂ˝ a souÄŤasnÄ› ĹˇĹĄastnĂ˝. Potil jsem se pod ĹľhoucĂm sluncem v olivovĂ©m hĂˇji, jedl ryby a sĂ˝r. VeÄŤery byly klidnĂ© a mĂrnĂ©, myĹˇlenkami jsem ÄŤasto dlel u nÄ›ĹľnĂ© Rebekky. MoĹľnĂˇ bych tak dokĂˇzal ĹľĂt spokojenÄ› po zbytek svĂ˝ch dnĹŻ, ale nemÄ›lo tomu tak bĂ˝t.

VyprĂˇvĂm ti to, mĹŻj synu, abys vÄ›dÄ›l, Ĺľe naĹˇe nejvÄ›tĹˇĂ plĂˇny mohou pĹ™ijĂt vniveÄŤ ĂşplnÄ› prostÄ›. Jen BĹŻh urÄŤuje nĂˇĹˇ osud a my jej ovlivnit nedokĂˇĹľeme. Ĺ˝ivot je jako Ĺ™eka, kterĂˇ je stĂˇle v pohybu, a ty nesmoÄŤĂĹˇ dvakrĂˇt ruku ve stejnĂ© vodÄ›.

MĹŻj Ĺľivot mÄ›l opÄ›t nabrat novĂ˝ smÄ›r. PĹ™ihodilo se nÄ›co, co v podstatÄ› znamenalo pouze dalĹˇĂ krok k nevyhnutelnĂ©mu okamĹľiku, o nÄ›mĹľ ti budu brzy vyprĂˇvÄ›t. ZloÄŤin, kterĂ˝ jsem nakonec spĂˇchal a o nÄ›mĹľ jsi uĹľ bezpochyby slyĹˇel, byl dĹŻsledkem mnoha podobnĂ˝ch oklik a zmÄ›n v mĂ©m ĹľivotÄ›. VeĹˇkerĂ© mĂ© plĂˇny a schopnosti nedokĂˇzaly zabrĂˇnit tomu, abych v onĂ© neblahĂ© hodinÄ› nespĂˇchal to, co jsem uÄŤinil.

MĹŻj Ĺľivot se zmÄ›nil od zĂˇkladĹŻ v okamĹľiku, kdy mÄ› mĹŻj otec poslal z Magdaly na studia do JeruzalĂ©ma, zĂˇsadnĂ promÄ›na nastala ve chvĂli, kdy jsem upadl v nemilost a byl vykĂˇzĂˇn ze Ĺˇkoly, a tĹ™etĂ udĂˇlost mÄ› pĹ™ivedla znovu na cestu, na jejĂmĹľ konci ÄŤekal mĹŻj osud.

OdvĂˇĹľel jsem olej z naĹˇeho lisu na prodej na trĹľiĹˇtÄ›. Cekal jsem s osly naloĹľenĂ˝mi pÄ›ti nĂˇdobami trpÄ›livÄ› ve frontÄ›, kterĂˇ pomalu postupovala Zlatou brĂˇnou. KdyĹľ jsem tak stĂˇl pod ĹľhnoucĂm sluncem a rozhlĂĹľel se kolem, spatĹ™il jsem v davu znĂˇmou tvĂˇĹ™.

151

Byl to Ĺ�ek Salmonides.

K Benovi dolehlo rozÄŤilenĂ© klepĂˇnĂ na dveĹ™e.

“DobrĂ© nebe!” vykĹ™ikl, kdyĹľ vyskoÄŤil. Prudce rozevĹ™el dveĹ™e.

“Judy!44

“Ahoj. ChtÄ›la jsem…”

“Jsem rĂˇd, Ĺľe vĂˇs vidĂm!” Ben ji vzal za ruku a vtĂˇhl do bytu. “NaĹˇel Salmonida!”

“CoĹľe?44

“David naĹˇel Salmonida! PojÄŹte dĂˇl, budeme ÄŤĂst spoleÄŤnÄ›!44 TĂˇhl Judy za sebou do pracovny a zĂˇĹ™ivÄ› se na ni usmĂval. “VÄ›Ĺ™ila byste tomu? Co myslĂte, jak se David zachovĂˇ? Doufejme, Ĺľe Ĺ�eka dĹŻkladnÄ› sprĂˇskĂˇ!44

Ben zmlkl, kdyĹľ spatĹ™il vĂˇĹľnĂ˝ vĂ˝raz v jejĂm obliÄŤeji. UvÄ›domil si, Ĺľe drĹľĂ v ruce stoÄŤenĂ© noviny. “Co je to?”

“JeĹˇtÄ› jste to neÄŤetl?”

“NeÄŤetl? Co jsem mÄ›l ÄŤĂst?44

ChvÄ›jĂcĂma se rukama Judy zvedla noviny a roztĂˇhla je pĹ™ed Benem. Ten zĂral nevÄ›Ĺ™ĂcnÄ› na titulnĂ strĂˇnku. PalcovĂ© titulky oznamovaly:

NALEZEN RUKOPIS Z ÄŚASĹ® KRISTA?

“Co to k ÄŤertu…” Vytrhl jĂ noviny z rukou.

“Rukopis z ÄŤasĹŻ Krista! Co je to ksakru za ĹˇpatnĂ˝ vtip!”

“To nenĂ vtip…”

“Rukopis z ÄŤasĹŻ Krista! Rukopis z ÄŤasĹŻ Krista! Ach, BoĹľe!44 DrĹľel noviny v napjatĂ˝ch paĹľĂch pĹ™ed sebou a zĂral nepĹ™ĂtomnÄ› na ÄŤlĂˇnek. Pak dopadl tÄ›Ĺľce do Ĺľidle. “Nalezen rukopis z ÄŤasĹŻ Krista! A jeĹˇtÄ› k tomu s otaznĂkem! Tak ubohĂ©!44

Pod titulkem byla fotografie tiskovĂ© agentury, na kterĂ© stĂˇl doktor John Weatherby s jednou z velkĂ˝ch jĂlovĂ˝ch nĂˇdob na okraji vykopĂˇvek. Podtitulek obrĂˇzku znÄ›l: Archeolog Dr. John Weatherby z jiĹľnĂ Kalifornie drĹľĂ jĂlovou nĂˇdobu, jeĹľ obsahuje jeden ze svitkĹŻ, nalezenĂ˝ v Kirbet Migdalu.

Ben zĂral nevÄ›Ĺ™ĂcnÄ› na noviny jako zasaĹľen bleskem.

“PĹ™eÄŤtÄ›te si to celĂ©,44 vyzvala jej Judy. Odsunula ÄŤĂˇst vÄ›cĂ na psacĂm stole a usadila se na jeho okraji. JejĂ tvĂˇĹ™ byla bledĂˇ a smutnĂˇ. Tuto novinku mu sdÄ›lovala jen s nechutĂ.

“To je ĹˇĂlenĂ©,” zamumlal Ben. “ProstÄ› tomu nemĹŻĹľu uvÄ›Ĺ™it!44

“No co, jednou se to stĂˇt muselo. Nemohl jste ÄŤekat, Ĺľe se nÄ›co podobnĂ©ho dĂˇ utajit vÄ›ÄŤnÄ›.”

152

Ben citoval z ÄŤlĂˇnku. “Poslouchejte: Ĺ˝e se mĹŻĹľe jednat o podobnÄ› vĂ˝znamnĂ˝ nĂˇlez, jako jsou kumranskĂ© svitky, jeĹľ byly objeveny u MrtvĂ©ho moĹ™e, potvrdil dnes jeden z mĂstnĂch archeologĹŻ, kdyĹľ prohlĂˇsil: Je to stejnÄ› vĂ˝znamnĂ˝ nĂˇlez jako kumranskĂ© rukopisy z MrtvĂ©ho moĹ™e.’” Ben vzhlĂ©dl k Judy. “Ach, dobrĂ© nebe, co to je za novinĂˇĹ™e!‘1 A ÄŤetl dĂˇl. “K obsahu svitkĹŻ se doktor Weatherby dosud nevyjĂˇdĹ™il. SdÄ›lil, Ĺľe text bude zveĹ™ejnÄ›n aĹľ v okamĹľiku, kdy bude dokonÄŤen pĹ™eklad. Svitky pĹ™eklĂˇdajĂ v souÄŤasnĂ© dobÄ› tĹ™i experti na poli paleografie v Americe a VelkĂ© BritĂˇnii. O vĂ˝znamu a obsahu nĂˇlezu se dĂˇ zatĂm jen polemizovat.”

Ben mrskl novinami o zem. “Polemizovat, ano, ale proboha - rukopisy z ÄŤasĹŻ Krista!”

“To zvĂ˝ĹˇĂ nĂˇklad novin, Bene…”

“JĂˇ vĂm, Ĺľe to zvĂ˝ĹˇĂ nĂˇklad. To mi nemusĂte Ĺ™Ăkat! ProÄŤ nenĂ v titulku uvedeno: ,Nalezen rukopis Davida ben Jony?’ Kdo by znal Davida ben Jonu? Ale kaĹľdĂ˝ vĂ, kdo byl Kristus. Ach, mĹŻj boĹľe. ÄŚetla jste, jak laÄŤnÄ› se chopili nĂˇzvĹŻ jako Galilea a Magdala? ,Z ÄŤasĹŻ Krista’. Co k ÄŤertu ten Kristus vlastnÄ› dokĂˇzal, Ĺľe je tak dĹŻleĹľitĂ˝?”

Judy Ĺˇokovalo, Ĺľe je Ben tak vyvedenĂ˝ z mĂry. VÄ›dÄ›la, jakou bolest mu zpĹŻsobĂ nedĹŻstojnĂˇ popularizace jeho drahocennĂ˝ch svitkĹŻ, vÄ›dÄ›la, Ĺľe nesnese, aby byl David ben Jona pĹ™edstavovĂˇn veĹ™ejnosti jako exotickĂ˝ zjev. CĂtila totĂ©Ĺľ, i kdyĹľ v daleko menĹˇĂ mĂĹ™e.

“Nakonec to jeĹˇtÄ› zfilmujĂ,” pokraÄŤoval, “se dvÄ›ma sexuĂˇlnĂmi idoly v roli Davida a Rebekky. Na Madison Avenue se budou prodĂˇvat trika a samolepky na auta s jejich tvĂˇĹ™emi. VytluÄŤou z toho maximum. Ach, Judy…” Zakroutil hlavou, jako by chtÄ›l zaÄŤĂt plakat. “Nesnesu, aby s Davidem nÄ›co takovĂ©ho provedli. NepochopĂ ho. UvaĹľujĂ jinak, neĹľ my.”

“JĂˇ vĂm.”

KdyĹľ se Ben trochu uklidnil, zvedl noviny ze zemÄ› a jeĹˇtÄ› jednou ÄŤlĂˇnek pĹ™eletÄ›l oÄŤima. Tisk z toho udÄ›lĂˇ obrovskou mediĂˇlnĂ kampaĹ�. LaÄŤnÄ› se vrhnou na kaĹľdou maliÄŤkost a zkreslĂ ji. SkuteÄŤnost, Ĺľe autorem rukopisu byl citlivĂ˝ zboĹľnĂ˝ Ĺ˝id, kterĂ˝ se chtÄ›l dĹŻvÄ›rnÄ› vyzpovĂdat svĂ©mu synovi, pro nÄ› nebude hrĂˇt roli. Do krajnosti vyuĹľijĂ toho, Ĺľe svitky byly nalezeny prĂˇvÄ› u NazaretskĂ©ho jezera, a budou hĂ˝Ĺ™it titulky jako Magdala a Kristovy ÄŤasy.

153

V h

“SkuteÄŤnÄ› to zvĂ˝ĹˇĂ nĂˇklad,” zamumlal smutnÄ›.

“MyslĂm, Ĺľe Weatherby nemÄ›l na vybranou.”

“TĂm si jsem jista.”

“PodĂvejte se na tohle.” UkĂˇzal prstem na mĂsto ve ÄŤlĂˇnku. “ZmiĹ�ujĂ se o kletbÄ›. MluvĂ o MojĹľĂĹˇovÄ› kletbÄ›, jako by se jednalo o smÄ›Ĺˇnou zĂˇleĹľitost. UvidĂte, zĂtra bude ve vĹˇech titulcĂch nÄ›co o kletbÄ›. DotĂˇhnou to do konce a najdou nÄ›koho, kdo se bÄ›hem vykopĂˇvek zranil nebo onemocnÄ›l, a pĹ™ipĂĹˇĂ to kletbÄ›.” Ben se podĂval unavenÄ› na Judy. “NevydrĹľĂm to. VÄŤera jsem mÄ›l pĹ™ĂĹˇernou noc. Byla to nejhorĹˇĂ noc mĂ©ho Ĺľivota. VĂˇĹľnÄ› jsem si myslel, Ĺľe umĹ™u.”

“Zase dÄ›sivĂ© sny?”

PĹ™ikĂ˝vl.

Judy chtÄ›la zrovna promluvit, kdyĹľ zazvonil telefon. ZdĂˇlo se, Ĺľe Ben neslyĹˇĂ. PĹ™i pĂˇtĂ©m zazvonÄ›nĂ zvedla Judy sluchĂˇtko a pronesla: “HalĂł?”

Byl to profesor Cox.

Judy zakryla sluchĂˇtko dlanĂ. “Ĺ�ĂkĂˇ, Ĺľe jste mÄ›li na pĂˇtou domluvenou schĹŻzku.”

Ben pohlĂ©dl na hodinky. “Ach, BoĹľe! Nemohu tam jĂt. Ted ne. Ĺ�eknÄ›te mu… Ĺ�eknÄ›te mu, Ĺľe mi nÄ›kdo umĹ™el a Ĺľe mÄ› to zcela vyvedlo z mĂry, Ĺľe jsem musel odcestovat a Ĺľe je nutnĂ©, aby mÄ› nÄ›kdo zastoupil.”

Judy na nÄ›j zĂrala s Ăşsty dokoĹ™Ăˇn.

“Tak honem. Ĺ�eknÄ›te mu to. Ĺ�eknÄ›te mu, Ĺľe mu za pĂˇr dnĹŻ zavolĂˇm a Ĺľe mÄ› to skuteÄŤnÄ› mrzĂ.”

JeĹˇtÄ› jednou zavĂˇhala, nejistĂˇ, co mĂˇ udÄ›lat.

Nakonec, kdyĹľ vidÄ›la, Ĺľe opravdu nemĂˇ na vybranou, vyĹ™Ădila profesoru Coxovi, co jĂ Ben Ĺ™ekl, zavÄ›sila a hledÄ›la na Bena.

“Co je?”

“VaĹˇe vyuÄŤovĂˇnĂ.

“NemĹŻĹľu uÄŤit, Judy. TeÄŹ to nejde. Sama to dobĹ™e vĂte. NedokĂˇĹľu se od Davida odlouÄŤit ani na minutu - nebo lĂ©pe Ĺ™eÄŤeno, nedovolĂ mi, abych se od nÄ›j odlouÄŤil. PronĂˇsleduje mÄ›, zajal mÄ› a nedĂˇ mi ani vteĹ™inu, abych si vydechl, dokud nebudu znĂˇt vĹˇechno.”

OdvrĂˇtil se od nĂ a sklonil se nad dalĹˇĂm kouskem papyru. KdyĹľ zaÄŤal ÄŤĂst, Judy si jej dĹŻkladnÄ› prohlĂ©dla. SpatĹ™ila temnĂ©

154

kruhy pod jeho oÄŤima, hlubokĂ© vrĂˇsky, kterĂ© mÄ›l vyryty kolem Ăşst. Ben v poslednĂch dnech nĂˇpadnÄ› zestĂˇrl.

Po nÄ›jakĂ© dobÄ› mu poloĹľila jemnÄ› ruku na rameno. “Bene?” ZdĂˇlo se, Ĺľe neslyĹˇĂ.

“Bene?”

“Hm?” VzhlĂ©dl.

“Kdy jste naposledy jedl?”

“Jedl? NevĂm. Ale nebude to dlouho. Chvilka… tak…” Za-mnul si ÄŤelo. “NevzpomĂnĂˇm si.”

“NenĂ divu, Ĺľe vĂˇs trĂˇpĂ noÄŤnĂ mĹŻry. MusĂte mĂt dĹŻkladnĂ˝ hlad. PodĂvĂˇm se, jestli najdu nÄ›co v kuchyni.”

“DobĹ™e, to by bylo vynikajĂcĂ.”

KdyĹľ odchĂˇzela z pracovny, vĹˇimla si Judy, Ĺľe je v bytÄ› horko. KdyĹľ sniĹľovala teplotu na termostatu, nahlĂ©dla do loĹľnice a uvidÄ›la spouĹˇĹĄ, kterou zpĹŻsobil v posteli. Od dveĹ™Ă loĹľnice byly rozhĂˇzenĂ© ĹˇpinavĂ© ÄŤĂˇsti odÄ›vu. Listy s pĹ™ekladem ĹˇestĂ©ho svitku byly roztrouĹˇeny po celĂ©m obĂ˝vacĂm pokoji. VĹˇude se vĂˇlely polĹˇtĂˇĹ™e, na kaĹľdĂ©m kroku nachĂˇzela napĹŻl prĂˇzdnĂ© ĹˇĂˇlky od kĂˇvy a pĹ™eplnÄ›nĂ© popelnĂky. KuchynÄ› vypadala jeĹˇtÄ› hĹŻĹ™. UprostĹ™ed hor ĹˇpinavĂ©ho nĂˇdobĂ stĂˇl na sporĂˇku i hrnec se studenou polĂ©vkou.

Poppea Sabina leĹľela stoÄŤenĂˇ do klubĂÄŤka v rohu a nedĹŻvÄ›Ĺ™ivÄ› a zamraÄŤenÄ› pozorovala Judy. UchĂ˝lila se pĹ™ed kĹ™ikem a stĂ©nĂˇnĂm svĂ©ho pĂˇna do bezpeÄŤĂ a teÄŹ trucovala nad prĂˇzdnou miskou.

Judy nakrmila koÄŤku. Pak vyÄŤistila jejĂ bedniÄŤku a pĹ™etĂ©kajĂcĂ popelnĂky. Nakonec se chtÄ›la pustit do vaĹ™enĂ. Ale skĹ™ĂnÄ› zely prĂˇzdnotou.

KdyĹľ uslyĹˇela znovu zazvonit telefon, trhla sebou. Zazvonil tĹ™ikrĂˇt, neĹľ jej Ben zvedl a ozval se zduĹˇenĂ˝m hlasem. V pĹ™ĂĹˇtĂm okamĹľiku jej slyĹˇela kĹ™iÄŤet: “Nech mÄ› na pokoji!” a nĂˇsledovala rĂˇna.

Judy utĂkala do pracovny, kde Ben klidnÄ› pokraÄŤoval v luĹˇtÄ›nĂ dalĹˇĂho svitku. “Co se stalo?” ptala se bez dechu.

“Nic.”

“Ale co to bylo…” OdpovÄ›ÄŹ na svou otĂˇzku dostala dĹ™Ăve, neĹľ ji dopovÄ›dÄ›la. Na podlaze u stÄ›ny leĹľel telefon, kterĂ˝ Ben zjevnÄ› odhodil potĂ©, co vytrhl ĹˇĹ�ĹŻru ze zdi.

“AlespoĹ� nemusĂ poĹ™Ăˇd vyvÄ›Ĺˇovat sluchĂˇtko,” zamumlala Judy, kdyĹľ odchĂˇzela z mĂstnosti do kuchynÄ›.

155

Byla si naprosto jistĂˇ, Ĺľe by se Ben v souÄŤasnĂ© dobÄ› nedotkl ani tÄ›ch nejvybranÄ›jĹˇĂch jĂdel a rozhodla se, Ĺľe nechĂˇ polĂ©vku na pozdÄ›ji. NechtÄ›la ho ruĹˇit pĹ™i pĹ™ekladu sedmĂ©ho svitku, a tak se radÄ›ji zabĂ˝vala Ăşklidem bytu.

KdyĹľ uplynula hodina a z pracovny se neozval ani hlĂˇsek, odvĂˇĹľila se tam Judy nahlĂ©dnout. Ben sedÄ›l stĂˇle jeĹˇtÄ› sklonÄ›n nad papyrem a bez pĹ™estĂˇnĂ ÄŤmĂˇral do svĂ©ho bloku, oÄŤi upĹ™eny na aramejskĂ˝ text. Judy si ale vĹˇimla nÄ›ÄŤeho jinĂ©ho, nÄ›ÄŤeho, co ji fascinovalo a pĹ™imÄ›lo pĹ™istoupit blĂĹľe. TÄ›snÄ› pĹ™ed Benem se zastavila. To, co uvidÄ›la, ji ohromilo.

Rysy jeho obliÄŤeje byly zvlĂˇĹˇtnĂm zpĹŻsobem ozĂˇĹ™enĂ©, jako by nahlĂĹľel do jinĂ©ho svÄ›ta. Byl jako zkamenÄ›lĂ˝, jako ÄŤlovÄ›k, kterĂ˝ proĹľil hlubokĂ˝ duĹˇevnĂ otĹ™es. SinalĂˇ pleĹĄ pĹŻsobila nepĹ™irozenÄ› napjatÄ›, na skrĂˇnĂch a krku mu vystupovaly modrĂ© ĹľĂly. BĂlĂ© bezkrevnĂ© rty mÄ›l pevnÄ› sevĹ™enĂ© a tvoĹ™ily tenkou ÄŤĂˇrku. Z BenovĂ˝ch modrĂ˝ch oÄŤĂch, kterĂ© upĹ™enÄ› zĂraly na svitek, vyzaĹ™oval neobvyklĂ˝ svit, jako by v nÄ›m planul horeÄŤnatĂ˝ oheĹ�.

TakĹ™ka nedĂ˝chal a nepohnul se. JedinĂ˝ zvuk, kterĂ˝ byl slyĹˇet, bylo ĹˇkrĂˇbĂˇnĂ tuĹľky na papĂĹ™e, kam ÄŤmĂˇral neÄŤitelnĂ© vÄ›ty. Ani jedinkrĂˇt nepohlĂ©dl na seĹˇit a neodvrĂˇtil pohled od papyru. Vypadalo to, Ĺľe se pro nÄ›j ÄŤas zastavil. Byl zajatcem jinĂ©ho svÄ›ta. Judy nÄ›co podobnĂ©ho nikdy nevidÄ›la a mohla nad tĂm jen uĹľasnout.

Po chvĂli - nemÄ›la tuĹˇenĂ, jak dlouho tam stĂˇla a pozorovala jej - opustila pracovnu a usedla v obĂ˝vacĂm pokoji. Ihned jĂ na klĂn skoÄŤila Poppea Sabina, vdÄ›ÄŤnÄ› pĹ™edla a byla pĹ™ipravena se nechat hĂ˝ÄŤkat. Judy se na koÄŤku usmĂˇla. UbohĂˇ Poppea Sabina nemÄ›la ani zdĂˇnĂ, co se s jejĂm pĂˇnem dÄ›je.

“JĂˇ to taky nevĂm,” zaĹˇeptala Judy, kdyĹľ se k nĂ koÄŤka vtĂrala. “ZnĂˇm ho teprve krĂˇtkou dobu, ale vĂm, Ĺľe se zmÄ›nil. Nebo se moĹľnĂˇ jeĹˇtÄ› stĂˇle mÄ›nĂ. TÄ›Ĺľko Ĺ™Ăct, jestli ta promÄ›na jiĹľ skonÄŤila, nebo jeĹˇtÄ› probĂhĂˇ. RĂˇda bych vÄ›dÄ›la… co se to tu vlastnÄ› odehrĂˇvĂˇ?”

KdyĹľ Ben vyĹˇel z pracovny, vypadal jako ÄŤlovÄ›k, kterĂ˝ prĂˇvÄ› prodÄ›lal duĹˇevnĂ zmÄ›nu. Nebyl to uĹľ tentĂ˝Ĺľ muĹľ, kterĂ˝ pĹ™ed dvÄ›ma hodinami usedl, aby doÄŤetl rukopis do konce, aÄŤkoli zmÄ›na nebyla pĹ™ĂliĹˇ patrnĂˇ. Judy pĹ™ipadalo, Ĺľe se mÄ›nĂ s kaĹľdĂ˝m novĂ˝m svitkem o trochu vĂce.

“Jsem rĂˇd, Ĺľe jste jeĹˇtÄ› tady,” Ĺ™ekl.

156

Jako by se s kaĹľdĂ˝m svitkem ÄŤĂˇst Bena Messera ztratila a na jejĂ mĂsto nastoupil nÄ›kdo jinĂ˝.

“Nemohla jsem odejĂt, aniĹľ bych pĹ™eÄŤetla sedmĂ˝ svitek,” odvÄ›tila klidnÄ›. Ano, skuteÄŤnÄ› se zmÄ›nil. Jeho zvlĂˇĹˇtnĂ zpĹŻsob vyjadĹ™ovĂˇnĂ byl jeĹˇtÄ› nĂˇpadnÄ›jĹˇĂ.

UdÄ›lal jĂ mĂsto vedle sebe u stolku a podĂval se na ni zĂˇĹ™ivÄ› modrĂ˝ma oÄŤima. “DÄ›kuji, Ĺľe jste v tĂ©hle tÄ›ĹľkĂ© situaci se mnou.”

“Chcete se nÄ›ÄŤeho najĂst?”

“JeĹˇtÄ› ne. NapĹ™ed ÄŤtÄ›te.” Podal jĂ listy, na kterĂ© nadrĂˇpal pĹ™eklad. “MĹŻj rukopis je stĂˇle horĹˇĂ.”

KdyĹľ mu vzala strĂˇnky z rukou a pĹ™eletÄ›la text, vidÄ›la, jak pootevĹ™el Ăşsta, jako by chtÄ›l nÄ›co Ĺ™Ăct.

“Copak?”

ZavĂˇhal. “V tomto svitku dochĂˇzĂ k novĂ©mu vĂ˝voji, Judy. ObĂˇvĂˇm se, Ĺľe zpĹŻsobĂ problĂ©my.”

“ProblĂ©my?”

Zhluboka povzdechl. “David od nĂˇs nejspĂĹˇe oÄŤekĂˇvĂˇ urÄŤitou reakci, ale jĂˇ si nejsem jist, jakou. JedinĂ©, ÄŤĂm si jsem jist, je, Ĺľe dojde ke katastrofÄ›, jestli noviny nÄ›co zavÄ›tĹ™Ă. Nastane davovĂ˝ Ăştok na Magdalu.”

Pak udÄ›lal Ben nÄ›co zvlĂˇĹˇtnĂho. Jakmile vyĹ™kl poslednĂ slova, pootoÄŤil hlavou, jako by nÄ›komu naslouchal. ZĂral na zeÄŹ za Judy a kroutil hlavou.

“David mi uĹľ o obsahu dalĹˇĂho svitku nechce nic prozradit.”

“David?”

Judy se vylekala. BenĹŻv hlas znÄ›l panovaÄŤnÄ›, ostĹ™e, aĹľ ji najednou zamrazilo.

“AĹĄ je to jak chce, pĹ™eÄŤtÄ›te si, co jsem napsal a Ĺ™eknÄ›te mi, co si o tom myslĂte.”

DĂval jsem se na Salmonida a nevydal ani hlĂˇsku. Nemohl jsem promluvit, tak jsem byl ochromenĂ˝. Kazdy veÄŤer pĹ™ed osmi mÄ›sĂci, kaĹľdĂˇ noc od onoho ostudnĂ©ho okamĹľiku mi pĹ™ipadala jako sen. Nikdy jsem si nemyslel, ze bych toho nestydatĂ©ho Ĺ�eka mohl jeĹˇtÄ› nÄ›kdy potkat. Dokonce jsem roztrhal smlouvu, za kterou jsem ve svĂ© poĹˇetilosti vydal veĹˇkerĂ© svĂ© penĂze. KdyĹľ jsem ho vidÄ›l stĂˇt u ZlatĂ© brĂˇny, vypadal naprosto stejnÄ›, jako bych ho potkal teprve vÄŤera, bylo to tak neÄŤekanĂ©, Ĺľe jsem ztratil Ĺ™eÄŤ.

Ale nemusel jsem vĹŻbec promluvit. Jakmile mÄ› Salmonides

157

zahlĂ©dl, k mĂ©mu pĹ™ekvapenĂ se mu obliÄŤej rozjasnil a pĹ™istoupil ke mnÄ›, jako bychom byli pĹ™ĂˇtelĂ©, kteĹ™Ă o sobÄ› dlouho neslyĹˇeli.

“BuÄŹte pozdraven, mladĂ˝ pane1/’ zvolal a Ĺˇel mi vstĹ™Ăc s otevĹ™enou nĂˇruÄŤĂ.

BezdÄ›ÄŤnÄ› jsem ustoupil o krok zpÄ›t.

” OdpusĹĄte mi, mladĂ˝ pane, ” omlouval se. ” Ve svĂ© radosti, ze vĂˇs zase vidĂm, jsem ĂşplnÄ› zapomnÄ›l, ze jste zboĹľnĂ˝ Ĺ˝id a ze nenĂˇvidĂte dotyk pohana. U vĹˇech bohĹŻ, jsem tak rĂˇd, ze vĂˇs zase vidĂm!”

“ProÄŤ?” zeptal jsem se nechĂˇpavÄ›.

“ProÄŤ? ProtoĹľe jsem kvĹŻli vĂˇm prohledal celĂ© mÄ›sto, mistĹ™e. PĹ™inĂˇĹˇĂm vĂˇm dobrĂ© zprĂˇvy a bohatĂ˝ zisk. “

“CoĹľe?” zeptal jsem se jeĹˇtÄ› nechĂˇpavÄ›ji.

“LodÄ› dopluly do Ostie a nepĹ™iĹˇly ani o jedinĂ© zrnĂÄŤko. Ĺ ekely, kterĂ© jste zasadil, se skuteÄŤnÄ› promÄ›nily v sestercie. “

Znovu jsem byl neschopen slova. Salmonides tedy nejen poctivÄ› dodrĹľel naĹˇi dohodu, ale jeĹˇtÄ› se snaĹľil mi penĂze pĹ™edat. Myslel sif Ĺľe bych byl moĹľnĂˇ ochoten penĂze jeĹˇtÄ› jednou pĹŻjÄŤit, a tak udÄ›lal vĹˇechno pro to, aby mÄ› naĹˇel. SvÄ›Ĺ™il jsem svĂ© osly do pĂ©ÄŤe jednoho pĹ™Ătele a doprovodil Salmonida do ulice bankĂ©Ĺ™ĹŻ, kde mi na jeho pĂsemnĂ˝ pokyn vyplatili dvÄ› stÄ› denĂˇrĹŻ. Odtud jsme se vydali ke smÄ›nĂˇm ĂkĹŻm u ChrĂˇmu, kde byly Ĺ™ĂmskĂ© mince pod bdÄ›lĂ˝m zrakem mĂ©ho Ĺ™eckĂ©ho prĹŻvodce zkontrolovĂˇny a vymÄ›nÄ›ny za dvÄ› stÄ› syrskĂ˝ch zuzimĹŻ. PÄ›t zuzimĹŻ jsem dal Salmonidovi, kterĂ˝ je okamĹľitÄ› s omluvnĂ˝m pokrÄŤenĂm ramen vymÄ›nil za drachmy.

Pak jsme se vrĂˇtili do hostince, kde jsme usedli do stĂnu a diskutovali o ekonomice Ĺ™ĂmskĂ© Ĺ™ĂĹˇe. Salmonidovi bylo naprosto jasnĂ©, Ĺľe jsem o niÄŤem podobnĂ©m nemÄ›l ani potuchy. PĹ™esto se mnou mÄ›l trpÄ›livost. Ĺ�ekl: “MĂˇte zvlĂˇĹˇtnĂ vlastnost, mĹŻj pane, kterou bystrĂ˝ muĹľ, jako jsem jĂˇ, ihned postĹ™ehne. MĂˇte schopnost se rychle rozhodnout a umĂte poÄŤĂtat. PodĂvejte se sĂˇm, s jakou lehkostĂ chĂˇpete to, co vĂˇm vysvÄ›tluji. VÄ›tĹˇina lidĂ to chĂˇpe jen pomalu a nudĂ je to. Ale vĂˇs to, co vĂˇm vyprĂˇvĂm, zajĂmĂˇ a dokĂˇĹľete si to snadno zapamatovat. Vybral jste si ĹˇpatnĂ© povolĂˇnĂ, mladĂ˝ pane. MĂsto tĂłry jste mÄ›l radÄ›ji studovat obchod s penÄ›zi. “

VyprĂˇvÄ›l jsem Salmonidovi, co se po tĂ© ostudnĂ© noci odehrĂˇlo, a jeho pĹ™ekvapilo, Ĺľe se ke mnÄ› Eleasar choval tak tvrdÄ›.

158

i

“Ale i vy sĂˇm sebe soudĂte pĹ™ehnanÄ› tvrdÄ›. Kolik mladĂ˝ch muĹľĹŻ neprozije jednou v ĹľivotÄ› podobnou noc? A nejen jednou, spĂĹˇe ÄŤasto. Byl vĂˇĹˇ prohĹ™eĹˇek skuteÄŤnÄ› tak velkĂ˝ -jedna malĂˇ opiÄŤka ? MÄ›l byste zajet do Ĺ�Ăma, jestli chcete vÄ›dÄ›t, jak vypadĂˇ skuteÄŤnĂ˝ hĹ™Ăch.”

Ale jĂˇ zvedl odmĂtavÄ› ruku. “Pro Ĺ˝idy platĂ jinĂˇ mÄ›Ĺ™Ătka, ” odvÄ›til jsem, “neboĹĄ my jsme Bohem vyvolenĂ˝ nĂˇrod. MĂˇme-li bĂ˝t pĹ™Ăkladem zbytku svÄ›ta, musĂme horlivÄ› dodrĹľovat jeho zĂˇkony. Co bychom byli za vzor, kdybychom se opĂjeli, smilnili a pĂˇchali jinĂ© ostudnĂ© skutky? “

VÄ›dÄ›l jsem, ze Salmonides o mĂ˝ch slovech pochybuje stejnÄ› jako ostatnĂ pohanĂ©, ale jen proto, ze nevÄ›Ĺ™Ă tomu, ze nĂˇs BĹŻh vyvolil, abychom se stali dÄ›dici svÄ›ta.

PozdÄ›ji jsem dal Salmonidovi sto zuzimĹŻ a uzavĹ™el s nĂm dalĹˇĂ smlouvu. TentokrĂˇt se jednalo o nĂˇkup Ăşrody jeÄŤmene, kterĂ˝ mÄ›l brzy dozrĂˇt. Bude-li Ăşroda bohatĂˇ, prodal bych ji se ziskem. Bude-li sucho, tak jsem o penĂze pĹ™iĹˇel. Proto jsem mu dal pouze polovinu a druhou ÄŤĂˇst jsem dal stranou pro pĹ™Ăpad nouze.

VeÄŤer jsem se Eleasara zeptal, nakolik je mĹŻj zisk poÄŤestnĂ˝ a poctivĂ˝. “Mohu si tohoto zpĹŻsobu vĂ˝dÄ›lku vĂˇĹľit stejnÄ› jako penÄ›z, kterĂ© vydÄ›lĂˇm pracĂ svĂ˝ch rukou?” zeptal jsem se. OdvÄ›til, ze i tohle je prĂˇce; nepracuji rukama, ale duĹˇevnÄ›. PenĂze jsem nevydÄ›lal nepĹ™ĂpustnĂ˝m zpĹŻsobem. NezĂskal jsem je ani na Ăşkor ostatnĂch Ĺ˝idĹŻ. Proto bylo mĂ© jednĂˇnĂ v EleasarovĂ˝ch oÄŤĂch poctivĂ©.

PĹ™ĂĹˇtĂho dne rĂˇno jsem mÄ›l znovu nÄ›jakĂ© zaĹ™izovĂˇnĂ ve mÄ›stÄ›. Po osmi mÄ›sĂcĂch, kterĂ© uplynuly od mĂ© potupy, jsem ani na okamĹľik nezapomnÄ›l na Ĺľenu jmĂ©nem Miriam, se kterou jsem se setkal u studny a jeĹľ mÄ› vzala k sobÄ› domĹŻ, aby mÄ› nakrmila a poskytla mi pĹ™ĂstĹ™eĹˇĂ. PĹ™ed osmi mÄ›sĂci mÄ› nechala ze zboĹľnosti a lĂˇsky k bliĹľnĂmu jĂt svou cestou s plnĂ˝m Ĺľaludkem a nÄ›kolika mincemi v kapse. Odvedla mÄ› takĂ© od myĹˇlenek na sebevraĹľdu. Dnes jsem se chtÄ›l vrĂˇtit do jejĂho domu a odvdÄ›ÄŤit se jĂ za jejĂ dobrotu.

Poznala mÄ› okamĹľitÄ› a pozvala mÄ› dĂˇl. Jedna z mnoha Ĺľen, kterĂ© v domÄ› bydlely, mi omyla nohy a podala chlĂ©b a sĂ˝r. KdyĹľ jsem projevil nad jejich jednĂˇnĂm svĹŻj ĂşĹľas, Ĺ™ekla Miriam: “KaĹľdĂ˝ bratr, kterĂ˝ se k nĂˇm vrĂˇtĂ, je vĹľdy vĂtĂˇn. “

159

“JĂˇ jsem vĂˇĹˇ bratr?” zeptal jsem se jĂ.

OdpovÄ›dÄ›la mi polibkem na tvĂˇĹ™.

KdyĹľ. jsem jĂ podal sĂˇÄŤek s pÄ›tadvaceti zuzimy, skromnÄ› jej pĹ™ijala a ujistila mÄ›, ze poskytne obĹľivu mnoha lidem.

“MĂˇte tak velkou rodinu?” otĂˇzal jsem se.

OdvÄ›tila: “Do mĂ© rodiny patĹ™Ă kaĹľdĂ˝, kdo ÄŤekĂˇ na nĂˇvrat Mistra.”

KdyĹľ jsem chtÄ›l vÄ›dÄ›t vĂce, zadrĹľela mÄ› a poprosila, abych chvĂli poseÄŤkal. NeboĹĄ brzy pĹ™ijde muĹľ, kterĂ˝ zodpovĂ vĹˇechny mĂ© dotazy. A tak doĹˇlo k tomu, Ĺľe mĹŻj Ĺľivot nabral novĂ˝ smÄ›r poÄŤtvrtĂ©. ÄŚekal jsem v MirfaminÄ› domÄ› tak dlouho, dokud nedorazil muĹľ jmĂ©nem Ĺ imon.

Judy nechala listy klesnout do klĂna a pohlĂ©dla na Bena. Nepohnula se a nevydala ani hlĂˇsku. Ale v jejĂch oÄŤĂch se zraÄŤilo vĹˇechno, co se odehrĂˇvalo v jejĂm nitru.

“To se nĂˇm nejspĂĹˇ nepodaĹ™Ă pĹ™ed tiskem uchrĂˇnit, Ĺľe?”

“KdyĹľ se to uĹľ dostalo na veĹ™ejnost…”

“Ach, BoĹľe!” zvolal Ben nĂˇhle. “ProÄŤ to tak musĂ bĂ˝t? ProÄŤ se to muselo rozkĹ™iknout?” VyskoÄŤil a sevĹ™el pÄ›sti. “Je to souÄŤĂˇstĂ tvĂ©ho plĂˇnu, Davide? Copak nevidĂĹˇ, jak mÄ› muÄŤĂĹˇ?”

Ben zmlkl a zĂral na protilehlou zeÄŹ. TÄ›Ĺľce oddechoval. MÄ›l v oÄŤĂch nÄ›co, co hraniÄŤilo se ĹˇĂlenstvĂm - jakousi smÄ›sici zmatku a vzteku. Po chvĂli mu najednou klesla hlava na prsa, takĹľe vypadal, jako by se modlil nebo jako kajĂcĂ se hĹ™ĂĹˇnĂk.

KdyĹľ se koneÄŤnÄ› narovnal a pohlĂ©dl na Judy, pronesl tlumenĂ˝m hlasem: “JĂˇ ho vidĂm… ale vy nemĹŻĹľete.”

Judy jej bez hnutĂ pozorovala.

“Ano, znovu je tady. David ben Jona. VlastnÄ› tu je uĹľ pÄ›knou dobu, ale jĂˇ si to do vÄŤerejĹˇka neuvÄ›domil. NeukĂˇzal se, dokud si nebyl jist, Ĺľe smlÄŤĂm, proÄŤ tu je.”

Judy klouzala pohledem po prĂˇzdnĂ© zdi a pokouĹˇela se objevit to, co mohl vidÄ›t pouze Ben. “Jak je moĹľnĂ©, Ĺľe…”

“NevĂm, Judy. To mi stĂˇle jeĹˇtÄ› nenĂ jasnĂ©. VĂm jenom, Ĺľe tu je duch Davida ben Jona se mnou a Ĺľe z nÄ›jakĂ©ho dĹŻvodu…” -jeho hlas znÄ›l najednou chraplavÄ› - “Ĺľe se z nÄ›jakĂ©ho dĹŻvodu vrĂˇtil, aby mÄ› navĹˇtĂvil.”

Judy vyskoÄŤila. “Ale proÄŤ?”

“To nevĂm.” BenĹŻv hlas zeslĂˇbl. Mluvil malĂˇtnÄ› a monotĂłnnÄ›. “David z nÄ›jakĂ©ho dĹŻvodu chce, abych jeho pĹ™ĂbÄ›h znal.

160

Chce, abych se dovÄ›dÄ›l, co se mu pĹ™ihodilo. MoĹľnĂˇ to souvisĂ s MojĹľĂĹˇovou kletbou. MoĹľnĂˇ proto, Ĺľe jeho syn nikdy svitky neÄŤetl. Jak to mĂˇm vÄ›dÄ›t? VĂm jenom, Ĺľe si vybral mÄ›.”

Ach, Bene, pomyslela si Judy, to nenĂ v kletbÄ›, v DavidovÄ› synovi, nebo v Davidovi! Copak to nechĂˇpeĹˇ? To tvoje minulost tÄ› pronĂˇsleduje!

Ben chvĂli ÄŤelil JudyinÄ› pohledu. V tichu zĂral do jejĂch oÄŤĂ jako hypnotizovanĂ˝. Hluk vozidel z ulice pronikal do bytu, vesele zvonil zvonek kola, byly slyĹˇet pronikavĂ© hlasy dÄ›tĂ. Ale Ben ani Judy zvuky nevnĂmali, patĹ™ily do jinĂ©ho ÄŤasu a jinĂ© skuteÄŤnosti.

KoneÄŤnÄ› se Ben zeptal mÄ›kkĂ˝m hlasem: “VÄ›Ĺ™Ăte mi, Ĺľe?”

Na vteĹ™inu zadrĹľela dech a pak zaĹˇeptala: “Ano, vÄ›Ĺ™Ăm vĂˇm.”

Povzdechl, jako by mu z ramen spadlo tÄ›ĹľkĂ© bĹ™emeno.

“DĂky Bohu, Ĺľe vĂˇs mĂˇm,” ulevil si, kdyĹľ usedl na gauÄŤ. Je mi jasnĂ©, proÄŤ tu jste, Ĺ™Ăkal si v duchu, kdyĹľ se posadila vedle nÄ›j. Jste tady, protoĹľe David vÄ›dÄ›l, Ĺľe vĂˇs budu potĹ™ebovat.

Judy se pokouĹˇela zĹŻstat klidnĂˇ a nedat na sobÄ› znĂˇt svĂ© zdÄ›ĹˇenĂ, posbĂrala strĂˇnky s pĹ™ekladem a hlasitÄ› pĹ™eÄŤetla nÄ›kolik Ĺ™Ăˇdek. ChtÄ›la tĂm pĹ™ivĂ©st Bena k rozumu a pokusit se zlomit ono kouzlo. “ZajĂmalo by mÄ›, co napĂĹˇĂ noviny, aĹľ se to dovÄ›dĂ.”

“VĂte,” odpovÄ›dÄ›l Ben unavenÄ›, “Miriam a Ĺ imon byla ve starĂ©m Izraeli bÄ›ĹľnĂˇ jmĂ©na. Nic nenasvÄ›dÄŤuje, Ĺľe by se mohlo jednat o Marii a Petra.”

“Ale ten polibek na tvĂˇĹ™. Tento zpĹŻsob pozdravu byl bÄ›ĹľnĂ˝ jen mezi prvnĂmi kĹ™esĹĄany; ostatnĂ Ĺ˝idĂ© ho neznali.”

“Ano… jĂˇ vĂm. Pavlovy epiĹˇtoly. TakĹľe vy si myslĂte, Ĺľe tahle Miriam je stejnĂˇ Marie, jejĂĹľ dĹŻm byl centrem nazarejskĂ© cĂrkve v JeruzalĂ©mÄ›? Matka Marka?”

“ProÄŤ ne?”

“ProtoĹľe to je smÄ›ĹˇnĂ©. Proboha, svitky JeĹľĂĹˇova pĹ™Ăznivce…” Ben si pĹ™ejel dlanĂ po tvĂˇĹ™i. “Ĺ ance, Ĺľe to tak nenĂ, jsou… no… ProstÄ› nemĹŻĹľu uvÄ›Ĺ™it, Ĺľe bychom mÄ›li v rukou skuteÄŤnĂ˝ kĹ™esĹĄanskĂ˝ dokument.”

SmÄ›ĹˇnĂ©, Ĺ™ekla si Judy. Tak ty nemĹŻĹľeĹˇ uvÄ›Ĺ™it… ale pĹ™itom jsi pĹ™esvÄ›dÄŤen, Ĺľe tÄ› pronĂˇsleduje muĹľ, kterĂ˝ je dva tisĂce let mrtev.

PĂˇtravÄ› pohlĂ©dla do Benovy tvĂˇĹ™e. Ne, kouzlo se jej zcela

161

zmocnilo. NenĂ nic, co by Bena dokĂˇzalo vytrhnout z jeho pout. AĹĄ se jeho duĹˇe potuluje kdekoli, z dĹŻvodĹŻ, kterĂ© jsou znĂˇmy jen jemu, tam chce setrvat.

“Co kdybych teÄŹ ohĹ™Ăˇla polĂ©vku?”

Ben neodpovÄ›dÄ›l.

“Bene, proÄŤ jsem mÄ›la profesoru Coxovi lhĂˇt?‘4

“ProtoĹľe nechci jĂt uÄŤit, neĹľ tohle skonÄŤĂ. David to nedovolĂ. MusĂm zĹŻstat tady.”

“ChĂˇpu.”

Byla to zneklidĹ�ujĂcĂ myĹˇlenka: Ben, kterĂ˝ se vymkl vlastnĂmu svÄ›tu, se stĂˇle vĂce stahoval do sebe, aĹľ se jednoho dne nebude nikdy moci vrĂˇtit zpÄ›t do souÄŤasnosti.

TakĹ™ka to vypadalo, Ĺľe se bojĂ, Ĺľe by dotek reality mohl zniÄŤit tenkĂˇ vlĂˇkna, kterĂˇ jej pojĂ s Davidem.

162

Kapitola dvanĂˇctĂˇ

Bylo to poĹ™Ăˇd silnÄ›jĹˇĂ. AĹĄ se Ben obrĂˇtil na kteroukoli stranu, David ben Jona tam byl. Ĺ˝id nakukoval do jeho snĹŻ a pozoroval dÄ›nĂ jako nezĂşÄŤastnÄ›nĂ˝ pozorovatel. KdyĹľ Ben znovu bojoval v bizarnĂch noÄŤnĂch mĹŻrĂˇch se svou minulostĂ, s hrĹŻzami z Majdanku a s dÄ›tstvĂm v Brooklynu, stĂˇl David ben Jona neÄŤinnÄ› vedle nÄ›j, jako by se chtÄ›l stĂˇt hranicĂ Benova utrpenĂ.

“ProÄŤ ty sny?” mumlal si Ben, kdyĹľ se pĹ™ĂĹˇtĂho dne rĂˇno opÄ›t probudil nevyspalĂ˝ a zniÄŤenĂ˝. “ProÄŤ tĂm musĂm prochĂˇzet? CoĹľpak nestaÄŤĂ, Ĺľe se mi po vĹˇech tÄ›ch letech znovu vrĂˇtila mĂˇ minulost a jĂˇ ji nejsem schopen vypudit z mysli? NechĂˇpu, proÄŤ mÄ› musejĂ trĂˇpit ty dÄ›sivĂ© noÄŤnĂ mĹŻry!”

PotĂˇcel se s nohama jako z olova bytem a po jeho boku stĂˇle byl mlĹľnĂ˝ duch Davida ben Jony. Ben nebyl schopen nÄ›co pozĹ™Ăt. NemÄ›l chuĹĄ na nic jinĂ©ho, neĹľ se pustit do ÄŤtenĂ dalĹˇĂho svitku. PĹ™ed ÄŤtvrtou hodinou odpolednĂ ho vĹˇak nedoruÄŤĂ, a Ben se dÄ›sil hodin ÄŤekĂˇnĂ.

V nadÄ›ji, Ĺľe snĂˇze usne, si Ben nalil velkou sklenici vodky, jednĂm tahem ji vypil a vyÄŤerpanÄ› ulehl na gauÄŤ.

TentokrĂˇt Judy nemusela klepat na dveĹ™e, k jejĂmu velkĂ©mu pĹ™ekvapenĂ byly napĹŻl otevĹ™enĂ©. Bylo osm hodin veÄŤer. Byla si jista, zeje Ben doma, ale nikde v bytÄ› se nesvĂtilo.

OpatrnÄ› strÄŤila hlavu dovnitĹ™. “Bene? SpĂte? To jsem jĂˇ.”

OdpovÄ›dÄ›lo jĂ mrtvĂ© ticho.

“Bene?” Vstoupila dovnitĹ™ a tiĹˇe za sebou zavĹ™ela dveĹ™e.

V bytÄ› byla tma a zima. Ve vzduchu ÄŤpÄ›l nezamÄ›nitelnĂ˝ pach alkoholu. Judy se snaĹľila prohlĂ©dnout tmu. KdyĹľ sejĂ nĂˇhle nÄ›co teplĂ©ho otĹ™elo o nohu, leknutĂm zatajila dech.

163

“Ach, Poppeo!” vykĹ™ikla. “Tys mÄ› ale vydÄ›sila!”

Vzala koÄŤku do nĂˇruÄŤe a Ĺˇla dĂˇl.

Ben leĹľel na podlaze v obĂ˝vacĂm pokoji, vedle nÄ›j prĂˇzdnĂˇ lĂˇhev od vĂna a od whisky. V jeho bezprostĹ™ednĂ blĂzkosti leĹľela na koberci uprostĹ™ed rudĂ© skvrny pĹ™evrĂˇcenĂˇ vinnĂˇ sklenka.

Judy poklekla vedle nÄ›j a zatĹ™Ăˇsla s nĂm. “Bene, Bene, vstĂˇvejte.”

“Co? Co se dÄ›je?” Hlava se mu kĂ˝vala ze strany na stranu.

“Bene, to jsem jĂˇ, Judy. Jste v poĹ™Ăˇdku?”

“Ano…” blĂˇbolil, “vĹˇechno je v poĹ™Ăˇdku.”

“Bene, proberte se. UĹľ je pozdÄ›. VstĂˇvejte.”

Zvedl chvÄ›jĂcĂ se ruku a chytil se za hlavu. “Je mi pod psa…,” zakoktal. “MyslĂm, Ĺľe umĂrĂˇm…”

“Ale kde,” zaĹˇeptala, “tak rychle se neumĂrĂˇ. Ale musĂte vstĂˇt. Tady to ale vypadĂˇ!”

Ben koneÄŤnÄ› otevĹ™el oÄŤi a pokusil se na ni podĂvat. “To je Davidova vina, vĂte?” vypravil ze sebe nezĹ™etelnÄ›. “To on mÄ› k tomu dohnal. DvÄ› hodiny jsem ÄŤekal na listonoĹˇe a svitek nepĹ™iĹˇel! To udÄ›lal naschvĂˇl. Pozoruje mÄ›, Judy. Celou dobu mÄ› pozoruje. Bez ohledu na to, co dÄ›lĂˇm, na mÄ› ten proklatej Ĺ˝id poĹ™Ăˇd civĂ!”

“VstaĹ�te, prosĂm vĂˇs.”

“ProÄŤ? K ÄŤemu to je dobrĂ˝? Svitek nepĹ™iĹˇel. Jak mĂˇm pĹ™eÄŤkat dneĹˇnĂ noc a zĂtĹ™ek?”

“Nebojte se. Pomohu vĂˇm. A teÄŹ rychle.”

Vsunula ruku pod jeho paĹľi a pomohla mu vstĂˇt. Ben se dĂval do jejĂ tvĂˇĹ™e, kterĂˇ byla tÄ›snÄ› vedle jeho, a mumlal: “VĂte, dĹ™Ăv jsem si nevĹˇiml, jak jste hezkĂˇ, ale teÄŹ to vidĂm…”

“DĂky. MyslĂte, Ĺľe dokĂˇĹľete vstĂˇt?”

SevĹ™el si hlavu do dlanĂ a vykĹ™ikl: “Davide ben Jono, ty mi-zernej syÄŤĂˇku! Ano… myslĂm, Ĺľe vstanu.”

Judy vydechla nĂˇmahou, kdyĹľ pomĂˇhala Benovi na nohy. PodaĹ™ilo se jĂ odvĂ©st ho do koupelny, kde rozsvĂtila velkĂ© jasnĂ© svÄ›tlo a pevnĂ˝m hlasem mu poruÄŤila, aby se postavil pod sprchu. Bez odporu poslechl. KdyĹľ se vysvlĂ©kl, roztoÄŤila Judy kohoutky s vodou a nechala ho o samotÄ›. V loĹľnici naĹˇla prĂˇdlo na pĹ™evleÄŤenĂ, podala mu je koupelnovĂ˝mi dveĹ™mi a zavolala: “Jen si dejte na ÄŤas!” Pak se vrĂˇtila do obĂ˝vacĂho pokoje a v rĂˇmci moĹľnostĂ jej uklidila. KdyĹľ Ben za vĂce neĹľ pĹŻl

164

hodiny vyĹˇel ze sprchy, vypadal o nÄ›co lĂ©pe. NeĹ™ekl ani slovo, pĹ™eĹˇel ke gauÄŤi, posadil se a zaÄŤal upĂjet silnou kĂˇvu, kterou mu pĹ™ipravila. PĹ™eĹˇlo dlouhĂ˝ch pÄ›t minut, neĹľ koneÄŤnÄ› vzhlĂ©dl.

“MrzĂ mÄ› to,” omluvil se tiĹˇe.

“JĂˇ vĂm.”

“ProstÄ› netuĹˇĂm, co to do mÄ› vjelo. Nikdy pĹ™edtĂm jsem to neudÄ›lal. JednoduĹˇe to nechĂˇpu.44

Jak tam sedÄ›l a kroutil hlavou, pokouĹˇela se Judy pĹ™edstavit si, co se s nĂm dÄ›lo. VidÄ›la zestĂˇrlou bledou tvĂˇĹ™ zarostlou strniĹˇtÄ›m a Ĺ™Ăkala si, jak je to straĹˇnĂ©, kdyĹľ ÄŤlovÄ›ka nĂˇhle zbavĂ jeho identity a on zĹŻstane bez jakĂ©koli nĂˇhrady prostÄ› sĂˇm. Bez nÄ›ÄŤeho hmatatelnĂ©ho, jen s hrĹŻznĂ˝mi vzpomĂnkami.

“VzpomĂnĂˇm si,44 zaÄŤal tichĂ˝m hlasem, “vzpomĂnĂˇm si jasnÄ› na to, jak mi moje matka o ĹˇĂˇbesu, kdyĹľ jsme spolu sedÄ›li ve tmÄ›, stĂˇle znovu a znovu vtloukala do hlavy: ,Benjy, tvĂ˝m Ăşkolem je stĂˇt se vĹŻdcem Ĺ˝idĹŻ. JedinĂ˝m smyslem tvĂ©ho Ĺľivota je stĂˇt se velkĂ˝m rabĂnem a uÄŤit Ĺ˝idy vyuĹľĂvat tĂłru jako ochrannĂ˝ ĹˇtĂt.4‘4

Nutil se do trpkĂ©ho smĂchu. “VĹľdycky chtÄ›la jĂt do Izraele, ale mĂsto toho skonÄŤila ve SpojenĂ˝ch stĂˇtech. NeustĂˇle mluvila o tom, Ĺľe se jednoho dne vystÄ›huje se svĂ˝m synem, slavnĂ˝m rabĂnem, do Izraele.44 PĹ™emĂtavÄ› hledÄ›l do kĂˇvy. “UrÄŤitÄ› jsem ten koberec zniÄŤil, Ĺľe?44

Judy se podĂvala na velkou skvrnu od vĂna, kterĂˇ hyzdila koberec. “To pĹŻjde vyprat.44

“To jsem rĂˇd. I kdyĹľ na tom vlastnÄ› nezĂˇleĹľĂ.44 ModrĂ˝ma oÄŤima se zahledÄ›l na Judy a ona si vĹˇimla, jak jsou ustaranĂ©. “UĹľ to nebudu zamlouvat. ProstÄ›, stalo se. Kdo vĂ, proÄŤ vlastnÄ›? MoĹľnĂˇ to zavinila MojĹľĂĹˇova kletba. Ale mnÄ› je to jedno. David teÄŹ stojĂ vedle mÄ› a naslouchĂˇ tomu, co vĂˇm Ĺ™ĂkĂˇm. NemĂˇm potuchu, naÄŤ ÄŤekĂˇ, ale myslĂm, Ĺľe se to dozvĂm ve chvĂli, kdy k tomu dojde.44

Ben zase upil pĂˇr douĹˇkĹŻ kĂˇvy, jeho pohled vĹˇak zĹŻstal lpÄ›t na skvrnÄ› na koberci. KdyĹľ koneÄŤnÄ› ĹˇĂˇlek poloĹľil, dlouze a hluboce si povzdechl. “Ach, Davide… Davide,44 uniklo mu z Ăşst. V oÄŤĂch mÄ›l slzy. “Co se ti pĹ™ed tou Ĺ™adou let pĹ™ihodilo? Jak jsi zemĹ™el? A odkud jsi vÄ›dÄ›l, Ĺľe zemĹ™eĹˇ? UvaĹľoval jsi snad o tom, Ĺľe si vezmeĹˇ Ĺľivot, kdyĹľ ti pĹ™ipadal nesnesitelnĂ˝? Takhle jsi skonÄŤil? Doufal jsi snad, Ĺľe ve smrti najdeĹˇ ĂştÄ›chu?44

165

Judy se k nÄ›mu naklonila a poloĹľila svou ruku na jeho. Dlouho tak sedÄ›li a hledÄ›li pĹ™ed sebe.

PĹ™ĂĹˇtĂ den se brzy odpoledne vrĂˇtila. Z Benova bytu odeĹˇla o pĹŻlnoci, kdyĹľ jej nejprve uloĹľila a pĹ™esvÄ›dÄŤila se, Ĺľe klidnÄ› spĂ. Pak odjela k sobÄ› domĹŻ a pĹ™ipravila vĹˇechno pro pĹ™Ăpad, Ĺľe by dĂˇt Bruna musela v pĹ™ĂĹˇtĂch dnech nÄ›komu do opatrovĂˇnĂ. Judy tuĹˇila, Ĺľe bude nejspĂĹˇ v nejbliĹľĹˇĂ dobÄ› delĹˇĂ ÄŤas mimo domov.

Po dvou hodinĂˇch pĹ™ednĂˇĹˇek na univerzitÄ› zabÄ›hla na nĂˇkup do supermarketu a pĹ™esnÄ› ve tĹ™i byla u Bena. KdyĹľ nereagoval na jejĂ zaklepĂˇnĂ, vytĂˇhla z taĹˇky klĂÄŤ, kterĂ˝ jĂ Ben pĹ™edchozĂ den veÄŤer dal, a odemkla si. Ke svĂ©mu ĂşĹľasu zjistila, Ĺľe v bytÄ› nikdo nenĂ.

Postel byla peÄŤlivÄ› ustlanĂˇ, obĂ˝vacĂ pokoj trochu uklizenĂ˝ a v kuchyni stĂˇly ÄŤerstvÄ› umytĂ© ĹˇĂˇlky od kĂˇvy. V pracovnÄ› narazila Judy na dĹŻvÄ›rnÄ› znĂˇmĂ˝ chaos. Na pĹ™eplnÄ›nĂ©m psacĂm stole leĹľela poĹˇta z pĹ™edchozĂho dne, kromÄ› jinĂ©ho i neotevĹ™enĂ˝ dopis od Joea Randalla, muĹľe, kterĂ˝ ÄŤekal na pĹ™eklad alexandrijskĂ©ho kodexu.

ĂšplnÄ› navrchu na vĹˇem tom nepoĹ™Ăˇdku leĹľel list ruÄŤnĂho dopisnĂho papĂru s motivem kvÄ›tin, na kterĂ©m byl ĹľenskĂ˝m rukopisem napsĂˇn krĂˇtkĂ˝ vzkaz. Byl od Angie. Jedna agentura jĂ nabĂdla prĂˇci v Bostonu a ona se rozhodla ji pĹ™ijmout. CoĹľ znamenĂˇ, Ĺľe bude delĹˇĂ dobu mimo. Kdyby s nĂ Ben chtÄ›l mluvit, je aĹľ do zĂtĹ™ka do veÄŤera doma. Pak odjĂĹľdĂ.

ÄŚĂˇst lepu na zadnĂ stranÄ› nasvÄ›dÄŤovala tomu, Ĺľe Ben nejspĂĹˇ naĹˇel vzkaz pĹ™ilepenĂ˝ na dveĹ™Ăch do bytu.

Judy dala Poppee nÄ›co k snÄ›dku a uklidila potraviny, kterĂ© pĹ™inesla. Pak odeĹˇla z bytu samostatnĂ˝m vĂ˝chodem z kuchynÄ›. VÄ›dÄ›la pĹ™esnÄ›, kde Bena najde.

“Ahoj,” pozdravila, kdyĹľ seĹˇla po zadnĂm schodiĹˇti.

SedÄ›l na nejspodnÄ›jĹˇĂm schodÄ› a drĹľel strĂˇĹľ u schrĂˇnek.

“Ahoj,” odpovÄ›dÄ›l sklesle.

“Spal jste dnes lĂ©pe?”

“Ne, poĹ™Ăˇd stejnĂ© noÄŤnĂ mĹŻry. Ĺ˝e se mi zemÄ› hroutĂ pod nohama. O masovĂ˝ch vraĹľdĂˇch a pronĂˇsledovĂˇnĂ. BoĹľe, proÄŤ mĂ© David tak muÄŤĂ?”

“VidÄ›la jsem dopis od Randalla. Vy jste ten kodex nedodÄ›-lal?” Ben zakroutil hlavou.

166

Judy usedla vedle nÄ›j a chĂˇpavĂ© pokĂ˝vla hlavou. I ji pĹ™estal alexandrijskĂ˝ kodex zajĂmat.

ListonoĹˇ se o ÄŤtyĹ™icet pÄ›t minut opozdil. Ben potvrdil pĹ™evzetĂ obĂˇlky, vybÄ›hl schody a nechal Judy daleko za sebou. NahoĹ™e roztrhl obĂˇlku, vytĂˇhl fotografie a zbytek odhodil na podlahu.

KdyĹľ Judy vstoupila do jeho pracovny, dÄ›lal si prĂˇvÄ› mĂsto na psacĂm stole. JednĂm rozmĂˇchlĂ˝m pohybem smetl vĹˇe s rachotem se stolu na zem. Pak se ihned posadil a pustil se do ÄŤtenĂ. TvĂˇĹ™ mÄ›l nadĹˇenĂm zrudlou; Ĺˇiroce otevĹ™enĂ© oÄŤi mu takĹ™ka vystupovaly z dĹŻlkĹŻ. OlĂzl si rty, jako by se chystal hodovat. Judy zvedla list papĂru ze zemÄ›. “Dopis od Weatherbyho. Nechcete si ho pĹ™eÄŤĂst?”

OdmĂtavÄ› prudce zakroutil hlavou. Jeho propisovaÄŤka se rychle pohybovala po ÄŤistĂ©m listÄ› papĂru - Ben se uĹľ pustil do prĂˇce.

“PĂĹˇe, Ĺľe existuje jeĹˇtÄ› jeden svitek.”

“DobĹ™e, dobĹ™e,” odvÄ›til netrpÄ›livÄ›, aniĹľ by vzhlĂ©dl. “To znamenĂˇ, Ĺľe zĂtra bude ten straĹˇĂˇk pryÄŤ.”

“A pĂĹˇe…” Judy se zarazila uprostĹ™ed vÄ›ty. V pĹ™ĂĹˇtĂm okamĹľiku se rozhodla, Ĺľe zbytek dopisu Benovi neprozradĂ. AlespoĹ� zatĂm ne, dokud je tak blĂˇznivÄ› ĹˇĹĄastnĂ˝ a nachĂˇzĂ se koneÄŤnÄ› tam, kde si tak zoufale pĹ™Ăˇl bĂ˝t.

Ĺ imon byl jednĂm z tÄ›ch nĂˇboĹľenskĂ˝ch asketĹŻ, kteĹ™Ă Ĺľili v nĂˇboĹľenskĂ©m spoleÄŤenstvĂ u SolnĂ©ho jezera nedaleko Jericha. OblĂ©kal se do bĂlĂ©ho odÄ›vu a zabĂ˝val se zĂˇzraÄŤnĂ˝m lĂ©ÄŤitelstvĂm, dĂky kterĂ©mu jej esejci znali. Velice na mÄ› zapĹŻsobil, neboĹĄ i kdyĹľ mÄ›l jemnĂ˝ hlas a mluvil mĂrnÄ›, jeho slova znÄ›la zĂˇvaĹľnÄ› a vĹˇechno, co Ĺ™ekl, bylo velice dĹŻleĹľitĂ©.

KdyĹľ nĂˇs Miriam seznĂˇmila, polĂbil mÄ› Ĺ imon na tvĂˇĹ™e a prohlĂˇsil, Ĺľe ten polibek znamenĂˇ: MĂr s tebou, bratĹ™e.

Pak mi umyl nohy a pojedl se mnou chlĂ©b.

V JeruzalĂ©mÄ› bylo nezĹ™Ădka moĹľnĂ© narazit na pĹ™ĂvrĹľence nejrĹŻznÄ›jĹˇĂch nĂˇboĹľenskĂ˝ch sekt, od extrĂ©mnĂch nazarejcĹŻ, kteĹ™Ă nĂˇsledovali Samsonova pĹ™Ăkladu, aĹľ k tÄ›Ĺľce snesitelnĂ˝m zĂ©lĂłtĹŻm, kteĹ™Ă mĂsili tĂłru s krvĂ nepĹ™Ăˇtel Izraele. JĂˇ se vĹˇak celĂˇ ta lĂ©ta, co jsem Ĺľil v JeruzalĂ©mÄ›, natolik zabĂ˝val Eleasarem a studiem ZĂˇkona, Ĺľe jsem nemÄ›l ani jedinkrĂˇt pĹ™ĂleĹľitost promluvit si s nÄ›kterĂ˝m ze ĹˇlechetnĂ˝ch esejcĹŻ. “Ĺ˝ijeme v oÄŤekĂˇvĂˇnĂ konce svÄ›ta,”

167

I

prohlĂˇsil Ĺ imon, “a ten mĹŻĹľe nastat kdykoli. NÄ›kteĹ™Ă moji bratĹ™i ĹľijĂ v klĂˇĹˇteĹ™e, v pouĹˇti nebo v jinĂ˝ch odlouÄŤenĂ˝ch spoleÄŤenstvĂch, ale jĂˇ se svĂ˝mi pĹ™Ăˇteli vyrazil mezi lid a ohlaĹˇujeme nĂˇvrat. “

VyloĹľil mi filozofii svĂ© sekty, kterĂˇ spoÄŤĂvala v tom, Ĺľe chce zachovat ÄŤistotu boĹľĂho ZĂˇkona a uchovat se rituĂˇlnÄ› ÄŤistĂˇ pro nĂˇvrat pĹ™ĂĹˇtĂho krĂˇle Izraele. Dle nĂˇzoru Ĺ imona a jeho pĹ™Ăˇtel je okamĹľik tohoto nĂˇvratu blĂzko.

Mluvil jasnÄ› a rozumnÄ›, mimoĹ™ĂˇdnÄ› se vyznal v ZĂˇkonÄ› a prorocĂch.

“Jste rabĂn?” zeptal jsem se jej.

“Jsem jen jednĂm z chudĂ˝ch synĹŻ svÄ›ta, kteĹ™Ă se stanou dÄ›dici zemÄ›.”

VÄ›tĹˇina Ĺ˝idĹŻ oÄŤekĂˇvala ÄŤas, kdy BĹŻh seĹˇle na zem svĂ©ho zĂˇstupce, aby dovedl Izrael k nadvlĂˇdÄ› nad jinĂ˝mi nĂˇrody. Ĺ imon nebyl vĂ˝jimkou. V mnoha ohledech mi pĹ™ipomĂnal Eleasara, kterĂ˝ byl farizejem, a takĂ© oÄŤekĂˇval pĹ™Ăchod mesiĂˇĹˇe. Jejich pojetĂ se vĹˇak v jednom bodÄ› liĹˇila: zatĂmco Eleasar mluvil o dobÄ› budoucĂ, Simon tvrdil, Ĺľe se jiĹľ s novĂ˝m krĂˇlem setkal.

” Kde je ? ” ptal jsem se. ” Jak se jmenuje ? “

” OdeĹˇel a pĹ™ipravuje se. Jeho jmĂ©no nenĂ dĹŻleĹľitĂ©. Ale je Z krĂˇlovskĂ© krve, poslednĂ z rodu HasmoneovcĹŻ a nĂˇslednĂk Davida. SeznĂˇmĂte se s nĂm, jakmile se vrĂˇtĂ. “

SedÄ›l jsem se Ĺ imonem dlouho do noci a opouĹˇtÄ›l jsem Miriamin dĹŻm v HornĂm mÄ›stÄ› se smĂĹˇenĂ˝mi pocity. NedokĂˇzal jsem uvÄ›Ĺ™it Ĺ imonu* stvĂ, dle kterĂ©ho mÄ›lo naĹˇe krĂˇlovstvĂ nastat uĹľ nynĂ. ^ pĹ™ece mluvil tak pĹ™esvÄ›dÄŤivÄ›, Ĺľe jsem v pĹ™ĂĹˇtĂch dnech nedokĂˇzal myslet na nic jinĂ©ho.

K mĂ©mu pĹ™ekvapenĂ se Eleasar stavÄ›l k Ĺ imonovu pĹ™esvÄ›dÄŤovĂˇnĂ velice opatrnÄ›. “MniĹˇi jsou dobĹ™Ă lidĂ© a udrĹľujĂ ÄŤistotu ZĂˇkona, ” Ĺ™ekl. “Ale v ĹľĂˇdostivosti vidÄ›t znovunastolenĂ krĂˇlovstvĂ Izraele se z nich stali fanatiÄŤtĂ blouznivci. Jsou unĂˇhlenĂ, Davide, a ve svĂ˝ch pĹ™edpovÄ›dĂch se mĂ˝lĂ. KaĹľdĂ˝ vĂ, Ĺľe z rodu HasmoneovcĹŻ nepĹ™eĹľil nikdo, neboĹĄ poslednĂho pĹ™ed lety Ĺ�ĂmanĂ© popravili.”

“A co kdyĹľ existuje nÄ›kdo, kdo se skryl?” zeptal jsem se.

“Kdyby byl naĹľivu prĂˇvoplatnĂ˝ nĂˇslednĂk trĹŻnu, vÄ›dÄ›li bychom o nÄ›m, protoĹľe by se vĹˇichni Ĺ˝idĂ© spojili a podpoĹ™ili jej. Ale jak jsem Ĺ™Ăkal, poslednĂho ukĹ™iĹľovali krĂˇtce pĹ™edtĂm, neĹľ ses narodil.”

168

VÄ›Ĺ™il jsem Eleasarovi, ale i kdyĹľ mÄ› Ĺ imonova slova nepĹ™esvÄ›dÄŤila, pĹ™esto ve mnÄ› probudila zvÄ›davost a jĂˇ se do Miriamina domu vrĂˇtil.

Jednoho veÄŤera jsem s sebou vzal Rebekku a ona se ihned pĹ™iklonila k novÄ› vĂĹ™e. Ĺ imon ji pĹ™esvÄ›dÄŤil o tom, ze mesiĂˇĹˇ jiĹľ dlel mezi nĂˇmi a ze se vrĂˇtĂ.

Zeptal jsem se Ĺ imona: “KdyĹľ uĹľ tady jednou byl, proÄŤ tedy odeĹˇel?”

“ProtoĹľe poprvĂ© pĹ™iĹˇel, aby svĹŻj pĹ™Ăchod ohlĂˇsil. ChtÄ›l nĂˇm popĹ™Ăˇt ÄŤasu na pĹ™Ăpravu. AĹľ pĹŻjde ulicemi JeruzalĂ©ma pĹ™ĂĹˇtÄ›, pĹ™ijde jako zĂˇstupce Boha a ti, kteĹ™Ă nebudou pĹ™ipraveni, budou prokleti.”

“Kam odeĹˇel?” pĂˇtral jsem.

A tady je ĹˇokujĂcĂ odpovÄ›ÄŹ, kterou mi Ĺ imon dal: Ĺ�ekl: “NĂˇĹˇ Mistr zemĹ™el na Ĺ™ĂmskĂ©m kĹ™ĂĹľi a BĹŻh jej probudil znovu k Ĺľivotu, aby ukĂˇzal lidem, Ĺľe je skuteÄŤnÄ› naĹˇĂm novĂ˝m krĂˇlem. “

Rebekka pĹ™ijala jeho vysvÄ›tlenĂ bez nĂˇmitek a vstoupila do novĂ© sekty, jejĂĹľ ÄŤlenovĂ© si Ĺ™Ăkali “chudĂ”, jĂˇ jsem to vĹˇak nedokĂˇzal. A podruhĂ© jsem se Ĺˇel poradil s Eleasarem.

Ten mÄ› varoval: “Ti muĹľi zbloudili, Davide. Jejich vĹŻdce nezemĹ™el na kĹ™ĂĹľi, neboi tam visel jen pĂˇr hodin. Snesli ho muĹľi v bĂlĂ˝ch odÄ›vech, kterĂ© prostornĂ˝ sinĂ oÄŤitĂ svÄ›dkovĂ© oznaÄŤili za andÄ›ly, a dopravili jej do klĂˇĹˇtera u SlanĂ©ho jezera. SĂˇm jsi vidÄ›l zĂˇzraky, kterĂ˝ch mĂstnĂ mniĹˇi uĹľ vĂce neĹľ sto let jako lĂ©ÄŤitelĂ© dosahujĂ, a jmĂ©no esejci, jĂmĹľ se nazvali, znamenĂˇ totĂ©Ĺľ jako ,ti, kteĹ™ĂuzdravujĂ”. Nepochybuji o tom, Ĺľe jejich vĹŻdce Ĺľije a skrĂ˝vĂˇ se v pouĹˇti. Jsou to fanatici, Davide, kteĹ™Ă zoufale touĹľĂ po svrĹľenĂ jha Ĺ™ĂmskĂ© nadvlĂˇdy a slepÄ› se chytajĂ zĂˇzraku, kterĂ˝ se nestal. “

PodruhĂ© jsem se nechal Eleasarem pĹ™esvÄ›dÄŤit a odchĂˇzel s myĹˇlenkou, Ĺľe Ĺ imon je sice dobrĂ˝ Ĺ˝id, ale zbloudil.

MĂsto abych se jako obvykle pĹ™ipojil k Eleasarovi a jeho rodinÄ›, kteĹ™Ă oslavovali pesach, vydal jsem se tentokrĂˇt v doprovodu Rebekky a obchodnĂka s olivami, pro kterĂ©ho jsem pracoval, do Miriamina domu. UÄŤinil jsem tak ze dvou dĹŻvodĹŻ: jednak si to pĹ™Ăˇla Rebekka, a potom jsem byl zvÄ›dav na rituĂˇl vÄ›Ĺ™ĂcĂch, kteĹ™Ă odmĂtajĂ kult ChrĂˇmu.

Ze zaÄŤĂˇtku se prĹŻbÄ›h od obĹ™adu, kterĂ˝ jsem znal, liĹˇil jen v nepodstatnĂ˝ch maliÄŤkostech a bÄ›hem prvnĂ liturgie odrecito—

169

val Ĺ imon ÄŤtyĹ™i otĂˇzky. Ale pak se oslava zmÄ›nila a pĹ™eĹˇla do tradiÄŤnĂch slavnostĂ lĂˇsky, kterĂ© eĹˇejci slavili uĹľ celĂˇ staletĂ. Nakonec jsme si vzĂˇjemnÄ› podali chlĂ©b a vĂno v oÄŤekĂˇvĂˇnĂ dne, kdy je budeme moci sdĂlet s novĂ˝m krĂˇlem Izraele. AÄŤkoli jejich slavnost pesachu odpovĂdala v podstatnĂ˝ch rysech oslavĂˇm kaĹľdĂ©ho dobrĂ©ho Ĺ˝ida, pĹ™esto se liĹˇila symbolickĂ˝m mesiĂˇĹˇem v naĹˇem stĹ™edu.

PotĹ™etĂ jsem se obrĂˇtil na Eleasara a cĂtil jsem, ze uz pomalu ztrĂˇcĂ trpÄ›livost. VyprĂˇvÄ›l jsem mu: ” Ten muĹľ jmĂ©nem Ĺ imon mluvil o proroctvĂ Jesaje a JeremiĂˇĹˇe a prohlĂˇsil, ze jejich Mistr je naplnÄ›nĂm tÄ›chto proroctvĂ ” Ale Eleasar odvÄ›til: “ZneuĹľĂvajĂ Jesaje, aby podepĹ™eli svĂ© faleĹˇnĂ© uÄŤenĂ. Vysvoboditel Izraele jeĹˇtÄ› nepĹ™iĹˇel, protoĹľe jej stĂˇle jeĹˇtÄ› nejsme hodni. “

“Ale oni usilujĂ o to, aby jej hodni byli, ” namĂtl jsem, “a pokouĹˇejĂ se pomĂˇhat ostatnĂm, aby dosĂˇhli ÄŤistoty. Jsou to zcela mimoĹ™ĂˇdnĂ Ĺ˝idĂ©, rabĂne. MoĹľnĂˇ bychom jim mÄ›li naslouchat. “

Eleasar se rozzlobil. “NedodrĹľujĂ ZĂˇkon ani tak pĹ™ĂsnÄ› jako jĂˇ, a jĂˇ toho, abych smÄ›l uvĂtat mesiĂˇĹˇe, hoden nejsem. “

PoprvĂ© jsem zpozoroval v jeho pokoĹ™e sklon k pĂ˝Ĺˇe, aÄŤkoli Eleasarova skromnost ani v nejmenĹˇĂm neslouĹľila jeho jeĹˇitnosti.

“Ale oni jsou skuteÄŤnÄ› Ĺ™ĂˇdnĂ lidĂ©, ” namĂtl jsem, “a jsou tak poÄŤestnĂ, jak jen Ĺ˝idi mohou bĂ˝t. Oni se nejen Ĺ™ĂdĂ podle ZĂˇkona, oni pro ZĂˇkon i ĹľijĂ, tak, jak si to BĹŻh pĹ™eje. ” Eleasar se odmlÄŤel, a tak jsem se s nĂm rozlouÄŤil.

Od toho dne jsem navĹˇtÄ›voval Miriamin dĹŻm pravidelnÄ›, a jednoho dne jsem se obrĂˇtil na jejich vĂru i jĂˇ. Jako souÄŤĂˇst ceremoniĂˇlu mĂ©ho pĹ™ijetĂ do spoleÄŤenstvĂ chudĂ˝ch mÄ› hluboce ponoĹ™ili do nĂˇdoby s vodou. Ĺ�Ăkali tomu kĹ™est, obĹ™ad, kterĂ˝ provĂˇdÄ›li uĹľ vĂce neĹľ sto let. I kdyĹľ se tĂm se ze mÄ› nestal ese-jec, nenosil jsem bĂlĂ˝ odÄ›v a neosvojil si lĂ©ÄŤitelstvĂ, pĹ™esto jsem byl pĹ™ijat do jejich spoleÄŤenstvĂ a vĹˇichni mÄ› nazĂ˝vali bratrem. SouÄŤasnÄ› jsem souhlasil s tĂm, Ĺľe se o svĂ© pozemskĂ© statky rozdÄ›lĂm se svĂ˝mi novĂ˝mi bratry a sestrami, budu po jejich boku, kdykoli by se ocitli v nouzi a budu se Ĺ™Ădit pĹ™edpisy ZĂˇkona, abych byl ÄŤistĂ˝ a pĹ™ipravenĂ˝ na nĂˇvrat naĹˇeho Mistra.

Takto tedy doĹˇlo k tomu, mĹŻj synu, Ĺľe jsem se stal ÄŤlenem NovĂ©ho spoleÄŤenstvĂ a pĹ™ipojil se k nejzboĹľnÄ›jĹˇĂm z Ĺ˝idĹŻ. Neminul jedinĂ˝ den, abych nezkoumal, zda jsem toho hoden.

170

Nastal ÄŤas, kdy mÄ› opÄ›t vyhledal Salmonides, aby mi vyplatil podĂl ze zisku na ĂşrodÄ› jeÄŤmene. Ponechal jsem mu z nÄ›j znaÄŤnĂ˝ honorĂˇĹ™ a o zbĂ˝vajĂcĂ penĂze jsem se rozdÄ›lil s Miriam a chudĂ˝mi, ÄŤĂˇst jsem dal i obchodnĂkovi s olivami, pro kterĂ©ho jsem pracoval. Na Salmonidovu moudrou radu jsem ÄŤĂˇst zapĹŻjÄŤil jednomu vĹŻdci karavany, kterĂ˝ chtÄ›l cestovat do DamaĹˇku.

KdyĹľ obchodnĂk s olivami o dva mÄ›sĂce pozdÄ›ji zemĹ™el a mnÄ›, kterĂ©ho miloval jako vlastnĂho syna, odkĂˇzal veĹˇkerĂ© svĂ© jmÄ›nĂ, Ĺľil jsem nĂˇhle ve skromnĂ©m sice, ale pĹ™ece blahobytu.

Byl jsem schopen a hoden pojmout Rebekku za svou manĹľelku.

SedÄ›la pod baldachĂ˝nem Miriamina domu a vĹˇichni naĹˇi pĹ™ĂˇtelĂ© se shromĂˇĹľdili kolem nĂˇs, blahopĹ™Ăˇli nĂˇm a spoleÄŤnÄ› s nĂˇmi slavili. Mistr brzy pĹ™ijde, moĹľnĂˇ jiĹľ zĂtra, a pak jsem chtÄ›l mĂt Rebekku po svĂ©m boku. U bran JeruzalĂ©ma budeme jĂˇsat a vĂtat novĂ©ho krĂˇle jako manĹľelĂ©.

Eleasar uĹľ se mnou nemluvil. Jako bych se vypaĹ™il do vzduchu a pĹ™estal existovat. V jeho oÄŤĂch jsem Boha straĹˇnĂ˝m zpĹŻsobem pohanÄ›l, ale jĂˇ byl pĹ™esvÄ›dÄŤen, Ĺľe jsem pĹ™ed Bohem ÄŤistĂ˝. Eleasar byl konzervativnĂ rabĂn, jeden z tÄ›ch, kteĹ™Ă ĹľijĂ v minulosti a pro starĂ© zĂˇkony. ProstÄ› odmĂtal pochopit, Ĺľe se skuteÄŤnÄ› blĂĹľĂ zĂˇnik svÄ›ta, kterĂ˝ IzajĂˇĹˇ a Daniel pĹ™edpovÄ›dÄ›li. NechtÄ›l uznat, Ĺľe starĂ˝ svÄ›t potĹ™eboval StarĂ˝ zĂˇkon, ale novĂ© ÄŤasy si vyĹľadujĂ novĂ© zĂˇkony. NovĂ© zĂˇkony pĹ™edstavoval NovĂ˝ testament - NovĂ˝ zĂˇkon, kterĂ˝ tĂłru neruĹˇil, ale doplĹ�oval. RozhodnÄ› nebyla pravda, Ĺľe jsme se NovĂ˝m zĂˇkonem zĹ™Ăkali MojĹľĂĹˇovĂ˝ch knih. Naopak, jeĹˇtÄ› dĹŻraznÄ›ji jsme trvali na tom, Ĺľe je nutnĂ© je dodrĹľovat. PĹ™esto se pro nĂˇs zmÄ›nily dvÄ› vÄ›ci: NepovaĹľovali jsme za nezbytnĂ© svÄ›tit NovĂ˝ zĂˇkon v ChrĂˇmu, zĹ™Ădili jsme si novĂ© ĂştoÄŤiĹˇtÄ› ve svĂ˝ch domovech. A kromÄ› ĹˇĂˇbesu jsme svÄ›tili jeĹˇtÄ› dalĹˇĂ den - den, kdy zaÄŤĂnaly naĹˇe esejskĂ© slavnosti lĂˇsky a Simon naslouchal jednomu z DvanĂˇcti apoĹˇtolĹŻ, kteĹ™Ă vyprĂˇvÄ›li o pĹ™ichĂˇzejĂcĂm krĂˇli.

Bolelo mÄ›, Ĺľe jsem ztratil Eleasara, ale byla to jinĂˇ bolest, neĹľ kterou jsem zaĹľĂval pĹ™ed dvÄ›ma lety, kterĂˇ mÄ› dohnala k ĂşvahĂˇm, Ĺľe si vezmu Ĺľivot. V onen temnĂ˝ den mÄ› Eleasar nechal na holiÄŤkĂˇch a vyhnal mÄ›. TentokrĂˇt jsem jej opustil, abych vyplnil Ăşkol, kterĂ˝ byl posvĂˇtnÄ›jĹˇĂ neĹľ ty jeho.

171

Se Saulem jsem se pĹ™Ăˇtelil i nadĂˇle. AÄŤkoli nedal ani v nejmenĹˇĂm najevo, Ĺľe by chĂˇpal mou novou vĂru - stĂˇle jeĹˇtÄ› byl pod vlivem Eleasara -, pĹ™esto respektoval ze mĂˇm prĂˇvo na svĹŻj nĂˇzor. SlĂbil jsem Saulovi, Ĺľe i kdyĹľ se nepĹ™ipojĂ k chudĂ˝m, promluvĂm v den nĂˇvratu Mistra do JeruzalĂ©ma v jeho prospÄ›ch a potvrdĂm, Ĺľe je ho hoden.

To vĹˇe se odehrĂˇlo ĹˇestnĂˇct let pĹ™ed dobou, o kterĂ© ti musĂm vyprĂˇvÄ›t. I kdyĹľ se vĹˇechny tyto udĂˇlosti udaly mnohem dĹ™Ăve, neĹľ propiti den, o kterĂ©m se musĂĹˇ dovÄ›dÄ›t, pĹ™esto silnÄ› ovlivnily to, co se stalo. Bez nich by pozdÄ›ji k mĂ©mu podlĂ©mu ÄŤinu nejspĂĹˇ nikdy nedoĹˇlo.

V mĂ©m ĹľivotÄ› mÄ›l nastat dalĹˇĂ obrat, kterĂ˝ mÄ› opÄ›t pĹ™iblĂĹľil mĂ©mu nezvratnĂ©mu osudu. A jĂˇ si myslĂm, synu, Ĺľe bych asi teÄŹ nesedÄ›l v Magdale a neoÄŤekĂˇval svou poslednĂ hodinku, kdybych tuto jedinou vÄ›c dokĂˇzal odvrĂˇtit.

NemÄ›l jsem vĹˇak moĹľnost to uÄŤinit, neboĹĄ nĂˇm, prostĂ˝m lidem, nenĂ dĂˇno nahlĂ©dnout do budoucnosti. A tak jsem nemohl tuĹˇit, Ĺľe jsem v ten letnĂ veÄŤer, kdy jsem sedÄ›l pod olivami na svĂ©m pozemku, mohl navĹľdy zvĂtÄ›zit nad svĂ˝m osudem.

NeboĹĄ ten veÄŤer mi Saul pĹ™edstavil SĂˇru.

O pĹŻlnoci svitek dokonÄŤil. Judy prĹŻbÄ›ĹľnÄ› ÄŤetla, co Ben napsal. PĹ™itĂˇhla si Ĺľidli a sedÄ›la vedle nÄ›j, laÄŤnÄ› sklonÄ›nĂˇ nad seĹˇitem. KdyĹľ dopsal poslednĂ Ĺ™Ăˇdku, nechal Ben klesnout propisovaÄŤku a uchopil se za pĹ™edloktĂ, jako by si teprve nynĂ uvÄ›domil, Ĺľe mĂˇ kĹ™eÄŤ v ruce.

Za okamĹľik se obrĂˇtil k Judy a zadĂvali se na sebe, zatĂmco jejich tvĂˇĹ™e osvÄ›tlila prudkĂˇ zĂˇĹ™e lampy na psacĂm stole. PoprvĂ© strĂˇvili veÄŤer ve starĂ©m JeruzalĂ©mÄ› spoleÄŤnÄ› a Judy pĹ™ipadala Benovi dĂky tomuto zĂˇĹľitku bliĹľĹˇĂ neĹľ kdykoli pĹ™edtĂm.

“MÄ›l jsem pravdu,” zaĹˇeptal. “David byl vzdÄ›lanĂ˝ a zĂˇmoĹľnĂ˝ ÄŤlovÄ›k. Od zaÄŤĂˇtku jsem to vÄ›dÄ›l. Jsem si jist, Ĺľe svĂ© bohatstvĂ jeĹˇtÄ› rozmnoĹľĂ. V pĹ™ĂĹˇtĂm svitku nĂˇm bude vyprĂˇvÄ›t o stĂˇle vyĹˇĹˇĂch ziscĂch…”

Ben se pohodlnÄ› opĹ™el v Ĺľidli a pokouĹˇel se nevĹˇĂmat si sĂlĂcĂch bolestĂ zad. “NeĹ™Ăkala jste pĹ™edtĂm nÄ›co… dopis od Weatherbyho? NÄ›co o tom, Ĺľe pĹ™ĂĹˇtĂ svitek bude poslednĂ?”

Judy neodpovÄ›dÄ›la. Ten okamĹľik byl pĹ™ĂliĹˇ krĂˇsnĂ˝, pĹ™ĂliĹˇ kĹ™ehkĂ˝, neĹľ aby jej zkazila ĹˇpatnĂ˝mi zprĂˇvami.

“TakĹľe bude opravdu poslednĂ. David nĂˇm prozradĂ, co udÄ›-

172

lal tak odpudivĂ©ho a celĂˇ tahle historie skonÄŤĂ. Pak mÄ› koneÄŤnÄ› nechĂˇ na pokoji.”

KdyĹľ Ben mluvil, cĂtila Judy, jak se jĂ svĂrĂˇ Ĺľaludek. Zmocnila se jĂ zlĂˇ pĹ™edtucha a zapudila fantastickou nĂˇladu, kterou vyvolala jejĂ nĂˇvĹˇtÄ›va ve starĂ©m JeruzalĂ©mÄ›. NĂˇhle cĂtila, Ĺľe ta vÄ›c neskonÄŤĂ dobĹ™e.

“UvaĹ™Ăm kĂˇvu,” Ĺ™ekla. “MyslĂm, Ĺľe bychom takĂ© mÄ›li nÄ›co snĂst.”

“NemĂˇm hlad,” odvÄ›til Ben monotĂłnnĂm hlasem.

“Jste ÄŤĂm dĂˇl tĂm hubenÄ›jĹˇĂ.”

“VĂˇĹľnÄ›?” Pomalu vstali, ale pak se jeĹˇtÄ› na okamĹľik zastavili nad poslednĂm snĂmkem. PĹ™ipadalo jim obtĂĹľnĂ© odlouÄŤit se od starĂ©ho JeruzalĂ©ma, od Ĺ˝idĹŻ, kteĹ™Ă Ĺľili spoleÄŤnÄ›, od polibkĹŻ mĂru a horkĂ˝ch letnĂch veÄŤerĹŻ.

“Byl jste uĹľ pĹ™edtĂm dost hubenĂ˝,” dodala Judy. Pak ho vzala za ruku. “PojÄŹte se mnou.”

Judy vedla Bena obĂ˝vacĂm pokojem do kuchynÄ›. Ale kdyĹľ doĹˇla ke dĹ™ezu, nemohla se najednou hnout z mĂsta. VidÄ›la v duchu pĹ™ed sebou Davidovu pÄ›knou tvĂˇĹ™ a okouzlujĂcĂ Rebekku. NĂˇhle mÄ›la pocit, Ĺľe je znĂˇ. PĹ™edstavovala si, jak se “chudĂ” shromaĹľÄŹovali v MiriaminÄ› domÄ›, jak se dÄ›lili o esejskĂ© vĂno a chlĂ©b a vzĂˇjemnÄ› se posilovali v nadÄ›ji na pĹ™ĂĹˇtĂ lepĹˇĂ zĂtĹ™ek.

KdyĹľ si vĹˇimla, Ĺľe Ben stojĂ za nĂ ve dveĹ™Ăch, otoÄŤila se k nÄ›mu. PohlĂ©dli si do oÄŤĂ. Pak Ben klidnÄ› pronesl: “David byl kĹ™esĹĄan, Ĺľe?”

“PĹ™edpoklĂˇdĂˇm, Ĺľe ano.”

Prudce se otoÄŤil a vrĂˇtil se do obĂ˝vacĂho pokoje.

“Co je na tom ĹˇpatnĂ©ho?” zeptala se Judy, kterĂˇ jej nĂˇsledovala. “ProÄŤ se prostÄ› nedokĂˇĹľete smĂĹ™it s tĂm, zeje moĹľnĂ©…”

“Ach, na tom nezĂˇleĹľĂ, Judy. Jde o nÄ›co, o ÄŤem jsem s vĂˇmi jeĹˇtÄ› nemluvil.”

Po tÄ›chto slovech Ben zmlkl. V bytÄ› byla tma a chladno, ale nikdo z nich se nepohnul, aby zapnul topenĂ ÄŤi rozsvĂtil.

“Copak je?” zeptala se tiĹˇe.

“V tĂ© dobÄ› existovaly stovky zvlĂˇĹˇtnĂch kultĹŻ,” odvÄ›til Ben.

“Ale k ĹľĂˇdnĂ©mu z nich by se tak zboĹľnĂ˝ Ĺ˝id jako David nepĹ™idal. A co ten vĹŻdce, kterĂ©ho Ĺ�ĂmanĂ© ukĹ™iĹľovali a kterĂ˝ mÄ›l ĂşdajnÄ› vstĂˇt z mrtvĂ˝ch? A co tÄ›ch dvanĂˇct muĹľĹŻ, o kterĂ˝ch se David zmiĹ�oval?”

173

“Tak dobĹ™e. Tak tedy byl kĹ™esĹĄan nebo spĂĹˇ nazarejec, jak se jim v tÄ›chto konÄŤinĂˇch Ĺ™Ăkalo. KĹ™esĹĄanĂ© bylĂ v Ĺ�ĂmÄ› a Antiochii, Nazarejci v JeruzalĂ©mÄ›. Byl v tom rozdĂl, vĂte?” Ben tĂˇzavÄ› pohlĂ©dl na Judy.

“MyslĂm, Ĺľe o tom nÄ›co mĂˇlo vĂm. Existovala jeruzalĂ©mskĂˇ cĂrkev a Ĺ™ĂmskĂˇ cĂrkev.” Judy usedla na gauÄŤ tÄ›snÄ› vedle Bena. Byla tak blĂzko, Ĺľe se jej takĹ™ka dotĂ˝kala, a tlumenĂ˝m hlasem pokraÄŤovala: “Po zniÄŤenĂ JeruzalĂ©ma pĹ™eĹľila jen Ĺ™ĂmskĂˇ cĂrkev.”

“V podstatÄ› je to tak. TakĹľe David… byl jednĂm z nich.”

“Co je na tom ĹˇpatnĂ©ho? To je pĹ™ece fantastickĂ©! Ty svitky doplĹ�ujĂ tolik mezer v naĹˇem vÄ›dÄ›nĂ, doklĂˇdajĂ tolik historickĂ˝ch a teologickĂ˝ch teoriĂ, spoustÄ› jinĂ˝ch odporujĂ. VnĂˇĹˇejĂ svÄ›tlo do temnĂ˝ch poÄŤĂˇtkĹŻ cĂrkve. Jen pomyslete na ty poznatky, kterĂ© z nich mĹŻĹľeme zĂskat, Bene. Co by na tom mÄ›lo bĂ˝t ĹˇpatnĂ©ho?”

“Nic,” vĂc neĹ™ekl.

Judy chvĂli uvaĹľovala. “ÄŚeho se bojĂte? Toho, Ĺľe by ty svitky mohly prokĂˇzat, Ĺľe ÄŤlovÄ›k, v jehoĹľ existenci jste tak dlouhou dobu nevÄ›Ĺ™il, skuteÄŤnÄ› Ĺľil?”

Ben se k nĂ prudce otoÄŤil. “To ne! AbsolutnÄ› ne! JĂˇ jsem nikdy netvrdil, Ĺľe existence JeĹľĂĹˇe je vĂ˝mysl, protoĹľe nÄ›co pĹ™ece muselo bĂ˝t podkladem pro vznik evangelia. Ne, JeĹľĂĹˇ Ĺľil, ale nebyl tĂm, za nÄ›jĹľ ho dnes povaĹľujeme. Byl to pouhĂ˝ potulnĂ˝ ĹľidovskĂ˝ kazatel, kterĂ˝ dokĂˇzal zvlĂˇĹˇtnĂm zpĹŻsobem pĹŻsobit na lidi. David nĂˇm v tomto smÄ›ru neĹ™ekl nic, co bychom sami nevÄ›dÄ›li. NenĂ pochyb o tom, Ĺľe v roce sedmdesĂˇt naĹˇeho letopoÄŤtu existovalo mesiĂˇĹˇskĂ© hnutĂ, do kterĂ©ho byli zapleteni essejci a zĂ©lĂłti. David to jen potvrzuje, nic vĂc.”

“Tak co vĂˇm vadĂ, Bene?”

“Co mnÄ› vadĂ?” Povzdechl si. “KdyĹľ mi bylo ÄŤtrnĂˇct, byl jsem velmi zvÄ›davĂ˝. MÄ›l jsem ĹˇpatnĂ˝ zvyk - neustĂˇle jsem se vyptĂˇval. Matka a moji uÄŤitelĂ© se odvolĂˇvali na tĂłru a pouĹľĂvali ji jako ochrannĂ˝ ĹˇtĂt, aby nedoĹˇlo ke zneÄŤiĹˇtÄ›nĂ gojĂmy. Ale co to je zneÄŤiĹˇtÄ›nĂ, trĂˇpilo mÄ›. A proÄŤ nĂˇs oznaÄŤujĂ jako vrahy JeĹľĂĹˇe? Jedno se pĹ™idalo k druhĂ©mu a jĂˇ se uĹľ nedokĂˇzal ovlĂˇdnout. Musel jsem pĹ™ijĂt na to, co nĂˇs od gojĂmĹŻ dÄ›lĂ. Ach, uĹľ jsem vÄ›dÄ›l, Ĺľe my mĂˇme tĂłru a oni ne. Ale to malĂ©mu Benja-174

minu Messerovi nestaÄŤilo. ChtÄ›l vÄ›dÄ›t, co majĂ kĹ™esĹĄanĂ© mĂsto tĂłry a co je na tom tak ĹˇpatnĂ©ho.”

Dlouho sedÄ›li ve tmÄ›. Ben znovu proĹľĂval hrĹŻzy minulosti a Judy trpÄ›livÄ› ÄŤekala na to, aĹľ bude pokraÄŤovat.

“ZaÄŤal jsem pravidelnÄ› chodit do knihovny, abych si mohl proÄŤĂst NovĂ˝ zĂˇkon. ProstÄ› mÄ› zajĂmal, aÄŤkoli jsem ani v nejmenĹˇĂm nevÄ›Ĺ™il tomu, co tam bylo napsĂˇno. ÄŚetl jsem jej neustĂˇle znovu a znovu a hledal nÄ›jakĂ˝ vĂ˝chozĂ bod, abych pochopil, proÄŤ v nÄ›j kĹ™esĹĄanĂ© vÄ›Ĺ™Ă. Trvalo to dlouho, a pak jsem si lehkomyslnÄ› jednou pĹ™inesl vĂ˝tisk s sebou domĹŻ. TĂ˝den jsem jej mÄ›l ukrytĂ˝ ve svĂ©m pokoji, a pak jej matka naĹˇla. A Judy…” Zarazil se. “PoĹ™ĂˇdnÄ› mi vyÄŤinila. ChtÄ›l jsem Ĺ™Ăct, Ĺľe mi mĂˇlem vyprĂˇskala duĹˇi z tÄ›la. NedokĂˇĹľu si ani vzpomenout na nadĂˇvky, kterĂ˝mi mÄ› oznaÄŤovala, tak jsem se bĂˇl o svĹŻj Ĺľivot. VyvĂˇdÄ›la jako ĹˇĂlenĂˇ. Jako by nestaÄŤily ty pĹ™ĂĹˇernĂ© pĹ™ĂbÄ›hy z koncentraÄŤnĂho tĂˇbora, jako by nebylo dost velebenĂ mĂ©ho hrdinnĂ©ho otce, teÄŹ ze mÄ› jeĹˇtÄ› musela vymlĂˇtit vĹˇechno svinstvo, aby do mÄ› dostala trochu ĹľidovstvĂ.”

Ben se pĹ™edklonil a poloĹľil hlavu na kolena. “MĹŻj hrdinskĂ˝ otec! Ach, BoĹľe! ProÄŤ kaĹľdĂ˝ odsuzuje Ĺ˝idy z Auschwitzu, protoĹľe se dali vĂ©st na porĂˇĹľku jako ovce? Co k ÄŤertu mÄ›li dÄ›lat? Co mohli dÄ›lat? MĹŻj otec naplil dĹŻstojnĂkovi SS od obliÄŤeje a Ĺ™ekl, zeje Hitler svinÄ›. Za to jej odsoudili k pohĹ™benĂ zaĹľiva. A protoĹľe matka byla manĹľelkou tohoto hrdinskĂ©ho Ĺ˝ida, poĹˇtvali na ni divokĂ© psy. To mĂˇ bĂ˝t hrdinstvĂ?”

Judy jej zlehka hladila po zĂˇdech a ÄŤekala, aĹľ se vyplĂˇÄŤe. “To bylo pĹ™ed tĹ™iceti lety, Bene,” tÄ›Ĺˇila jej tiĹˇe.

“OvĹˇem.” Narovnal se a otĹ™el si slzy. “A David ben Jona Ĺľil pĹ™ed dvÄ›ma tisĂci lety, ale podĂvejte, tamhle stojĂ. Jen se na nÄ›j podĂvejte.”

Judy pohlĂ©dla podezĂravÄ› do neproniknutelnĂ© tmy mĂstnosti. “JĂˇ ho nevidĂm, Bene.”

“Ne, ovĹˇem Ĺľe ne. Zjevuje se jen mnÄ›. StejnÄ› tak nemĹŻĹľete slyĹˇet mou matku, jak jeÄŤĂ, Ĺľe jsem podÄ›lanej malej syÄŤĂˇk, jen proto, Ĺľe jsem ÄŤetl bibli gojĂmĹŻ. Co jsem jĂ mÄ›l Ĺ™Ăct? Jak jsem jĂ mÄ›l vysvÄ›tlit, Ĺľe tĂm, Ĺľe jsem si pĹ™eÄŤetl bibli gojĂmĹŻ, jsem poznal jejich slabosti, ne sĂlu.”

Ben si vyÄŤistil nos a mluvil trochu klidnÄ›ji. “KdyĹľ jsem s nimi mÄ›l bojovat jako s nepĹ™Ăˇteli, musel jsem se pĹ™ece o nich

175

informovat. Musel jsem vÄ›dÄ›t, proti komu mĂˇm vlastnÄ› bojovat. Ale moje matka to nedokĂˇzala pochopit. VĹŻbec ji nenapadlo, Ĺľe jsem se tĹ™eba snaĹľil bĂ˝t dobrĂ˝m Ĺ˝idem a chtÄ›l se stĂˇt rabĂnem, kterĂ©ho ve mnÄ› vidÄ›la. Ale nevyĹˇlo to. A tak si to chtÄ›la vynutit. V tu noc se ve mnÄ› nÄ›co zlomilo. KdyĹľ jsem leĹľel v posteli, pĹ™ĂliĹˇ slabĂ˝ a rozbolavÄ›lĂ˝ na to, abych dokĂˇzal plakat, pĹ™ipadalo mi, Ĺľe se mi poprvĂ© otevĹ™ely oÄŤi. A Judy… v tu noc jsem pochopil, co mĹŻĹľe ĹľidovskĂ© nĂˇboĹľenstvĂ udÄ›lat s ÄŤlovÄ›kem. VidÄ›l jsem, jak jsou v prĹŻbÄ›hu staletĂ vyvraĹľÄŹovĂˇ-ny miliony Ĺ˝idĹŻ jen pro svou vĂru, jak byli vybĂjeni Ĺ˝idi v koncentraÄŤnĂch tĂˇborech, jak tato vĂra zniÄŤila mĂ©ho otce a jakĂ© straĹˇnĂ© muÄŤenĂ pĹ™ipravila mĂ© matce. VĹˇĂmali si nĂˇs jen proto, Ĺľe jsme byli Ĺ˝idĂ©. NemĂ˝lili se kĹ™esĹĄanĂ©, ale my sami. My jsme byli problĂ©m. A jedinĂˇ cesta, jak uniknout utrpenĂ, muÄŤenĂ a ĹˇĂlenstvĂ ĹľidovskĂ© existence pro mÄ› spoÄŤĂvala jednoduĹˇe v tom, Ĺľe jsem pĹ™estal bĂ˝t Ĺ˝idem.”

“Bene…”

“JĂˇ vĂm, co si teÄŹ myslĂte,” pĹ™eruĹˇil ji. “Ĺ�ĂkĂˇte si, Ĺľe moje matka nebyla jedinĂ˝m ĹˇĂlencem v naĹˇĂ rodinÄ›. MoĹľnĂˇ mĂˇte pravdu i v tom. Ale alespoĹ� jsem ve svĂ©m ĹˇĂlenstvĂ ĹˇĹĄasten.”

“Opravdu?”

“JeĹˇtÄ› pĹ™ed nÄ›kolika dny jsem ĹˇĹĄasten byl. Od chvĂle, kdy jsem pĹ™ed ĹˇestnĂˇcti lety nechal minulost za sebou, jsem byl ĹˇĹĄasten. To proto, Ĺľe jsem uĹľ nebyl Ĺ˝id. Co by bylo dĂˇl, kdybych pokraÄŤoval tak, jak si to pĹ™Ăˇla?”

“NevĂm, Bene.” Judy nĂˇhle vstala a rozsvĂtila nÄ›kolik svÄ›tel. “Ĺ�eknÄ›te mi, proÄŤ vĂˇs vyvĂˇdĂ z mĂry, Ĺľe byl David kĹ™esĹĄan. PoĹ™Ăˇd jeĹˇtÄ› nedokĂˇĹľu pochopit, proÄŤ vĂˇm to vadĂ.”

TakĂ© se zdvihl. “ProtoĹľe jsem se cĂtil s Davidem spĹ™ĂznÄ›nĂ˝. V rukopisech je mu prĂˇvÄ› devatenĂˇct a jĂˇ byl aĹľ do devatenĂˇcti let praktikujĂcĂm Ĺ˝idem. TeÄŹ je najednou vĹˇechno jinak. Dostal se do stejnĂ© konfliktnĂ situace, kterĂˇ pĹ™ed lety zpĹŻsobila veĹˇkerĂ© mĂ© trĂˇpenĂ - narazil na dilema mezi kĹ™esĹĄanskĂ˝m a ĹľidovskĂ˝m nĂˇboĹľenstvĂm. DobĹ™Ă lidĂ© a ĹˇpatnĂ lidĂ©. Jedni jsou ÄŤistĂ, druzĂ zkaĹľenĂ. Ve ÄŤtrnĂˇcti jsem se tomu pokouĹˇel pĹ™ijĂt na kloub a mĂˇlem mÄ› pĹ™izabili. TeÄŹ se k nim David, mĹŻj milovanĂ˝ David, skuteÄŤnÄ› pĹ™ipojil. Je souÄŤasnÄ› Ĺ˝idem i kĹ™esĹĄanem.”

“Za DavidovĂ˝ch dob byli kĹ™esĹĄanĂ© takĂ© Ĺ˝idy, v tom to je.”

“SlabĂˇ ĂştÄ›cha.”

176

“Mohu vĂˇm pĹ™inĂ©st nÄ›co k snÄ›dku?”

“DobĹ™e…” Ben zaÄŤal pĹ™echĂˇzet sem a tam obĂ˝vacĂm pokojem.

U dveĹ™Ă do kuchynÄ› se Judy zastavila a otoÄŤila se: “JeĹˇtÄ› nÄ›co,” zaÄŤala opatrnÄ›, “ten dalĹˇĂ svitek…”

Ben se zastavil se shrbenĂ˝mi zĂˇdy uprostĹ™ed obĂ˝vacĂho pokoje. “DĂky Bohu za nÄ›j!” MalĂˇtnÄ› potĹ™Ăˇsl hlavou. “ProtoĹľe je poslednĂ, musĂ uÄŤinit konec s mĂ˝m vnitĹ™nĂm neklidem a zodpovÄ›dÄ›t vĹˇechny mĂ© dotazy. A pak bude klid. BoĹľe, uĹľ se nemohu doÄŤkat…”

“Bene…”

“Copak je?” UĹľasl nad opatrnostĂ v jejĂm hlase.

“Je to pĹ™ece poslednĂ svitek, ne?”

“No, ano. PĹ™ĂĹˇtĂ svitek bude poslednĂ. Ale ne proto, Ĺľe by David dalĹˇĂ nenapsal…”

“Co to mĂˇ znamenat?” srdce mu zaÄŤalo prudce buĹˇit.

“Je poslednĂ, kterĂ˝ Weatherby poĹˇle. SkuteÄŤnÄ› poslednĂ svitek, kterĂ˝ David napsal, se nepodaĹ™ilo zachrĂˇnit. Zbyla z nÄ›j jen hromĂˇdka dehtu.”

177

Kapitola tĹ™inĂˇctĂˇ

Ben proÄŤĂtal podesĂˇtĂ© Weatherbyho dopis, ale nic se nezmÄ›nilo. ZprĂˇva byla stĂˇle stejnÄ› zniÄŤujĂcĂ. StejnÄ› jako u tĹ™etĂho svitku byla jĂlovĂˇ nĂˇdoba ÄŤĂslo deset silnÄ› poĹˇkozenĂˇ. Dva tisĂce let trvajĂcĂ pĹŻsobenĂ plĂsnÄ› a tlenĂ dĂlo zkĂˇzy dovrĹˇilo. PoslednĂ svitek byl nenĂˇvratnÄ› ztracen.

To byl nejstraĹˇnÄ›jĹˇĂ den Benova Ĺľivota. VeÄŤer, potĂ©, co mu Judy zprĂˇvu sdÄ›lila, zaÄŤal Ben tak zuĹ™it, Ĺľe tĹ™Ăskal vÄ›cmi o zeÄŹ a vystraĹˇil ji natolik, Ĺľe z bytu utekla. Pak upadl do hlubokĂ©ho bezesnĂ©ho spĂˇnku, jenĹľ se takĹ™ka podobal komatu. PĹ™ĂĹˇtĂho dne rĂˇno se probudil s pocitem, Ĺľe strĂˇvil drahnou dobu v Ĺ™ĂĹˇi mrtvĂ˝ch.

PoslednĂ ÄŤĂˇst Davidova rukopisu je tedy na vÄ›ky ztracena a nenĂ moĹľnĂ© zjistit, co v nĂ bylo napsĂˇno. To znamenĂˇ, Ĺľe teÄŹ se vĹˇechno soustĹ™edĂ na devĂˇtĂ˝ svitek. Ben se zoufale modlil, aby to byl dlouhĂ˝ a nepoĹˇkozenĂ˝ papyrus a aby v nÄ›m David uvedl dost informacĂ, kterĂ© by se daly porovnat s historiĂ. Jinak…

Ben zĂral na ducha, kterĂ˝ pĹ™ed nĂm stĂˇl, na ducha Davida ben Jony.

Jinak… by se ho moĹľnĂˇ nikdy nezbavil. MoĹľnĂˇ nepochopĂ, Ĺľe poslednĂ svitek nebude nikdy doruÄŤen, a bude Bena navĹˇtÄ›vovat navĹľdy.

Judy zaklepala opatrnÄ› na dveĹ™e, a kdyĹľ Ben otevĹ™el, sevĹ™el ji ihned do nĂˇruÄŤe a jemnÄ› ji polĂbil na ÄŤelo. “OmlouvĂˇm se za tu poslednĂ noc,” zamumlal. “NedokĂˇĹľu Ĺ™Ăct, jak straĹˇnÄ› mÄ› to mrzĂ. HĂˇzet po tobÄ› vÄ›ci, vyvĂˇdÄ›t jako divĂ© zvĂĹ™e… SkuteÄŤnÄ› nevĂm, co…‘4

“Nic si z toho nedÄ›lej, Bene,” odpovÄ›dÄ›la, tvĂˇĹ™ poloĹľenou na jeho prsou. I pro ni to byla oĹˇklivĂˇ noc. A rozhodnutĂ vrĂˇ-

178

tit se zpÄ›t ji stĂˇlo hodnÄ› sil. Ale lĂˇska jĂ pomohla pĹ™ekonat strach.

“UrÄŤitÄ› bych ti neublĂĹľil,” ujiĹˇĹĄoval ji.

“Nech toho.” PoloĹľila mu ukazovĂˇk na rty.

“Nemluv o tom. Nebudeme se o tom zmiĹ�ovat, ano?”

PĹ™ikĂ˝vl.

“Chci spoleÄŤnÄ› s tebou ÄŤekat na dalĹˇĂ svitek.”

Rychle pĹ™ipravila obÄ›d, kterĂ˝ beze slova snÄ›dli. Pak se spoleÄŤnÄ› pokouĹˇeli uklidit obĂ˝vacĂ pokoj. VĹˇude byly rozhĂˇzeny listy papĂru s pĹ™ekladem. Museli je posbĂrat, posklĂˇdat strany podle ÄŤĂsel a pĹ™epsat je na stroji pro Weatherbyho. MoĹľnost, Ĺľe by mohl bĂ˝t o nejnovÄ›jĹˇĂ situaci informovĂˇn ostatnĂmi dvÄ›ma vÄ›dci, kteĹ™Ă pĹ™eklĂˇdali text soubÄ›ĹľnÄ›, je zatĂm nenapadla. TakĂ© jim nepĹ™iĹˇlo na mysl, Ĺľe by se listy papyru zabĂ˝val velkĂ˝ tĂ˝m archeologĹŻ v JeruzalĂ©mÄ›. Pro Bena a Judy to byla pĹ™ĂliĹˇ osobnĂ zĂˇleĹľitost, kterĂˇ se tĂ˝kala jen jich a Davida. Ben trval na tom, Ĺľe majĂ jĂt dolĹŻ uĹľ ve dvÄ› hodiny, aÄŤkoliv listonoĹˇ chodĂval vĹľdy pĹ™esnÄ› ve ÄŤtyĹ™i hodiny. Plni oÄŤekĂˇvĂˇnĂ se posadili na schody a oba si vroucnÄ› pĹ™Ăˇli, i kdyĹľ z rĹŻznĂ˝ch dĹŻvodĹŻ, aby poslednĂ svitek pĹ™iĹˇel dnes.

KdyĹľ dorazil, byl Ben rozruĹˇenĂm takĹ™ka bez sebe. Tak se chvÄ›l, Ĺľe Judy musela potvrdit pĹ™ijetĂ sama a pomĂˇhat Benovi pĹ™i chĹŻzi do schodĹŻ.

“Ty jsi ale zpocenĂ˝,” poznamenala, kdyĹľ veĹˇli do bytu, “a pĹ™itom je venku takovĂˇ zima.”

“Myslel jsem si, Ĺľe nepĹ™ijde. Myslel jsem si, Ĺľe uĹľ nikdy nepĹ™ijde.”

“Ale poslednĂ svitek je tady. Hned se pustĂme do ÄŤtenĂ, Bene.”

K fotografiĂm nebyl pĹ™iloĹľen ĹľĂˇdnĂ˝ prĹŻvodnĂ dopis a Ben ke svĂ© obrovskĂ© radosti pĹ™i letmĂ©m pohledu konstatoval, Ĺľe papyrus je dlouhĂ˝ a pomÄ›rnÄ› dobĹ™e zachovalĂ˝.

“Na tÄ›chto poĹˇkozenĂ˝ch rozĂch nejspĂĹˇ nebudeme moci pĹ™esnÄ› urÄŤit, co tam bylo napsĂˇno. ProblĂ©my vĹˇak nastanou jen v pĹ™ĂpadÄ›, Ĺľe vypadnou celĂ© pasĂˇĹľe textu. Tak, a zaÄŤneme. Ach, BoĹľe… myslel jsem, Ĺľe uĹľ nepĹ™ijde.” Naslepo sĂˇhl po jejĂ ruce a pevnÄ› ji sevĹ™el. “Modli se, Judy, modli se, aby ten svitek vĹˇechno nÄ›jak skonÄŤil.”

V to doufĂˇm, pomyslela si zoufale. BoĹľe, jak bych si to pĹ™Ăˇla…

179

Rebekka a jĂˇ jsme byli uĹľ mÄ›sĂc manĹľeli a uĹľĂvali blaĹľenosti a novĂ˝ch zkuĹˇenostĂ jako vĹˇichni novomanĹľelĂ©. Byla mi jemnou lĂˇskyplnou Ĺľenou, spoÄŤinula v mĂ© nĂˇruÄŤi jako klidnĂ© dĂtÄ›, a jĂˇ kaĹľdĂ˝ den dÄ›koval Bohu za ĹˇtÄ›stĂ, kterĂ© mi v nĂ dopĹ™Ăˇl. V modlitbĂˇch jsem vyjĂˇdĹ™il i svou spokojenost a myslel jsem si, Ĺ˝e bych se skromnou Rebekkou po svĂ©m boku a naĹˇimi hojnÄ› plodĂcĂmi olivami dokĂˇzal ĹľĂt napoĹ™Ăˇd.

Ale jednoho veÄŤera, ubÄ›hl prĂˇvÄ› mÄ›sĂc, co jsme se stali manĹľeli, se zastavil na nĂˇvĹˇtÄ›vu Saul a poveÄŤeĹ™el s nĂˇmi. PĹ™ed nÄ›kolika dny jsem jej pozval a on ohlĂˇsil, Ĺľe nĂˇs pĹ™i tĂ©to pĹ™ĂleĹľitosti pĹ™ekvapĂ.

TĂm pĹ™ekvapenĂm byly zĂˇsnuby. Saul se zasnoubil a pĹ™ivedl svou nastĂˇvajĂcĂ s sebou.

MĹŻj synu, nemÄ›l jsem pĹ™ĂleĹľitost pĹ™ipravit se na tento okamĹľik. To nejspĂĹˇ nemĂˇ nikdo. MoĹľnĂˇ tÄ› jednoho dne postihne totĂ©Ĺľ, co potkalo mÄ› v ten veÄŤer, kdy jsem svĂ©mu pĹ™Ăteli otevĹ™el dveĹ™e.

Nebyl jsem schopen slova. PĹ™ipadalo mi, Ĺľe mÄ› zasĂˇhl blesk. SĂˇĹ™in pohled se setkal s mĂ˝m a projel mnou skrz naskrz a rozpoltil moji duĹˇi na dvÄ› ÄŤĂˇsti. NedĂˇ se popsat slovy, co jsem v onom okamĹľiku pocĂtil. Ve stejnĂ© chvĂli, kdy nĂˇs Saul pozdravil a pyĹˇnÄ› nĂˇm pĹ™edvĂˇdÄ›l svou nevÄ›stu, jsem se do SĂˇry zamiloval. A kdyĹľ se jejĂ oÄŤi ponoĹ™ily do mĂ˝ch, kdyĹľ strnul vĂ˝raz v jejĂ tvĂˇĹ™i a lehce pootevĹ™ela Ăşsta, vÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe SĂˇra cĂtĂ totĂ©Ĺľ.

Obvykle se to stĂˇvĂˇ pouze v pohĂˇdkĂˇch a legendĂˇch, ani ve snu vĹˇak nepoÄŤĂtĂˇme s tĂm, Ĺľe by to jednou mohlo postihnout nĂˇs. PĹ™esto se mi to pĹ™ihodilo, mĹŻj synu, a zasĂˇhlo mÄ› to tak zbÄ›sile, Ĺľe jsem jiĹľ tehdy, po jedinĂ©m prchavĂ©m pohledu, vÄ›dÄ›l, Ĺľe mĹŻj Ĺľivot uĹľ nikdy nebude stejnĂ˝ jako pĹ™edtĂm.

Ani Saul, ani Rebekka si toho, co se mezi nĂˇmi odehrĂˇlo, nevĹˇimli. Umyl jsem svĂ©mu pĹ™Ăteli ruce a nohy, podÄ›lil se s nĂm o vĂno s vodou a SĂˇra s Rebekkou se zatĂm ohĂˇnÄ›ly v kuchyni. A zatĂmco Saul klĂˇbosil a lĂÄŤil mi novinky z mÄ›sta, byl jsem celou dobu nÄ›mĂ˝ a slepĂ˝. Mohl jsem myslet jen na SĂˇru, na to ztÄ›lesnÄ›nĂ tajemnĂ© krĂˇsy, kterĂˇ se jinak muĹľĹŻm zjevuje jen ve snu.

CelĂ˝ veÄŤer jsem byl na rozpacĂch, ale Saul a Rebekka to nijak nekomentovali. PĹ™i jĂdle jsme si povĂdali, smĂˇli se a uĹľĂvali si spoleÄŤnosti dobrĂ˝ch pĹ™Ăˇtel. BĂˇl jsem se na SĂˇru pohlĂ©d—

180

nout. VÄ›dÄ›l jsem, ze jestliĹľe to udÄ›lĂˇm, vzplanu jako vĂch. Jednou nebo dvakrĂˇt se naĹˇe pohledy setkaly a pokaĹľdĂ© jsme Ztuhli. SmÄ›le na mÄ› pohlĂĹľela s lehce pootevĹ™enĂ˝mi vlhkĂ˝mi rty, jako by mi chtÄ›la nÄ›co Ĺ™Ăct.

KdyĹľ se Saul a SĂˇra koneÄŤnÄ› rozlouÄŤili, byl jsem jak omĂˇmen. TĂ© noci jsem se Rebekky ani nedotkl pĹ™edstĂral jsem spĂˇnek. A bÄ›hem tÄ›ch ÄŤernĂ˝ch hodin jsem mÄ›l celou dobu pĹ™ed oÄŤima obraz SĂˇĹ™inĂ˝ch Ĺˇiroce otevĹ™enĂ˝ch zkoumavĂ˝ch oÄŤĂ, jejĂch plnĂ˝ch Ăşst, lesklĂ˝ch ÄŤernĂ˝ch vlasĹŻ a pĹŻvabnĂ©ho tÄ›la. Byla vĂce neĹľ krĂˇsnĂˇ, byla to pohĂˇdkovĂˇ vĂla, kterĂˇ pĹ™iĹˇla, aby mÄ› suĹľovala.

Ani v nĂˇsledujĂcĂch dnech jsem se nedokĂˇzal myĹˇlenek na SĂˇru zbavit. PrĂˇci jsem pĹ™ĂliĹˇ pozornosti nevÄ›noval a ÄŤasto na mÄ› museli dvakrĂˇt promluvit, neĹľ jsem jim odpovÄ›dÄ›l. NevĂm, jestli si toho Rebekka vĹˇimla, neĹ™ekla vĹˇak nic. Ale Rebekka byla tichĂˇ a posluĹˇnĂˇ manĹľelka, kterĂˇ by nikdy nezpochybnila jednĂˇnĂ svĂ©ho muĹľe.

Jednoho dne jsem to uĹľ nemohl vydrĹľet. MĂsto abych poslal k bankĂ©Ĺ™ĹŻm svĂ©ho sprĂˇvce, jako jsem to dÄ›lĂˇval obvykle, Ĺˇel jsem tam sĂˇm a jeho povÄ›Ĺ™il, aby dohlĂ©dl na prĂˇce v olivovĂ©m hĂˇji. OblĂ©kl jsem si svoji nejjemnÄ›jĹˇĂ tuniku a nejlepĹˇĂ pĹ™ehoz, vetĹ™el do vousu jemnĂ˝ olej a s buĹˇĂcĂm srdcem se vydal na cestu do JeruzalĂ©ma.

Saul mÄ›l bÄ›hem krĂˇtkĂ© doby ukonÄŤit svĂ© studium, a proto uĹľ u Eleasara nebydlel. VrĂˇtil se znovu ke svĂ©mu otci a mÄ›l tam po svatbÄ› bydlet tak dlouho, dokud si nebude moci dovolit vlastnĂ domĂˇcnost.

Nebyl jeĹˇtÄ› doma, ale jeho rodina mÄ› srdeÄŤnÄ› pĹ™ivĂtala. KdyĹľ Saul dorazil o nÄ›co pozdÄ›ji z ChrĂˇmu, mÄ›l z mĂ© nĂˇvĹˇtÄ›vy radost a ve svĂ©m nadĹˇenĂ si nevĹˇiml zklamĂˇnĂ, kterĂ© se mi zraÄŤilo v tvĂˇĹ™i. SĂˇra u nÄ›j nebyla.

A co jsem takĂ© ÄŤekal? AĹľ do svatby nebude samozĹ™ejmÄ› prodlĂ©vat v jeho spoleÄŤnosti pĹ™ĂliĹˇ ÄŤasto. Musel jsem vymyslet nÄ›co jinĂ©ho.

A tak jsem je oba pozval v pĹ™edveÄŤer ĹˇĂˇbesu na veÄŤeĹ™i a poprosil je, aby zĹŻstali do druhĂ©ho dne.

Ĺ�ekl jsem: “Rebekka se v tom domÄ› v olivovĂ©m hĂˇji cĂtĂ osamÄ›lĂˇ, protoĹľe se jen zĹ™Ădkakdy setkĂˇ se svĂ˝mi vrstevnicemi. SĂˇ-Ĺ™ina spoleÄŤnosti ji urÄŤitÄ› potÄ›ĹˇĂ. “

181

nPPnr

A Saul pozvĂˇnĂ ochotnÄ› pĹ™ijal.

MĹŻj synu, podvedl jsem svĂ©ho nejlepĹˇĂho pĹ™Ătele a zneuĹľil jej k dosazenĂ vlastnĂch cĂlu. Ale ve ĹľhavĂ© touze znovu SĂˇru uvidÄ›t jsem si to ani neuvÄ›domil. MuĹľ, kterĂ©ho Ĺľene lĂˇska, kterĂ˝ je sĹľĂrĂˇn vĂˇĹˇnĂ, to uĹľ nenĂ rozumnĂ˝ ÄŤlovÄ›k.

KdyĹľ Saul a SĂˇra krĂˇtce pĹ™ed zĂˇpadem slunce dorazili, byl jsem zcela vyveden z mĂry. Vstal jsem, abych je sledoval, jak krĂˇÄŤejĂ stezkou vzhĹŻru. Naslouchal jsem SĂˇĹ™inu smĂchu mezi stromy, vidÄ›l jsem, jak se sluneÄŤnĂ svÄ›tlo zaplĂ©tĂˇ do jejĂch nĂˇdhernĂ˝ch vlasĹŻ, rozevlĂˇtĂ˝ch veÄŤernĂm vÄ›trem. KdyĹľ dorazila k naĹˇemu prahu, pĹ™edstĂrala, Ĺľe se ostĂ˝chĂˇ a nasadila si znovu zĂˇvoj. Ale jĂˇ jsem cĂtil, jak mÄ› jejĂ tmavĂ© oÄŤi zpoza zĂˇvoje sledujĂ, a podlamovala se mi kolena. Nikdo nedokĂˇĹľe vysvÄ›tlit, co je to - lĂˇska, odkud pĹ™ichĂˇzĂ, proÄŤ vlastnÄ› existuje, co ji v urÄŤitĂ© dobÄ› vyvolĂˇ. VĂ se jen, Ĺľe je to nejvzneĹˇenÄ›jĹˇĂ ze vĹˇech citĹŻ.

“… rty tvoje rosĂ med, mĂˇ nevÄ›sto,

a s mlĂ©kem med je pod tvĂ˝m jazykem.

A vĹŻnÄ› tvĂ©ho Ĺˇatu je vĹŻnĂ Libanonu. “

UmĂm si pĹ™edstavit, co krĂˇl Ĺ alamoun cĂtil, kdyĹľ tuto pĂseĹ� psal, neboĹĄ v SĂˇĹ™inÄ› pĹ™Ătomnosti jsem zeslĂˇbl, byl sĹľĂrĂˇn Ĺľhavou vĂˇĹˇnĂ a naplnÄ›n touhou sevĹ™Ăt ji v nĂˇruÄŤĂ.

NĂˇsledujĂcĂ den se Saul vrĂˇtil zpÄ›t do mÄ›sta, aby Ĺˇel do ChrĂˇmu. Nedoprovodil jsem jej, neboĹĄ my, chudĂ, jsme nevykonĂˇvali bohosluĹľby o ĹˇĂˇbesu, ale o den pozdÄ›ji. A tak jsem si vyprosil, abych smÄ›l SĂˇru provĂ©st svĂ˝m olivovĂ˝m hĂˇjem, aby vidÄ›la veĹˇkerĂ© mĂ© statky a mohla si uĹľĂt ÄŤerstvĂ©ho rannĂho povÄ›tĹ™Ă. Rebekka chtÄ›la radÄ›ji zĹŻstat doma, a tak jsem se prochĂˇzel se SĂˇrou mezi olivovĂ˝mi stromy sĂˇm.

Nejprve jsme nemluvili. ZavlĂˇdlo mezi nĂˇmi zvlĂˇĹˇtnĂ ticho. Ale kdyĹľ jsme se tak toulali pod vÄ›tvemi a kochali se teplĂ˝m dnem, vÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe SĂˇra cĂtĂ totĂ©Ĺľ co jĂˇ.

KoneÄŤnÄ› jsme dorazili k poslednĂm stromĹŻm a otevĹ™ela se nĂˇm nĂˇdhernĂˇ vyhlĂdka. KrvavÄ› rudĂ© anemĂłnky byly v plnĂ©m kvÄ›tu a svĂ˝m zĂˇĹ™ivĂ˝m leskem oĹľivovaly krajinu. Vzduch byl prodchnut vĹŻnĂ sosen, a sem tam vyhlĂĹľely z trĂˇvy bĂlĂ© lilie jako spĂcĂ holubice.

UĹľ jsem to nedokĂˇzal vydrĹľet a vyprĂˇvÄ›l jsem SĂˇĹ™e, co pociĹĄuji v hloubi svĂ©ho srdce. PĹ™iznal jsem jĂ, Ĺľe si nepĹ™ipadĂˇm

182

provinile, ze jsem sice ÄŤerstvĂ˝ novomanĹľel, ale pĹ™esto nedokĂˇĹľu myslet na svoji zenu, a ze se oheĹ�, kterĂ˝ mÄ› stravuje, vymykĂˇ mĂ© kontrole.

K mĂ©mu pĹ™ekvapenĂ a radosti se SĂˇra vyjĂˇdĹ™ila podobnÄ›; ze od okamĹľiku, kdy jsme se setkali, nemĹŻĹľe najĂt klid a ze ji bolĂ srdce.

“Jak to?” zeptala se. “Jak mĂşze vzplĂˇt lĂˇska bÄ›hem tak krĂˇtkĂ© chvilky? Jak je to moĹľnĂ©, ze se na sebe dva lidĂ© podĂvajĂ a propadnou bezmocnÄ› vĂˇĹˇni, jez je tak velkĂˇ, ze ji ani vĹˇechna voda Siloamu nedokĂˇĹľe uhasit?”

Ĺ�ekl jsem jĂ, ze to tak asi musĂ bĂ˝t, kdyĹľ nĂˇs to postihlo. ChtÄ›l jsem ji polĂbit, ale jeĹˇtÄ› ve mnÄ› zĹŻstal zbyteÄŤek rozumu. V pĂˇtĂ© knize MojĹľĂĹˇovÄ› se pĂĹˇe, ze novomanĹľel mĂˇ bĂ˝t po celĂ˝ rok ĹˇĹĄasten se svou Ĺľenou. JĂˇ jsem toto pĹ™ikĂˇzĂˇnĂ nedokĂˇzal zcela dodrĹľet. A pĹ™itom jsem byl muĹľem ZĂˇkona.

TiĹˇe jsme si na pahorku povĂdali a kdyĹľ lehkĂˇ brĂza odvanu-la SĂˇĹ™in zĂˇvoj a uvolnila jĂ vlas\, pĹ™ipadalo mi, ze slyĹˇĂm, jak moje srdce hlasitÄ› vykĹ™iklo.

K Saulovi jsem cĂtil velikou nĂˇklonnost. BÄ›hem osmi let, kterĂˇ jsem strĂˇvil v JeruzalĂ©mÄ›, mi byl Saul bratrem a pĹ™Ătelem souÄŤasnÄ›. Neexistovalo nic, co bych pro nÄ›j pĹ™ed tvĂˇĹ™Ă boĹľĂ neudÄ›lal. Proto jsem se nedokĂˇzal se SĂˇrou sblĂĹľit. MĂˇ lĂˇska k Saulovi mi propĹŻjÄŤila sĂlu nepoddat se lĂˇsce kjeho snoubence. Jsem muĹľem vÄ›rnosti.

Ale jsem takĂ© muĹľem ZĂˇkona. Bylo to zvlĂˇĹˇtnĂ, v onen den to nebyl ZĂˇkon, co mÄ› drĹľelo na uzdÄ›. VÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe muĹľ, kterĂ˝ se vyspĂ se snoubenkou jinĂ©ho muĹľe, bude ukamenovĂˇn k smrti. TakĂ© jsem vÄ›dÄ›l, Ĺľe by mohli k smrti ukamenovat i dĂvku, kterĂˇ by nepĹ™iĹˇla ke svĂ©mu muĹľi jako panna a on to o svatebnĂ noci zjistil. AĹĄ jsou vĹˇak zĂˇsady pĂˇtĂ© Knihy MojĹľĂĹˇovy jak chtÄ›jĂ pĹ™ĂsnĂ© a odstraĹˇujĂcĂ, bylo to mĂ© pĹ™ĂˇtelstvĂ se Saulem, kterĂ© mi ten den dodalo sĂly.

V pĹ™ĂĹˇtĂch dnech se ze mÄ› stal ĂşplnÄ› jinĂ˝ ÄŤlovÄ›k. KdyĹľ se u mÄ› ohlĂˇsil Salmonides s jeĹˇtÄ› vÄ›tĹˇĂmi zisky a prohlĂˇsil, Ĺľe jsou mi bohovĂ© naklonÄ›ni, narazila jeho slova na uĹˇi hluchĂ©ho. V mĂ˝ch prsou Ĺ™Ăˇdila bolest, kterou nemohlo nic utiĹˇit. MĂˇ lĂˇska k SĂˇĹ™e sĂlila s kaĹľdou hodinou.

S Rebekkou jsme i nadĂˇle navĹˇtÄ›vovali pĹ™Ăˇtele v MiriaminÄ› domÄ› v HornĂm mÄ›stÄ›, a protoĹľe to byli zboĹľnĂ Ĺ˝idĂ©, velice

183

jsem usiloval o to, abych byl vstĹ™ĂcnĂ˝. ZatĂm jsem jeĹˇtÄ› nemluvil o JĂˇkobovi, kterĂ©ho znĂˇĹˇ takĂ©. Budu ti o nÄ›m vyprĂˇvÄ›t teÄŹ.

JĂˇkob byl nazarejec, muĹľ skĂˇlopevnĂ©ho pĹ™esvÄ›dÄŤenĂ a ĹľeleznĂ˝ch zĂˇsad. Byl vedle Ĺ imona jednĂm z vĹŻdcĹŻ chudĂ˝ch. Jejich dny byly naplnÄ›nĂ© pracĂ, neboĹĄ chtÄ›li rozĹˇĂĹ™it okruh svĂ˝ch pĹ™ĂznivcĹŻ, neĹľli se Mistr vrĂˇtĂ. JĂˇkob rĂˇd Ĺ™ĂkĂˇval: “Byli jsme urÄŤeni a vybrĂˇni k tomu, abychom vyhledali ztracenĂ© oveÄŤky izraelskĂ© a oznĂˇmili jim, Ĺľe se jejich krĂˇlovstvĂ blĂĹľĂ. “

Proto Ĺ imon a jeho pĹ™ĂvrĹľenci tĂˇhli zemĂ, kĂˇzali NovĂ˝ zĂˇkon a ohlaĹˇovali nĂˇvrat naĹˇeho krĂˇle. Nebude to jiĹľ dlouho trvat a dĂˇvnĂˇ proroctvĂ se naplnĂ, Izrael bude pozvednut, aby se stal prĂˇvoplatnĂ˝m vlĂˇdcem svÄ›ta. Na tuto udĂˇlost vĹˇak musejĂ bĂ˝t vĹˇichni Ĺ˝idĂ© pĹ™ipraveni, a proto mÄ›li Ĺ imon a JĂˇkob za Ăşkol zorganizovat misionĂˇĹ™skou ÄŤinnost a postarat se o to, aby se poselstvĂ dostalo ke kaĹľdĂ©mu obÄŤanu Izraele. Jednou jsem se zeptal: ” Kam jdete, bratĹ™i?”

A JĂˇkob mi odvÄ›til: “MusĂme zajĂt do kaĹľdĂ©ho mÄ›sta v Izraeli a promluvit s kaĹľdĂ˝m Ĺ˝idem, kterĂ˝ tam Ĺľije. Dostali jsme pokyn, abychom se vyhnuli pohanĹŻm a nevstupovali do mÄ›st SamaritĂˇnĹŻ. NeboĹĄ krĂˇlovstvĂ, kterĂ© se blĂĹľĂ, je urÄŤeno jen Ĺ˝idĹŻm.”

O tomto bodu se rozpoutala prudkĂˇ diskuse. Ĺ imon a JĂˇkob dostali dopisy od bratrĹŻ z Antiochie, kteĹ™Ă kĂˇzali Ĺ˝idĹŻm, a ti jim vyprĂˇvÄ›li o jinĂ©m muĹľi, jistĂ©m Saulovi z Tarsu, kterĂ˝ tvrdil, Ĺľe s Mistrem mluvil na cestÄ› do DamaĹˇku a Ĺľe dostal pokyn kĂˇzat i pohanĹŻm.

Ale Ĺ imon a JĂˇkob, kteĹ™Ă bdÄ›li nad zĂˇleĹľitostmi chudĂ˝ch, je striktnÄ› odrazovali od toho, aby se odebrali mezi neobĹ™ezanĂ©. NeboĹĄ dokud nebudou Ĺ˝idy jako my - to znamenĂˇ, pokud se nepodrobĂ obĹ™Ăzce - a neslĂbĂ, Ĺľe pro nÄ› bude tĂłra posvĂˇtnĂˇ, nemohou se pohanĂ© stĂˇt zastĂˇnci NovĂ©ho zĂˇkona.

Z tohoto bodu vyplynul dalĹˇĂ problĂ©m, spor, kterĂ˝ zpoÄŤĂˇtku zaÄŤal nevinnÄ›, ale pozdÄ›ji nabĂ˝val stĂˇle vÄ›tĹˇĂch rozmÄ›rĹŻ. Jak vĂĹˇ, byl Ĺ imon nejlepĹˇĂm pĹ™Ătelem Mistra a jeho prvnĂm uÄŤednĂkem. VĂĹˇ takĂ©, Ĺľe JĂˇkob byl MistrovĂ˝m bratrem. To mezi nimi vyvolalo malĂ˝ rozbroj. Ĺ imon a JĂˇkob mezi sebou soupeĹ™ili o absolutnĂ moc nad chudĂ˝mi. JestliĹľe mÄ›li v urÄŤitĂ© zĂˇleĹľitosti rozdĂlnĂ© nĂˇzory, vzplĂˇla okamĹľitÄ› prudkĂˇ diskuse a kaĹľdĂ˝ z nich chtÄ›l mĂt poslednĂ slovo. Ze zaÄŤĂˇtku to nebyl zĂˇvaĹľnĂ˝

184

problĂ©m, ale pozdÄ›ji, kdyĹľ se nĂˇzory Ĺ imona a JĂˇkoba stĂˇle vĂce liĹˇily, byl boj o vĹŻdÄŤĂ postavenĂ mezi chudĂ˝mi stĂˇle prudĹˇĂ.

V tĂ© dobĂ© byli Ĺ imon a JĂˇkob velice zamÄ›stnanĂ lidĂ©. Den nĂˇvratu se uĹľ takĹ™ka vznĂˇĹˇel nad naĹˇimi hlavami. Mohlo to bĂ˝t uĹľ zĂtra, a oni se obĂˇvali, Ĺľe se jim nepodaĹ™Ă zĂskat pro vĂ©c dost Ĺ˝idĹŻ, neĹľ Mistr vtĂˇhne do JeruzalĂ©ma jako krĂˇl. Ĺ imon a JĂˇkob odmĂtali myĹˇlenku pĹ™ijĂmat i pohany a vzĂˇjemnĂ© soutÄ›Ĺľili i o absolutnĂ kontrolu nad spoleÄŤenstvĂm.

Byla to takĂ© doba, kdy mnozĂ z nĂˇs zaÄŤali sahat po meÄŤi. Ze-lĂˇti v celĂ© Galileji a Judeji se postarali o narĹŻstajĂcĂ politickĂ© napÄ›tĂ mezi nimi a Ĺ™ĂmskĂ˝mi vlĂˇdci a my se obĂˇvali, Ĺľe by mohl vypuknout otevĹ™enĂ˝ konflikt dĹ™Ăve, neĹľ se nĂˇĹˇ Mistr vrĂˇtĂ.

V porovnĂˇnĂ s tĂm, co se pozdÄ›ji odehrĂˇlo a ÄŤeho jsi byl svÄ›dkem, mĹŻj synu, to jeĹˇtÄ› nebyly nebezpeÄŤnĂ© ÄŤasy. TenkrĂˇt bylo teprve zaseto sĂ©mÄ› neklidu a nepĹ™ĂznivĂ© vÄ›try je rozvĂˇly po celĂ© zemi. Tys byl oÄŤitĂ˝m svÄ›dkem toho, jak nĂˇhle vroucĂ voda z kotle pĹ™etekla.

MĂˇ lĂˇska k SĂˇĹ™e stĂˇle sĂlila. NedokĂˇzal jsem ji ovlĂˇdat. KdyĹľ koneÄŤnÄ› uznali, Ĺľe mĹŻj pĹ™Ătel Saul je schopen vyuÄŤovat ZĂˇkonu a Eleasar mu propĹŻjÄŤil titul rabĂn, stanovil Saul den svatby. Ta zprĂˇva mi drĂˇsala duĹˇi jako hladovĂ lvi.

Rebekka byla tak rozruĹˇenĂˇ, jako by byla sama nevÄ›stou, a strĂˇvila u SĂˇry mnoho dnĹŻ, aby jĂ pomohla pĹ™i pĹ™ĂpravĂˇch. Saul a SĂˇra nĂˇs ÄŤasto navĹˇtÄ›vovali, neboĹĄ jsme byli jejich nejlepĹˇĂ pĹ™ĂˇtelĂ©, a jĂˇ se pokaĹľdĂ© cĂtil jak praĹˇivĂ˝ pes. ChĹ™adl jsem po SĂˇĹ™e. TouĹľil jsem po nĂ, jako jsem jeĹˇtÄ› nikdy po ĹľenÄ› netouĹľil. Moje lĂˇska se promÄ›nila v planoucĂ vĂˇĹˇeĹ� a pak v palÄŤivou ĹľĂˇdostivost, bez ohledu na to, jestli jsem se potil pod sluncem ve svĂ©m olivovĂ©m hĂˇji, nebo se modlil, aĹľ se mi udÄ›laly mozoly na kolenou, mĂˇ prudkĂˇ touha vlastnit SĂˇru jen sĂlila. ZĹ™etelnÄ› jsem jĂ vidÄ›l na oÄŤĂch, Ĺľe trpĂ stejnÄ› jako jĂˇ. Jednou, kdyĹľ se naĹˇe ruce nĂˇhodnÄ› setkaly, jsem uvidÄ›l, jak se prudce zardÄ›la. V noci se mi o nĂ dlouho zdĂˇlo. HĂˇzel jsem sebou sem tam, jako stĂĹľenĂ˝ horeÄŤkou. Modlil jsem se, abych v den jejĂ svatby dokĂˇzal zbavit svĂ© tÄ›lo a duĹˇi tĂ© posedlosti.

Jednoho krĂˇsnĂ©ho dne odeĹˇla Rebekka do JeruzalĂ©ma na nĂˇvĹˇtÄ›vu svĂ© matky a sester a jĂˇ zĹŻstal sĂˇm u lisu. VÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe Saul uĹľ prodlĂ©vĂˇ ve ChrĂˇmÄ› a vyhledĂˇvĂˇ si ĹľĂˇky, aby mohl zaloĹľit vlastnĂ Ĺˇkolu. MĹŻj sprĂˇvce odjel do JeruzalĂ©ma s ole—

185

jem, kterĂ˝ jsme poslednÄ› vylisovali, a pĂˇr mĂ˝ch otrokĹŻ spalo pĹ™es poledne skryto ve stĂnu stromĹŻ.

Vypadalo to, jako by SĂˇru v ten den pĹ™ivedl stezkou vzhĹŻru sĂˇm osud. Jako by naĹˇe hvÄ›zdy byly spojeny jiĹľ dĂˇvno pĹ™edtĂm, v hodinÄ› naĹˇeho zrozenĂ. Vystoupil jsem ze stĂnu do slunce a netroufal si uvÄ›Ĺ™it vlastnĂm oÄŤĂm. PĹ™ipadalo mi, Ĺľe se ke mnÄ› blĂĹľĂ vysnÄ›nĂˇ pĹ™edstava.

Se spuĹˇtÄ›nĂ˝m zĂˇvojem a sklopenĂ˝ma oÄŤima mi SĂˇra popĹ™Ăˇla dobrĂ˝ den a Ĺ™ekla, Ĺľe nĂˇm pĹ™inesla koĹˇĂk medovĂ˝ch kolĂˇÄŤkĹŻ. SladkĂ© medovĂ© kolĂˇÄŤky, kterĂ© prĂˇvÄ› napekla a jsou jeĹˇtÄ› teplĂ©.

KdyĹľ jsem jĂ oznĂˇmil, Ĺľe Rebekka odeĹˇla a jĂˇ jsem doma sĂˇm, pohlĂ©dla SĂˇra na mÄ› a moje srdce zaÄŤalo zpĂvat.

” Vezmi si kolĂˇÄŤek, ” vyzvala mÄ› a pozvedla koĹˇĂk. “Jsou pĹ™ipraveny z medu, mletĂ©ho svatojĂˇnskĂ©ho chleba a nejjemnÄ›jĹˇĂch oĹ™echĹŻ.”

Ale jĂˇ je nedokĂˇzal pozĹ™Ăt. V Ăşstech jsem mÄ›l sucho a krk sevĹ™enĂ˝. Srdce mi utĂkalo jako zbÄ›silĂ©.

“PojÄŹ, usedni do stĂnu, ” pozval jsem ji a vzal jĂ tÄ›ĹľkĂ˝ koĹˇĂk Z rukou.

ChvĂli jsme se prochĂˇzeli a uĹľĂvali si teplĂ©ho letnĂho dne a ÄŤerstvĂ©ho vzduchu. ObÄŤas jsme se zastavili a pozorovali ptĂˇky nebo vdechovali vĹŻni kvÄ›tin.

“Je tu takovĂ˝ klid/’ poznamenala SĂˇra, kdyĹľ jsme kousek poodeĹˇli. “Ne jako v pĹ™eplnÄ›nĂ©m mÄ›stÄ›, kde vlĂˇdne neustĂˇlĂ˝ hluk. Tady, mezi stromy, je takovĂ© ticho… “

Rozhodli jsme se, Ĺľe na chvĂli usedneme ve stĂnu pinie, jejĂĹľ tÄ›ĹľkĂ© vÄ›tve se sklĂˇnÄ›ly dolĹŻ a roztahovaly Ĺˇiroce svĂ© paĹľe, jako by chtÄ›ly obejmout oblohu. KdyĹľ jsme se posadili, zjistil jsem, Ĺľe jsem mimo dohled domu.

“Saul uĹľ mĂˇ jednoho ĹľĂˇka,” oznĂˇmila mi SĂˇra se sklopenĂ˝m pohledem. SedÄ›la vedle mÄ›, malĂ© noĹľky poÄŤestnÄ› sloĹľenĂ© pod sebou. “Je to syn chudĂ©ho kramĂˇĹ™e, kterĂ˝ si nemĹŻĹľe dovolit poslat ho k nÄ›jakĂ©mu znĂˇmĂ©mu rabĂnovi. “

OdvÄ›til jsem: “VĹˇichni slavnĂ muĹľi jednou zaÄŤĂnali skromnÄ›. PĹ™ijde ÄŤas, kdy bude Saul stejnÄ› vĂˇĹľenĂ˝ jako Eleasar. “

Pak jsme dlouho sedÄ›li mlÄŤky.

Zeptal jsem se jĂ: “Kdy bude svatba, SĂˇro?”

“Za dva mÄ›sĂce. Do tĂ© doby koupĂ Saul malĂ˝ domek ve mÄ›stÄ›. Je to skuteÄŤnÄ› skromnĂ© pĹ™ĂstĹ™eĹˇĂ, ale bude jen nĂˇĹˇ. “

186

Dva mÄ›sĂce, pomyslel jsem si. Bude snazĹˇĂ bojovat s vĂˇĹˇnĂ, kdyĹľ bude vdanou zenou, nebo v tom nenĂ rozdĂl?

KdyĹľ jsme pozorovali nÄ›kolik ptĂˇÄŤkĹŻ pĹ™i hĹ™e, SĂˇra se zasmĂˇla a sklouzl jĂ zĂˇvoj. Pohled na jejĂ dlouhĂ© ÄŤernĂ© vlasy, kterĂ© jĂ spadaly pĹ™es ramena na prsa, mou vĂˇĹˇeĹ� jeĹˇtÄ› vĂce rozpĂˇlil.

“SĂˇro, ” Ĺ™ekl jsem jĂ, “pĹ™ipadĂˇ mi nesmĂrnÄ› tÄ›ĹľkĂ© tady s tebou sedÄ›t.”

“MnÄ› taky,” odvÄ›tila.

“Saul je mĂ˝m nejlepĹˇĂm pĹ™Ătelem a mĂ˝m bratrem. Nemohu ho podvĂ©st.”

ZaĹˇeptala: “JĂˇ vĂm.”

A pĹ™esto jsem si nemohl pomoci. ChvÄ›l jsem se bojem, kterĂ˝ jsem svĂˇdÄ›l ve svĂ©m nitru, zoufale jsem se pokouĹˇel zvĂtÄ›zit nad pokuĹˇenĂm, kterĂ© se mÄ› zmocnilo. Ale nedokĂˇzal jsem se ovlĂˇdnout. V nĂˇhlĂ©m popudu jsem obÄ›ma rukama sevĹ™el jejĂ vlasy a polĂbil je.

MÄ›la v oÄŤĂch slzy. NĂˇhle mi Ĺ™ekla sevĹ™enĂ˝m hlasem: “Saul se o tom nikdy nedovĂ. “

Jako by mÄ› zasĂˇhl blesk. “LĂˇsko moje, ” odvÄ›til jsem, “musĂĹˇ pĹ™ece pĹ™istoupit ke svĂ©mu muĹľi jako panna. ZĂˇkon mluvĂ zcela jasnÄ›. Je pĹ™ece psĂˇno: JestliĹľe se panna zaslĂbĂ muĹľi a ve mÄ›stÄ› ji potkĂˇ jinĂ˝ muĹľ a spĂ s nĂ, pak musejĂ bĂ˝t oba hnĂˇni k brĂˇnĂˇm mÄ›sta a k smrti ukamenovĂˇni.”’

Ĺ�ekla: “ZĂˇkon je jasnĂ˝. JĂˇ se vĹˇak nebojĂm o sebe, ale o tebe, mĂˇ lĂˇsko. u

JejĂ dlaĹ� leĹľela v mojĂ a vĹˇechna mĂˇ vÄ›rnost Saulovi byla ta tam. SĂˇra sedÄ›la tÄ›snÄ› vedle mÄ›; jejĂ drobnĂ© tÄ›lo se chvÄ›lo; rty pootevĹ™enĂ©.

A jĂˇ pokraÄŤoval: ” V pĂˇtĂ© Knize MojĹľĂĹˇovÄ› je psĂˇno, Ĺľe kdyĹľ se muĹľ setkĂˇ se zasnoubenou dĂvkou v poli, nĂˇsilĂm Ĺˇiji vezme a spĂ s nĂ, pak mĂˇ zemĹ™Ăt pouze muĹľ, kterĂ˝ s nĂ spal. “

Ale SĂˇra nesouhlasila: “Ne, mĹŻj milovanĂ˝ JestliĹľe nĂˇs pĹ™istihnou, tak aĹĄ nĂˇs potrestajĂ oba. ZapomeĹ� na ZĂˇkon, mÄ›sto a pole. NenĂ vĂ˝chodiska. MusĂme vyuĹľĂt pĹ™ĂleĹľitosti. JestliĹľe nĂˇs objevĂ, pak to bude jen spravedlivĂ©. KdyĹľ nĂˇs neobjevĂ, pak musĂme navÄ›ky ĹľĂt se ĹˇpatnĂ˝m svÄ›domĂm. “

V ten den nĂˇs nikdo nezahlĂ©dl, nikdy se na to nepĹ™iĹˇlo. V tĂ© chvĂli to bylo jako prchavĂ˝ pohled do rĂˇje. Ale pak, veÄŤer a nĂˇsledujĂcĂ dny mÄ› ĹˇpatnĂ© svÄ›domĂ dohnalo na pokraj zou—

187

falstvĂ. Na svĂ©tÄ› nebylo bĂdnÄ›jĹˇĂho tvora neĹľli jĂˇ, byl jsem bezectnĂ˝ opovrĹľenĂhodnĂ˝ podvodnĂk. Podvedl jsem svou manĹľelku Rebekku, poruĹˇil slib vÄ›rnosti, kterĂ˝ jsem dal svĂ©mu nejlepĹˇĂmu pĹ™Ăteli Saulovi, zradil Boha. Pro mĹŻj ÄŤin neexistovala omluva, a jĂˇ ji takĂ© nehledal. Ukradl jsem svĂ©mu pĹ™Ăteli to, co mu prĂˇvoplatnĂ© nĂˇleĹľelo. Nikdy jsem na nĂ©j jiĹľ nemohl pohlĂ©dnout, aniĹľ bych cĂtil nejhlubĹˇĂ stud. DvakrĂˇt v Ĺľivote jsem poĹˇpinil tĂłru. Jak jsem mohl oÄŤekĂˇvat, Ĺľe budu v den nĂˇvratu Mistra patĹ™it k vyvolenĂ˝m, jestliĹľe jsem boĹľĂ ZĂˇkon nectil? KaĹľdĂ˝m dnem mohl krĂˇl vtĂˇhnout do SiĂłnu a jĂˇ jej uĹľ nebyl hoden.

Ve svĂ© Ăşzkosti jsem se svÄ›Ĺ™il Ĺ imonovi. NevyprĂˇvÄ›l jsem mu podrobnosti, ale pĹ™iznal jsem se, Ĺľe jsem spĂˇchal zloÄŤin. Padl jsem pĹ™ed nĂm na kolena a prosil jej o radu. K mĂ©mu pĹ™ekvapenĂ Ĺ imon Ĺ™ekl: “TĂm, Ĺľe se snaĹľĂĹˇ oÄŤistit, budeĹˇ oÄŤiĹˇtÄ›n, neboĹĄ BĹŻh ti vidĂ do srdce. Jestli je tvoje pokĂˇnĂ pravĂ©, pak ti odpustĂ. ” Na to jsem odpovÄ›dÄ›l: “Nejsem Ĺ˝id, kterĂ˝ by byl hoden pĹ™ivĂtat mesiĂˇĹˇe.”

A Ĺ imon odvÄ›til: ” VzpomeĹ� si na podobenstvĂ o svatebnĂ hostinÄ›. Nikdy si nesedej na nejvyvĂ˝ĹˇenÄ›jĹˇĂ mĂsto, neboĹĄ by se mohlo stĂˇt, Ĺľe hostitel pozval nÄ›koho vĂ˝znamnÄ›jĹˇĂho, neĹľ jsi ty, a mohl by ti Ĺ™Ăct: ,ProsĂm, vstaĹ� a pĹ™enechej toto mĂsto jinĂ©mu. ‘ Pak bys byl pohanÄ›n a musel by ses spokojit s mĂstem mĂ©nÄ› vĂ˝znamnĂ˝m. JestliĹľe tÄ› pozvali, jdi tam a usedni nejnĂĹľe. Pak ti hostitel mĹŻĹľe Ĺ™Ăct: ,PojÄŹ, pĹ™Ăteli, usedni vĂ˝Ĺˇe, usedni aĹľ ĂşplnÄ› nahoru.’ To ti pĹ™idĂˇ v oÄŤĂch ostatnĂch hostĹŻ na ĂşctÄ›. NeboĹĄ kdo se sĂˇm vyvyĹˇuje, bĂ˝vĂˇ ponĂĹľen, a kdo sĂˇm sebe po-n i zuje, bĂ˝vĂˇ po \ Ă˝Ĺˇen.”

HodnÄ› jsem o Ĺ imonovÄ› radÄ› pĹ™emĂ˝Ĺˇlel, a aÄŤkoli jsem cĂtil, Ĺľe by mohl mĂt pravdu, pĹ™esto mi nebyla pĹ™i tiĹˇenĂ mĂ©ho zoufalstvĂ mnoho platnĂˇ.

TrpÄ›l jsem teÄŹ daleko vĂce neĹľ pĹ™edtĂm, neboĹĄ i kdyĹľ jsem zĂskal to, po ÄŤem jsem touĹľil, i kdyĹľ jsem se kvĹŻli tomu cĂtil prachmizernÄ›, stĂˇle jsem SĂˇru z celĂ©ho srdce a vĹˇĂ duĹˇĂ miloval.

ZmÄ›nil jsem se, mĹŻj synu. Ĺ imon mÄ› ujiĹˇĹĄoval, zeje mi teprve devatenĂˇct let a Ĺľe se posuzuji pĹ™ĂliĹˇ tvrdÄ›, Ĺľe mÄ› ÄŤas nauÄŤĂ, jak sĂˇm sobÄ› odpustit, pĹ™esto jsem si stĂˇle nebyl jist, zda jsem Boha hoden. A tak jsem si sĂˇm uloĹľil pokĂˇnĂ: modlit se dvakrĂˇt

188

tak ÄŤasto a dvakrĂˇt tak dlouho, neĹľ poĹľaduje ZĂˇkon; nosit modlitebnĂ Ĺ™emĂnky kolem ruky i kolem ÄŤela; dodrĹľovat pĹ™Ăkazy jak StarĂ©ho, tak i esejskĂ©ho zĂˇkona; a dvojnĂˇsobnÄ› se snaĹľit, abych byl hoden toho, stĂˇt se sluĹľebnĂkem mesiĂˇĹˇe. Jen dĂky tomu jsem byl schopen sĂˇm se sebou ĹľĂt. TiĹˇe a potajĂ jsem dĂˇl miloval SĂˇru, souÄŤasnÄ› ale zesĂlila moje oddanost vĹŻÄŤi Rebecce, aby se nemusela pro moji slabost trĂˇpit. MĹŻj vztah vĹŻÄŤi Saulovi se nezmÄ›nil, v jeho pĹ™Ătomnosti jsem vĹˇak byl vĹľdy na rozpacĂch a snaĹľil se zabrĂˇnit setkĂˇnĂ se SĂˇrou.

V tĂ© dobÄ› se na mÄ› obrĂˇtil Salmonides s nĂˇvrhem, abych koupil sousednĂ hospodĂˇĹ™stvĂ, jehoĹľ majitel udÄ›lal Ăşpadek, a promÄ›nil je ve vĂ˝nosnĂ˝ podnik. Ocenil jsem takovou moĹľnost rozptĂ˝lenĂ. Ihned jsem najal novĂ© pracovnĂ sĂly, nakoupil vÄ›tĹˇĂ lis na olivy a vytvoĹ™il lepĹˇĂ zavlaĹľovacĂ systĂ©m. Salmonides mÄ›l pravdu, sousednĂ statek byl brzy finanÄŤnÄ› sobÄ›staÄŤnĂ˝ a za krĂˇtkou dobu zaÄŤal vynĂˇĹˇet. ZatĂmco moje olivovĂ© stromy nesly silnĂ© masitĂ© plody a lisy vyrĂˇbÄ›ly nejlepĹˇĂ olej, Salmonides rozmnoĹľoval i nadĂˇle moje zisky z jinĂ©ho podnikĂˇnĂ.

ZaÄŤĂˇtkem nĂˇsledujĂcĂho roku, krĂˇtce po mĂ˝ch dvacĂˇtĂ˝ch narozeninĂˇch pĹ™iĹˇel posel z mÄ›sta s dopisem od Saula. SĂˇra prĂˇvÄ› pĹ™ivedla na svÄ›t svĂ© prvnĂ dĂtÄ›.

O osm dnĹŻ pozdÄ›ji jsme s Rebekkou Ĺˇli na slavnost obĹ™Ăzky. Bylo to poprvĂ© od naĹˇeho setkĂˇnĂ krĂˇtce pĹ™ed jejĂ svatbou, co jsem SĂˇru zase uvidÄ›l a byl jsem ĹˇokovĂˇn, jak rychle mi pĹ™i pohledu na ni zmÄ›kla kolena a srdce zaÄŤalo prudce bĂt. Byla bledĂˇ a vypadala kĹ™ehce - porod byl tÄ›ĹľkĂ˝ -, ale byla stejnÄ› pĹŻvabnĂˇ jako v mĂ˝ch vzpomĂnkĂˇch. PĹ™i obĹ™Ăzce a obvyklĂ˝ch proslovech patĹ™ila moje pozornost vĂ˝hradnÄ› jĂ.

Hocha nazvali Jonathanem, podle nejstarĹˇĂho syna prvnĂho krĂˇle Izraele. MÄ›l jsem bĂ˝t jeho strĂ˝ÄŤkem a on mĂ˝m synovcem. Pomodlili jsme se modlitbu za novorozence a jĂˇ Saulovi zĂˇvidÄ›l. JeĹˇtÄ› jsem syna nemÄ›l.

PoĹľehnal jsem Jonathanovi a popĹ™Ăˇl mu dlouhĂ˝ Ĺľivot, pak jsem se tiĹˇe v srdci pomodlil aby se doĹľil nĂˇvratu mesiĂˇĹˇe, a aby dospĂval v muĹľe uĹľ v pravĂ©m krĂˇlovstvĂ Izraele.

Judy nechala Bena o samotÄ› a pĹ™ipravila v kuchyni pĂˇr hamburgerĹŻ.

Pracovala mechanicky, aniĹľ by o tom pĹ™emĂ˝Ĺˇlela, neboĹĄ

189

i kdyĹľ se fyzicky nachĂˇzela v kuchyni vybavenĂ© nejmodernÄ›jĹˇĂmi elektrickĂ˝mi pĹ™Ăstroji, duĹˇevnÄ› jeĹˇtÄ› stĂˇle prodlĂ©vala ve starĂ©m JeruzalĂ©mÄ›.

Ben sedÄ›l nehybnÄ› u psacĂho stolu. DĂky tomu, Ĺľe se hluboce ponoĹ™il do rukopisu a usilovnÄ› se snaĹľil doplnit Ĺľivot Davida ben Jony, pominul Ĺˇok nad tĂm, Ĺľe kdyĹľ koneÄŤnÄ› dospÄ›l k poslednĂmu svitku, ocitl se ve vzduchoprĂˇzdnu.

“To nemĹŻĹľe bĂ˝t pravda,” pomyslel si, duĹˇevnÄ› zcela vyÄŤerpanĂ˝, “to jeĹˇtÄ› nemĹŻĹľe bĂ˝t vĹˇechno.”

PoloĹľil ruce s roztaĹľenĂ˝mi prsty na fotografie. SedÄ›l bez jedinĂ©ho pohybu a na svĂ˝ch dlanĂch cĂtil slova Davida ben Jony, cĂtil horkĂ© slunce JeruzalĂ©ma a milostnĂ˝ akt pod piniĂ. VnĂmal hluk a tlaÄŤenici na jeruzalĂ©mskĂ©m trhu; vdechoval vĹŻni ryb z Kapernaa, Magdaly a Bethesdy; hladil hedvĂˇbnĂ© lĂˇtky z DamaĹˇku, len z Egypta, slonovinu z Indie. NasĂˇval exotickĂ© vĹŻnÄ›, naslouchal pokĹ™ikovĂˇnĂ pouliÄŤnĂch obchodnĂkĹŻ, vnĂmal Ĺ™inÄŤenĂ meÄŤĹŻ v pochvÄ›, kdyĹľ kolem pĹ™echĂˇzeli Ĺ™ĂmĹˇtĂ vojĂˇci, cĂtil prach a zvĂĹ™ata a horko a pot…

“Ach, BoĹľe!” vykĹ™ikl Ben a vyskoÄŤil.

V pĹ™ĂĹˇtĂm okamĹľiku uĹľ byla Judy u nÄ›j a otĂrala si ruce utÄ›rkou. “Bene, co se stalo?” ZĂral na svĂ© chvÄ›jĂcĂ se ruce. “Ach, BoĹľe,” zaĹˇeptal znovu.

“Co se dÄ›je?”

“David…,” zaÄŤal. “David byl…”

Judy mu poloĹľila ruku na rameno. “PojÄŹ, Bene, jsi vyÄŤerpanĂ˝. Za chvĂli bude jĂdlo hotovĂ©, pak se mĹŻĹľeme trochu uvolnit. Co bys zatĂm Ĺ™ekl sklence vĂna?”

Vedla ho do obĂ˝vacĂho pokoje pĹ™es temnÄ› rudou skvrnu na koberci ke gauÄŤi. Sotva usedl, mÄ›l na klĂnÄ› Poppeu. PĹ™edla a otĂrala si hlavu o jeho prsa. Ale Ben ĹˇijĂ ani nevĹˇiml. ZvrĂˇtil hlavu na gauÄŤ a zĂral s otevĹ™enou pusou na strop.

Co se to s nĂm v pracovnÄ› dÄ›lo? Bylo to nÄ›co novĂ©ho, nÄ›co jinĂ©ho. Bylo to, jako by David…

“Co chceĹˇ na hamburger?” zeptala se Judy a vystrÄŤila hlavu z kuchyĹ�skĂ˝ch dveĹ™Ă.

“CoĹľe?” Zvedl hlavu. “Aha… HoĹ™ÄŤici…” UslyĹˇel krĂˇtkĂ© zaĹˇramocenĂ a v pĹ™ĂĹˇtĂ chvĂli vyĹˇla Judy s tÄ›ĹľkĂ˝m podnosem z kuchynÄ›. Postavila ho na stolek, poloĹľila si do klĂna ubrousek a roztrhla obrovskĂ˝ sĂˇÄŤek se smaĹľenĂ˝mi brambĹŻrky. SilnĂ©

190

hamburgery vypadaly ĹˇĹĄavnatÄ›. “Tak honem, slĂbil jsi, Ĺľe se najĂĹˇ.”

“Ach, ano…?” JemnÄ› odsunul Poppein ÄŤumĂˇÄŤek ze svĂ©ho talĂĹ™e a zvedl hamburger k ĂşstĹŻm.

O co se to David v pracovnÄ› snaĹľil? ChvĂli jedli mlÄŤky, jednotvĂˇrnĂ© ticho bylo pĹ™eruĹˇovĂˇno jen obÄŤasnĂ˝m zakĹ™upĂˇnĂm brambĹŻrkĹŻ, aĹľ Ben najednou Ĺ™ekl: “ZaÄŤĂnĂˇ mÄ› bolet hlava… David tu stĂˇle jeĹˇtÄ› je.”

“A proÄŤ tÄ› z toho bolĂ hlava?”

“Myslel jsem si, Ĺľe zmizĂ, kdyĹľ uĹľ nebude co pĹ™eklĂˇdat, ale myslĂm, Ĺľe jsem se mĂ˝lil. Co kdyĹľ mÄ› bude pronĂˇsledovat aĹľ do konce mĂ˝ch dnĹŻ, protoĹľe nevĂ, Ĺľe poslednĂ svitek nikdy nepĹ™ijde?”

Dojedli hamburgery, umyli si ruce i Ăşsta a se skleniÄŤkou vĂna v ruce se opĹ™eli o opÄ›radlo gauÄŤe. Poppea ÄŤenichala mezi drobky.

“Je to takovĂˇ malĂˇ potvĹŻrka,” poznamenal Ben. “DÄ›lĂˇ, jako by byla vybĂravĂˇ dĂˇma, a pĹ™itom je to prodejnĂˇ dÄ›vka.”

“To mĂˇ nejspĂĹˇ po svĂ© jmenovkyni.” ÄŚas ubĂhal pomalu, klidnÄ›, v pĹ™emĂ˝ĹˇlenĂ. Pak Ben tiĹˇe pronesl: “VĂĹˇ, on se na tebe dĂvĂˇ. David se na tebe dĂvĂˇ.”

Judy Ĺˇiroce rozevĹ™ela oÄŤi a zĂrala pĹ™ed sebe do pochmurnĂ©ho poloĹˇera na druhĂ© stranÄ› mĂstnosti. NevidÄ›la nic neĹľ obrysy nĂˇbytku a rostlin a stĂny obrazĹŻ na stÄ›nÄ›.

“A proÄŤ?”

“NevĂm. MoĹľnĂˇ mu pĹ™ipomĂnĂˇĹˇ SĂˇru.”

TiĹˇe se zasmĂˇla. “To asi sotva!”

“No… KdovĂ…?”

“TakĹľe svitky jsou u konce,” Ĺ™ekla Judy nervĂłznÄ›.

“Ano, obĂˇvĂˇm se, Ĺľe ano.” BenĹŻv nepĹ™ĂtomnĂ˝ vĂ˝raz zmizel a vĂˇĹľnÄ› Ĺ™ekl: “A myslĂm si, Ĺľe jsme se z nich hodnÄ› pouÄŤili.” Mluvil bezvĂ˝raznÄ›, zcela nezĂşÄŤastnÄ›nÄ›. “David nĂˇm poskytl dĹŻkaz o urÄŤitĂ˝ch vĂ˝rocĂch JeĹľĂĹˇe, coĹľ nejspĂĹˇ potÄ›ĹˇĂ kaĹľdĂ©ho. DoloĹľil takĂ© nÄ›kolik Ĺ imonovĂ˝ch slov. A citĂˇtĹŻ JĂˇkoba. A podobenstvĂ o svatebnĂ hostinÄ›.”

“NezdĂˇ se mi, Ĺľe by tÄ› to tÄ›Ĺˇilo.”

“TakĂ© netÄ›ĹˇĂ. MnÄ› zĂˇleĹľĂ jen na Davidovi a na tom, co se mu ksakru mohlo stĂˇt.” Ben zatĂnal a zase otevĂral pÄ›sti. Judy jej sledovala se stĂˇle vÄ›tĹˇĂmi obavami. Zvykla si na jeho nepĹ™ed—

191

vĂdatelnĂ© vĂ˝kyvy v chovĂˇnĂ a dokĂˇzala rozpoznat nĂˇznaky, kterĂ© nĂˇhlĂ© zmÄ›nÄ› nĂˇlady pĹ™edchĂˇzely. Ale nelĂbilo sejĂ to. Ta nestĂˇlost ji zneklidĹ�ovala a lekala.

“Co to bylo za velkĂ˝ zloÄŤin, o kterĂ©m chtÄ›l svĂ©mu synovi vyprĂˇvÄ›t? Byla to ta zĂˇleĹľitost se SĂˇrou?”

“To nejspĂĹˇ ne. V osmĂ©m svitku se pĹ™ece Ĺ™ĂkĂˇ, Ĺľe den jeho podlĂ©ho ÄŤinu nadeĹˇel aĹľ o ĹˇestnĂˇct let pozdÄ›ji. PodotĂ˝kal jen, Ĺľe ta pĹ™Ăhoda se SĂˇrou rozhodujĂcĂm zpĹŻsobem pĹ™ispÄ›la k tomu, Ĺľe onen zloÄŤin v roce sedmdesĂˇt naĹˇeho letopoÄŤtu spĂˇchal.”

Ben byl stĂˇle rozruĹˇenÄ›jĹˇĂ. Judy vidÄ›la, Ĺľe se brzy pĹ™estane ovlĂˇdat. “To znamenĂˇ, Ĺľe poslednĂ svitek, ten, do kterĂ©ho nebudeme nikdy moci nahlĂ©dnout, nĂˇm mÄ›l prozradit, co ho pĹ™imÄ›lo k sepsĂˇnĂ rukopisu. MÄ›l nĂˇm nejspĂĹˇ takĂ© vysvÄ›tlit, jak a proÄŤ musel brzy zemĹ™Ăt, a ĹˇestnĂˇct let…”

“Bene!”

RĂˇzem byl na nohou. “JĂˇ to nesnesu! Nemohu dĂˇl ĹľĂt, aniĹľ bych znal zbytek jeho pĹ™ĂbÄ›hu! ZblĂˇznĂm se. On mÄ› doĹľene k ĹˇĂlenstvĂ!” PokĂ˝vl smÄ›rem k neviditelnĂ©mu Ĺ˝idovi pĹ™ed sebou. “MyslĂĹˇ, Ĺľe mÄ› nechĂˇ tĹ™eba jen na vteĹ™inu na pokoji? PodĂvej se na nÄ›j! Jen se na nÄ›j podĂvej, jak tam stojĂ a zĂrĂˇ na mÄ›! ProÄŤ nepromluvĂ? ProÄŤ se nehne z mĂsta?” BenĹŻv hlas byl stĂˇle silnÄ›jĹˇĂ a pronikavÄ›jĹˇĂ. Jeho tÄ›lo se prudce chvÄ›lo. “Sakra!” zaĹ™val. “NestĹŻj tam pĹ™ece jak solnĂ˝ sloup! DÄ›lej nÄ›co!”

Judy stiskla Benovu ruku a pokouĹˇela se ho stĂˇhnout k sobÄ› na gauÄŤ. “ProsĂm tÄ›, Bene. Ach, prosĂm tÄ›…”

“Jen se na nÄ›j podĂvej! Tolik bych si pĹ™Ăˇl, abys ho takĂ© vidÄ›la. Kdybych s nĂm tak dokĂˇzal bojovat! Kdybych tak vÄ›dÄ›l, jak se mu dostat na kobylku! ZblĂˇznĂm se z nÄ›j!” Ben sevĹ™el ruce v pÄ›sti. “Tak rychle, ty proklatĂ˝ Ĺ˝ide! NejspĂĹˇ si zase tolik nevÄ›Ĺ™ĂĹˇ! DÄ›lej, Ĺ™ekni mi, o co ti vlastnÄ› jde!”

V tĂ© chvĂli Ben najednou zmlkl. TÄ›Ĺľce dĂ˝chal a na ÄŤele mu vyvstal pot. VytĹ™eĹˇtil oÄŤi tak, Ĺľe mu mĂˇlem vylezly z dĹŻlkĹŻ. NervĂłznĂ chvÄ›nĂ prstĹŻ ustalo. Ben ztuhl uprostĹ™ed pohybu.

A pak, tiĹˇe, sotva slyĹˇitelnÄ› promluvil: “PoÄŤkej chvĂli… Ano, myslĂm, Ĺľe uĹľ vĂm, co chceĹˇ…”

192

Kapitola ÄŤtrnĂˇctĂˇ

Kdyby Benovi nÄ›kdo vyprĂˇvÄ›l, Ĺľe se mu nÄ›co podobnĂ©ho pĹ™ihodilo, poradil by mu, aby se obrĂˇtil na psychiatra. Ale protoĹľe se to stalo jemu, protoĹľe to proĹľil a skuteÄŤnÄ› cĂtil on sĂˇm, vÄ›Ĺ™il tomu.

KdyĹľ Judy odeĹˇla, pobĂhal po bytÄ› sem a tam. Brumlal si nÄ›co nesouvislĂ©ho, ÄŤasto v jidiĹˇ, tloukl se pÄ›stĂ do dlanÄ› a mrskal knihami o stÄ›nu.

“To pĹ™ece nemĹŻĹľe bĂ˝t konec!” vykĹ™ikl, celĂ˝ bez sebe. “PĹ™ece jsem to vĹˇechno nepĹ™eÄŤkal a neprotrpÄ›l jen proto, abych tÄ›snÄ› pĹ™ed koncem zĹŻstal viset! To nenĂ fĂ©r. To pĹ™ece nenĂ fĂ©r!” KrĂˇtce po pĹŻlnoci si ĂşplnÄ› vyÄŤerpanĂ˝ koneÄŤnÄ› lehl a noc strĂˇvil v jakĂ©msi polospĂˇnku. Ztratil kontakt s realitou. NeklidnÄ› se pĹ™evaloval a bojoval s Ĺ™adou divokĂ˝ch snĹŻ a poloĹˇĂlenĂ˝ch pĹ™edstav. Osoby, kterĂ© ho pronĂˇsledovaly, dobĹ™e znal. Byla to Rosa MesserovĂˇ, Solomon Liebowitz, David, Saul a SĂˇra.

DvakrĂˇt vstal, aniĹľ by o tom vÄ›dÄ›l, pĹ™echĂˇzel po bytÄ› a nÄ›co hledal, aniĹľ by tuĹˇil, co. TemnĂ© stĂny pro nÄ›j ztÄ›lesĹ�ovaly zlo a hrĹŻzu, studenĂ©, prĂˇzdnĂ© mĂstnosti pĹ™edstavovaly lĂ©ta jeho Ĺľivota. KdyĹľ nÄ›co pronesl, mluvil buÄŹ v jidiĹˇ, aramejsky nebo hebrejsky.

Se zkroucenou tvĂˇĹ™Ă se svĂjel zalitĂ˝ potem v posteli. ÄŚasto s oÄŤima Ĺˇiroce otevĹ™enĂ˝ma, aniĹľ by nÄ›co vidÄ›l. A kdyĹľ vidÄ›l, tak to byly obrazy, jeĹľ patĹ™ily do jinĂ˝ch ÄŤasĹŻ. Nazarejce, kteĹ™Ă se schĂˇzeli v nÄ›jakĂ© nĂzkĂ© mĂstnosti, aby oÄŤekĂˇvali pĹ™Ăchod svĂ©ho mesiĂˇĹˇe. Rosu Messerovou, kterĂˇ o ĹˇĂˇbesu nechĂˇvala hoĹ™et jen malou lampiÄŤku a dĹŻm byl smutnĂ˝ a stĂsĹ�ujĂcĂ. Solomona Liebowitze, kterĂ˝ se zapsal na rabĂnskou vysokou Ĺˇkolu. Davida ben Jonu, jenĹľ stĂˇl nahoĹ™e na kopci a ÄŤekal na SĂˇru.

193

KdyĹľ se rozbĹ™esklo a do mĂstnosti dopadlo dennĂ svÄ›tlo, kterĂ© rozptĂ˝lilo stĂny a tmu, pĹ™ipadalo Benovi, Ĺľe protrpÄ›l staletĂ© pronĂˇsledovĂˇnĂ a muÄŤenĂ. Bolel jej kaĹľdiÄŤkĂ˝ sval v tÄ›le. MÄ›l modĹ™iny na rukou a nohou. Zjistil, Ĺľe ve spanĂ zvracel a zĹŻstal leĹľet ve zvratcĂch.

NamĂˇhavÄ› se zvedl, tÄ›Ĺľce dĂ˝chal, nedokĂˇzal se pĹ™esnÄ› upamatovat, co se v noci dÄ›lo. V pamÄ›ti mu probleskovaly nepatrnĂ© zlomky dÄ›sivĂ˝ch mĹŻr a on vÄ›dÄ›l, proÄŤ tomu tak je.

“UĹľ se to nedĂˇ zastavit,” mumlal sĂˇm pro sebe, kdyĹľ pĹ™evlĂ©kal postel. “Jestli s tĂm budu dĂˇl bojovat, zabije mÄ› to, jednoho rĂˇna se neprobudĂm. ProÄŤ to prostÄ› nevzdĂˇm a neuĹˇetĹ™Ăm si tĂm bolest a hrĹŻzu?”

Mluvil spĂĹˇ kvĹŻli Davidovi neĹľ kvĹŻli sobÄ›, protoĹľe chtÄ›l Ĺ˝idovi sdÄ›lit, k jakĂ©mu zĂˇvÄ›ru doĹˇel.

“NestaÄŤĂm na tebe,” pĹ™iznal Ben. “Ty jsi nesmrtelnĂ˝, mĂˇĹˇ moc, se kterou nedokĂˇĹľu bojovat. UmĂĹˇ probudit moji minulost. VĹˇechno jsi to zavinil ty, viÄŹ? To tvojĂ vinou jsem se na vĹˇechno rozpomnÄ›l. JeĹˇtÄ› dĹ™Ăve, neĹľ ses mi poprvĂ© zjevil.”

Pak se rozhodl, Ĺľe pĹŻjde na prochĂˇzku, aby si proÄŤistil hlavu. Ĺ edivĂ© rĂˇno v Los Angeles bylo chladnĂ© a rezavĂ©, pĹ™esto si nevzal bundu, protoĹľe kdyĹľ vybÄ›hl z domu, ocitl se v myĹˇlenkĂˇch na praĹˇnĂ© stezce, kterĂˇ se vinula mezi starĂ˝mi olivovnĂky. Vzduch byl teplĂ˝ a tÄ›ĹľkĂ˝, plnĂ˝ prachu a bzuÄŤĂcĂho hmyzu. Bylo mu dobĹ™e, protoĹľe stezka vedla do mÄ›sta, kde najde rozptĂ˝lenĂ.

KdyĹľ schĂˇzel po Wilshire Boulevardu, zdravil Ben pĹ™ĂˇtelskĂ˝m pokĂ˝vnutĂm hlavy kolemjdoucĂ: rolnĂky na cestÄ› na trĹľiĹˇtÄ›, uÄŤence, kteĹ™Ă Ĺˇli do ChrĂˇmu, Ĺ™ĂmskĂ© vojĂˇky, kteĹ™Ă ve dvou hlĂdkovali po ulicĂch, skupinky dÄ›tĂ na cestÄ› do Ĺˇkoly. ÄŚas od ÄŤasu zĹŻstal stĂˇt a obdivoval prĂˇce umÄ›leckĂ˝ch Ĺ™emeslnĂkĹŻ, kteĹ™Ă si vydÄ›lĂˇvali na svĹŻj kaĹľdodennĂ chlĂ©b v pĹ™eplnÄ›nĂ˝ch dĂlniÄŤkĂˇch, otevĹ™enĂ˝ch v uzouÄŤkĂ˝ch uliÄŤkĂˇch. Ustoupil stranou, aby mohli projĂt skvÄ›le odÄ›nĂ blahobytnĂ obÄŤanĂ©. Bylo tak pĹ™ĂjemnĂ© toulat se dle libosti mÄ›stem, usednout na okraj kaĹˇny, pojĂst chleba a sĂ˝ra, pĂˇtrat ve zboĹľĂ obchodnĂka s lĂˇtkami po malĂ©m dĂˇrku pro Rebekku.

TeÄŹ mÄ›l velkou usedlost, svĂ© penĂze uklĂˇdal i nadĂˇle s rozvahou a dosahoval dobrĂ˝ch ziskĹŻ. David si pĹ™ipadal v tomto Ăşseku Ĺľivota jistĂ˝ a spokojenĂ˝ a ÄŤekal jen na den, kdy mu Re—

194

bekka daruje syna. Pak by byl ten nejĹˇĹĄastnÄ›jĹˇĂ ÄŤlovÄ›k na svÄ›tÄ›. A aĹľ ten den nastane, chtÄ›l uspoĹ™Ăˇdat velkou slavnost pod olivami a pozvat co nejvĂce lidĂ a muzikantĹŻ, aby kaĹľdĂ˝ mohl zpĂvat a tancovat.

Po nÄ›kolika hodinĂˇch se rozhodl vrĂˇtit na statek a zkontrolovat vykonanou prĂˇci. Mohl bĂ˝t ĹˇĹĄastnĂ˝, Ĺľe mĂˇ tak dĹŻvÄ›ryhodnĂ©ho sprĂˇvce, kterĂ˝ dohlĂĹľel na otroky. A mohl bĂ˝t takĂ© rĂˇd, Ĺľe mĂˇ Ĺ�eka Salmonida. NajĂt tak ÄŤestnĂ©ho ÄŤlovÄ›ka bylo v tÄ›ch dobĂˇch velice zĹ™ĂdkavĂ©.

David proĹˇel mÄ›stskou branou a vydal se cestou do Bethanie, ze kterĂ© musel po chvĂli odboÄŤit na stezku, jeĹľ vedla k jeho domu. Cestou vidÄ›l spoustu lidĂ, kteĹ™Ă proudili z mÄ›sta ven: rolnĂky a Ĺ™emeslnĂky nabĂzejĂcĂ zboĹľĂ; skupiny Ĺ™ĂmskĂ˝ch vojĂˇkĹŻ se svinutĂ˝mi vlajkami, aby nikdo nemohl urazit obraz CĂ©sara; statnĂ©ho kapitĂˇna, kterĂ˝ mu kynul ze svĂ©ho vysokĂ©ho konÄ›, neboĹĄ v nÄ›m vidÄ›l vlivnĂ©ho Ĺ˝ida; a cizince ze vĹˇech konÄŤin svÄ›ta. David neustĂˇle Ĺľasl nad mnoĹľstvĂm lidĂ, kterĂ© BĹŻh stvoĹ™il, kaĹľdĂ˝ z nich byl jinĂ˝, kaĹľdĂ˝ mluvil vlastnĂm jazykem, kaĹľdĂ˝ nosil jinak barevnĂ˝ odÄ›v.

Stoupal stezkou a ve stĂnu fĂkovnĂku si dopĹ™Ăˇl trochu studenĂ©ho mlĂ©ka. MoĹľnĂˇ Rebekka upekla medovĂ© kolĂˇÄŤky. Byl to krĂˇsnĂ˝ den.

KdyĹľ Ben vstoupil do dveĹ™Ă svĂ©ho bytu, zrozpaÄŤitÄ›l. Judy vstala z gauÄŤe a Ĺˇla k nÄ›mu.

“DÄ›lala jsem si starosti. Kde jsi byl?”

“Kde jsem byl…?” Ben svraĹˇtil ÄŤelo. OÄŤi mu zdÄ›ĹˇenÄ› a zmatenÄ› tÄ›kaly. “JĂˇ… nevĂm… Co tu vlastnÄ› dÄ›lĂˇm. Byl jsem pĹ™ece v loĹľnici…”

“Ne, tam jsi nebyl. Byl jsi venku. OtevĂrala jsem si sama, kdyĹľ jsem dorazila. DveĹ™e nebyly zamÄŤeny. ÄŚekĂˇm na tebe uĹľ tĹ™i hodiny.”

“Tri hodiny…” Promnul si ÄŤelo. “A jĂ©je. Kolik je vlastnÄ› hodin?”

“Skoro poledne.”

Ben se pokouĹˇel se rozpomenout. StudenĂˇ ĹˇedĂˇ obloha krĂˇtce po rozednÄ›nĂ, liduprĂˇzdnĂ© ulice, mrtvĂ© ticho kolem. A pak najednou shon v JeruzalĂ©mÄ›. “Ach, BoĹľe,” zastĂ©nal, “musel jsem bĂ˝t venku celĂ© hodiny!”

“Kam jsi Ĺˇel?”

195

“NevĂm. VĹŻbec netuĹˇĂm!”

“PojÄŹ sem a posaÄŹ se. Ach, Bene, vypadĂˇĹˇ pĹ™ĂĹˇernÄ›! Kdy ses naposledy holil?” PĹ™ejel si rukou bradu. “JĂˇ… nevĂm… Judy! Judy, stalo se nÄ›co zvlĂˇĹˇtnĂho!4’

“Klid, nejprve se uklidni. CelĂ˝ se chvÄ›jeĹˇ. Bene, dÄ›lĂˇm si

0 tebe starost.”

“Poslouchej, musĂm ti vypravovat o tom, co se stalo dnes rĂˇno. Je to hroznĂ©.” ZtiĹˇil hlas aĹľ k Ĺˇepotu, jeho oÄŤi zĂraly bez jakĂ©hokoli vĂ˝razu pĹ™ed sebe. “JĂˇ… musel jsem pobĂhat ulicemi a mluvit sĂˇm se sebou. BoĹľe, jeĹˇtÄ› Ĺľe mÄ› nÄ›kdo nepĹ™epadl!”

“Bene…”

“JĂˇ se prostÄ› nedokĂˇĹľu smĂĹ™it s tĂm, co se se mnou dÄ›je!”

“Bene, poslouchej. Chci, abys nÄ›co snÄ›dl.”

“PozdÄ›ji.”

“Ne! Jsi na tom mizernÄ›. Jsi celĂ˝ bledĂ˝ a chvÄ›jeĹˇ se, oÄŤi mĂˇĹˇ zapadlĂ©. VypadĂˇĹˇ vĂˇĹľnÄ› straĹˇnÄ›.”

“ProstÄ› se s tĂm nedokĂˇĹľu vypoĹ™Ăˇdat.”

“Bene, vzpamatuj se. PodĂvej, nÄ›co jsem pĹ™inesla. ChtÄ›la bych ti to ukĂˇzat.”

V zoufalĂ© snaze vytrhnout ho z jeho zmatku vytĂˇhla Judy noviny, kterĂ© mu pĹŻvodnÄ› chtÄ›la ukĂˇzat pozdÄ›ji. Jakmile spatĹ™il titulky, rĂˇzem se vzpamatoval. “Co k ÄŤertu…? To nemyslĂ vĂˇĹľnÄ›?”

“PĹ™eÄŤti si to, udÄ›lĂˇm kĂˇvu.”

Ben pĹ™eletÄ›l oÄŤima ÄŤlĂˇnek a prohlĂ©dl si snĂmky z mĂsta vykopĂˇvek, pak ĹˇtĂtivÄ› odhodil noviny na zem.

“Ach, Judy! To jsou pouhĂ© ĹľvĂˇsty! VĂĹˇ, Ĺľe jim nejde o vÄ›c!” PĹ™eĹˇel ke kuchyni, opĹ™el se o veĹ™eje a pozoroval, jak plnĂ konvici vodou a dĂˇvĂˇ ji do kĂˇvovaru. “Jen vĂce takovĂ˝ch novinĂˇĹ™ĹŻ! Jak to k ÄŤertu dÄ›lajĂ, Ĺľe jim ty jejich otaznĂky vĹľdycky projdou?” OhlĂ©dl se na noviny, kterĂ© leĹľely roztaĹľenĂ© na podlaze.

1 odtud mohl pĹ™eÄŤĂst titulek:

NALEZENY RUKOPISY P?

“ChtÄ›jĂ si jen nahrabat!” kĹ™iÄŤel. “Jak to muĹľe Weatherby pĹ™ipustit?”

“NevÄ›Ĺ™Ăm, Ĺľe by to mohl ovlivnit, Bene.”

Zakroutil zhnusenÄ› hlavou. Titulek se vztahoval na neexistujĂcĂ rukopis, kterĂ˝ byl dle vĹˇeobecnĂ©ho nĂˇzoru znalcĹŻ Bible sepsĂˇn krĂˇtce po smrti Krista jeĹˇtÄ› pĹ™ed vznikem prvnĂho

196

evangelia. Na zĂˇkladÄ› jistĂ˝ch odkazĹŻ MatouĹˇe, Marka a LukĂˇĹˇe dospÄ›li k nĂˇzoru, Ĺľe mezi nazarejskĂ˝mi musela existovat sbĂrka JeĹľĂĹˇovĂ˝ch vĂ˝rokĹŻ dĹ™Ăve, neĹľ se objevilo Markovo evangelium. Tato ĂşdajnĂˇ sbĂrka byla nÄ›meckĂ˝mi uÄŤenci devatenĂˇctĂ©ho stoletĂ oznaÄŤena jako “pramen” a v novovÄ›ku se jejĂ nĂˇzev zkracoval na pouhĂ© “P”. Nikdy se nepodaĹ™ilo objevit jedinou stopu po tomto rukopisu.

“SkuteÄŤnÄ› ti lidĂ© vÄ›Ĺ™Ă, Ĺľe se ho Weatherbymu podaĹ™ilo objevit?”

“Ti lidĂ© ne, ale novinĂˇĹ™i ano. A vlastnÄ› ani ti ne. SpĂĹˇ je tomu tak, Ĺľe chtÄ›jĂ, aby tomu lidĂ© vÄ›Ĺ™ili, aby se ty jejich prokletĂ© noviny lip prodĂˇvaly. Jen proto, Ĺľe David sem tam roz-trousil pĂˇr citĂˇtĹŻ, kterĂ© moĹľnĂˇ dokazujĂ, Ĺľe jejich autorem byl skuteÄŤnÄ› JeĹľĂĹˇ! NevÄ›Ĺ™Ăm ani tomu, Ĺľe se svitky z Magdaly staly zĂˇkladem pro vznik evangelia Marka, MatouĹˇe a LukĂˇĹˇe!”

Judy se Ĺˇibalsky usmĂvala. Byla rĂˇda, Ĺľe se Ben znovu promÄ›nil v analytickĂ©ho historika. “VĂĹˇ,” poznamenala, kdyĹľ kĂˇvovar zaÄŤal syÄŤet, “jĂˇ bych dokonce pochybovala o tom, Ĺľe David kdy zaslechl nÄ›co o neposkvrnÄ›nĂ©m poÄŤetĂ nebo o narozenĂ Krista.” Ben zkĹ™ĂĹľil paĹľe na prsou a opĹ™el se o veĹ™eje. “MytickĂ© vysvÄ›tlenĂ se objevilo daleko pozdÄ›ji. A JeĹľĂĹˇ nemÄ›l vĹŻbec v Ăşmyslu obracet pohany na pravou vĂru. Potvrzuje nĂˇm to dokonce i MatouĹˇ v pĂˇtĂ©m verĹˇi desĂˇtĂ© kapitoly. Kdyby se nÄ›kdo Davida ben Jony zeptal, netuĹˇil by ani, kdo to je JeĹľĂĹˇ nebo co to je cĂrkev. On a vĹˇichni ostatnĂ, kteĹ™Ă oÄŤekĂˇvali nĂˇvrat JeĹľĂĹˇe, byli zboĹľnĂ Ĺ˝idĂ©, kteĹ™Ă slavili pesach, postili se o jom kipuru, zĹ™ekli se vepĹ™ovĂ©ho masa a povaĹľovali sami sebe za vyvolenĂ˝ nĂˇrod. CelĂˇ mytologie a rituĂˇly se objevily mnohem pozdÄ›ji, kdyĹľ se k novĂ© vĂĹ™e pĹ™ipojili pohanĂ©.”

Judy vytĂˇhla zĂˇsuvku kĂˇvovaru a naplnila kouĹ™ĂcĂ kĂˇvou dva ĹˇĂˇlky. “Hotovo. PojÄŹ, posadĂme se. Opravdu bych si pĹ™Ăˇla, aby ten poslednĂ svitek nebyl zniÄŤenĂ˝. MoĹľnĂˇ by se podaĹ™ilo vysvÄ›tlit alespoĹ� pĂˇr tÄ›ch zĂˇleĹľitostĂ, o kterĂ˝ch jsi mluvil.”

NeĹľ Ben usedl, kopl do novin. “Rukopisy P, takovĂ˝ ĹľvĂˇst! Spousta kecĹŻ! Co vy o tom vĂte?”

Judy pomalu vychutnĂˇvala kĂˇvu. “KdyĹľ David mluvil o klĂˇĹˇteru u SlanĂ©ho moĹ™e, mÄ›l na mysli Kumran, Ĺľe?”

“DĹ™Ăve se MrtvĂ©mu moĹ™i Ĺ™Ăkalo SlanĂ© moĹ™e. S nejvÄ›tĹˇĂ prav—

197

dÄ›podobnostĂ znal muĹľe, kterĂ˝ v tamnĂch jeskynĂch uschoval kumranskĂ˝ rukopis, moĹľnĂˇ dokonce osobnÄ›.44

“BoĹľe, to je prostÄ› fantastickĂ©.44 Judy se otoÄŤila k Benovi. “Co teÄŹ chceĹˇ dÄ›lat? Napsat knihu?44

MlÄŤel. Ve tvĂˇĹ™i mÄ›l zvlĂˇĹˇtnĂ vĂ˝raz, kterĂ˝ Judy zneklidnil. “JeĹˇtÄ› to neskonÄŤilo,44 Ĺ™ekl.

“CoĹľe? Jak to vĂĹˇ?44

“MĂˇm takovĂ˝ pocit. Judy, vzpomĂnĂˇĹˇ si na vÄŤerejĹˇĂ veÄŤer? KdyĹľ jsi byla v kuchyni a jĂˇ jsem najednou vykĹ™ikl? A ty jsi sem vbÄ›hla? VlastnÄ› jsem ti neĹ™ekl, co se mi stalo. Bylo to to nejzvlĂˇĹˇtnÄ›jĹˇĂ.. .‘4 BenĹŻv zrak se zachmuĹ™il, kdyĹľ si vybavil ten dÄ›sivĂ˝ pocit, Ĺľe byl pĹ™enesen do jinĂ© doby. “Bylo to… bylo to neskuteÄŤnĂ©! SedÄ›l jsem u svĂ©ho psacĂho stolu, ruce mÄ›l poloĹľenĂ© na fotografiĂch a nĂˇhle jsem cĂtil, Ĺľe se nÄ›co zmÄ›nilo. Bylo to zcela zvlĂˇĹˇtnĂ. NedokĂˇzal jsem to ovlivnit. Nemohl jsem se hnout z mĂsta. A kdyĹľ jsem tak sedÄ›l, najednou jsem cĂtil… cĂtil jsem…44

“Co jsi cĂtil, Bene?44

“CĂtil jsem, jak se zmÄ›nil vzduch kolem mÄ›. NĂˇhle to bylo ovzduĹˇĂ jinĂ©ho mĂsta a jinĂ© doby. Pak se mi pĹ™ed oÄŤima objevovaly obrazy, vÄ›ci, kterĂ© bych si normĂˇlnÄ› neumÄ›l pĹ™edstavit. ChvÄ›ly se, jako kdyĹľ je ĹˇpatnÄ› vyladÄ›nĂˇ televize, hned mizely, pak zase byly ostrĂ©, aĹľ najednou jsem vidÄ›l vĹˇechno jasnÄ› a zĹ™etelnÄ›. VĹˇechno. SedÄ›l jsem uprostĹ™ed skuteÄŤnĂ˝ch vĹŻnĂ, hluku a pamÄ›tihodnostĂ JeruzalĂ©ma. Judy, na chvĂli jsem vĂˇĹľnÄ› byl v DavidovÄ› JeruzalĂ©mÄ›!44

NevÄ›Ĺ™ĂcnÄ› na nÄ›j zĂrala. V jeho tvĂˇĹ™i se zrcadlilo vzruĹˇenĂ. OÄŤi zĂˇĹ™ily. A slova, kterĂˇ prĂˇvÄ› pronesl… Judy uĹľ se to ani trochu nelĂbilo. Benovy nĂˇlady se neustĂˇle mÄ›nily, byl stĂˇle vrtkavÄ›jĹˇĂ.

“Ty mi nevÄ›Ĺ™ĂĹˇ,44 konstatoval bezvĂ˝raznĂ˝m hlasem.

“Ne.44

“Ale jĂˇ vidÄ›l…44

“Ty jsi uĹľ byl v Izraeli, Bene. VidÄ›l jsi JeruzalĂ©m mnohokrĂˇt. A ÄŤetl jsi popis, jak to tam vypadalo dĹ™Ăve. VĹˇechno si to jen namlouvĂˇĹˇ!44

“Ne, urÄŤitÄ› ne. A dnes rĂˇno jsem pÄ›t hodin pobĂhal ulicemi zĂˇpadnĂho Los Angeles a kaĹľdiÄŤkou vteĹ™inu jsem strĂˇvil ve starĂ©m JeruzalĂ©mÄ›. Nic si nenamlouvĂˇm!44

198

“A co tĂm chceĹˇ Ĺ™Ăct? Ĺ˝e se David snaĹľĂ vzĂt tÄ› s sebou do JeruzalĂ©ma?”

“Ne,” odvÄ›til Ben, “to vĹŻbec nechci tvrdit. VÄŤera v noci jsem se Davidu ben Jonovi srdnatÄ› postavil a kĹ™iÄŤel na nÄ›j. SevĹ™el jsem pÄ›sti a vyzval ho, aby vypadl. A teÄŹ,” Ben pohlĂ©dl na Judy, “David pĹ™ijal mou vĂ˝zvu. UĹľ vĂm, co tu celou dobu dÄ›lĂˇ. NepĹ™iĹˇel, aby mÄ› sledoval, jak pĹ™eklĂˇdĂˇm jeho rukopis, jak jsem si nejprve myslel. Ne. David sem pĹ™iĹˇel, stĂˇl po mĂ©m boku a pozoroval mÄ› z jinĂ©ho dĹŻvodu. ÄŚekal na okamĹľik, kdy se zhroutĂm. A to se stalo vÄŤera v noci.”

“ProÄŤ? Co chce?”

“Chce mÄ›, Judy. Nebo spĂĹˇ chce mĂ© tÄ›lo.”

MimovoĂnÄ› se od nÄ›j odtĂˇhla a zĂrala na nÄ›j nevÄ›Ĺ™ĂcĂma oÄŤima. “Ne,” zaĹˇeptala chraplavÄ›.

“Ale ano, je to tak. David na mÄ› kaĹˇle, Judy. Chce pouze zĂskat mĂ© tÄ›lo, aby se mohl vrĂˇtit do Izraele.”

“Ach, Bene, to je ĹˇĂlenĂ©!”

“Ksakru, to neĹ™Ăkej! JĂˇ jsem ĂşplnÄ› v poĹ™Ăˇdku!”

VidÄ›la, jak na jeho krku vystoupily ĹľĂly, kdyĹľ kĹ™iÄŤĂ. “Poslouchej, Bene, to pĹ™ece nemĹŻĹľe bĂ˝t pravda,” Ĺ™ekla chlĂˇcholi-vÄ›. “David by ti pĹ™ece neublĂĹľil. Je to… tvĹŻj pĹ™Ătel.”

“Copak to nechĂˇpeĹˇ. On mi neubliĹľuje. Je to dokonce straĹˇnÄ› krĂˇsnĂ©.” Ben se pousmĂˇl. “UkĂˇzal mi, jak by mohl bĂ˝t nĂˇvrat do JeruzalĂ©ma pĹ™ĂjemnĂ˝.”

Ach, BoĹľe, pomyslela si Judy v panickĂ©m Ăşleku. “A co chceĹˇ dÄ›lat?” zeptala se zduĹˇenĂ˝m hlasem.

“JĂˇ nevĂm, Judy. JeĹˇtÄ› jsem o tom neuvaĹľoval. MoĹľnĂˇ nechĂˇm rozhodnutĂ na Davidovi.”

“MyslĂĹˇ… myslĂĹˇ tĂm, Ĺľe pĹ™ipustĂĹˇ, aby… aby tÄ› ovlĂˇdl?”

“ProÄŤ ne?”

Judy cĂtila, jak se jĂ sevĹ™el Ĺľaludek. “Ale Bene, pĹ™ece jsi svĂ˝m vlastnĂm pĂˇnem! Co s tebou bude, kdyĹľ se David zmocnĂ i tvĂ©ho ducha? Co se pak stane s Benjaminem Messerem?”

“Pro mÄ›, za mÄ›, Benjamin Messer mĹŻĹľe i se svou blĂˇznivou matkou a hrdinnĂ˝m otcem tĂˇhnout k ÄŤertu. VidĂĹˇ, od tĂ© doby, co jsi vÄŤera odeĹˇla, jsem se hodnÄ› zmÄ›nil.”

“No a?”

“David mi ukĂˇzal, co jsem to byl ve skuteÄŤnosti za ÄŤlovÄ›-

199

ka. JakĂ˝ byl vlastnÄ› Benjamin Messer ubohĂ˝ hlupĂˇk, kterĂ˝ nechal svou matku na holiÄŤkĂˇch a stydÄ›l se za zemĹ™elĂ©ho otce. VĹľdycky jsem byl hanebnĂ˝m dĂtÄ›tem a jeĹˇtÄ› mizernÄ›jĹˇĂm Ĺ˝idem.”

“Ale Bene, za to pĹ™ece nemĹŻĹľeĹˇ. Tak, jak jsi byl vychovĂˇvĂˇn…41

“MyslĂm, Ĺľe s Davidem budu ĹˇĹĄastnÄ›jĹˇĂ.”

OdvrĂˇtila se od nÄ›j a sepjala bezradnÄ› ruce.

“A co bude se mnou?”

“S tebou? No, tebe vezmu samozĹ™ejmÄ› s sebou.”

Judy pĹ™echĂˇzela mĂstnostĂ sem tam. Benovy modrĂ© oÄŤi byly jasnĂ© a pronikavĂ©. ObliÄŤej se uvolnil a na tvĂˇĹ™i se ukĂˇzal prchavĂ˝ ĂşsmÄ›v. Vypadal jako muĹľ, kterĂ˝ organizuje piknik v pĹ™ĂrodÄ›. “MÄ›… vezmeĹˇ s sebou?”

“OvĹˇem. David si to pĹ™Ăˇl, a jĂˇ samozĹ™ejmÄ› takĂ©.” Ben sĂˇhl po jejĂ ruce, jemnÄ› ji stiskl a nÄ›ĹľnÄ› Ĺ™ekl: “Snad sis nemyslela, Ĺľe bych Ĺˇel bez tebe? Nebo snad ano?”

Judy stĂ©kaly slzy po tvĂˇĹ™Ăch. UĹľ dlouho si uvÄ›domovala, Ĺľe je do Bena zamilovanĂˇ a dohĂˇnÄ›lo ji k zoufalstvĂ, kdyĹľ sledovala, co se s nĂm dÄ›je. Rozhodla se, Ĺľe se od nÄ›j uĹľ nehne. NastÄ›huje se do jeho bytu a nÄ›jak to s nĂm pĹ™eÄŤkĂˇ. A kdyby to nemÄ›lo skonÄŤit…

PrĂˇvÄ› v tom okamĹľiku nÄ›kdo zaklepal na dveĹ™e a Ben vyskoÄŤil, aby otevĹ™el. Osobu za dveĹ™mi nevidÄ›la, ale uslyĹˇela hlas: “Telegram ze zĂˇmoĹ™Ă pro doktora Messera. Obvykle ohlaĹˇujeme pĹ™Ăchod telegramu telefonicky, ale mĂˇte poruchu. VÄ›dÄ›l jste to?”

“Ano, ano, dÄ›kuji.” Ben potvrdil pĹ™Ăjem telegramu, dal poslĂÄŤkovi zpropitnĂ© a pomalu zavĹ™el dveĹ™e. “Je od Weatherbyho,” oznĂˇmil.

“Ano, mĂˇĹˇ pravdu.” AniĹľ by ho otevĹ™el, odhodil Ben telegram na stolek. Pak vzal Judyin prĂˇzdnĂ˝ ĹˇĂˇlek: “DĂˇĹˇ si jeĹˇtÄ› kĂˇvu?”

“Ano. A hodnÄ› smetany, prosĂm.”

KdyĹľ Ben zmizel v kuchyni, podĂvala se Judy na zmaÄŤkanou hnÄ›dou obĂˇlku na stolku. Zmocnila se jĂ mrazivĂˇ pĹ™edtucha. Ne, Ĺ™ekla si smutnÄ›. Ten telegram je dĹŻleĹľitÄ›jĹˇĂ, neĹľ si myslĂme. Jinak by Weatherby poslal obyÄŤejnĂ˝ dopis.

S velkĂ˝mi obavami vzala obĂˇlku a roztrhla ji. KdyĹľ pĹ™eÄŤet—

200

la krĂˇtkou zprĂˇvu uvnitĹ™, takĹ™ka sejĂ zastavilo srdce. “Ach BoĹľe!” zaĹˇeptala a roztĹ™Ăˇsla se.

NevÄ›dÄ›la, co mĂˇ dÄ›lat. NevÄ›dÄ›la, jak Benovi tu novinu sdÄ›lit. A jestli mu to mĂˇ vĹŻbec Ĺ™Ăct. Ale stejnÄ› by na to brzy pĹ™iĹˇel, takĹľe bude lepĹˇĂ, kdyĹľ se tu novinu dozvĂ od nĂ.

UnavenÄ› se zvedla z gauÄŤe. NevÄ›dÄ›la, jestli mĂˇ bĂ˝t z tĂ© zprĂˇvy ĹˇĹĄastnĂˇ, smutnĂˇ nebo rozÄŤilenĂˇ. VlastnÄ› jĂ bylo vĹˇechno jedno.

Ben veĹˇel s pĂskĂˇnĂm do obĂ˝vacĂho pokoje a kdyĹľ pohlĂ©dl na Judy, ihned zĹŻstal stĂˇt. “Co se stalo?”

“To Weatherby,” odpovÄ›dÄ›la. “Ach, Bene…”

Rychle postavil ĹˇĂˇlky na stolek a sĂˇhl po telegramu.

Judy Ĺ™ekla: “NevĂm, jestli mĂˇm kĹ™iÄŤet nebo se smĂˇt nebo plakat, Bene. Doktor Weatherby naĹˇel dalĹˇĂ tĹ™i svitky.”

201

Kapitola patnĂˇct

Dny pĹ™ed doruÄŤenĂm jedenĂˇctĂ©ho svitku byly pro Bena a Judy prostÄ› k nepĹ™eÄŤkĂˇnĂ. Judy zabralo pĹŻl hodiny, neĹľ dojela domĹŻ, sbalila si pĂˇr vÄ›cĂ, svÄ›Ĺ™ila Bruna do pĂ©ÄŤe sousedky a zase pospĂchala nazpÄ›t. ZprĂˇva o tĹ™ech novĂ˝ch rukopisech Bena zcela vyvedla z rovnovĂˇhy. SpoleÄŤnÄ› s nĂm proĹľĂvala skoky mezi tĹ™emi ÄŤasovĂ˝mi rovinami. OkamĹľik Ĺľil v souÄŤasnosti, zcela normĂˇlnĂ a hovornĂ˝; v pĹ™ĂĹˇtĂ chvĂli byl ubohĂ˝m zmuÄŤenĂ˝m chlapcem z Brooklynu a vzĂˇpÄ›tĂ si pochutnĂˇval jako David ben Jona na obÄ›dÄ› ze suĹˇenĂ© ryby a sĂ˝ra pod olivovnĂkem. Pak se zase vrĂˇtil do souÄŤasnosti a nedokĂˇzal si vzpomenout, co se v poslednĂch minutĂˇch odehrĂˇlo.

“NedokĂˇĹľu to zvlĂˇdnout!” kĹ™iÄŤel veÄŤer zoufale. “NedokĂˇĹľu s tĂm bojovat. AĹľ se mÄ› David zmocnĂ, tak pochopĂm, co chce!”

KdyĹľ upadl do takovĂ©ho stavu, vzala ho Judy do nĂˇruÄŤe a kolĂ©bala ho, dokud se neuklidnil.

VeÄŤer rozpustila v troĹˇce vĂna prĂˇĹˇek na spanĂ, takĹľe po mnoha dnech poprvĂ© tvrdÄ› usnul, leĹľel a tiĹˇe oddychoval. Ustlala si na gauÄŤi a dlouho leĹľela s otevĹ™enĂ˝ma oÄŤima, neĹľ se jĂ takĂ© podaĹ™ilo usnout.

NĂˇsledujĂcĂ den rĂˇno se zdĂˇlo, Ĺľe se Benovi vede podstatnÄ› lĂ©pe. Osprchoval se, oholil a oblĂ©kl si ÄŤistĂ© Ĺˇaty. AÄŤkoliv navenek vypadal vesele, Judy vidÄ›la jeho neklid - trhavĂ© pohyby rukou, tÄ›kavĂ© pohledy, nucenĂ˝ nervĂłznĂ smĂch. VÄ›dÄ›la, Ĺľe dychtĂ po dalĹˇĂm rukopise, a bylo jĂ jasnĂ©, Ĺľe to bude jeĹˇtÄ› horĹˇĂ.

CĂtila to takĂ©. DalĹˇĂ svitek… ano, dokonce tĹ™i dalĹˇĂ svitky!

202

Jako by prĂˇvÄ› tyto tĹ™i svitky mÄ›ly vyplnit nepopsanĂ˝ch ĹˇestnĂˇct let. Mohly by podĂˇvat zprĂˇvu o vĂ˝voji mesiĂˇĹˇskĂ©ho hnutĂ a odhalit ostudnĂ˝ ÄŤin, kterĂ˝ David spĂˇchal a pro nÄ›jĹľ musel zemĹ™Ăt. TakĂ© Judy touĹľila, aby svitky dorazily, a zoufale doufala, Ĺľe vĹˇechno skonÄŤĂ dĹ™Ăve, neĹľ Ben pozbude poslednĂ zbytky zdravĂ©ho rozumu.

V nedÄ›li se jĂ ho podaĹ™ilo rozptĂ˝lit tĂm, Ĺľe s nĂm proĹˇla jeĹˇtÄ› jednou jeho dosavadnĂ pĹ™eklady. CelĂ© hodiny sedÄ›l a zĂral na aramejskĂ© pĂsmo na papyru a Judy vÄ›dÄ›la, Ĺľe je od nĂ dva tisĂce let daleko a proĹľĂvĂˇ prĂˇvÄ› klidnĂ˝ den v ĹľivotÄ› Davida ben Jony. Nepokusila se jej vytrhnout z tohoto svÄ›ta, zdĂˇlo se jĂ, Ĺľe je v nÄ›m naprosto ĹˇĹĄastnĂ˝. DoĹˇla k zĂˇvÄ›ru, Ĺľe je v tĂ©to chvĂli lepĹˇĂ nechat jej, aby si v klidu uĹľĂval Davidova mĂrem prosycenĂ©ho dne, neĹľ ho vracet do bouĹ™livĂ© souÄŤasnosti. KdyĹľ byl zase sĂˇm sebou a Ĺľil dneĹˇkem, byl nervĂłznĂ a jen pĹ™echĂˇzel z mĂsta na mĂsto. A kdyĹľ sklouzl do svĂ©ho dÄ›tstvĂ a proĹľĂval oĹˇklivĂ© scĂ©ny se svou umanutou matkou, plakal a kĹ™iÄŤel kletby v jidiĹˇ, hĂˇzel sebou sem tam.

A tak ho Judy nechala v jeho vysnÄ›nĂ©m svÄ›tÄ› a doufala, Ĺľe tam zĹŻstane do tĂ© doby, neĹľ doruÄŤĂ dalĹˇĂ ÄŤĂˇst rukopisu.

V pondÄ›lĂ dorazil dopis od Weatherbyho. NeĹľ ho doruÄŤili, setrvĂˇval Ben celĂ˝ch pÄ›t hodin v souÄŤasnosti, aniĹľ by jedinkrĂˇt sklouzl do jinĂ©ho ÄŤasu. DokĂˇzal jasnÄ› myslet a byl zcela pĂˇnem sebe sama. Byl nervĂłznĂ, ale tĂ©mÄ›Ĺ™ ĂşplnÄ› normĂˇlnĂ. Skoro se vrhl na listonoĹˇe, kdyĹľ se koneÄŤnÄ› objevil: A pak mu musela pomoci zvlĂˇdnout obrovskĂ© zklamĂˇnĂ, kdyĹľ mĂsto oÄŤekĂˇvanĂ©ho svitku objevil jen dopis od Weatherbyho. ZĹŻstal v souÄŤasnosti dost dlouho, aby Judy mohla dopis pĹ™eÄŤĂst a krĂˇtce mu jej shrnout.

“LĂÄŤĂ, jak naĹˇli poslednĂ tĹ™i jĂlovĂ© nĂˇdoby,” vysvÄ›tlovala. “ZdĂˇ se, Ĺľe se smĂĹ™ili s myĹˇlenkou, Ĺľe uĹľ ĹľĂˇdnĂ© svitky nenajdou, kdyĹľ se zĹ™Ătila podlaha domu a pod nĂ se objevilo nÄ›co jako starĂ˝ zĂˇsobnĂk vody nebo skladiĹˇtÄ›. A tam naĹˇli tĹ™i dalĹˇĂ dĹľbĂˇny. Weatherby myslĂ, Ĺľe pĹŻvodnĂ DavidĹŻv Ăşkryt byl pĹ™ĂliĹˇ malĂ˝, a tak schoval zbytek tady. Weatherby pĂĹˇe, Ĺľe pro vĹˇechny pĹ™Ăpady dĹŻkladnÄ› prozkoumali celou oblast, ale uĹľ na nic nenarazili. Je si jist, Ĺľe to jsou tentokrĂˇt opravdu poslednĂ svitky.” “PĂĹˇe taky, v jakĂ©m stavu jsou a kdy je poĹˇle?” “Ne, ale pĂĹˇe, Ĺľe ÄŤekĂˇ netrpÄ›livÄ› na tvoji zprĂˇvu.”

203

“Cha! To je jako facka!” Ben se obrĂˇtil na podpatku a v tĂ© chvĂli jej nĂˇhle ovlĂˇdl David. Jako by se pĹ™es jeho tvĂˇĹ™ spustila opona, zĂral lhostejnÄ› pĹ™ed sebe. Bez dalĹˇĂho slova se od nĂ odvrĂˇtil, tiĹˇe odeĹˇel do loĹľnice a padl na postel.

ProtoĹľe nemÄ›lo smysl na nÄ›j mluvit, Judy se rozhodla, Ĺľe vyuĹľije ÄŤas nÄ›jak ĂşÄŤelnÄ›. PĹ™enesla si psacĂ stroj do obĂ˝vacĂho pokoje a zaÄŤala pĹ™eklady pĹ™episovat.

JedenĂˇctĂ˝ svitek doruÄŤili nĂˇsledujĂcĂho dne. Ben pĹ™etrpÄ›l pekelnĂˇ muka. Jako zvĂĹ™e v kleci pobĂhal nervĂłznÄ› mĂstnostĂ sem tam. Ze svĂ©ho mĂsta v obĂ˝vacĂm pokoji Judy naslouchala, jak se hĂˇdĂˇ s Davidem nebo se svou matkou. ObÄŤas jej slyĹˇela klidnÄ› diskutovat se Saulem o rozdĂlech v EleasarovÄ› a Ĺ imonovÄ› uÄŤenĂ. ÄŚasto to vypadalo tak, Ĺľe David chce Saula zĂskat pro mesiĂˇĹˇstvĂ. Znovu a znovu promlouval Ben i se Solomonem a tiĹˇe se mu pĹ™iznal, Ĺľe obÄŤas touĹľĂval po tom, aby s nĂm znovu chodil na univerzitu a stal se z nÄ›j rabĂn.

Judy slyĹˇela, jak Ben kĹ™iÄŤĂ na Davida, aby laskavÄ› zmizel z jeho tÄ›la a vzal ty odpornĂ© noÄŤnĂ mĹŻry s sebou. Pak zase vzlykal a mluvil v jidiĹˇ, poznala, Ĺľe mluvĂ se svou matkou.

Judy mĂˇlem puklo srdce, kdyĹľ se musela dĂvat, jak se Ben postupnÄ› hroutĂ. DvakrĂˇt, kdyĹľ ho slyĹˇela kĹ™iÄŤet nÄ›co o Majdanku. poloĹľila hlavu na psacĂ stroj a plakala. Ale nebylo v jejĂ moci nÄ›co dÄ›lat. Ben si to musel vybojovat sĂˇm. HledĂˇnĂ vlastnĂ identity byla osamÄ›lĂˇ cesta a ona vÄ›dÄ›la, Ĺľe by jejĂ zĂˇsah mÄ›l pustoĹˇivĂ© dĹŻsledky.

KdyĹľ doĹˇel jedenĂˇctĂ˝ svitek, vytrhl jej Ben listonoĹˇovi z ruky a pĂˇdil do bytu. Judy potvrdila pĹ™evzetĂ dopisu a omluvila se za jeho chovĂˇnĂ. KdyĹľ vstoupila do bytu, sedÄ›l uĹľ Ben u psacĂho stolu a ÄŤmĂˇral do seĹˇitu pĹ™eklad.

KdyĹľ nastala vlastnĂ chvĂle rozlouÄŤenĂ, byl jsem sklĂÄŤen, ale do tohoto okamĹľiku jsem cestu oÄŤekĂˇval pln radosti. Radost pĹ™evĂˇĹľila myĹˇlenky na rozlouÄŤenĂs milovanĂ˝mi bytostmi ÄŤi na nebezpeÄŤĂ, kterĂˇ s sebou tato cesta nesla. Teprve kdyĹľ bylo vĹˇechno hotovo a jĂˇ vstupoval na palubu, u\ Ă©domil jsem si nĂˇhle mÄ›sĂce samoty, kterĂ© mÄ› oÄŤekĂˇvajĂ.

Rebekka tiĹˇe a zoufale trpÄ›la. Ani jedinkrĂˇt od chvĂle, kdy jsem jĂ oznĂˇmil, Ĺľe odjedu, nedala najevo sve zdÄ›ĹˇenĂ. NeboĹĄ to byla zdrĹľenlivĂˇ a posluĹˇnĂˇ manĹľelka, kterĂˇ vÄ›dÄ›la, Ĺľe moje rozhodnutĂ bude vĹˇem ku prospÄ›chu. A i kd\Ĺľ se jĂ moĹľnĂˇ pota-204

jĂ pĹ™ĂÄŤilo nechat mÄ› odejĂt, nebo tĹ™eba mÄ›la zlĂ© pĹ™edtuchy, svĂ© obavy nedala najevo. Tak pokornĂˇ to byla Ĺľena.

Byla vĹˇak Ĺ™ada jinĂ˝ch, kteĹ™Ă nedokĂˇzali udrĹľet jazyk za zuby. Saul si bral nejmenĹˇĂ servĂtky. MnohokrĂˇt k nĂˇm veÄŤer pĹ™iĹˇel a celĂ© hodiny do mÄ› mluvil, aby mÄ› od mĂ©ho zĂˇmÄ›ru odvrĂˇtil. A jĂˇ jej za to miloval tĂm vĂce.

Ĺ�ekl mi: “PĹ™ekroÄŤĂĹˇ velkĂ© zlovolnĂ© moĹ™e, kterĂ© si ÄŤasto ĹľĂˇdĂˇ spoustu lidskĂ˝ch ĹľivotĹŻ. A jestliĹľe tuto plavbu pĹ™eĹľijeĹˇ, co tÄ› uchrĂˇnĂ zĂˇkeĹ™nĂ©ho pĹ™epadu v tom hĹ™ĂĹˇnĂ©m BabylĂłnÄ›? A kdy: zĹŻstaneĹˇ dĂky nÄ›jakĂ©mu zĂˇzraÄŤnĂ©mu Ĺ™ĂzenĂ osudu do konci svĂ©ho pobytu stĂˇle naĹľivu, pak tÄ› bude znovu oÄŤekĂˇvat dalĹˇĂ plavba po tom zloĹ™eÄŤenĂ©m moĹ™i!”

” Ty jsi ale optimista, bratĹ™e, ” odvÄ›til jsem a usmĂˇl se na nÄ›j. “Jak vĂĹˇ, uloĹľil jsem tam penĂze a alespoĹ� jednou v ĹľivotÄ› tam musĂm zajet, abych se pĹ™Ămo na mĂstÄ› pĹ™esvÄ›dÄŤil, jak to vypadĂˇ. StarĂ˝ Salmonides mÄ› bude pĹ™ece doprovĂˇzet. Je to zkuĹˇenĂ˝ harcovnĂk a vĂ vĹˇechno o podlostech Babylonu. “

OstatnĂ mĂ pĹ™ĂˇtelĂ© mezi chudĂ˝mi s mou cestou takĂ© nesouhlasili. ObĂˇvali se, Ĺľe by se Mistr mohl vrĂˇtit, zatĂmco budu pryÄŤ, ale jĂˇ jsem vÄ›dÄ›l, Ĺľe toto riziko musĂm podstoupit. MĹŻj starĂ˝ mentor Ĺ imon byl v Ĺ�ĂmÄ› a jĂˇ touĹľil po shledĂˇnĂm s nĂm. A protoĹľe jsem uĹľ toho tolik slyĹˇel o tom pyĹˇnĂ©m mÄ›stÄ› s vĂce neĹľ milionem obyvatel, chtÄ›l jsem ho sĂˇm uzĹ™Ăt.

Ze vĹˇech osob, kterĂ© se mÄ› pokouĹˇely odvrĂˇtit od mĂ©ho zĂˇmÄ›ru, mohla mĂt snad jedinĂˇ ĂşspÄ›ch. Ale moje milĂˇ SĂˇra se zahalila do mlÄŤenĂ. Od tĂ© doby, co se pĹ™ipojila k chudĂ˝m, jsem si zvykl na to, Ĺľe jĂ bĂ˝vĂˇm nablĂzku, a pĹ™esto jsem neustĂˇle pociĹĄoval v srdci dĹŻvÄ›rnou bolest a slabost v kolenou, kdyĹľ se naĹˇe pohledy zkĹ™ĂĹľily. Od onoho odpoledne na pahorku uplynulo hodnÄ› ÄŤasu, pĹ™esto jsem ji miloval a uctĂval stejnÄ›, jako by to bylo vÄŤera.

V den odjezdu se kolem mÄ› shromĂˇĹľdili vĹˇichni moji pĹ™ĂˇtelĂ©. KdyĹľ se se mnou bratĹ™i a sestry ze spoleÄŤenstvĂ chudĂ˝ch louÄŤili polibkem mĂru, stĂˇla mĂˇ manĹľelka po mĂ©m boku. I SĂˇra pĹ™itiskla svĂ© rty na moje tvĂˇĹ™e a zaĹˇeptala: “AĹĄ tÄ› BĹŻh AbrahamĹŻv chrĂˇnĂ.” Ale nepohlĂ©dla na mÄ›. Saul, kterĂ˝ stĂˇle jeĹˇtÄ› nebyl pĹ™ĂvrĹľencem NovĂ©ho zĂˇkona a nevÄ›Ĺ™il na nĂˇvrat mesiĂˇĹˇe, mÄ› objal a nechal slzy volnÄ› stĂ©kat po tvĂˇĹ™Ăch.

PoslednĂ, s kĂ˝m jsem se louÄŤil, byl Jonathan, mĹŻj synovec,

205

kterĂ©ho jsem vroucnĂ© miloval. PevnĂ© sevĹ™el paĹľe kolem mĂ©ho krku a neustĂˇle mĂ© prosil abych neodchĂˇzel

A jĂˇ mu Ĺ™ekl: “Jonathane, jsi SaulĹŻv nejstarĹˇĂ syn a jmenujeĹˇ se stejnĂ© jako nejstarĹˇĂ syn prvnĂho krĂˇle Izraele. Byl to slavnĂ˝ bojovnĂk a stateÄŤnĂ˝ muĹľ. VzpomĂnĂˇĹˇ si, co David vyprĂˇvÄ›l o svĂ©m nejlepĹˇĂm pĹ™Ăteli Jonathanovi? StojĂ psĂˇno, Ĺľe David Ĺ™ekl: ,Saul a Jonathan, uÄŤenci, kterĂ˝m byl osud naklonÄ›n a zĹŻstali nerozluÄŤnĂ˝mi jak v ĹľivotÄ›, tak i ve smrti.’ Jonathane, jsi mi nadevĹˇe milĂ˝! Ano, tvoje lĂˇska pro mÄ› znamenĂˇ vĂce neĹľ lĂˇska Ĺľeny!”

Jonathana tato slova potÄ›Ĺˇila a byl mĂ©nÄ› zasmuĹˇilĂ˝. NezmĂnil jsem se, Ĺľe se jednĂˇ o ĹľalozpÄ›v Davida nad zavraĹľdÄ›nĂm Saula a Jonathana v pohoĹ™Ă Gilboa. A protoĹľe takĂ© patĹ™il k chudĂ˝m, neboĹĄ SĂˇra bez ohledu na SaulĹŻv nesouhlas trvala na tom, Ĺľe ho s sebou bude brĂˇt na shromĂˇĹľdÄ›nĂ, dal mi Jonathan polibek mĂru. Salmonides a jĂˇ jsme ten den odcestovali s karavanou a tĂ˝den nato jsme dorazili do Joppe. Tam jsme zĂskali mĂsto na fĂ©nickĂ© lodi, kterĂˇ plula na KrĂ©tu. BÄ›hem plavby se nĂˇm vedlo dobĹ™e, neboĹĄ jsme se zdrĹľovali poblĂĹľ pobĹ™eĹľĂ. V pĹ™Ăstavu nedaleko mÄ›sta Laseajsme si zajistili pĹ™epravu na palubÄ› Ĺ™ĂmskĂ© lodi, kterĂˇ na nĂˇs udÄ›lala svĂ˝mi tÄ›ĹľkĂ˝mi plachtami dobrĂ˝ dojem. Byli jsme pĹ™esvÄ›dÄŤeni, Ĺľe jĂ ani bouĹ™livĂ˝ vĂtr nedokĂˇĹľe ublĂĹľit.

RoÄŤnĂ obdobĂ bylo stĂˇle jeĹˇtÄ› pĹ™ĂznivĂ©, a tak jsme se vydali smÄ›rem k Ĺ�Ămu. Celou plavbu nĂˇs provĂˇzel lehkĂ˝ jiĹľnĂ vÄ›tĹ™Ăk a zatĂmco kapitĂˇn dÄ›koval za pomoc boĹľstvu z Kapitolu a Salmonides sklĂˇdal hold svĂ˝m Ĺ™eckĂ˝m bohĹŻm, vÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe je to vĂ˝hradnÄ› dĂlo Boha AbrahĂˇmova, kterĂ˝ nĂˇm zpĹ™Ăjemnil cestu.

KdyĹľ jsme pĹ™istĂˇli v Rhegiu, abychom vysadili na pevninu pasaĹľĂ©ry a nalodili novĂ©, zĂskal jsem prvnĂ prchavĂ© dojmy Z ItĂˇlie. Odtud jsme se plavili znovu podĂ©l pobĹ™eĹľĂ do Ĺ™ĂmskĂ©ho pĹ™Ăstavu Ostie.

Po pĹ™istĂˇnĂ jsme si pronajali osiv a celĂ˝ den cestovali, aĹľ jsme v pĹ™edveÄŤer slavnostnĂho dne, kterĂ˝ nazĂ˝vajĂ SaturnĂˇ-lie, dorazili do mÄ›sta. UkĂˇzalo se, Ĺľe se slavĂ i narozeniny CĂ©sara.

PĹ™Ăˇl bych si, synu, abych se v tomto krĂˇtkĂ©m svitku nemusel :minovat o scĂ©nĂˇch, pĹ™i kterĂ˝ch vstĂˇvajĂ vlasy na hlavÄ› a jeĹľ se naskytly mĂ˝m oÄŤĂm, kdyĹľ jsem se Salmonideni vstoupil do mÄ›s—

206

ta. ZbĂ˝vĂˇ mi uĹľ mĂˇlo ÄŤasu, a kaĹľdĂˇ hodina, po kterou mĂ© pero klouĹľe po tomto papyru, mÄ› pĹ™ibliĹľuje ke smrti. Proto se uĹľ nebudu zabĂ˝vat bezuzdnĂ˝m Ĺ™ĂˇdÄ›nĂm v Ĺ�ĂmÄ› nebo neuvÄ›Ĺ™itelnĂ˝m chovĂˇnĂm lĹŻzy v tomto mÄ›stÄ›. Dovol, abych se pĹ™idrĹľel spĂĹˇe vlastnĂho pĹ™ĂbÄ›hu; staÄŤĂ, kdyĹľ ti Ĺ™eknu, Ĺľe Ĺ�Ăm je skuteÄŤnĂ˝m Babylonem.

Salmonides a jĂˇ jsme mÄ›li oddÄ›lenĂ© pokoje v ĂştulnĂ©m hostinci, a zatĂmco jsem jej vyslal, aby se jako mĹŻj zplnomocnÄ›-nec rozhlĂ©dl po mĂ˝ch zĂˇleĹľitostech v Ĺ�ĂmÄ›, sĂˇm jsem mÄ›l jedinĂ˝ cĂl: navĹˇtĂvit Ĺ imona.

Jak vĂĹˇ, synu, Ĺ imon opustil JeruzalĂ©m pĹ™ed mnoha lety. NevĂĹˇ vĹˇak a nepochopĂĹˇ, dokud nedospÄ›jeĹˇ, proÄŤ Ĺ imon JeruzalĂ©m opustil. JistÄ› si vzpomĂnĂˇĹˇ na to, co jsem ti vyprĂˇvÄ›l o rozdĂlnĂ˝ch nĂˇzorech, kterĂ© Ĺ imon a JĂˇkob mÄ›li, a o jejich boji o vedenĂ chudĂ˝ch. ÄŚĂm vĂce narĹŻstal poÄŤet naĹˇich ÄŤlenĹŻ a ÄŤĂm delĹˇĂ doba uplynula, aniĹľ by se mesiĂˇĹˇ vrĂˇtil, tĂm prudÄŤeji JĂˇkob Ĺ imonovo vedenĂ zpochybĹ�oval. DĹŻvodem byla skuteÄŤnost, Ĺľe JĂˇkob byl MistrovĂ˝m bratrem.

A tak se stalo, Ĺľe Ĺ imon, MistrĹŻv nejlepĹˇĂ pĹ™Ătel, podlehl a odstÄ›hoval se se svou Ĺľenou z JeruzalĂ©ma, aby kĂˇzal o nĂˇvratu mesiĂˇĹˇe v jinĂ˝ch mÄ›stech. ProÄŤ se pĹ™itom vydal prĂˇvÄ› do Ĺ�Ăma, to netuĹˇĂm. Bylo vĹˇak pochopitelnĂ©, Ĺľe ho k tomuto kroku pĹ™imÄ›la tamnĂ mesiĂˇĹˇskĂˇ obec, kterĂˇ se neustĂˇle zvÄ›tĹˇovala a on chtÄ›l bĂ˝t jejĂ souÄŤĂˇstĂ.

VyprĂˇvÄ›l jsem ti uĹľ, Ĺľe kdyĹľ jsem se pĹ™ipojil ke spoleÄŤenstvĂ chudĂ˝ch, vlĂˇdlo mezi dvanĂˇcti apoĹˇtoly velkĂ© pozdviĹľenĂ kvĹŻli muĹľi jmĂ©nem Saul z Tarsu. Tvrdil, Ĺľe se mu mesiĂˇĹˇ zjevil na cestÄ› do DamaĹˇku a Ĺľe mu poruÄŤil, aby obracel na vĂru v NovĂ˝ zĂˇkon i pohany. PotĂ©, co vytvoĹ™il velkĂ© spoleÄŤenstvĂ chudĂ˝ch v Antiochii, odebral se Saul z Tarsu kvĹŻli podezĹ™enĂ z nÄ›jakĂ©ho zloÄŤinu, kterĂ© na nÄ›m ulpÄ›lo, do Ĺ�Ăma, aby svĹŻj pĹ™Ăpad pĹ™ednesl CĂ©sarovi. Saul byl jednĂm z tÄ›ch, kteĹ™Ă obrĂˇtili mnoho Ĺ˝idĹŻ ĹľijĂcĂch v Ĺ�ĂmÄ› na naĹˇi vĂru. A proto nebylo tÄ›ĹľkĂ© zjistit, kdyĹľ jsem patnĂˇctĂ©ho dne Ĺ™ĂmskĂ©ho mÄ›sĂce prosince dorazil do Ĺ�Ăma, kde leĹľĂ domy lidĂ, kteĹ™Ă stejnÄ› jako jĂˇ oÄŤekĂˇvajĂ pĹ™Ăchod mesiĂˇĹˇe.

PĹ™ijali mÄ›, dali mi polibek mĂru a zvali mÄ› bratrem. PoprvĂ© jsem uslyĹˇel slovo Kristus a byl jsem zcela zmaten. Moji ĹľidovĹˇtĂ souvÄ›rci nazĂ˝vali mesiĂˇĹˇe JeĹľĂĹˇem, coĹľ byl latinskĂ˝ vĂ˝raz pro jeho jmĂ©no. I o tom jsem zaÄŤal pĹ™emĂ˝Ĺˇlet.

207

KdyĹľ mÄ› koneÄŤnÄ› zavedli k Ĺ imonovi, bylo to nezapomenutelnÄ› setkĂˇnĂ, pĹ™i kterĂ©m jsme se sevĹ™eli v nĂˇruÄŤĂ a nestĂrali slzy, kterĂ© se nĂˇm valily po tvĂˇĹ™Ăch. PĹ™itiskl jsem starĂ©ho muĹľe na prsa, jako bych ho uĹľ nikdy nechtÄ›l pustit, a on mÄ› zavalil takovou zĂˇplavou slov v aramejĹˇtinÄ›, ze jsem ĂşplnÄ› cĂtil, jakou mu pĹŻsobĂ Ĺ™eÄŤ v mateĹ™ĹˇtinÄ› radost. Pak jsme usedli k pokrmu sklĂˇdajĂcĂmu se ze sĂ˝ra, chleba a oliv a vzpomĂnali na starĂ© ÄŤasy.

Zeptal se mÄ›: ” UdÄ›lal JĂˇkob svou vÄ›c dobĹ™e? ” A jĂˇ odvÄ›til: “Ano, neboĹĄ mĂˇ velkĂ˝ vliv. TisĂce se pĹ™ipojujĂ k naĹˇemu spoleÄŤenstvĂ a vĹˇichni oÄŤekĂˇvajĂ nĂˇvrat Mistra. Ĺ tvavĂ© Ĺ™eÄŤi proti Ĺ�Ămu neustale sĂlĂ, ale my jsme neustĂˇle jednotnĂ v tom, Ĺľe se blĂĹľĂ zĂˇnik svÄ›ta, Ĺľe proĹľĂvĂˇme dobu, o kterĂ© Mistr mluvil. A Ĺľe zĂtra bude stĂˇt pĹ™ed branami. “

Pak jsem se rozhlĂ©dl mezi pĹ™ĂtomnĂ˝mi a spatĹ™il Ĺ™etĂzky kolem krku, kterĂ© nosili. VÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe to jsou pohanĂ©. A tak jsem Ĺ™ekl: “AĹľ se Mistr vrĂˇtĂ, pak zĹ™ĂdĂ v SiĂłnu krĂˇlovstvĂ boĹľĂ a vyvolenĂ˝ nĂˇrod bude vlĂˇdnout svÄ›tu. ” A Ĺ imon mi poloĹľil ruku na rameno a Ĺ™ekl: ” VĂm, co se odehrĂˇvĂˇ ve tvĂ©m srdci, synu, a rĂˇd bych rozptĂ˝lil tvĂ© ohromenĂ. KdyĹľ nĂˇĹˇ pĂˇn pĹ™ed tĹ™iceti lety opustil tuto zemi a byl znovu vzkĹ™ĂĹˇen, byl jsem mladĂk a jen tÄ›Ĺľko jsem mohl oÄŤekĂˇvat jeho nĂˇvrat. Ale teÄŹ uĹľ jsem starĂ˝ a trochu jasnozĹ™ivĂ˝. VĂm uĹľ, Ĺľe nemÄ›l v Ăşmyslu vrĂˇtit se dĹ™Ăve, neĹľ se na jeho nĂˇvrat vÄ›Ĺ™ĂcĂ pĹ™ipravĂ. “

OdvÄ›til jsem: “CelĂ˝ JeruzalĂ©m jej oÄŤekĂˇvĂˇ, Ĺ imone. ” A on odpovÄ›dÄ›l: “VĹˇichni jsou jen Ĺ˝idi. NemĹŻĹľeme nechat pohany na holiÄŤkĂˇch.”

ZasĂˇhlo mÄ› to jako polĂÄŤek a jĂˇ nebyl schopen slova. Ĺ imon se bÄ›hem let naĹˇeho odlouÄŤenĂ natolik zmÄ›nil Ĺľe to uĹľ nebyl tĂ˝Ĺľ ÄŤlovÄ›k. Po dlouhĂ© pauze jsem se zmohl na zformulovĂˇnĂ svĂ˝ch myĹˇlenek: ” Chcete tĂm Ĺ™Ăci, Ĺľe kĂˇĹľete Ĺ�ĂmanĹŻm o pĹ™Ăchodu mesiĂˇĹˇe ? “

” KĂˇĹľu jim o mesiĂˇĹˇi a oni v nÄ›j vÄ›Ĺ™Ă, ” znÄ›la odpovÄ›ÄŹ.

“Ale oni pĹ™ece nejsou obĹ™ezanĂ!” namĂtl jsem.

” ObĹ™Ăzka je zĂˇleĹľitostĂ StarĂ©ho zĂˇkona, ” vysvÄ›tlil mi Ĺ imon. “My jsme ale bratĹ™i podle NovĂ©ho zĂˇkona. “

” UctĂvĂˇte zĂˇkony tĂłry?”

“Ne.”

“ChodĂte v den smĂĹ™enĂ do synagogy a postĂte se?”

208

“Ne.”

“ZĹ™ekli jste se poĹľitku z vepĹ™ovĂ©ho masa?”

“Ne.”

Byl jsem zdÄ›Ĺˇen. Ten otĹ™es byl tĂm horĹˇĂ, Ĺľe jsem to vĹˇechno vyslechl od Ĺ imona, kterĂ˝ bĂ˝val jednĂm z nejzboĹľnÄ›jĹˇĂch Ĺ˝idĹŻ vĹŻbec.

Zeptal jsem se ho: “Co je to za symboly, kterĂ© nosĂte na hrdlech?”

“To je znamenĂ ryby, symbol naĹˇeho bratrstvĂ. PochĂˇzĂ z Antiochie, kde se mluvĂ Ĺ™ecky. “

“A vĂˇm je dovoleno nosit modlĂˇĹ™skĂˇ znamenĂ?”

” UĹľ se nĂˇm nedostĂˇvĂˇ ÄŤasu na toy abychom vnutili naĹˇe zĂˇkony pohanĹŻm, neboĹĄ se mesiĂˇĹˇ mĹŻĹľe vrĂˇtit kaĹľdĂ˝m dnem. MoĹľnĂˇ se prĂˇvÄ› blĂĹľĂ k brĂˇnĂˇm mÄ›sta, zatĂmco my si tu povĂdĂˇme. Tito dobĹ™Ă lidĂ© v nÄ›j vÄ›Ĺ™Ă; budou spaseni. Kdybych trval na tom, Ĺľe se musejĂ nejprve stĂˇt Ĺ˝idy, nejspĂĹˇe by nebyli vÄŤas pĹ™ipraveni a zĹŻstali by na cestÄ›, aĹľ se krĂˇlovstvĂ boĹľĂ naplnĂ. “

Ale jĂˇ se nedal uchlĂˇcholit a odvÄ›til jsem mu: “Ĺ imone, v Judeji se pĹ™ipravuje nespoÄŤet Ĺ˝idĹŻ na boj s Ĺ�Ămem. MuĹľi, kteĹ™Ă jsou tvĂ˝mi bratry, se chystajĂ do zbranÄ› k boji, kterĂ˝ je nevyhnutelnĂ˝. A co dÄ›lĂˇte vy? Jste tady a obracĂte na vĂru Ĺ�Ămany. Co se stalo? PĹ™ipadĂˇ mi, jako bychom stĂˇli na opaÄŤnĂ˝ch stranĂˇch.”

“Tak tomu nenĂ, ” oponoval mi, “neboĹĄoba stojĂme na stranÄ› boĹľĂ.”

NedokĂˇzal jsem sdĂlet jeho nĂˇzor. V JeruzalĂ©mÄ›, kde dĹ™Ăve Ĺ imon kĂˇzal, ÄŤekali Ĺ˝idĂ© na nĂˇvrat svĂ©ho krĂˇle. V Ĺ�ĂmÄ› oÄŤekĂˇvali pohanĂ© nÄ›koho, koho nemohli poznat.

“ProÄŤ vĂˇm Ĺ™ĂkajĂ Petr?” zeptal jsem se.

“ProtoĹľe mistr jednou Ĺ™ekl, Ĺľe jsem solidnĂ a spolehlivĂ˝ pĹ™Ătel, Ĺľe jsem pro nÄ›j skĂˇlou. “

” Oni pĂˇlĂ kadidlo, a to je pohanskĂ˝ zvyk. “

” To proto, Ĺľe bĂ˝vali pohany, ale teÄŹ uctĂvajĂ Boha. TĂmto zpĹŻsobem mu vzdĂˇvajĂ hold. “

“NeuctĂvajĂ Boha,” Ĺ™ekl jsem hoĹ™ce. “ProstÄ› zamÄ›nili jmĂ©na vlastnĂch bohĹŻ za jinĂ©. KaĹľdĂ˝ z nich zĹŻstane stejnĂ˝ jako pĹ™edtĂm, neboĹĄ se nezmÄ›nili. I v srdci jsou stĂˇle jeĹˇtÄ› pohany. NazĂ˝vĂˇte dokonce den PĂˇnÄ› dnem slunce, neboĹĄ jej tak oznaÄŤujĂ pĹ™Ăznivci boha slunce Mithrase.”

209

“Mezi nĂˇmi je jich spousta, ” vysvÄ›tlil, “na naĹˇi vĂru se obrĂˇtili i pĹ™Ăznivci Isis, Baala a Jupitera. “

Ale jĂˇ namĂtl: “K ĹľĂˇdnĂ©mu obrĂˇcenĂ na vĂru nedoĹˇlo, Ĺ imone, neboĹĄ uÄŤinili jedinĂ©: zamÄ›nili starĂˇ slova za novĂˇ. Tohle vĹˇechno je pohanskĂ©.”

SmutnÄ› jsme krĂˇÄŤeli vedle sebe a tentokrĂˇt to mÄ›lo bĂ˝t rozlouÄŤenĂ navĹľdy. Teprve pozdÄ›ji jsem se dovÄ›dÄ›l, ze Saul z Tar-su po vzoru Petra zmÄ›nil svĂ© jmĂ©no na Pavla, aby se Ĺ�ĂmanĹŻm lĂbilo. DĂˇle jsem zjistil, ze v Ĺ�ĂmÄ› slyĹˇelo o mesiĂˇĹˇovi jen mĂˇlo Ĺ˝idĹŻ a ze jeho pĹ™Ăchod oÄŤekĂˇvajĂ vÄ›tĹˇinou jen neobĹ™ezanĂ pohanĂ©.

Plakal jsem a Ĺľelel dne, kdy jsem opustil Judeu. KdyĹľ jsem sedÄ›l v hostinskĂ©m pokoji, tesknil jsem po svĂ©m olivovĂ©m hĂˇji a pĹ™Ăˇl si cĂtit pod svĂ˝ma nohama prach Izraele. VidÄ›l jsem pĹ™ed sebou krĂˇsnou tvĂˇĹ™ SĂˇry, naslouchal hlasu mĂ©ho milovanĂ©ho Saula a cĂtil objetĂ malĂ©ho Jonathana. Jak bych si pĹ™Ăˇl, abych je bĂ˝val poslechl, neboĹĄ mi moje cesta nepĹ™inesla nic neĹľ starosti a bolest.

NalĂ©hal jsem, abychom uĹľ pĹ™ĂĹˇtĂ den vyrazili z Ostie na zpĂˇteÄŤnĂ cestu. Salmonides se mÄ› pokouĹˇel pĹ™emluvit, abychom jeĹˇtÄ› chvĂli zĹŻstali v Ĺ�ĂmÄ›, a usilovnÄ› mÄ› ujiĹˇĹĄoval, Ĺľe mĹŻj Ăşsudek o mÄ›stÄ› je unĂˇhlenĂ˝ a pĹ™ĂliĹˇ tvrdĂ˝. Ale jĂˇ byl kjeho slovĹŻm hluchĂ˝. V Ĺ�ĂmÄ› se rozĹˇĂĹ™ila poĹľivaÄŤnost a smyslnĂ˝ chtĂÄŤ, vlĂˇdla tu lhostejnost vĹŻÄŤi Bohu. PĹ™ipadal jsem si neÄŤistĂ˝. A tak jsem mu pravil: “Mou vlastĂ je Izrael, neboĹĄ jsem Ĺ˝id. Tam leĹľĂ SiĂłn a zemÄ›, kterou nĂˇm BĹŻh pĹ™islĂbil. Jak se mĹŻĹľe Ĺ˝id Ĺ™Ădit tĂłrou, kdyĹľ je obklopen hĹ™ĂĹˇnĂ˝mi lidmi9”

Salmonides jen pokrÄŤil rameny a zakroutil hlavou. Za tÄ›ch takĹ™ka jedenĂˇct let naĹˇeho pĹ™ĂˇtelstvĂ mÄ› dodnes nepochopil.

To se udalo, kdyĹľ jsme se veÄŤer pĹ™ed setmÄ›nĂm vydali se Salmonidem na malou prochĂˇzku, neboĹĄ jsem nemÄ›l stĂˇnĂ. Na ulicĂch jsme potkĂˇvali mnoho lidĂ, muĹľĹŻ a Ĺľen nejrĹŻznÄ›jĹˇĂho pĹŻvodu, kteĹ™Ă mezi sebou rozmlouvali mnÄ› nesrozumitelnĂ˝mi jazyky. Prostitutky na mÄ› volaly z prĹŻchodĹŻ. ObchodnĂci strkali svĂ© kĂˇry plnÄ› naloĹľenĂ© noĹľkami a jinĂ˝mi ÄŤĂˇstmi vepĹ™ĹŻ. VĹˇude stĂˇly sochy a ze sloupĹŻ a zdĂ hledÄ›ly obrazy model. Bylo to pĹ™elidnÄ›nĂ© mÄ›sto plnĂ© hemĹľenĂ, mnohem horĹˇi neĹľ JeruzalĂ©m sĂˇm bÄ›hem pesahu.

Na jednom mĂstÄ› nĂˇs nĂˇhle zachvĂˇtil dav lidĂ. PokouĹˇeli

210

jsme se osvobodit, ale marnÄ›, tak silnĂ˝ byl vĂr, kterĂ˝ vznikl. Z davu se ozĂ˝val hlasitĂ˝ povyk. A v tomto okamĹľiku se lĹŻza rozdÄ›lila jako vlny RudÄ›ho moĹ™e na pĹ™Ăkaz MojĹľĂĹˇe, a jĂˇ se se svĂ˝m prĹŻvodcem ocitl znovu v prvnĂ Ĺ™adÄ›. PĹ™ed nĂˇmi vznikla mezera a na protilehle stranÄ› cesty stĂˇla druhĂˇ polovina davu.

A co jsme vidÄ›li? ZĂˇstupy Ĺ™ĂmskĂ˝ch vojĂˇkĹŻ v zĂˇĹ™ivÄ› ÄŤervenĂ˝ch tunikĂˇch a lesklĂ˝ch brnÄ›nĂch tĂˇhly kolem nĂˇs a sklĂˇnÄ›ly vlajky pĹ™ed cĂsaĹ™em Neronem. Za nimi Ĺˇli trubaÄŤi. MuĹľi v jednom Ĺˇiku troubili na trumpety namĂĹ™enĂ© k nebi a dÄ›lali takovĂ˝ rĂˇmus, Ĺľe jsem si musel ucpat uĹˇi. TrubaÄŤe nĂˇsledoval regiment gardy prĂ©toriĂˇnĹŻ, osobnĂ strĂˇĹľe cĂsaĹ™e, kteĹ™Ă mĂjeli dav s pyĹˇnÄ› zvednutĂ˝mi hlavami. A hned za nimi jel cĂsaĹ™ sĂˇm ve zlatĂ©m triumfĂˇlnĂm voze, kterĂ˝ tĂˇhli ÄŤtyĹ™i drahocennĂ konÄ›. Ĺ estadvacetiletĂ˝ imperĂˇtor byl podsaditĂ˝, nemÄ›l takĹ™ka ĹľĂˇdnĂ˝ krk a na hlavÄ› mÄ›l hustĂ© krĂˇtce stĹ™iĹľenĂ© rudĂ© kadeĹ™e. SmĂˇl se, kdyĹľ jel kolem a kynul nĂˇm svou masitou rukou. Fascinoval mÄ› pohled na tohoto mladĂ©ho muĹľe, kterĂ˝ vlĂˇdl svÄ›tu, ĹľivĂ©ho a z bezprostĹ™ednĂ blĂzkosti. Byl skoro stejnÄ› starĂ˝ jako jĂˇ.

PotĂ©, co nĂˇs Nero minul, se nĂˇm nabĂdl obraz, na kterĂ˝ dlouho nezapomenu. Za nĂm jela jeho manĹľelka, Poppea Sabina, kterĂˇ svĹŻj vĹŻz taĹľenĂ˝ dvÄ›ma koni Ĺ™Ădila sama.

Byla to bezpochyby nejnĂˇdhernÄ›jĹˇĂ Ĺľena, kterou jsem kdy vidÄ›l. ZlatĂ© vlasy korunovaly jejĂ hlavu a byly spoutĂˇny nepatrnĂ˝mi stuĹľkami a drahokamy posetĂ˝mi jehlicemi. JejĂ krĂˇsnĂˇ tvĂˇĹ™ se velmi podobala obliÄŤejĹŻm soch. Byla snÄ›hovÄ› bĂlĂˇ, kĹ™ehkĂˇ a jemnĂˇ jako porcelĂˇn, mÄ›la nebesky modrĂ© oÄŤi a nÄ›ĹľnÄ› rĹŻĹľovĂ© rty. SvĂ˝m holĂ˝m krkem a nepokrytĂ˝ma rukama pĹŻsobila pohorĹˇlivÄ›. A pĹ™esto byla pĹ™ekrĂˇsnĂˇ, jak tak klidnÄ› stĂˇla ve svĂ©m voze, Ĺľe by vĂˇĹľnÄ› bylo moĹľnĂ© povaĹľovat ji za sochu MÄ›la Ĺˇaty z ÄŤistĂ©ho hedvĂˇbĂ v barvÄ› levandule, kterĂˇ byla natolik vÄ›rnĂˇ, Ĺľe jsem takĹ™ka vnĂmal vĹŻni kvÄ›tĹŻ. KdyĹľ cĂsaĹ™ovna projĂĹľdÄ›la, dav zmlkl, a kdyĹľ mÄ› v malĂ©m odstupu mĂjela, cĂtil jsem, jak se ve mnÄ› zatajil dech. V celĂ© Ĺ™ĂmskĂ© Ĺ™ĂĹˇi nemohla existovat Ĺľena, kterĂˇ by byla krĂˇsnÄ›jĹˇĂ neĹľ ona.

U ucha jsem zaslechl mumlĂˇnĂ: “Je stejnÄ› pyĹˇnĂˇ a k niÄŤemu jako bohynÄ› a zuby mĂˇ jako zmije. “

Byl to Salmonides, kterĂ˝ si vĹˇiml mĂ©ho obdivnĂ©ho pohledu.

TichĂ˝m hlasem, aby ho nikdo nezaslechl, pokraÄŤoval: “KaĹľdĂ˝ den se koupe v mlĂ©ku a vtĂrĂˇ si do rukou krokodĂ˝lĂ tuk. TvĂˇ-

211

Ĺ™Ă se aristokraticky, ale srdcem je to bÄ›hna. KvĹŻli nĂ sdĂlĂ Nero osud Oresta a Oidipa. “

VÄ›dÄ›l jsem, co Salmonides mĂnil, a vypudil okouzlujĂcĂ pohled z pamÄ›ti. MÄ›l pravdu. AĹĄ byla Poppea jakkoli krĂˇsnĂˇ a svĹŻdnĂˇ, byla pĹ™esto dĂlem ÄŹĂˇbla, urÄŤenĂˇ k tomu, aby pĹ™ivedla muĹľe do zkĂˇzy.

VyprĂˇvĂm ti to, mĹŻj synu, abys vÄ›dÄ›l, }e z Ĺ�Ăma nepĹ™ijde nic dobrĂ©ho. Toto mÄ›sto ti mĂşze na prvnĂ pohled pĹ™ipadat pĹŻvabnĂ© a lĂˇkavĂ©, je vĹˇak zlĂ© a nectĂ bohy. VyprĂˇvĂm ti to i proto, mĹŻj synu, aby sis dokĂˇzal vybrat sprĂˇvnou cestu.

ZatĂmco pĂĹˇu tyto Ĺ™Ăˇdky, jsou ti v JeruzalĂ©mÄ› mrtvi a vĹˇichni, koho Mistr znal, zahynuli. MuĹľ, kterĂ©ho nazĂ˝vali mesiĂˇĹˇem a jehoĹľ nĂˇvrat oÄŤekĂˇvali, je mĂ˝tus. Nikdy neĹľil, museli by ÄŤekat vÄ›ÄŤnÄ›. Ale ty, mĹŻj synu, ty jsi Ĺ˝id a musĂĹˇ ÄŤekat na muĹľe, kterĂ˝ se vrĂˇtĂ, aby ohlĂˇsil krĂˇlovstvĂ boĹľĂ na zemi. PĹ™ijde jen k Ĺ˝idĹŻm, neboĹĄ je mesiĂˇĹˇem Ĺ˝idĹŻ.

NehleÄŹ proto k Ĺ�Ămu, neboĹĄ tamnĂ lidĂ© krĂˇÄŤejĂ po stezce lĹľi a zapomnÄ›nĂ.

Byla pĹŻlnoc, jedinĂ© svÄ›tlo zĂˇĹ™ilo na BenovÄ› psacĂm stole. Ben a Judy sedÄ›li tÄ›snÄ› vedle sebe. Ben pĹ™eklĂˇdal rukopis a Judy prĹŻbÄ›ĹľnÄ› sledovala napsanĂ˝ text, takĹľe proĹľĂvali udĂˇlosti Davidova Ĺľivota takĹ™ka najednou.

Dlouhou dobu nikdo z nich nepromluvil, oba neustĂˇle hledÄ›li na poslednĂ Ĺ™Ăˇdek, kterĂ˝ Ben napsal. PotĂˇceli se mezi ÄŤasem, zajati svÄ›tem mezi snem a skuteÄŤnostĂ; skoro se zdĂˇlo, Ĺľe se obĂˇvajĂ zahnat nĂˇladu, kterĂˇ je ovlĂˇdala.

Nakonec po nekoneÄŤnÄ› dlouhĂ©m mlÄŤenĂ pronesl Ben bezvĂ˝-raznÄ›: “To je fantastickĂ©.”

Mluvil monotĂłnnÄ›, aniĹľ by dal najevo sebemenĹˇĂ pocity. “Ten svitek je bomba, a jestli se to dostane na veĹ™ejnost…‘4 A dĂˇl zĂral pĹ™ed sebe. V jeho strnulĂ©m pohledu byla nekoneÄŤnĂˇ dĂˇlka, kterĂˇ Judy lekala. “Kde jsi teÄŹ, Bene?‘4

Pomalu, jako spĂˇÄŤ, kterĂ˝ byl vytrĹľen z tvrdĂ©ho spĂˇnku, se Ben pohnul a zaÄŤal projevovat znĂˇmky Ĺľivota. Narovnal se a se stĂ©nĂˇnĂm se protĂˇhl. Pak se podĂval na Judy a pousmĂˇl se. “Existuje spousta lidĂ, kterĂ˝m se tenhle svitek lĂbit nebude. Docela urÄŤitÄ› neobsahuj 2 nic, co by bylo milĂ© VatikĂˇnu… Pra-kĹ™esĹĄan, jeden z ranĂ˝ch pĹ™ĂznivcĹŻ JeĹľĂĹˇe, kterĂ˝ proklĂnĂˇ Ĺ™Ămskou cĂrkev.44

212

Pak se krĂˇtce suĹˇe zasmĂˇl a rysy jeho obliÄŤeje zpĹ™ĂsnÄ›ly. “Tenhle svitek budou chtĂt zniÄŤit, moĹľnĂˇ vĹˇechny. ZniÄŤit Davida…”

Judy se koneÄŤnÄ› pĹ™imÄ›la k tomu, aby vstala. Zjistila, Ĺľe sejĂ chvÄ›jĂ nohy. “Tak, Bene, pĹŻjdeme do obĂ˝vacĂho pokoje. PotĹ™ebuji kafe.”

Nezareagoval.

“Bene?”

SedÄ›l sklonÄ›n nad jednou z fotografiĂ a rozzlobenÄ› zĂral na smazanĂ© slovo. Judy postĹ™ehla, Ĺľe nemĂˇ brĂ˝le, za celĂ˝ veÄŤer si je nenasadil. A tak je vzala a podala mu je.

Odsunul jejĂ ruku a Ĺ™ekl: “NepotĹ™ebuji je.”

“DobĹ™e.” OdvrĂˇtila se a obracela tÄ›ĹľkĂ© brĂ˝le v dlanĂch.

“Kde teÄŹ jsi?”

Ben vzhlĂ©dl: “CoĹľe?”

“Kdo jsi? S kĂ˝m teÄŹ mluvĂm, s Benem, nebo s Davidem?” Na chvĂli se zatvĂˇĹ™il nechĂˇpavÄ› a pak si promnul ÄŤelo. “JĂˇ… NevĂm…” ProÄŤĂsl si prsty vlasy. “NevĂm. NedokĂˇĹľu ti odpovÄ›dÄ›t…”

“PojÄŹ, uvaĹ™Ăme si kĂˇvu.” Judy natĂˇhla ruku a on ji k jejĂmu pĹ™ekvapenĂ klidnÄ› uchopil. Ĺ el za nĂ do obĂ˝vacĂho pokoje a klesl na gauÄŤ. Judy rozsvĂtila nÄ›kolik svÄ›tel a odeĹˇla do kuchynÄ›.

Z kuchynÄ› se ozĂ˝val zvuk tekoucĂ vody a klapĂˇnĂ dveĹ™Ă skĹ™ĂnÄ›k, ale Ben se stĂˇle jeĹˇtÄ› zmatenÄ› rozhlĂĹľel kolem. PĹ™ipadal si zvlĂˇĹˇtnÄ› - tak podivnÄ›, jako jeĹˇtÄ› nikdy pĹ™edtĂm.

KdyĹľ se Judy vrĂˇtila s kĂˇvou a nÄ›kolika preclĂky, sedÄ›l Ben na gauÄŤi, tvĂˇĹ™ zaboĹ™enou v dlanĂch. Posadila se vedle nÄ›j, jemnÄ› mu poloĹľila ruku na zĂˇda a zaĹˇeptala: “Co se dÄ›je, Bene?”

VzhlĂ©dl a Judy Ĺˇokovalo, kolik strachu a dÄ›su uvidÄ›la v jeho oÄŤĂch. “Je to divnĂ©,” odpovÄ›dÄ›l jĂ stĂsnÄ›nĂ˝m hlasem. “Ten svitek… nÄ›co mi na nÄ›m…” Pak se obrĂˇtil smÄ›rem k pracovnÄ› a vypadalo to, jako by propaloval zeÄŹ oÄŤima, aby se mohl podĂvat na fotografie na psacĂm stole. “Poppea Sabina…” zamumlal, jako by se snaĹľil pochopit.

“Bene, nech to plavat. SnÄ›z si preclĂk a vypij troĹˇku kĂˇvy. MusĂĹˇ se sebrat, protoĹľe chci, abys mi nÄ›co vysvÄ›tlil.”

KrĂˇtkozrace na ni pohlĂ©dl: “Moje brĂ˝le…”

NejradÄ›ji by zaÄŤala jeÄŤet, ale donutila se klidnÄ› mu nalĂt ĹˇĂˇlek kĂˇvy. PosluĹˇnÄ› ji vypil.

213

“NÄ›ÄŤemu v tom svitku nerozumĂm,” Ĺ™ekla nahlas a pokouĹˇela se ho vylĂˇkat z rezervovanosti. “Kdy byl napsĂˇn?”

NeodpovÄ›dÄ›l, pil kĂˇvu a zĂral pĹ™ed sebe.

“Bene, kdy byl ten svitek napsĂˇn?” PoloĹľila mu ruku na rameno. “Ve kterĂ©m roce jel David do Ĺ�Ăma?”

KoneÄŤnÄ› se Benovy oÄŤi setkaly s jejĂmi a pomalu se zaÄŤal soustĹ™eÄŹovat. “CoĹľe?”

“Rok, ve kterĂ©m byl David v Ĺ�ĂmÄ›? KterĂ˝ rok to bylo? Mezi svitkem devÄ›t a tĂmto je ÄŤasovĂ˝ odstup, protoĹľe desĂˇtĂ˝ svitek schĂˇzĂ. ÄŚas mezitĂm pokroÄŤil. Davidovi bylo v poslednĂm svitku dvacet, a SaulĹŻv syn se prĂˇvÄ› narodil. TeÄŹ jsou vĹˇichni starĹˇĂ…”

“Ach, to mĂˇĹˇ na mysli,” odvÄ›til Ben vÄ›cnÄ›. “Na to se dĂˇ snadno pĹ™ijĂt. Jak starĂ˝ mÄ›l bĂ˝t podle Davida cĂsaĹ™?”

“Ĺ estadvacet.”

“A ve kterĂ©m roce se Nero narodil?”

“To nevĂm.”

Vstal, pĹ™eĹˇel do pracovny a o minutu pozdÄ›ji se vrĂˇtil s lexikonem. KdyĹľ si sedal na gauÄŤ, uĹľ v nÄ›m listoval. “Nero… Nero… Nero…” brumlal a pĹ™evracel strĂˇnky. “Tady to je.” Bodl prstem na pĹ™ĂsluĹˇnĂ© mĂsto. “Narozen v roce tĹ™icet sedm naĹˇeho letopoÄŤtu.”

Ben podal Judy knihu. NalistovanĂˇ kapitola se jmenovala “Lucius Domitius Ahenobarbus (Nero)”. V prvnĂm odstavci byly ĹľivotopisnĂ© Ăşdaje o cĂsaĹ™i: narozen v roce tĹ™icet sedm naĹˇeho letopoÄŤtu, zemĹ™el v roce ĹˇedesĂˇt osm naĹˇeho letopoÄŤtu.

“TakĹľe staÄŤĂ, kdyĹľ ke tĹ™iceti sedmi pĹ™iÄŤteĹˇ dvacet Ĺˇest, a dostaneĹˇ ĹˇedesĂˇt tĹ™i. David tedy navĹˇtĂvil Ĺ�Ăm v roce ĹˇedesĂˇt tĹ™i naĹˇeho letopoÄŤtu. To znamenĂˇ, Ĺľe desĂˇtĂ˝ svitek nejspĂĹˇ lĂÄŤil osm chybÄ›jĂcĂch let. V tĂ© dobÄ› se musela odehrĂˇt spousta vÄ›cĂ. SĂˇra se pĹ™idala k chudĂ˝m, David zĂskal dalĹˇĂ jmÄ›nĂ. NezdĂˇ se vĹˇak, Ĺľe by se k PĂˇnu nazarejcĹŻ pĹ™iklonil i Saul. Ĺ�ĂkĂˇm si, proÄŤ asi ne…”

Judy pohlĂ©dla pĂˇtravÄ› na Bena. ZdĂˇlo se, Ĺľe je opÄ›t sĂˇm sebou, jako by nÄ›kolik pĹ™edchozĂch minut vĹŻbec neexistovalo. Pozorovala jej, kdyĹľ si nalĂ©val druhĂ˝ ĹˇĂˇlek kĂˇvy a chystal se snĂst preclĂk.

“DesĂˇtĂ˝ svitek,” pokraÄŤoval s plnou pusou, “vyplĹ�oval tuto ÄŤasovou mezeru. MrzĂ mÄ›, Ĺľe ho nemĂˇme.”

214

“Ale stĂˇle jeĹˇtÄ› nĂˇm zbĂ˝vĂˇ sedm let.”

Ben pĹ™ikĂ˝vl. Vypadal klidnÄ›, uvolnÄ›nÄ› a nezatĂĹľenÄ›. To, co jej jeĹˇtÄ› pĹ™ed minutou skliÄŤovalo, bylo pryÄŤ, jako odvĂˇto vÄ›trem. “DalĹˇĂ dva svitky vyplnĂ onÄ›ch sedm let. A takĂ© odhalĂ ten hroznĂ˝ ÄŤin, kterĂ˝ David spĂˇchal. A dovĂme se, proÄŤ se chystĂˇ na smrt.‘4

Judy uvĂˇĹľlivÄ› pĹ™ikĂ˝vla a hledÄ›la do svĂ©ho ĹˇĂˇlku. Bylo pro ni tÄ›ĹľkĂ© vyrovnat se s Benovou rozvrĂˇcenou osobnostĂ. Nebylo snadnĂ© jej sledovat, vÄ›dÄ›t, kdy musĂ zareagovat nebo co ji ÄŤekĂˇ v pĹ™ĂĹˇtĂm okamĹľiku.

KdyĹľ koneÄŤnÄ› odloĹľil ĹˇĂˇlek s kĂˇvou a Ĺ™ekl: “Jsem na smrt unavenĂ˝,44 ulevilo se jĂ.

“PĹŻjdu do postele. ZĂtra je taky den, a ÄŤekĂˇ nĂˇs dalĹˇĂ svitek.44 Zvedl se z gauÄŤe a protĂˇhl se. Pak se na chvĂli zastavil a pohlĂ©dl na Judy. Znovu si vĹˇiml, jak je drobnĂˇ. “Hej,44 Ĺ™ekl jemnÄ›, “uĹľ je pozdÄ›. MusĂme se vyspat.44

Ale Judy zavrtÄ›la hlavou. NejhorĹˇĂ na nĂˇhlĂ˝ch BenovĂ˝ch zmÄ›nĂˇch nĂˇlady bylo, Ĺľe si je neuvÄ›domoval. ChtÄ›la se zeptat: “Co to s tebou pĹ™ed pĂˇr minutami bylo? ProÄŤ chvĂlemi ztrĂˇcĂĹˇ kontakt se skuteÄŤnostĂ?44 Ale neudÄ›lala to. VÄ›dÄ›la, co by jĂ Ĺ™ekl a jak by reagoval. Na to, jak zvlĂˇĹˇtnÄ› se choval, kdyĹľ pĹ™eÄŤetl svitek, si nevzpomĂnĂˇ. A nemÄ›lo by smysl mu to vysvÄ›tlovat.

“JeĹˇtÄ› chvĂli zĹŻstanu vzhĹŻru,44 odvÄ›tila odmĂtavÄ›.

Ben se sklonil a poloĹľil jĂ ruku na rameno. “VĂĹˇ,44 Ĺ™ekl ztlumenĂ˝m hlasem, “jeĹˇtÄ› jsem ti nepodÄ›koval za to, Ĺľe ses ke mnÄ› nastÄ›hovala. DĂky tvĂ© pĹ™Ătomnosti je hned vĹˇechno lehÄŤĂ.44

Judy na nÄ›j nepohlĂ©dla, nepohnula se. Letmo ji pohladil po vlasech, a zase ruku odtĂˇhl. SlyĹˇela, jak odchĂˇzĂ z obĂ˝vacĂho pokoje a zavĂrĂˇ za sebou dveĹ™e do loĹľnice.

ZĹŻstala jeĹˇtÄ› nÄ›jakou dobu sedÄ›t, pak vstala a pĹ™eĹˇla k oknu. Rolety byly vytaĹľeny, venku byla studenĂˇ pĹŻlnoÄŤnĂ tma. SvÄ›tla bytu se odrĂˇĹľela v okennĂm skle. VidÄ›la v nÄ›m i svĹŻj obraz, smutnou kopii svĂ©ho bĂ˝valĂ©ho jĂˇ - pĹ™ĂliĹˇ bledou tvĂˇĹ™, pohublou starostmi. ZtracenÄ› pohlĂĹľela nevidoucĂma oÄŤima na spĂcĂ mÄ›sto. Nic necĂtila, nemÄ›la o nic zĂˇjem. UdĂˇlosti minulĂ©ho tĂ˝dne ji pĹ™ipravily o veĹˇkerou jistotu a pevnĂ˝ charakter, zbavily ji vlastnĂ vĹŻle. StejnÄ› jako Ben se cĂtila bĂ˝t pouhou loutkou, kterou mohly libovolnÄ› manipulovat sĂly, pĹŻsobĂcĂ zvnÄ›jĹˇku. Ale co to bylo za sĂly, kterĂ© si tak oĹˇklivÄ›

215

zahrĂˇvaly s obyvateli tohoto klidnĂ©ho bytu v zĂˇpadnĂm Los Angeles? Byly to nadpĹ™irozenĂ© mocnosti, nebo pouhĂˇ energie, kterĂˇ byla v nich?

OpĹ™ela si ÄŤelo o studenĂ© sklo. ProÄŤ jsem tady? ptala se ponoĹ™ena v myĹˇlenkĂˇch. Jak to, Ĺľe jsem se zapletla do soukromĂ© bouĹ™e Bena Messera? Byl to osud?

VypadĂˇ to skoro, jakoby nĂˇs nÄ›co svedlo ĂşmyslnÄ› dohromady. Ale proÄŤ? Z jakĂ©ho dĹŻvodu?

AniĹľ by o tom uvaĹľovala, Judy se obrĂˇtila, proĹˇla mĂstnostĂ a pozhasĂnala vĹˇechna svÄ›tla. SvÄ›tlo ji ruĹˇilo; chtÄ›la tmu. Bylo snazĹˇĂ bloudit tmou, snazĹˇĂ, neĹľ najĂt ve tmÄ› zapomnÄ›nĂ.

KdyĹľ pĹ™istoupila znovu k oknu, zmizely odrazy ve skle a jedinĂ©, co vidÄ›la, byly stromy podobnĂ© kostrĂˇm, kterĂ© vroubily ulice a zmĂtaly se ve vÄ›tru. Vypadalo to, Ĺľe je venku dĹŻkladnĂˇ zima. Zima a nebezpeÄŤno.

Jak mĹŻĹľe vĂtr vypadat tak studenÄ›? pomyslela si mimodÄ›k, ÄŤelo zase pĹ™itisknutĂ© ke sklu. Jak je moĹľnĂ© posuzovat nÄ›co, co je neviditelnĂ©? Jak posuzovat vĂtr?

Je to stejnĂ© jako s Davidem ben Jonou. NevidĂm ho, a pĹ™ece…

Judy se pomalu odvrĂˇtila od okna a holĂ˝ch stromĹŻ na ulici a hledÄ›la do temnĂ˝ch koutĹŻ bytu. Davida nevidÄ›la, ale pĹ™esto vÄ›dÄ›la, Ĺľe tam je.

Pak zabloudila oÄŤima k loĹľnici a uvaĹľovala o zvlĂˇĹˇtnĂm muĹľi, kterĂ˝ spĂ za dveĹ™mi.

Jak neuvÄ›Ĺ™itelnou zmÄ›nu Benjamin Messer prodÄ›lal bÄ›hem poslednĂch tĹ™Ă tĂ˝dnĹŻ! Jakou krizi musel pĹ™eÄŤkat! A proÄŤ? MoĹľnĂˇ je to vina ĹľidovstvĂ, pĹ™emĂ˝Ĺˇlela Judy. Nebo je to prostÄ› otĂˇzka identity? Nebo snad identita a ĹľidovstvĂ splĂ˝vajĂ? ÄŚlovÄ›k je prostÄ› Ĺ˝idem. CĂtĂ katolĂci totĂ©Ĺľ? Nebo je na ĹľidovstvĂ nÄ›co, co se liĹˇĂ od jinĂ˝ch zkuĹˇenostĂ - kdyĹľ uvĂˇĹľĂme, Ĺľe ĹľidovstvĂ a identita jsou vzĂˇjemnÄ› tak nerozluÄŤnÄ› spjaty?

PrĂˇzdnĂ˝m pohledem zĂrala pĹ™ed sebe a nedbala na obrazy proslunÄ›nĂ˝ch ulic a pĹ™eplnÄ›nĂ˝ch trĹľiĹˇĹĄ, kterĂ© se jĂ v duchu objevovaly. Benjamin Messer nebyl urÄŤitÄ› jedinĂ˝m dĹŻleĹľitĂ˝m faktorem v tĂ©to hĹ™e, aÄŤkoli byl moĹľnĂˇ hlavnĂ osobou. KromÄ› nÄ›j tu byl David ben Jona, odevzdanÄ› trpĂcĂ Rosa MesserovĂˇ, jejĂ manĹľel, kterĂ˝ zemĹ™el jako rabĂn muÄŤednickou smrtĂ. A takĂ© Judy sama.

216

JejĂ myĹˇlenky se teÄŹ soustĹ™edily na sebe sama.

ZdÄ›sila se toho, co uvidÄ›la ve svĂ©m podvÄ›domĂ. CĂtila, jak ji pĹ™emĂˇhĂˇ silnĂ˝ pocit prĂˇzdnoty, jako by stĂˇla na pokraji obrovskĂ©ho neprozkoumanĂ©ho krĂˇteru. NepochopitelnĂˇ osamÄ›lost. LedovĂˇ pustina, kterĂˇ ji tak vydÄ›sila, Ĺľe mĂˇlem zoufale vykĹ™ikla. V nejhlubĹˇĂm mĂstÄ› jejĂ duĹˇe zel obrovskĂ˝ ÄŤernĂ˝ krĂˇter naplnÄ›nĂ˝ chladem a rozpĂnal se aĹľ za hranice pĹ™edstavivosti. V tĂ©to straĹˇlivĂ© nicotÄ› bylo vĹˇechno mrtvĂ©, neboĹĄ tam Ĺľivot existovat nemohl.

TemnĂ˝ byt, ÄŤernĂˇ noc venku a hrĹŻzu vzbuzujĂcĂ prĂˇzdnota v JudyinÄ› duĹˇi mÄ›ly jedno spoleÄŤnĂ©: tmou nepronikala ani jiskĹ™iÄŤka svÄ›tla.

PĹ™ed jejĂm vnitĹ™nĂm zrakem se objevovaly stĂˇle novĂ© obrazy. Pinie, kterĂ© se vypĂnaly proti zĂˇĹ™ivÄ› modrĂ© obloze. VĹŻnÄ› kozlĂku, kterĂˇ naplĹ�ovala vzduch. Ĺ˝havĂ© slunce, kterĂ© praĹľilo na praĹˇnĂ© ulice.

OdvrĂˇtila se od nich. UkĂˇzala kouzlu antickĂ©ho JeruzalĂ©ma zĂˇda. Bylo by krĂˇsnĂ© se tam utĂ©ci, tĹ™eba jen na moment se tomu poddat a hledat ĂştoÄŤiĹˇtÄ› v minulosti, aby nemusela hledÄ›t do oÄŤĂ souÄŤasnosti. Tak, jak to udÄ›lal Ben…

Judy se znovu ohlĂ©dla k loĹľnici a uvÄ›domila si, Ĺľe Ben spĂ neobvykle klidnÄ›.

PĹ™estala zkoumat svĂ© vlastnĂ nitro a prchavÄ› nahlĂĹľet do minulosti, pĹ™eĹˇla tmavou mĂstnostĂ a otevĹ™ela dveĹ™e loĹľnice.

Ben leĹľel zcela obleÄŤen na posteli, hluboce a pokojnÄ› spal. KdyĹľ Judy opatrnÄ› pĹ™istoupila blĂĹľe, uvidÄ›la v jeho tvĂˇĹ™i vĂ˝raz, kterĂ˝ ji pĹ™ekvapil. Skoro neznatelnÄ› se usmĂval a vypadalo to, Ĺľe je zcela klidnĂ˝.

Judy si ho znepokojenÄ› prohlĂĹľela. S vĂ˝jimkou noci, kdy mu dala prĂˇĹˇek na spanĂ, se Benovi nikdy nepodaĹ™ilo tak pokojnÄ› spĂˇt. TakĂ© ho nikdy nevidÄ›la tak uvolnÄ›nĂ©ho. KdyĹľ na nÄ›j teÄŹ hledÄ›la, rozpoznala ve vĂ˝razu jeho tvĂˇĹ™e novĂ˝ rys.

Byly to pĹ™Ăznaky kapitulace, naprostĂ©ho odevzdĂˇnĂ se.

Prudce zvedla hlavu a rozhlĂ©dla se po mĂstnosti. NÄ›co nebylo v poĹ™Ăˇdku. TiĹˇe odeĹˇla z loĹľnice, zavĹ™ela dveĹ™e a vrĂˇtila se ke svĂ©mu mĂstu u okna. Sklo pĹ™ĂjemnÄ› chladilo jejĂ rozpĂˇlenou tvĂˇĹ™.

VlastnÄ› by mÄ›la bĂ˝t rĂˇda, Ĺľe Ben tak dobĹ™e spĂ. A pĹ™esto tomu tak nebylo. VĂ˝raz v jeho obliÄŤeji nedĂˇval tuĹˇit nic dobrĂ©ho.

217

DĂvala se, jak se na obloze stahujĂ ÄŤernĂˇ mraÄŤna, a uvaĹľovala: ProÄŤ to dÄ›lĂˇĹˇ? ProÄŤ jsi sem pĹ™iĹˇel? A co jsi vlastnÄ› zaÄŤ, Davide ben Jono, pĹ™Ătel, nebo nepĹ™Ătel? StojĂĹˇ po jeho boku a stĹ™eĹľĂĹˇ ho, abys ho chrĂˇnil, nebo jen ÄŤekĂˇĹˇ na okamĹľik slabosti…?

“Ach, BoĹľe!‘4 vyjekla a pĹ™itiskla si ruce k ĂşstĹŻm. “Co se to se mnou dÄ›je?”

PĹ™echĂˇzela pokojem sem a tam, snaĹľila se uklidnit.

“Co hledĂˇm? Copak taky ztrĂˇcĂm rozum?” ptala se sama sebe.

ZatĂmco zĂrala pĹ™ed sebe, vynoĹ™ovaly se jĂ stĂˇle novĂ© obrazy. TemnĂ˝ byt zalila jasnĂˇ zĂˇĹ™e a ona hledÄ›la na zelenĂ˝ svah, posetĂ˝ bĂlĂ˝mi liliemi a ÄŤervenĂ˝mi anemonkami. VidÄ›la fĂkov-nĂky a olivovnĂky a chlapce, kterĂ˝ pĂˇsl stĂˇdo koz.

“Ach, BoĹľe, chci ti pomoct, Bene,”, zaĹˇeptala sĂpavÄ›. “Chci ti pomoct, protoĹľe tÄ› miluju, ale nevĂm, jak. NevĂm, jak mĂˇm proti tomu bojovat. MusĂm na nÄ›co pĹ™ijĂt! Jak jen bojovat s duchem?”

CĂtila vĹŻni olivovĂ©ho oleje, kterĂ˝ hoĹ™el v lampÄ›, a trpkou chuĹĄ sĂ˝ra na jazyku. “Je to silnÄ›jĹˇĂ neĹľ jĂˇ, Bene. Ty jsi to uĹľ vzdal, a jĂˇ teÄŹ takĂ© prohrĂˇvĂˇm…”

Slzy se jĂ Ĺ™inuly po tvĂˇĹ™Ăch. ChvÄ›la se po celĂ©m tÄ›le. VelkĂˇ prĂˇzdnota stoupala z jejĂho nitra, aby spolykala teplo a Ĺľivot antickĂ© minulosti.

DunÄ›nĂ hromu pĹ™edstavy zahnalo. Byla zase v temnĂ©m bytÄ›. Venku se spustil dĂ©ĹˇĹĄ.

Judy se obrĂˇtila a pohlĂ©dla z okna. Znovu zadunÄ›l hrom. Blesk. V jeho zĂˇblesku spatĹ™ila kopuli ChrĂˇmu a silnĂ© zdi Antoniovy pevnosti.

“Kde to prĹˇĂ?” zamumlala. “Tady nebo… nebo tam?”

ÄŚas plynul a Judy stĂˇla jako zkamenÄ›lĂˇ u okna. Topila se v moĹ™i otĂˇzek, na kterĂ© neznala odpovÄ›ÄŹ. VnĂmala prĂˇzdnotu, kterĂˇ urÄŤovala jejĂ Ĺľivot. UvaĹľovala o tom, co ji pĹ™imÄ›lo k tomu, aby v tuhle nemoĹľnou hodinu najednou zvaĹľovala celĂ© svĂ© bytĂ.

Jak to, Ĺľe nĂˇhle vidĂ vÄ›ci, kterĂ© si dĹ™Ăve ani nepĹ™edstavovala? Je to pĹ™edzvÄ›stĂ toho, Ĺľe i ji porazĂ moc, kterou vlĂˇdne duch Davida ben Jony? KrĂˇtce pĹ™ed rozednÄ›nĂm se vytrhla ze svĂ˝ch myĹˇlenek. BÄ›hem tĂ© klidnĂ© hodiny pĹ™ed vĂ˝chodem slunce, venku lehce mĹľilo a ona cĂtila, Ĺľe se zvolna blĂĹľĂ odpo-218

vÄ›dĂm, ji nĂˇhle nÄ›co vytrhlo ze zamyĹˇlenĂ. NeslyĹˇela ani hlĂˇsek, ĹľĂˇdnĂ˝ Ĺˇramot, nic. Jen se zdĂˇlo, jako by se tma kolem nĂ zaÄŤala pohybovat. Vzduch byl jinĂ˝, cĂtila, Ĺľe se nÄ›co dÄ›je. TuĹˇila nÄ›co zlĂ©ho.

DveĹ™e do loĹľnice byly dokoĹ™Ăˇn a v nich bez hnutĂ, beze slova, stĂˇl Ben.

Judy zamrazilo, roztĹ™Ăˇsla se.

OÄŤi mÄ›l Ĺˇiroce rozevĹ™enĂ©, Ăşsta pootevĹ™enĂˇ. PĹ™epadl ji strach.

NÄ›co se stalo.

“Bene…” zaĹˇeptala.

UdÄ›lal pĂˇr krokĹŻ k nĂ a pak se sklonil a rozsvĂtil.

V tĂ© chvĂli pochopila Judy pĹ™ĂÄŤinu svĂ©ho strachu.

A kdyĹľ se podĂvala do jeho oÄŤĂ, vykĹ™ikla.

KĹ™iÄŤela velmi dlouho.

219

Kapitola ĹˇestnĂˇct

Ta promÄ›na bila do oÄŤĂ. Benovy oÄŤi uĹľ nebyly svÄ›tle modrĂ©, ale tmavÄ› hnÄ›dĂ©.

StĂˇl pĹ™ed nĂ a pohlĂĹľel na ni s takĹ™ka soucitnĂ˝m ĂşsmÄ›vem na rtech. “Judith…,” Ĺ™ekl jĂ neodolatelnÄ› mÄ›kkĂ˝m hlasem.

KdyĹľ se pĹ™iblĂĹľil jeĹˇtÄ› o krok, ustoupila.

“ProÄŤ se mÄ› bojĂĹˇ, Judith?”

“JĂˇ…” Zoufale hledala odpovÄ›ÄŹ. Ĺ˝ĂˇdnĂˇ vĹˇak neexistovala. DokĂˇzala jen zniÄŤenÄ› zavrtÄ›t hlavou, skoro slyĹˇela, jak jĂ buĹˇĂ srdce. Po dlouhĂ©m kĹ™iku skoro sĂpala.

“Jak se mÄ› mĹŻĹľeĹˇ jeĹˇtÄ› bĂˇt?” zeptal se jemnÄ›. “Judith…” Ben k nĂ natĂˇhl obÄ› ruce a Judy znovu polekanÄ› ucouvla. “Copak nevĂĹˇ, kdo jsem?”

“Kdo… jsi?”

“Jsem David,” prohlĂˇsil s pĹ™esvÄ›dÄŤivĂ˝m ĂşsmÄ›vem.

“Ne!” vykĹ™ikla Judy a prudce zavrtÄ›la hlavou. “Tohle neĹ™Ăkej!”

“Ale je to pravda.”

“A kde je Ben?”

“Ben? Ach tak, ten nikdy neexistoval. Ĺ˝ĂˇdnĂ˝ Benjamin Messer nikdy nebyl…”

“Ach, BoĹľe,” zastĂ©nala Judy. Pro slzy jej ani nevidÄ›la. “Chci, aby se Ben vrĂˇtil. Ach, BoĹľe, co se to stalo?”

VĂ˝raz v BenovÄ› tvĂˇĹ™i se zmÄ›nil, teÄŹ byl ustaranĂ˝.

“ProsĂm, tohle jsem nechtÄ›l, nechtÄ›l jsem tÄ› polekat. Neod-vracej se ode mÄ›, Judith. PotĹ™ebuji tÄ›.”

“Ach, Bene,” zavzlykala. Slzy jĂ kanuly po tvĂˇĹ™Ăch. “Co… co to mĂˇĹˇ s oÄŤima?”

Na okamĹľik zavĂˇhal a pĹ™emĂ˝Ĺˇlel. Pak se smĂchem pronesl:

220

“Je to zajĂmavĂ©, Ĺľe? MajĂ jinou barvu. NeumĂm ti to vysvÄ›tlit, pĹ™estoĹľe si myslĂm, Ĺľe ta zmÄ›na mĂˇ velkĂ˝ vĂ˝znam.”

Judy hledÄ›la rozÄŤilenÄ› na muĹľe pĹ™ed sebou a ÄŤekala, Ĺľe se musĂ kaĹľdou vteĹ™inou probudit z toho hroznĂ©ho snu.

PokraÄŤoval: “Ĺ˝ĂˇdnĂ˝ Benjamin Messer nikdy neexistoval, vĹľdycky jsem byl Davidem ben Jonou. Tolik let jsem jen spal. Teprve svitky ve mnÄ› probudily mĂ© vlastnĂ jĂˇ a jĂˇ si vzpomnÄ›l, kdo ve skuteÄŤnosti jsem. A teÄŹ jsem se znovu vrĂˇtil do Ĺľivota. RozumĂĹˇ mi?”

Ne, nezmÄ›nily se jen jeho oÄŤi; postupnÄ› dochĂˇzelo Judy. Byla to sice jedinĂˇ tÄ›lesnĂˇ zmÄ›na, ale Ben se zmÄ›nil i jinak.

Byl klidnĂ˝ a sebejistĂ˝, uĹľ ne ten nervĂłznĂ, obavami zmĂtanĂ˝ ÄŤlovÄ›k, kterĂ˝ jĂ pĹ™ed nÄ›kolika hodinami popĹ™Ăˇl dobrou noc. Tenhle cizinec se svÄ›tlĂ˝mi vlasy a tmavÄ› hnÄ›dĂ˝ma oÄŤima byl naprosto uvolnÄ›nĂ˝ a nenucenĂ˝. StĂˇl nedbale pĹ™ed nĂ a mluvil tĂłnem sebejistĂ©ho muĹľe.

“VĂm, Ĺľe to pro tebe musĂ bĂ˝t tÄ›ĹľkĂ©,” Ĺ™ekl, “a Ĺľe budeĹˇ potĹ™ebovat ÄŤas, aby sis na mÄ› zvykla. ZatĂm jsi mÄ› povaĹľovala za ducha.”

Vyslovoval ta slova s nepatrnĂ˝m, sotva postiĹľitelnĂ˝m pĹ™Ă-zvukem. NÄ›meckĂ˝m? HebrejskĂ˝m?

“VrĂˇtĂ se Ben?” zeptala se ho Ĺˇeptem.

“NemĹŻĹľe se vrĂˇtit, protoĹľe nikdy neexistoval. VĂĹˇ pĹ™ece, Ĺľe kdyĹľ jsem byl Benjaminem Messerem, myslel jsem si, Ĺľe mÄ› David pronĂˇsleduje. Pak jsem se domnĂval, Ĺľe se mÄ› chce zmocnit. Ale byl to nesmysl. Celou tu dobu jsem vlastnÄ› byl Davidem. To Benjamin nikdy neexistoval.”

Judy se nĂˇhle udÄ›lalo nevolno, prudce se od nÄ›j odvrĂˇtila a pĹ™itiskla si ruku na Ĺľaludek.

“ProÄŤ mÄ› odmĂtĂˇĹˇ?” zeptal se ĂşpÄ›nlivÄ›.

“JĂˇ… jĂˇ neodmĂtĂˇm tebe,” slyĹˇela, jak mu odpovĂdĂˇ. “JĂˇ tomu jen nemohu uvÄ›Ĺ™it.”

“UvÄ›Ĺ™ĂĹˇ. VidĂĹˇ pĹ™ece, Ĺľe to vysvÄ›tluje vĹˇechno. V noci, kdyĹľ jsme ÄŤetli svitek…” Nedbale pĹ™eĹˇel kolem nĂ a posadil se na gauÄŤ. “KdyĹľ jsme vÄŤera v noci proÄŤĂtali rukopis, napadlo mÄ›, Ĺľe je v tĂ© ÄŤĂˇsti o Poppee SabinÄ› nÄ›co zvlĂˇĹˇtnĂho. VzpomĂnĂˇĹˇ si?”

Judy nedokĂˇzala promluvit nahlas, a tak jen zaĹˇeptala: “Ano, vzpomĂnĂˇm.”

221

“NedokĂˇzal jsem to definovat. Ale teÄŹ uĹľ vĂm, co to bylo. Poppea Sabina se pĹ™ece jmenuje moje koÄŤka, a pojmenoval jsem ji tak dĂky tomuto zĂˇĹľitku. KdyĹľ jsem si ji pĹ™ed dvÄ›ma roky kupoval, vzpomnÄ›l jsem si na Neronovu manĹľelku, jak jsem ji vidÄ›l projĂĹľdÄ›t na bojovĂ©m voze kolem sebe.”

Judy pevnÄ› pĹ™ivĹ™ela oÄŤi. “Ne,” zamumlala sotva slyĹˇitelnÄ›.

“A kdyĹľ jsi mi podĂˇvala brĂ˝le, uĹľ jsem je nepotĹ™eboval, protoĹľe jsem uĹľ vÄŤera v noci nebyl Ben. VidÄ›l jsem, do jakĂ© mĂry tÄ› mĹŻj stav zneklidĹ�uje, ale nenĂ dĹŻvod k obavĂˇm, milĂˇ Judith, bylo to jen poslednĂ stadium mĂ©ho procitnutĂ.”

OtevĹ™ela oÄŤi a zĂrala na nÄ›j, jako by byl zrĹŻda.

“ProsĂm tÄ›, pojÄŹ sem a sedni si ke mnÄ›.”

“Ne.”

“ProsĂm, nevzdaluj se mi tak. NechtÄ›l jsem tÄ› zranit. Myslel jsem, Ĺľe budeĹˇ mĂt radost.”

KdyĹľ smutnÄ› zavrtÄ›l hlavou, objevila se ve vchodu do kuchynÄ› malĂˇ ÄŤernĂˇ postaviÄŤka, kterĂˇ pokukovala na muĹľe na gauÄŤi nedĹŻvÄ›Ĺ™ivĂ˝m pohledem a se silnÄ› rozĹˇĂĹ™enĂ˝mi zorniÄŤkami. Poppea opatrnÄ› popoĹˇla pĂˇr krokĹŻ jeho smÄ›rem, ale kdyĹľ se sklonil, aby ji pĹ™ivĂˇbil k sobÄ›, nahrbila se a zaprskala.

Ben se tiĹˇe usmĂˇl. “PovaĹľuje mÄ› za cizince. Ale aĹľ mÄ› poznĂˇ, budeme pĹ™ĂˇtelĂ©.”

Judy pohlĂ©dla na koÄŤku. Poppeina srst byla zjeĹľenĂˇ, uĹˇi mÄ›la naplocho sloĹľenĂ© na hlavÄ›. V pĹ™ĂĹˇtĂ chvĂli zdÄ›ĹˇenÄ› couvla do kuchynÄ› a bylo slyĹˇet, jak zalezla do koutku.

“VĹˇak ona si zvykne,” pronesl Ben jemnĂ˝m hlasem. “I ty si zvykneĹˇ, milĂˇÄŤku.”

Judy vzhlĂ©dla a uvidÄ›la na jeho tvĂˇĹ™i posmutnÄ›le sladkĂ˝ ĂşsmÄ›v. PĹ™ipadalo jĂ, Ĺľe prosĂ celĂ˝m svĂ˝m chovĂˇnĂm, veĹˇkerou svou bytostĂ o odpuĹˇtÄ›nĂ a o pĹ™ijetĂ. A kdyĹľ to spatĹ™ila, cĂtila Judy, jak mu jejĂ srdce letĂ vstĹ™Ăc.

“BojĂm se tÄ›,” pĹ™iznala koneÄŤnÄ›.

“Ale to nemusĂĹˇ. Nikdy bych ti neublĂĹľil.”

“NevĂm, co jsi zaÄŤ. NetuĹˇĂm, kĂ˝m budeĹˇ zĂtra nebo tĹ™eba uĹľ za hodinu. NahĂˇnĂ mi to strach.”

“VĹˇechno uĹľ skonÄŤilo, Judith, copak to nevidĂĹˇ? UĹľ ĹľĂˇdnĂ˝ boj o vlastnĂ identitu, ĹľĂˇdnĂ© snahy o nalezenĂ sebe sama. ÄŽĂˇbelskĂ© trĂˇpenĂ, kterĂ© musel Benjamin Messer pĹ™etrpÄ›t, noÄŤnĂ mĹŻry, slzy a muÄŤivĂ© myĹˇlenky nebyly nic jinĂ©ho neĹľ mĂ© po—

222

rodnĂ bolesti. Bylo nutnĂ©, aby to vĹˇechno vydrĹľel, abych jĂˇ to vydrĹľel, abych mohl bĂ˝t znovu vzkĹ™ĂĹˇen. Ale to je minulost, mĂˇ milĂˇ Judith, protoĹľe jsem se uĹľ sĂˇm se sebou i se svou vlastnĂ osobnostĂ vypoĹ™Ăˇdal. DoufĂˇm, Ĺľe to pochopĂĹˇ.”

ZmÄ›Ĺ™ila si jej dlouhĂ˝m pohledem a pak si opatrnÄ› sedla na gauÄŤ co moĹľnĂˇ nejdĂˇl od nÄ›j. NeustĂˇle jej pĹ™i tom bedlivÄ› sledovala. JejĂ nevolnost koneÄŤnÄ› odeznÄ›la a neklid opadĂˇval. PrvnĂ otĹ™es byl pryÄŤ a takĂ© zdÄ›ĹˇenĂ pĹ™echĂˇzelo. DĂˇl si ale pĹ™ipadala nejistĂˇ, protoĹľe nevÄ›dÄ›la, co mĂˇ dÄ›lat.

Ben natĂˇhl ruku, jakoby jĂ chtÄ›l podat dĂˇrek. Judy ji uchopila a cĂtila, jak se uklidĹ�uje.

KonejĹˇivÄ› se na ni usmĂˇl. ZdĂˇlo se, Ĺľe se dokonale ovlĂˇdĂˇ a dĹŻvÄ›Ĺ™uje si. MÄ›l teplou a nÄ›Ĺľnou ruku a povzbudivĂ˝ hlas. “Co se zmÄ›nilo, to se zmÄ›nilo, nenĂ nĂˇvratu. Co bylo vÄŤera, to se nikdy nevrĂˇtĂ. Benjamin Messer jiĹľ neĹľije. V tehdejĹˇĂm ĹľivotÄ› jsem nebyl ĹˇĹĄastnĂ˝. Ale v tomto jsem.”

Judy cĂtila, jak jĂ stiskl ruku a trochu ji odtĂˇhla. Nejprve se brĂˇnila, ale pak to vzdala a dovolila, aby si ji k sobÄ› pĹ™itĂˇhl. Objal ji obÄ›ma rukama, ale tak lehce, jako by se bĂˇl, Ĺľe se rozbije, a promlouval k nĂ vroucĂm hlasem: “Jako Bena jsi mÄ› pĹ™ece nemohla milovat, Ben byl uboĹľĂˇk. Byl to ÄŤlovÄ›k, kterĂ˝ popĂral svou minulost a svĂ© dÄ›dictvĂ, vĹľdycky chtÄ›l bĂ˝t nÄ›kĂ˝m jinĂ˝m. Benjamin Messer byl jen jednou ÄŤĂˇstĂ mĂ© osobnosti a mÄ› mrzĂ, Ĺľes musela poznat prĂˇvÄ› tu. Ted, kdyĹľ jsem Davidem ben Jonou…” PĹ™itĂˇhl ji k sobÄ› a pĹ™itiskl tvĂˇĹ™ k jejĂmu krku. “TeÄŹ, kdyĹľ jsem koneÄŤnÄ› Davidem ben Jonou, drahĂˇ Judith, najdeĹˇ snad ve svĂ©m srdci troĹˇku lĂˇsky ke mnÄ›.”

KdyĹľ Judy procitla, leĹľela v posteli. AÄŤkoli byla ĂşplnÄ› obleÄŤenĂˇ, byla pĹ™ikrytĂˇ a jejĂ boty stĂˇly peÄŤlivÄ› srovnanĂ© vedle postele. Okno zaplavoval povzbudivĂ˝ jas novĂ©ho dne a deĹˇĹĄovĂ© kapky na okennĂch tabulĂch se tĹ™pytily. VÄ›tvovĂm stromĹŻ prosvĂtala bĂlĂˇ mraÄŤna na modrĂ© obloze. A otevĹ™enĂ˝mi dveĹ™mi Judy slyĹˇela, jak nÄ›kdo ĹˇramotĂ v sousednĂm pokoji.

MyĹˇlenky se jĂ pletly. I kdyĹľ si okamĹľitÄ› vzpomnÄ›la na podivnĂ© udĂˇlosti poslednĂ noci, neuvÄ›domovala si, Ĺľe by si Ĺˇla lehnout. PoslednĂ, na co si vzpomĂnala, bylo, jak sedÄ›la s Be-nem v tÄ›snĂ©m objetĂ na gauÄŤi a naslouchala jeho hlasu, mluvĂcĂmu o lĂˇsce.

223

Nebyla si jistĂˇ, jestli mĂˇ vstĂˇt. BĂˇla se toho, co mĹŻĹľe najĂt ve vedlejĹˇĂ mĂstnosti. Benovo ĹˇĂlenstvĂ mohlo pokraÄŤovat netuĹˇenĂ˝m zpĹŻsobem; jeho pĹ™echodnĂ˝ klid mohl zvrĂˇtit i ten nejnepatrnÄ›jĹˇĂ dĹŻvod. I kdyĹľ se lekala pĹ™edstavy, Ĺľe by se mu mÄ›la postavit tvĂˇĹ™Ă v tvĂˇĹ™, touĹľila bĂ˝t po jeho boku a stĹ™eĹľit jej. Na jednĂ© stranÄ› chtÄ›la utĂ©ci, na druhĂ© stranÄ› si pĹ™Ăˇla pomoci Be-novi pĹ™eÄŤkat tuto krizi.

TiĹˇe vstala a pĹ™eĹˇla do koupelny, aby ji nezahlĂ©dl. SnaĹľila se rozhodnout, co mĂˇ dÄ›lat.

Pod studenou sprchou rozebĂrala vzpomĂnky na vÄŤerejĹˇĂ noc. KdyĹľ smyla ospalost, pĹ™ipadalo jĂ, Ĺľe dokĂˇĹľe situaci zvlĂˇdnout.

Ben - ve svĂ© novĂ© podobÄ› jako David - nemÄ›l ĹľĂˇdnĂ© sklony k nĂˇsilnostem. A jestli si uchovĂˇ souÄŤasnĂ˝ klid a uvolnÄ›nost - alespoĹ� neĹľ doÄŤte poslednĂ svitek -, nic jĂ nehrozĂ.

Co se stane pak, to si nedokĂˇzala pĹ™edstavit. A v tĂ©hle chvĂli jĂ to takĂ© bylo lhostejnĂ©. MomentĂˇlnÄ› se jĂ i Benovi jednalo vĂ˝hradnÄ› o to, jak pĹ™eÄŤkat dalĹˇĂ den.

VzhlĂ©dl, kdyĹľ vstoupila do mĂstnosti, a Ĺˇiroce se usmĂˇl. “DobrĂ© rĂˇno, Judith. Je ti uĹľ lĂ©pe?”

“Ano, dÄ›kuji.” OpatrnÄ› si ho prohlĂĹľela.

“Usnula jsi mi v nĂˇruÄŤĂ, tak jsem tÄ› odnesl do postele. Jsi tak lehouÄŤkĂˇ; pĹ™ipadalo mi, Ĺľe nesu dÄ›cko.”

KdyĹľ mluvil, Judy se na nÄ›j fascinovanÄ› dĂvala. MuĹľ, kterĂ˝ stĂˇl pĹ™ed nĂ, byl s vĂ˝jimkou hnÄ›dĂ˝ch oÄŤĂ kaĹľdĂ˝m coulem Benjamin Messer. A pĹ™ece nebyl…

PĹ™istoupil k nĂ, vzal ji za ruku a odvedl ke stolu.

Ano, tenhle muĹľ se bezpochyby zmÄ›nil. AÄŤkoli vypadal stejnÄ› jako Ben Messer, drĹľenĂ jeho tÄ›la bylo ĂşplnÄ› odliĹˇnĂ©. Gestikulace a obÄŤas trochu strojenĂ© chovĂˇnĂ patĹ™ilo nÄ›komu jinĂ©mu. I zpĹŻsob, jakĂ˝m k nĂ pĹ™istupoval, byl zcela novĂ˝. Tento muĹľ vypadal starĹˇĂ, zralejĹˇĂ a nĂˇpadnÄ› sebejistĂ˝. Byl to ÄŤlovÄ›k, kterĂ˝ se dokonale ovlĂˇdĂˇ a je zvyklĂ˝ udĂˇvat tĂłn.

Posadil ji ke stolu, kde uĹľ stĂˇl ĹˇĂˇlek horkĂ© kĂˇvy, talĂĹ™ s chlebem, mĂˇslem a vejci. A zatĂmco si sedal naproti nĂ, prohlĂˇsil: “JĂˇ jsem uĹľ jedl. Nech si chutnat, urÄŤitÄ› se pak budeĹˇ cĂtit lĂ©pe.”

Judy si aĹľ pĹ™i jĂdle uvÄ›domila, jakĂ˝ vlastnÄ› mÄ›la hlad. LaÄŤnÄ› spolykala snĂdani. BÄ›hem jĂdla na ni Ben/David neustĂˇle

224

upĂral pohled, kterĂ˝ ji zneklidĹ�oval. Ani na vteĹ™inu ji nespustil z oÄŤĂ. Celou dobu mu kolem Ăşst pohrĂˇval sotva postĹ™ehnutelnĂ˝ potutelnĂ˝ ĂşsmÄ›v. DvakrĂˇt uĹľ chtÄ›la nÄ›co Ĺ™Ăct, ale vĹľdy pozvedl ruku a Ĺ™ekl: “NapĹ™ed se najez. PovĂdat si budeme potom.‘4 A ona poslechla.

Pak spoleÄŤnÄ› pĹ™eĹˇli do obĂ˝vacĂho pokoje, kterĂ˝ byl k JudyinÄ› pĹ™ekvapenĂ s puntiÄŤkĂˇĹ™skou dĹŻkladnostĂ uklizen. Dokonce i skvrna na koberci byla svÄ›tlejĹˇĂ, vĹˇe vypadalo ÄŤistÄ› a ĂşhlednÄ›. I kdyĹľ nevidÄ›la do pracovny, byla si jistĂˇ, Ĺľe to tam vypadĂˇ stejnÄ›.

KdyĹľ usedla na gauÄŤ, zeptal se Ben: “Tak co, teÄŹ je ti urÄŤitÄ› lĂ©pe… StĂˇle tÄ› jeĹˇtÄ› tak tĂsnĂ moje pĹ™Ătomnost?”

“NevĂm,” odvÄ›tila nejistÄ›. “Jsi…?”

SrdeÄŤnÄ› se usmĂˇl. “Ano, stĂˇle jeĹˇtÄ› jsem David. VÄŤera v noci jsem ti pĹ™ece Ĺ™ekl, Ĺľe Ben je navĹľdy pryÄŤ a nikdy se nevrĂˇtĂ. Ale uvÄ›domuji si, Ĺľe bude chvĂli trvat, neĹľ tÄ› o tom pĹ™esvÄ›dÄŤĂm. To nevadĂ, jĂˇ jsem trpÄ›livĂ˝.”

Judy se pohodlnÄ› opĹ™ela o gauÄŤ. KdyĹľ se najedla, cĂtila se skuteÄŤnÄ› lĂ©pe a uvaĹľovala o tom, co by mÄ›la Ĺ™Ăct. “Jestli jsi David ben Jona,” zaÄŤala opatrnÄ›, “tak mi jistÄ› mĹŻĹľeĹˇ prozradit, co je v pĹ™ĂĹˇtĂm svitku?”

UsmĂˇl se. “ChceĹˇ mÄ› zkouĹˇet, Judith. To znamenĂˇ, Ĺľe mi nevÄ›Ĺ™ĂĹˇ. A jĂˇ chci, abys mi vÄ›Ĺ™ila. MyslĂĹˇ, Ĺľe to dokĂˇĹľeĹˇ?”

“VyhĂ˝bĂˇĹˇ se mĂ© otĂˇzce.”

“A ty mĂ©.”

Judy se obrĂˇtila, aby mu vidÄ›la pĹ™Ămo do obliÄŤeje. “NemĂˇm nĂˇladu na slovĂÄŤkaĹ™enĂ, Bene. PokouĹˇĂm se jen pochopit, co se stalo. Ty tvrdĂĹˇ, Ĺľe teÄŹ jsi znovuzrozenĂ˝ David. Je to tak?”

“Jestli ti tohle oznaÄŤenĂ vyhovuje, pak ano. Ale je to vĂce neĹľ znovuzrozenĂ, vĂce neĹľ jen pĹ™evtÄ›lenĂ, neboĹĄ jak vidĂĹˇ, ve skuteÄŤnosti jsem nikdy nebyl jinde. Celou tu dobu jsem tu byl jako Benjamin Messer.”

“ChĂˇpu…”

“Tomu nevÄ›Ĺ™Ăm.”

“No, alespoĹ� se o to pokouĹˇĂm.” OpĹ™ela se zĂˇdy o gauÄŤ a znovu jej pozorovala.

Ano, tato novĂˇ osobnost byla bezpochyby pĹ™ĂvÄ›tivĂˇ. Benjamin Messer byl ÄŤlovÄ›k tĂ˝ranĂ˝ svou minulostĂ, se kterĂ˝m se dalo tÄ›Ĺľko vyjĂt. KdyĹľ jej ovlĂˇdl David, byl tichĂ˝ a obrĂˇcenĂ˝ sĂˇm

225

do sebe. Ale ten novĂ˝ stav, ve kterĂ©m skuteÄŤnÄ› ztÄ›lesĹ�oval Ĺ˝ida, byl takĹ™ka pĹ™ĂjemnĂ˝. PĹŻsobil rozumnÄ›, byl sdĂlnĂ˝ a vypadal jaksi pevnÄ›jĹˇĂ.

Kdyby tak znovu nesklouzl do jinĂ˝ch ÄŤasĹŻ nebo nezaÄŤal opÄ›t trpÄ›t ztrĂˇtou pamÄ›ti; kdyby nedostĂˇval zĂˇchvaty vzteku, kterĂ© dĹ™Ăve Ben mĂvĂˇval, pak by byl novĂ˝ vĂ˝voj vĂtanĂ˝. AlespoĹ� v tomto okamĹľiku.

“A jak to bude dĂˇl?‘4 zeptala se klidnÄ›.

“To nemohu vÄ›dÄ›t. Budoucnost je pro mÄ› stejnÄ› neznĂˇmĂˇ jako pro tebe.”

“Ale urÄŤitÄ› nemĹŻĹľeĹˇ dĂˇl pokraÄŤovat jako Ben Messer.”

“A proÄŤ ne? To jmĂ©no mi zatĂm slouĹľilo dobĹ™e. Dokud si nevyjasnĂm svĂ© plĂˇny, budu tuto totoĹľnost pouĹľĂvat dĂˇl. Ale aĹĄ je to, jak chce, milĂˇ Judith,” sĂˇhl po jejĂ ruce, “ty mĂˇĹˇ v mĂ˝ch plĂˇnech pevnĂ© mĂsto.”

Ach, Bene, vykĹ™ikla v duchu plnĂˇ zmatku, chci, abys se mnou poÄŤĂtal navĹľdy! Miluji tÄ› nade vĹˇechno. Ale co jsi teÄŹ zaÄŤ? Kdo jsi? A kĂ˝m budeĹˇ zĂtra?

“ProÄŤ se dĂvĂˇĹˇ tak smutnÄ›, Judith?”

OdvrĂˇtila tvĂˇĹ™. “ProtoĹľe Bena miluji.”

“Ale jĂˇ jsem pĹ™ece tentĂ˝Ĺľ muĹľ.”

“Ne,” odvÄ›tila rychle. “Ne, to rozhodnÄ› ne.”

“Nu, coĹľ…” ZtiĹˇil hlas. “NedokĂˇzala bys ve svĂ©m srdci najĂt trochu lĂˇsky i pro mÄ›?”

Prudce se obrĂˇtila. V jeho tvĂˇĹ™i se zrcadlil stesk a jemnĂ˝ smutek. CĂtila, jak ji koneÄŤky prstĹŻ pohladil po tvĂˇĹ™i, slyĹˇela jeho laskavĂ˝ hlas. V jejĂch oÄŤĂch to byl Ben, kdo se neĹˇikovnÄ› snaĹľil bĂ˝t k nĂ nÄ›ĹľnĂ˝, ale v srdci vÄ›dÄ›la, Ĺľe to je nÄ›kdo jinĂ˝. Ben svĹŻj boj o identitu prohrĂˇl a zvlĂˇĹˇtnĂm zpĹŻsobem pĹ™ejal osobnost muĹľe z rukopisu. AĹĄ k tomu doĹˇlo z jakĂ˝chkoli nevyjĂˇdĹ™enĂ˝ch potĹ™eb a skrytĂ˝ch dĹŻvodĹŻ, Ben se rozhodl stĂˇt Davidem. ProstÄ› uĹľ nebyl dost silnĂ˝ na to, aby Ĺľil dĂˇl jako Ben.

“Chci tÄ› zpÄ›t,” zaĹˇeptala Judy a naposled se pokusila na nÄ›j zapĹŻsobit. “PoĹˇli Davida tam, kam patĹ™Ă, Bene, a vraĹĄ se ke mnÄ›.”

Ale muĹľ, kterĂ˝ se tajuplnÄ› usmĂval a lĂˇskyplnÄ› na ni pohlĂĹľel melancholickĂ˝ma tmavĂ˝ma oÄŤima, nebyl Benjamin Messer.

226

DvanĂˇctĂ˝ svitek pĹ™iĹˇel jako obvykle doporuÄŤenĂ© a jeho pĹ™evzetĂ bylo nutno potvrdit podpisem. Ale tentokrĂˇt jej ÄŤekalo jinĂ© pĹ™ijetĂ. MĂsto rozruĹˇenĂ a neklidu, kterĂ˝ projevoval Ben u pĹ™edeĹˇlĂ˝ch svitkĹŻ, pĹ™ivĂtal dvanĂˇctou ÄŤĂˇst klidnÄ› a s tichou radostĂ.

RozvĂˇĹľnÄ› vystoupal po schodech a veĹˇel do bytu. Pak s rozmyslem pĹ™echĂˇzel bytem, pĹ™ipravil si seĹˇit a tuĹľku a seĹ™Ădil sprĂˇvnÄ› lampu. DrĹľĂˇk dĂ˝mky, sĂˇÄŤek s tabĂˇkem a popelnĂk uklidil ze stolu a odstranil je z dohledu - uĹľ je nepotĹ™eboval.

Poppea Sabina, kterĂˇ leĹľela stoÄŤenĂˇ do klubĂÄŤka na Ĺľidli, se nahrbila a sledovala Bena, jak se k nĂ blĂĹľĂ. Pak seskoÄŤila ze Ĺľidle a vyĹ™Ătila se z mĂstnosti jako ĹˇĂp. Ben jen zavrtÄ›l hlavou.

Judy zĹŻstala vĂˇhavÄ› stĂˇt u dveĹ™Ă a pozorovala, jak se pomalu pĹ™ipravuje na dalĹˇĂ svitek. To nebyl Ben, jejĹľ znĂˇvala, kterĂ˝ by v tĂ©hle chvĂli jiĹľ rozhrnul fotografie na stole, obĂˇlku odhodil na zem a pĹ™eklĂˇdal prvnĂ slova jeĹˇtÄ› dĹ™Ăv, neĹľ by se posadil.

KdyĹľ vzhlĂ©dl a uvidÄ›l ji stĂˇt mezi dveĹ™mi, zeptal se: “Tebe to nezajĂmĂˇ?”

“Ale ovĹˇem…”

“Tak pojÄŹ a posaÄŹ se vedle mÄ›. MĹŻĹľeĹˇ ÄŤĂst, co napĂĹˇu. ProĹľijeme ty dny mĂ©ho Ĺľivota jeĹˇtÄ› jednou, spoleÄŤnÄ›.”

Judy si pĹ™itĂˇhla Ĺľidli a posadila se vedle nÄ›j a zamumlala: “Copak uĹľ nevĂĹˇ, co tam stojĂ?”

Ale on neodpovÄ›dÄ›l.

DvanĂˇctĂ˝ svitek byl v ĹľalostnĂ©m stavu. SklĂˇdal se z Ĺˇesti ĂştrĹľkĹŻ, jejichĹľ okraje byly roztĹ™epenĂ©; uprostĹ™ed na stranÄ› zely dĂry a mĂsty byl neÄŤitelnĂ˝. Ale vÄ›tĹˇĂ ÄŤĂˇst se pĹ™eÄŤĂst dala a byla velice obsaĹľnĂˇ.

VracĂm se domĹŻ do Judeje, otĹ™ĂˇsanĂ© politickĂ˝mi nepokoji. Moji rodĂˇci se stĂˇle hĹŻĹ™ vyrovnĂˇvali s pĹ™ĂtomnostĂ Ĺ™ĂmskĂ˝ch vojĂˇkĹŻ a vĹˇude jsem pozoroval nĂˇznaky povstĂˇnĂ. Salmonides a jĂˇ jsme byli oba zdÄ›Ĺˇeni, kdyĹľ jsme vidÄ›li podĂ©l cesty do Jop-pe tolik kĹ™ĂĹľĹŻ, a pĹ™ekvapenÄ› jsme se ptali, zda zĂ©lĂłtskĂ© hnutĂ bÄ›hem naĹˇĂ nepĹ™Ătomnosti opravdu tolik zesĂlilo. Na ulicĂch jsme se setkĂˇvali s daleko vÄ›tĹˇĂm mnoĹľstvĂm Ĺ™ĂmskĂ˝ch legiĂ neĹľ dĹ™Ăve, vÄ›tĹˇinÄ› z nich poskytl Ĺ�Ăm novĂ© vybavenĂ a byly dobĹ™e vyzbrojeny. Poznali jsme, Ĺľe nĂˇs ÄŤekajĂ neklidnĂ© ÄŤasy.

Po tak dlouhĂ© nepĹ™Ătomnosti bylo krĂˇsnĂ© ocitnout se znovu mezi pĹ™Ăˇteli a sevĹ™Ăt do nĂˇruÄŤe svĂ© milĂ©. VĹˇichni se seĹˇli v mĂ©m

227

dome: Saul SĂˇra a malĂ˝ Jonathan; Rebekka a naĹˇi pĹ™ĂˇtelĂ© -chudĂ a dokonce i JĂˇkob, kterĂ˝ stĂˇl ve svĂ© bĂlĂ© tunice stranou a halil se do asketickĂ©ho mlÄŤenĂ.

Saul mi omyl nohy, kdyĹľ jsem veĹˇel, a jĂˇ si vĹˇiml, Ĺľe mĂˇ v oÄŤĂch slzy. Pravil: “Opravdu, dneĹˇek je plnĂ˝ radosti, neboĹĄ mi pĹ™ivedl zpĂ©t mĂ©ho bratra! PostrĂˇdali jsme tĂ©, Davide, a kaĹľdĂ˝ den jsme se modlili, aby se ti v Babylone nic nepĹ™ihodilo. “

PostĹ™ehl jsem, Ĺľe mĂˇ na sobÄ› svĹŻj nejlepĹˇĂ odÄ›v a Ĺľe pro dneĹˇek zruĹˇil vyuÄŤovĂˇnĂ, aby se mnou mohl strĂˇvit celĂ˝ den.

Pak ke mnÄ› pĹ™istoupila Rebekka. Padla mi kolem krku a polĂbila mÄ›. JejĂ slzy mi volnÄ› stĂ©kaly po tvĂˇĹ™Ăch. I kdyĹľ i ona v srdci chĹ™adla starostmi, nemluvila o tom. Ani slovem nepĹ™i-pomenula osamÄ›lost, kterou v dobÄ› mĂ© nepĹ™Ătomnosti trpÄ›la. Rebekka byla dobrĂˇ Ĺľena, kterĂˇ vÄ›dÄ›la, Ĺľe jsem nemohl jednat jinak.

OdtĂˇhl jsem ji na vzdĂˇlenost paĹľĂ od sebe a pravil: ” UĹľ nebudou ĹľĂˇdnĂ© cest\ do Ĺ�Ăma, moje nejdraĹľĹˇĂ, neboĹĄ jsem vidÄ›l dost.”

Pak jsem se pozdravil s malĂ˝m Jonathanem, jehoĹľ radost ze shledĂˇnĂ neznala mezĂ. Tiskl mÄ› k sobÄ›, lĂbal na tvĂˇĹ™e a Ĺľvatlal bez jedinĂ©ho nadechnutĂ o vĹˇech vÄ›cech, kterĂ© jsem zmeĹˇkal, kdyĹľ jsem byl pryÄŤ. A mĂ© srdce se smĂˇlo radostĂ, Ĺľe ho slyĹˇĂm a vidĂm, neboĹĄ jsem jej nesmĂrnÄ› miloval. ZdÄ›dil SaulĹŻv dar rychle navazovat pĹ™ĂˇtelstvĂ a krĂˇsnou tvĂˇĹ™ svĂ© matky. Ale hluboko v srdci jsem vÄ›dÄ›l, Ĺľe Jonathana tolik miluji, protoĹľe stĂˇle jeĹˇtÄ› nemĂˇm vlastnĂ dĂtÄ› a zoufĂˇm si nad tĂm.

KdyĹľ pĹ™istoupila SĂˇra, aby mÄ› pĹ™ivĂtala, poklesla mi kolena a srdce vykĹ™iklo, neboĹĄ byla stĂˇle jeĹˇtÄ› Ĺľenou, kterou jsem miloval nade vĹˇe. Byl to jejĂ obraz, kterĂ˝ jsem pĹ™ed sebou vidÄ›l bÄ›hem nekoneÄŤnĂ˝ch nocĂ na moĹ™i. Od tĂ© doby, co se pĹ™idala k chudĂ˝m a trĂˇvila hodnÄ› ÄŤasu ve spoleÄŤnosti Miriam a ostatnĂch Ĺľen, byla SĂˇra jeĹˇtÄ› krĂˇsnÄ›jĹˇĂ a zĂˇĹ™ivÄ›jĹˇĂ. JejĂ vĂra v Boha a nĂˇvrat krĂˇlovstvĂ Izraele jĂ propĹŻjÄŤila zvlĂˇĹˇtnĂ vnitĹ™nĂ krĂˇsu a klid, kterĂ˝ se zrcadlil v jejĂch oÄŤĂch.

Od onoho dne v olivovĂ©m hĂˇji jsme uĹľ nikdy nemluvili o lĂˇsce. Ta se vĹˇak dĂˇ vyjĂˇdĹ™it i jinak neĹľ slovy a dnes jsem v jejĂm obliÄŤeji a oÄŤĂch jasnÄ› vidÄ›l, Ĺľe mÄ› jeĹˇtÄ› stĂˇle miluje.

JĂˇkob, vĹŻdce chudĂ˝ch, poÄŤkal, aĹľ se se mnou vĹˇichni pĹ™ivĂ-

228

tajĂ, pak teprve ke mnÄ› pĹ™istoupil, dal mi polibek mĂru a pravil: “BratĹ™e, dÄ›lalo nĂˇm velkĂ© starosti, ze dlĂĹˇ v BabylĂłnÄ›, zatĂmco se krĂˇlovstvĂ boĹľĂ blĂĹľĂ. Joshua uĹľ moĹľnĂˇ zĂtra stane pĹ™ed branami JeruzalĂ©ma a my se obĂˇvali, Ĺľe bys v onen slavnĂ˝ den mohl prodlĂ©vat daleko od nĂˇs. Ale teÄŹ ses vrĂˇtil, a druhĂ˝ pĹ™Ăchod mesiĂˇĹˇe nezmeĹˇkĂˇĹˇ.”

JĂˇkobovy zĂˇĹ™ĂcĂ oÄŤi pronikaly do mĂ© duĹˇe a jĂˇ v nich vidÄ›l pevnou vĂru v nadchĂˇzejĂcĂ nĂˇvrat bratra. Uchopil mou ruku a uĹľ nepromluvil ani slovo, v tvĂˇĹ™i jsem si vĹˇak mohl pĹ™eÄŤĂst jeho myĹˇlenky.

Ĺ�ekl mi, Ĺľe vskutku proĹľĂvĂˇme poslednĂ dny, o kterĂ˝ch mluvili prorokovĂ©, neboĹĄ vĹˇude vlĂˇdl neklid a vzruĹˇenĂ. Byla to proroctvĂ Jesaje, JeremiĂˇĹˇe a Daniela: Nadejde ÄŤas, kdy zavlĂˇdne hroznĂ© zpustoĹˇenĂ a bude obnoveno krĂˇlovstvĂ SiĂłnu.

V mĂ© nepĹ™Ătomnosti ze mÄ› mĂ© vinice a olejovĂ© lisy udÄ›laly jeĹˇtÄ› movitÄ›jĹˇĂho ÄŤlovÄ›ka, takĹľe jsem bohatstvĂm pĹ™edstihl mnoho vzneĹˇenĂ˝ch rodin v JeruzalĂ©mÄ›. Za vĹˇe jsem dÄ›koval svĂ©mu pĹ™Ăteli Salmonidovi, kterĂ˝’ -jak se zdĂˇlo - s lĂ©ty nestĂˇrl a bystrĂ˝ rozum ho neopouĹˇtÄ›l. StĂˇle byl ÄŤestnĂ˝ a vÄ›rnĂ˝, nikdy nevzal vĂce neĹľ honorĂˇĹ™, kterĂ˝ mu nĂˇleĹľel. PĹ™esto ÄŤasem zĂskal malĂ© jmÄ›nĂ. KdyĹľ jsem ho plĂsnil, jen zakroutil odmĂtavÄ› hlavou a Ĺ™ekl, Ĺľe to jĂˇ jsem ten chytrĂˇk, on Ĺľe je pouze mĹŻj sprĂˇvce. AĹĄ je tomu jakkoli, dosĂˇhl jsem vÄ›ku, kdy vÄ›tĹˇina muĹľĹŻ plna hrdosti nazĂ˝vala vlastnĂm malĂ˝ krĂˇmek nebo se spokojila s rybĂˇĹ™skĂ˝m ÄŤlunem. BohatstvĂ Davida ben Jony se postupnÄ› rozrostlo a ze mÄ› se stal vlivnĂ˝ ÄŤlovÄ›k.

Jako ÄŤlen chudĂ˝ch jsem sdĂlel velkou ÄŤĂˇst svĂ©ho majetku s obrovskĂ˝m spoleÄŤenstvĂm vÄ›Ĺ™ĂcĂch, kterĂ© se neustĂˇle zvÄ›tĹˇovalo. KromÄ› JĂˇkoba a dvanĂˇcti apoĹˇtolĹŻ kĂˇzali ve mÄ›stech a na venkovÄ› i dalĹˇĂ jejich nĂˇslednĂci o krĂˇlovstvĂ, kterĂ© mÄ›lo pĹ™ijĂt, a o Mistrovi, jenĹľ se brzy vrĂˇtĂ. A kdyĹľ Ĺ˝idĂ© vidÄ›li vĹˇude meÄŤe Ĺ�ĂmanĹŻ a zĂ©lĂłty na kĹ™ĂĹľi, vÄ›dÄ›li v srdci, ze soudnĂ˝ den skuteÄŤnÄ› nastĂˇvĂˇ.

PoÄŤet naĹˇich pĹ™ĂznivcĹŻ neuvÄ›Ĺ™itelnÄ› ?ychle narĹŻstal, aĹľ dosĂˇhl desetitisĂcĹŻ.

A zatĂmco v mnoha domech JeruzalĂ©ma zahajovali veÄŤernĂ krmi chlebem a vĂnem, zatĂmco se stĂˇle vĂce Ĺ˝idĹŻ nechĂˇvalo pokĹ™tĂt a hlĂˇsili se k vĂĹ™e NovĂ©ho zĂˇkona, mĹŻj pĹ™Ătel a bratr Saul stĂˇl poĹ™Ăˇd stranou.

229

V mnoha ohledech mi diskuse s nĂm pĹ™ipomĂnaly rozhovory, kterÄ› jsem vedl pĹ™ed lety s Eleasarem, neĹľ mÄ› Ĺ imon pĹ™esvÄ›dÄŤil. TentokrĂˇt zaznĂvala Ĺ imonova slova z mĂ˝ch Ăşst a ze SaulovĂ˝ch argumentĹŻ mluvil Eleasar.

,, ÄŚas, kdy BĹŻh znovu nastolĂ krĂˇlovstvĂ Izraele, stĂˇle jeĹˇtÄ› nenastal, ” ujiĹˇĹĄoval Saul. “Ĺ patnĂ© sis vyloĹľil Davidovu knihu. Doba, kdy se mezi nĂˇmi objevĂ spasitel Izraele, je stĂˇle jeĹˇtÄ› vzdĂˇlena.”

JĂˇ jsem citoval Jesaju, Ezru a JeremiĂˇĹˇe, abych mu dokĂˇzal, Ĺľe nĂˇĹˇ vĂ˝klad proroctvĂ je sprĂˇvnĂ˝.

” ÄŚas poslednĂho soudu nastĂˇvĂˇ, bratĹ™e Saule; vĹˇude pĹ™ece vidĂĹˇ, kjak nĂˇsilnĂ˝m zmÄ›nĂˇm dochĂˇzĂ. “

Saul jen zakroutil hlavou. ” Tak to bylo i v dobĂˇch MakabejskĂ˝ch, ” odvÄ›til. “PĹ™esto mesiĂˇĹˇ nepĹ™iĹˇel. “

“Ale teÄŹ je mnohem hĹŻĹ™, ” namĂtl jsem.

A tak lĂ©taly argumenty sem a tam. Saul byl dobrĂ˝ a v ChrĂˇmu velice vĂˇĹľenĂ˝ rabĂn. Byl to zboĹľnĂ˝ Ĺ˝id a znal slova ZĂˇkona lĂ©pe neĹľ kdokoli jinĂ˝. Byl jsem smutnĂ˝, Ĺľe nevÄ›Ĺ™Ă v nĂˇvrat naĹˇeho Mistra. NeboĹĄ to bude slavnĂ˝ den, kdy bude znovu vytvoĹ™en SiĂłn.

Pak jsme dostali zprĂˇvu o poĹľĂˇrech v Ĺ�ĂmÄ›, kterĂ© zniÄŤily velkĂ© ÄŤĂˇsti mÄ›sta. V Ĺ�ĂmÄ› vypukl hlad a nemoci. TakĂ© jsme slyĹˇeli, Ĺ˝e nĂˇĹˇ starĂ˝ pĹ™Ătel a bratr Ĺ imon byl popraven v arĂ©nÄ›, neboĹĄ na nÄ›j padlo podezĹ™enĂ, Ĺľe se podĂlel na zaloĹľenĂ poĹľĂˇru.

My, chudĂ, jsme se shromĂˇĹľdili v MiriaminÄ› domÄ›, modlili se a zpĂvali Ĺľalmy na pamÄ›ĹĄ muĹľe, kterĂ˝ kdysi bĂ˝val MistrovĂ˝m nejlepĹˇĂm pĹ™Ătelem a jako prvnĂ v nÄ›m poznal mesiĂˇĹˇe.

TĂ© noci jsme se modlili takĂ© proto, Ĺľe jsme cĂtili, Ĺľe smrt Ĺ imona - kterĂ˝ se pĹ™ejmenoval na Petra - a jeho pĹ™Ătele Pavla mĹŻĹľe znamenat jen ohlĂˇĹˇenĂ soudnĂ©ho dne. Ted, kdyĹľ JoĹˇuĹŻv nejlepĹˇĂ pĹ™Ătel zemĹ™el kvĹŻli nÄ›mu muÄŤednickou smrtĂ, stejnÄ› jako pĹ™ed nĂm Stephanus a JĂˇkob, syn Zebedea, musĂ se Mistr ke svĂ©mu lidu vrĂˇtit a pĹ™ivĂ©st jej k vĂtÄ›zstvĂ nad tyrany.

OÄŤekĂˇvaly nĂˇs vĹˇak jeĹˇtÄ› horĹˇĂ ÄŤasy.

MnozĂ z chudĂ˝ch byli zĂ©lĂłti. Tito muĹľi se zaÄŤali ozbrojovat. I Ĺ™ada esejcĹŻ, kteĹ™Ă v minulosti odmĂtali jakĂ©koli vĂˇleÄŤnĂ© spory, sĂˇhla nynĂ po meÄŤi, neboĹĄ vÄ›Ĺ™ili, Ĺľe se blĂĹľĂ boj mezi svÄ›tlem a temnotou.

Ĺ�Ăkali: ” Vykupitel Izraele jiĹľ takĹ™ka stojĂ pĹ™ed branami

230

a nenajde nĂˇs nepĹ™ipravenĂ©. OdeĹˇel, abychom rozĹˇĂĹ™ili jeho poselstvĂ a slova, nynĂ je vĹˇak na cestÄ› k mÄ›stu a my musĂme bĂ˝t pĹ™ipraveni za SiĂłn bojovat. “

AÄŤkoliv jsem s tĂm nesouhlasil a po meÄŤi nesĂˇhl, nechtÄ›l jsem svĂ˝m bratrĹŻm ve vĂĹ™e odpĂrat prĂˇvo ozbrojit se. NeboĹĄ nastĂˇvaly poslednĂ dnovĂ©.

IroniĂ bylo, ze u sebe nosil zbraĹ� i Saul, kterĂ˝ slyĹˇel zprĂˇvy o povstĂˇnĂch v celĂ© Galileji a SĂ˝rii. Od Danu aĹľ po Beshebu se Ĺ˝idi poÄŤĂnali vzpĂrat Ăştlaku Ĺ�Ăma.

PozdÄ› do noci jsme se s chudĂ˝mi schĂˇzeli k veÄŤernĂ krmi v naĹˇich domech a oÄŤekĂˇvali zvuk trumpet, kterĂ© ohlĂˇsĂ pĹ™Ăchod naĹˇeho Mistra. BÄ›hem tÄ›chto nocĂ jsem pozoroval SĂˇru, kterĂˇ objĂmala rukama Jonathana a se sklonÄ›nou hlavou byla ponoĹ™ena do modliteb, a mÄ›l radost z toho, ze tak vroucnÄ› vÄ›Ĺ™Ă.

Na jaĹ™e nĂˇsledujĂcĂho roku zhanobil prokurĂˇtor Gessius Florus ChrĂˇmovĂ˝ poklad.

Od toho okamĹľiku jsme uĹľ nemÄ›li ani chviliÄŤku klidu.

Judy zĂrala na nepravidelnĂ© pĂsmo v bloku a nevzpomĂnala si, Ĺľe by si pĹ™eklad pĹ™eÄŤetla. Ben se celĂ˝ veÄŤer, aĹľ dlouho do noci zabĂ˝val luĹˇtÄ›nĂm aramejskĂ©ho textu, a Judy pĹ™eÄŤetla kaĹľdiÄŤkĂ© slovo, kterĂ© napsal. Ale teÄŹ, kdyĹľ uĹľ ĹľĂˇdnĂ˝ papyrus nezbĂ˝val a byl pĹ™eloĹľen poslednĂ Ĺ™Ăˇdek, pĹ™ipadalo jĂ, jako by poznĂˇmkovĂ˝ blok vidÄ›la poprvĂ©.

TakĂ© Ben hledÄ›l upĹ™enÄ› na to, co napsal. TuĹľku jeĹˇtÄ› stĂˇle drĹľel nad papĂrem a jeho ruka ÄŤekala na dalĹˇĂ text. Ale ĹˇestĂˇ ÄŤĂˇst svitku byla nĂˇhle u konce.

NÄ›jakou dobu trvalo, neĹľ se ze svĂ© strnulosti probrali. Byla to Judy, kdo zareagoval jako prvnĂ. NĂˇhle si uvÄ›domila, jak ji bolĂ zĂˇda, vĹˇimla si, jak sedĂ kĹ™eÄŤovitÄ›. Pozvolna uvolnila polohu tÄ›la a podĂvala se na hodinky.

Bylo krĂˇtce po pĹŻlnoci; nÄ›kolik minut hledÄ›la na osvÄ›tlenĂ˝ cifernĂk, neĹľ si uvÄ›domila, co vlastnÄ› ukazuje.

“Ach, BoĹľe,” zamumlala a protahovala si ztuhlĂ© Ăşdy, “sedÄ›li jsme tu osm hodin!4’ Pak se podĂvala na Bena.

Byl stĂˇle jeĹˇtÄ› sklonÄ›n nad poslednĂm snĂmkem. TuĹľku drĹľel nad notesem, oÄŤi lpÄ›ly na poslednĂm Ĺ™Ăˇdku aramejskĂ©ho textu. Na ÄŤele mu vyrazil lehkĂ˝ pot a stĂ©kal mu po spĂˇncĂch dolĹŻ na krk. KoĹˇili mÄ›l propocenou a byl nezvykle bledĂ˝.

231

“Bene,” Ĺ™ekla Judy klidnÄ›, “Bene, je po vĹˇem. Svitek konÄŤĂ.”

KdyĹľ neodpovÄ›dÄ›l, vyprostila jemnÄ› tuĹľku z jeho prstĹŻ a vzala ho za ruku. “Bene? SlyĹˇĂĹˇ mÄ›?”

KoneÄŤnÄ› obrĂˇtil hlavu a pohlĂ©dl jĂ do tvĂˇĹ™e. Pohled mÄ›l prĂˇzdnĂ˝ a nepĹ™ĂtomnĂ˝. V hnÄ›dĂ˝ch oÄŤĂch, kterĂ© teÄŹ s roztaĹľenĂ˝mi zorniÄŤkami vypadaly jeĹˇtÄ› tmavĹˇĂ, se mu zrcadlily slzy.

“Bene, jsi vyÄŤerpanĂ˝. StrĂˇvili jsme u psacĂho stolu osm hodin, podĂvej se, jak vypadĂˇĹˇ. MusĂĹˇ si lehnout.”

Ben se pomalu probĂral ze svĂ©ho obluzenĂ, zhluboka vzdychl a pĹ™ejel si jazykem vyschlĂ© rty. “ZapomnÄ›l jsem,” zaÄŤal chraplavÄ›, “zapomnÄ›l jsem uĹľ, jakĂ© to bylo. ZapomnÄ›l jsem, jak zlĂ© ty dny byly.”

“Ano, byly. PojÄŹ sem, Bene.”

AÄŤkoli dokĂˇzal vstĂˇt, pĹ™esto se musel opĹ™Ăt o Judy. PĹ™ehodila si jeho paĹľi kolem krku a namĂˇhavÄ› jej odtĂˇhla do obĂ˝vacĂho pokoje. CĂtila, jak mĂˇ ledovÄ› studenĂ© a lepkavĂ© tÄ›lo. Tam mu domlouvala, aby se natĂˇhl na gauÄŤ a opĹ™el si hlavu o polĹˇtĂˇĹ™. Pak se posadila vedle nÄ›j, pohlĂ©dla mu do tvĂˇĹ™e a opatrnÄ› otĹ™ela pot z ÄŤela.

“UĹľ zbĂ˝vĂˇ jen jedinĂ˝ svitek,” zaĹˇeptala, “uĹľ jen jedinĂ˝. A pak bude po vĹˇem.”

Ben zavĹ™el oÄŤi a po tvĂˇĹ™Ăch mu stĂ©kaly slzy, tiĹˇe naĹ™Ăkal. “ÄŚekali jsme na mesiĂˇĹˇe,” stĂ©nal. “ÄŚekali jsme a ÄŤekali. Ĺ�ekl, Ĺľe se vrĂˇtĂ. SlĂbil to…”

“Bene…”

“JĂˇ nejsem Ben!” vykĹ™ikl nĂˇhle a odstrÄŤil jejĂ ruku. “Jsem David ben Jona. A jsem Ĺ˝id. MesiĂˇĹˇ pĹ™ijde, znovu bude nastolen SiĂłn, jak prorokujĂ starĂ© knihy.”

Judy se nehĂ˝bala. NeustĂˇle jej sledovala, rozhodnutĂˇ nedat si nahnat strach.

O chvĂli pozdÄ›ji si Ben obÄ›ma rukama pĹ™ejel po tvĂˇĹ™i a zamumlal: “MrzĂ mÄ› to. OdpusĹĄ. To je tĂm vypÄ›tĂm, jsem pĹ™etaĹľenĂ˝…”

“JĂˇ vĂm,” odvÄ›tila jemnÄ›.

Ben si otĹ™el slzy a podĂval se na ni. VÄ›dÄ›l, jakou mĂˇ o nÄ›j starost, jak lĂˇskyplnÄ› o nÄ›j peÄŤuje. “Byli jsme tam pÄ›knÄ› dlouho, co?” Ĺ™ekl. “Znovu jsme byli ve starĂ©m JeruzalĂ©mÄ›.”

PĹ™ikĂ˝vla.

“A tys byla celou dobu se mnou.” NatĂˇhl chvÄ›jĂcĂ se ruku

232

a pohladil ji po dlouhĂ˝ch vlasech. “CĂtil jsem tÄ› kaĹľdiÄŤkou minutu po svĂ©m boku a byl jsem tomu rĂˇd. NejspĂĹˇ bys chtÄ›la vÄ›dÄ›t, co to mĂˇ znamenat.44

“Ano.44

“To jĂˇ taky. Ale ani mnÄ› se nepodaĹ™ilo odhalit smysl a ĂşÄŤel toho vĹˇeho. Asi to tak mĂˇ bĂ˝t a my bychom se s tĂm mÄ›li smĂĹ™it. Brzy dorazĂ mĹŻj poslednĂ svitek, skuteÄŤnÄ› poslednĂ, a pak nĂˇm bude boĹľĂ Ăşmysl zjevnĂ˝.”

Judy se narovnala a rozhlĂ©dla. JejĂ oÄŤi bloudily tmavou mĂstnostĂ a pokouĹˇely se uvidÄ›t nÄ›co, co neexistovalo. Myslela na to, jakĂ© to bylo, prodlĂ©vat v JeruzalĂ©mÄ› po boku muĹľe, kterĂ©ho milovala, zcela se upsat vĂĹ™e, jeĹľ -jak vÄ›dÄ›la - tvoĹ™ila jĂˇdro vĹˇech ostatnĂch nĂˇboĹľenskĂ˝ch smÄ›rĹŻ.

UvÄ›domila si zvlĂˇĹˇtnĂ vÄ›c. KdyĹľ ji Ben pohladil po vlasech a promlouval k nĂ mĂrnĂ˝m hlasem, uvÄ›domila si, Ĺľe se jeĹˇtÄ› pĹ™edchozĂ noci zoufale snaĹľila, aby Ben naĹˇel sĂˇm sebe, ale dnes v noci si uĹľ vĹŻbec nebyla jistĂˇ tĂm, jestli to chce.

KdyĹľ se na nÄ›j dĂvala, kdyĹľ pohlĂĹľela do tvĂˇĹ™e, jejĂĹľ oÄŤi patĹ™ily jinĂ©mu muĹľi, vÄ›dÄ›la, Ĺľe aÄŤkoli vÄŤera v noci ho milovala pĹ™ĂliĹˇ na to, aby ho nechala stĂˇt se Davidem, miluje jej dnes pĹ™ĂliĹˇ, neĹľ aby ho promÄ›nila do pĹŻvodnĂ podoby.

“Ty jsi ĹˇĹĄastnĂ˝, viÄŹ?44 zaĹˇeptala, i kdyĹľ odpovÄ›ÄŹ znala pĹ™edem.

“Ano, jsem.‘4

Jak bych si tedy mohla pĹ™Ăˇt, abys znovu prochĂˇzel BenovĂ˝-mi mukami? ptala se sama sebe zoufale. NenĂ mĂ©nÄ› straĹˇnĂ© nechat tÄ› v tomto stavu?

“Judith, vĹľdyĹĄ mĂˇĹˇ slzy v oÄŤĂch.44

“Ne, ne, to je jen z nĂˇmahy pĹ™i ÄŤtenĂ. Osm hodin…44

Prudce se zvedla a odvrĂˇtila se od gauÄŤe.

Milovat tohoto muĹľe a zĹŻstat po jeho boku znamenĂˇ jedinĂ©: Ĺľe i ona se musĂ vzdĂˇt skuteÄŤnosti a sdĂlet s nĂm ĹˇĂlenstvĂ.

“PotĹ™ebuju kafe,44 zaĹˇeptala. Zvedla se a odeĹˇla do kuchynÄ›.

Tam ve tmÄ›, s ÄŤelem pĹ™itisknutĂ˝m ke stÄ›nÄ›, pohlĂ©dla tvĂˇĹ™Ă v tvĂˇĹ™ rozhodnutĂ, kterĂ© musela udÄ›lat. JestliĹľe chtÄ›la zĹŻstat u Bena a snĂˇĹˇet jeho poblouznÄ›nĂ, nebylo jinĂ©ho vĂ˝chodiska, neĹľ aby se sama stala souÄŤĂˇstĂ tohoto ĹˇĂlenstvĂ.

KdyĹľ tak zĂrala do tmy, vrĂˇtily se jejĂ pĹ™edstavy: krĂˇtce probleskly palmy, praĹˇnĂ© cesty a ĂşzkĂ© uliÄŤky, hluk pouliÄŤnĂch obchodnĂkĹŻ na trĹľiĹˇti, vĹŻnÄ› JeruzalĂ©ma v lĂ©tÄ›, chuĹĄ vĂna s vodou.

233

Bylo by to tak snadnĂ©…

Judy se vytrhla ze snÄ›nĂ a rozsvĂtila. Nemohla uĹľ pochybovat o tom, Ĺľe i jejĂ vlastnĂ zdravĂ˝ rozum a vztah ke skuteÄŤnosti rychle mizĂ do nenĂˇvratna. Musela se rozhodnout, zda to pĹ™ipustĂ, nebo jestli odejde a uĹľ se nikdy nevrĂˇtĂ.

Nezbyl jĂ ÄŤas na dlouhĂ© zvaĹľovĂˇnĂ moĹľnostĂ, kterĂ© mÄ›la, protoĹľe od vedle se nĂˇhle ozval neÄŤekanĂ˝ hluk. VyĹˇla z kuchynÄ› a rozhlĂ©dla se.

V loĹľnici se svĂtilo. OpatrnÄ› pĹ™istoupila blĂĹľ a zĹŻstala stĂˇt ve dveĹ™Ăch. Ben prohraboval ĹˇuplĂky ve skĹ™Ăni.

“Co hledĂˇĹˇ?” zeptala se.

“Pas.”

“Pas9”

“Ben mÄ›l cestovnĂ pas, ale jĂˇ si nevzpomĂnĂˇm, kde jsem ho zaloĹľil.”

Judy se postavila vedle nÄ›j, rukou si promnula ÄŤelo a zmÄ›Ĺ™ila si ho pohledem. “A k ÄŤemu ten pas chceĹˇ?”

AniĹľ by se na ni podĂval, zabruÄŤel: “Abych mohl jet do Izraele.”

VytĹ™eĹˇtila oÄŤi. “Do Izraele!”

“MusĂ tady nÄ›kde bĂ˝t.” ZaÄŤal vytahovat hromady obleÄŤenĂ a rozhazovat je po podlaze.

“Bene.” PoloĹľila mu ruku na rameno. ,,Bene, proÄŤ chceĹˇ jet do Izraele?”

NeodpovÄ›dÄ›l. Jeho pohyby se zrychlovaly a byly stĂˇle hektiÄŤtÄ›jĹˇĂ. “VĂm, Ĺľe tady je!”

“Bene, odpovÄ›z mi!” vykĹ™ikla.

KoneÄŤnÄ› se k nĂ obrĂˇtil a pohled, kterĂ˝ Judy uvidÄ›la v jeho oÄŤĂch, jĂ nahnal strach. “Abych mohl jet do Izraele!” zaĹ™val. “Vypukne tam povstĂˇnĂ a jĂˇ musĂm bĂ˝t s nimi. NemĹŻĹľu zĹŻstat v tĂ©hle cizĂ zemi, zatĂmco moje bratry pobije nepĹ™Ătel!”

“Pobije! Ach, Bene, poslouchej mÄ›!”

Znovu zaÄŤal probĂrat zĂˇsuvky. Judy jej uchopila za ruku a vykĹ™ikla. “NemĹŻĹľeĹˇ jet do Izraele! Nikdo tam na tebe neÄŤekĂˇ. Ta vĂˇlka vypukla pĹ™ed dvÄ›ma tisĂci let. SkonÄŤila, Bene, uĹľ skonÄŤila!”

DvakrĂˇt se pokusil setĹ™Ăˇst jejĂ paĹľi, potĹ™etĂ ji chytil a odmrĹˇtil. “NestĹŻj mi v cestÄ›, Ĺľeno!”

“Ale Bene…”

234

Znovu se pokusila jej zadrĹľet, tentokrĂˇt obÄ›ma rukama. Ale Ben se k nĂ prudce obrĂˇtil, uchopil ji za ramena a prudce od sebe odhodil. Judy zavrĂˇvorala, zakopla nohou o postel a upadla. LeĹľela na podlaze u jeho nohou a uĹľasle na nÄ›j hledÄ›la.

Ben strnul. ZĹŻstal stĂˇt jako pĹ™imrazenĂ˝ a zĂral na ni. Padl na kolena a bezmocnÄ› rozpĹ™Ăˇhl ruce.

“Co jsem to udÄ›lal?‘4 zakoktal.

Judy se nepohnula, zĹŻstala leĹľet s otevĹ™enĂ˝mi Ăşsty, tĹ™Ăˇsla se po celĂ©m tÄ›le.

Ben na ni stĂˇle jeĹˇtÄ› zĂral. Jeho tvĂˇĹ™ vyjadĹ™ovala zdÄ›ĹˇenĂ a zmatek. “ÄŚlovÄ›k, kterĂ©ho jsem nade vĹˇe miloval, Ĺľena, kterĂˇ mi byla draĹľĹˇĂ neĹľ mĹŻj vlastnĂ Ĺľivot a jiĹľ jsem dokonce jednou postavil i nad tĂłru…”

Jeho hlas znÄ›l tlumenÄ› a byl plnĂ˝ bolesti.

PodĂval se na svĂ© ruce a pokouĹˇel se pochopit, co se stalo. Jak tak kleÄŤel pĹ™ed onÄ›mÄ›lou dĂvkou, zmocnila se jej prudkĂˇ sexuĂˇlnĂ ĹľĂˇdostivost. VÄ›dÄ›l, Ĺľe je to tisĂckrĂˇt silnÄ›jĹˇĂ neĹľ to, co cĂtil tenkrĂˇt pĹ™ed mnoha lety v olivovĂ©m hĂˇjku. PĹ™emohla jej ta straĹˇnĂˇ spalujĂcĂ vĂˇĹˇeĹ�, ĹľhoucĂ pĹ™ĂˇnĂ jeĹˇtÄ› jednou do SĂˇry vniknout, jeĹˇtÄ› jednou poruĹˇit zĂˇkony tĂłry i pĹ™ĂˇtelstvĂ, kterĂ© jej svazovalo se Saulem. KdyĹľ pĹ™ed nĂ kleÄŤel a vidÄ›l, jak se chvÄ›je jako motĂ˝l, pĹ™Ăˇl si znovu proĹľĂt ono nĂˇdhernĂ© odpoledne a nemyslet na nic jinĂ©ho, neĹľ Ĺľe mu ta Ĺľena patĹ™Ă.

Ale to nesmĂm, zdrĹľel ho rozum, neboĹĄ ona nenĂ volnĂˇ a jĂˇ takĂ© ne. Je to poruĹˇenĂ boĹľĂho zĂˇkona a zneuctÄ›nĂ mĂ©ho pĹ™ĂˇtelstvĂ k Saulovi. A pĹ™esto…

DĂˇl upĹ™enÄ› pozoroval svĂ© ruce a snaĹľil se nepohlĂ©dnout na SĂˇru, neboĹĄ vÄ›dÄ›l, Ĺľe kdyby jedinkrĂˇt vzhlĂ©dl, byl by v hlubinĂˇch jejĂch oÄŤĂ ztracen.

“Bene,” zaĹˇeptal nÄ›ĹľnĂ˝ hlas. Byl slabĂ˝ a kĹ™ehkĂ˝ stejnÄ› jako tÄ›lo, kterĂ© jej vydĂˇvalo, nÄ›ĹľnĂ˝ jako Ĺľena, kterou od sebe tak tvrdÄ› odstrÄŤil.

NeodpovÄ›dÄ›l. ZĂˇvan nĂˇruĹľivosti muÄŤil jeho tÄ›lo a tĂ˝ranĂ˝ muĹľ bojoval vĹˇĂ svojĂ vĹŻlĂ proti prudkĂ© vĂˇĹˇni, kterĂˇ jej spalovala.

DalĹˇĂ jemnĂ© zaĹˇeptĂˇnĂ: “Davide…” Byl to lichotnĂ˝ hlas. SladkĂ©, neodolatelnĂ© a nesmÄ›lĂ© pozvĂˇnĂ.

KoneÄŤnÄ› to vzdal a vzhlĂ©dl. Pohled do ĂştlĂ© bledĂ© tvĂˇĹ™e a na dlouhĂ© ÄŤernĂ© vlasy zpĹŻsobil, Ĺľe se mu mĂˇlem rozskoÄŤilo srd—

235

ce. TÄ›Ĺľce polkl a slabĂ˝m hlasem namĂtl: “NesmĂme, SĂˇro, milĂˇÄŤku. UĹľ se to nikdy nesmĂ opakovat…”

V jejĂch oÄŤĂch leĹľel nekoneÄŤnĂ˝ smutek, utrpenĂ, kterĂ© jej pĹ™emohlo. PĹ™ipadalo mu, Ĺľe aÄŤkoli jej chce, musĂ pĹ™esto ve svĂ©m nitru vybojovat svou vlastnĂ bitvu, o kterĂ© on nic nevĂ.

Jak by taky mÄ›l vÄ›dÄ›t? Ĺ˝e vĂ, Ĺľe Bena nikdy nemĹŻĹľe mĂt, a tak je z velkĂ© lĂˇsky ochotna oddat se Davidovi. V touze mĂt Bena se dĂˇ cizinci a svolĂ bĂ˝t jinou Ĺľenou.

“To bylo dĂˇvno,44 zaĹˇeptala a natĂˇhla k nÄ›mu dlaĹ�.

Uchopil ji a pĹ™itiskl koneÄŤky prstĹŻ ke svĂ˝m rtĹŻm. HuÄŤenĂ v jeho uĹˇĂch zesĂlilo. ZdĂˇlo se, Ĺľe ztratil schopnost cokoli vnĂmat. JemnÄ› zvedl Judy ze zemÄ›, odnesl ji k posteli a opatrnÄ› ji poloĹľil.

“SĂˇro, prosĂm tÄ›, neplaÄŤ,44 mumlal zmatenÄ›. “Jestli chceĹˇ, nechĂˇm tÄ›…44

VloĹľila svou malou dlaĹ� do jeho rukou a on cĂtil, jak Ĺľhne. Jeho oddanost Saulovi a pĹ™ĂsnĂ© pĹ™edpisy tĂłry je znovu zadrĹľely pĹ™ed dalĹˇĂm krokem, a tak na chvĂli zĹŻstal nerozhodnÄ› stĂˇt.

Judy na nÄ›j ĂşpÄ›nlivÄ› a stejnÄ› zmatenÄ› jako on pohlĂ©dla. CĂtila, jak jejĂ vlastnĂ sexuĂˇlnĂ ĹľĂˇdostivost pĹ™emĂˇhĂˇ vĹˇechny ostatnĂ vjemy a smetĂˇ poslednĂ pochybnosti.

Nakonec se vzdala a zamumlala: “KdyĹľ ne Ben, tak tedy David…44 A muĹľi, kterĂ˝ nad nĂ stĂˇl, Ĺ™ekla: “MilĂˇÄŤku, vyuĹľijme vhodnĂ© chvilky.44

LĂbal ji s prudkostĂ, kterĂˇ je oba vydÄ›sila. Judy cĂtila, jak se sĹŻl jejich slz mĂsĂ s chutĂ jeho slin. CĂtila, jak jeho Ăşsta pronikajĂ do jejĂch a snaĹľila se potlaÄŤit vzlyk ve svĂ©m hrdle.

236

Kapitola sedmnĂˇct

PĹ™ĂĹˇtĂ dva dny neproĹľili ani v souÄŤasnosti, ani v minulosti. Ĺ˝ili v Ĺ™ĂĹˇi Ĺˇera, kterou si pro vlastnĂ potĹ™ebu vytvoĹ™ili. Ben trpÄ›livÄ› oÄŤekĂˇval tĹ™inĂˇctĂ˝ svitek. DlouhĂ© hodiny prosedÄ›l klidnÄ› u stolu a hledÄ›l na snĂmky papyru, kterĂ© uĹľ nashromĂˇĹľdil, a u kaĹľdĂ© fotografie prodlĂ©val, jako by proĹľĂval sladkĂ© vzpomĂnky.

Judy si byla sama sebou daleko mĂ©nÄ› jista, aÄŤkoli se pouze vzdala sĂle, kterĂˇ byla pĹ™ĂliĹˇ velkĂˇ, neĹľ aby proti nĂ mohla bojovat. Milovala Bena natolik, Ĺľe jĂ bylo lhostejnĂ©, co s nimi bude, uĹľ se budoucnosti nebĂˇla. Byla totiĹľ pĹ™esvÄ›dÄŤenĂˇ o tom, Ĺľe vĹˇechno, co se doposud stalo, se stĂˇt muselo, a Ĺľe je pĹ™edurÄŤeno i to, k ÄŤemu dojde v pĹ™ĂĹˇtĂch dnech.

Milovali se jeĹˇtÄ› tĹ™ikrĂˇt a kaĹľdĂ© jejich setkĂˇnĂ bylo stejnÄ› vĂ˝buĹˇnĂ© jako to prvnĂ. KdyĹľ leĹľeli pozdÄ› v noci v tÄ›snĂ©m objetĂ a cĂtili teplou nahotu druhĂ©ho, vyprĂˇvÄ›l Ben tiĹˇe v antickĂ©m hebrejskĂ©m dialektu o divech JeruzalĂ©ma a optimismu svĂ© doby.

“NemÄ›l jsem pravdu,” pravil v jazyce, kterĂ©mu Judy jen ÄŤĂˇsteÄŤnÄ› rozumÄ›la, “nemÄ›l jsem pravdu, kdyĹľ jsem chtÄ›l jet do Izraele. NeboĹĄ sĂˇhnout po zbrani a bojovat s nepĹ™Ătelem je akt zpronevÄ›Ĺ™enĂ se Bohu. NeslĂbil mesiĂˇĹˇ, Ĺľe poĹˇle pomazanĂ©, aby osvobodili Izrael z podruÄŤĂ? Ve svĂ© slabosti jsem byl netrpÄ›livĂ˝ a chtÄ›l jsem zpochybnit boĹľĂ Ăşsudek. MÄ›la jsi pravdu, mĂˇ milovanĂˇ, kdyĹľ ses mÄ› snaĹľila zadrĹľet.”

Judy se k nÄ›mu pĹ™itiskla a poloĹľila si hlavu na jeho prsa. Nemohlo existovat nic krĂˇsnÄ›jĹˇĂho, neĹľ kdyĹľ leĹľela v BenovÄ› nĂˇruÄŤĂ a pĹ™edstavovala si to, o ÄŤem jĂ hlasem vyprĂˇvÄ›l. Mluvil o prochĂˇzkĂˇch na bĹ™ehu NazarejskĂ©ho jezera; o ÄŤervenĂ˝ch

237

anemĂłniĂch, kterĂ© kvetly na jaĹ™e; o radosti z bohatĂ© Ăşrody oliv; o mĂru a klidu na pahorku v Judeji. PĹ™Ăˇla si, aby tento okamĹľik trval vÄ›ÄŤnÄ›.

V sobotu zaklepal na dveĹ™e bytu listonoĹˇ a pĹ™inesl doporuÄŤenĂ˝ dopis z Izraele.

KdyĹľ si pĹ™eÄŤetli Weatherbyho poznĂˇmku - nÄ›co o novinovĂ˝ch a muzejnĂch nakladatelĂch a veĹ™ejnĂ˝ch oznĂˇmenĂch - posadili se k psacĂmu stolu. Ben byl uvolnÄ›nĂ˝ a bezstarostnĂ˝, dokonce se zdĂˇlo, jako by ten okamĹľik chtÄ›l co nejvĂce protahovat. Judy naopak bylo na omdlenĂ. NespouĹˇtÄ›la oÄŤi z vnitĹ™nĂ obĂˇlky a myslela na jedinĂ©: Co s nĂˇmi bude, aĹľ doÄŤteme poslednĂ svitek?

DĂvala se na Bena a v jeho tvĂˇĹ™i vidÄ›la klidnĂ˝ vĂ˝raz, kterĂ˝ prozrazoval DavidĹŻv vnitĹ™nĂ klid. AĹĄ se Benjamin Messer ocitl kdekoli, aĹĄ byla Benova zmuÄŤenĂˇ duĹˇe, trĂ˝znÄ›nĂˇ vĂ˝ÄŤitkami svÄ›domĂ, tĹ™eba pohĹ™bena, muĹľ po jejĂm boku byl ĹˇĹĄastnĂ˝ ÄŤlovÄ›k. A to bylo jedinĂ©, na ÄŤem jĂ zĂˇleĹľelo.

Ale co se stane, ptala se sebe sama s narĹŻstajĂcĂmi obavami, co se stane, jestliĹľe jej svitky propojĂ s identitou, kterou pĹ™ijal? A co kdyĹľ se tato jemnĂˇ nitka - protoĹľe to je poslednĂ svitek, nebo pod vlivem jeho obsahu - pĹ™etrhne?

BÄ›hem nĂˇsledujĂcĂch ÄŤtyĹ™ let narostly rozpory ve mÄ›stÄ› do neĂşnosnĂ˝ch rozmÄ›rĹŻ.

V den, kdy prokurĂˇtor Gessius Florus vyplenil ChrĂˇmovĂ˝ poklad, povstaly v hnÄ›vu stovky Ĺ˝idĹŻ. Aby udusil povstĂˇnĂ, vyslal prokurĂˇtor do vĹˇech ÄŤĂˇstĂ mÄ›sta Ĺ™ĂmskĂ© oddĂly, brutĂˇlnĂ muĹľe, kteĹ™Ă udÄ›lali vĹˇe pro to, aby revoltu potlaÄŤili, a mnoho Ĺ˝idĹŻ bylo zabito a zranÄ›no. KdyĹľ se zprĂˇva o teto udĂˇlosti rozĹˇĂĹ™ila po celĂ© zemi, bouĹ™ilo se stĂˇle vĂce organizovanĂ˝ch skupin zĂ©lĂłtĹŻ proti naĹˇim utlaÄŤovatelĹŻm a pobĂjeli Ĺ�Ămany vĹˇude, kde na nÄ› narazili-Kde dochĂˇzelo dĹ™Ăve k nĂˇhodnĂ˝m pĹ™epadĹŻm ze zĂˇlohy a k sabotĂˇĹľĂm, vlĂˇdla nynĂ otevĹ™enĂˇ vĂˇlka.

CĂsaĹ™ Nero poslal svĂ©ho nejlepĹˇĂho vojevĹŻdce Vespasiana, aby povstĂˇnĂ ukonÄŤil, a ve vĹˇech mÄ›stech Judeje, SĂ˝rie a Idu-mey se bojovalo. Galilea byla postiĹľena nejhĹŻĹ™e, neboĹĄ Ĺ™ĂmskĂ© oddĂly tĂˇhly touto oblastĂ a utrpÄ›ly straĹˇnĂ© ztrĂˇty. Moji bratĹ™i opouĹˇtÄ›li svĂ© rodiny, aby se pĹ™ipojili k povstaleckĂ˝m silĂˇm. PozdÄ›ji jsem slyĹˇel, Ĺľe padli v boji za SiĂłn.

238

Co se stalo s mou matkou a otcem, se asi nikdy nedovĂm.

V tĂ© dobÄ› vlĂˇdl v JeruzalĂ©mÄ› strach, nenĂˇvist a krveĹľĂzni-vost, pĹ™esto se tu bojovalo jen mĂˇlo. NeÄŤinnÄ› jsme stĂˇli a vyÄŤkĂˇvali, co se stane s mÄ›sty, kterĂ˝mi se na nĂˇs Ĺ™Ătila Ĺ™ĂmskĂˇ zĂˇplava.

SlyĹˇeli jsme o spoustÄ› hrdinskĂ˝ch ÄŤinĹŻ v tÄ›chto bitvĂˇch. TisĂce Ĺ˝idĹŻ, z nich sotva polovina zĂ©lĂłtĹŻ, se bilo vĹˇemi zbranÄ›mi, kterĂ© mÄ›li k dispozici, aby znovu nastolili svrchovanost Izraele.

V srdci jsem vĹˇak vÄ›dÄ›l ze nejsou \ prĂˇvu, neboĹĄ jen krĂˇl Izraele nĂˇs mĹŻĹľe zbavit pout, a ten se dosud mezi nĂˇs nevrĂˇtil.

VysvÄ›tloval jsem to Saulovi, kterĂ˝ se jednou u nĂˇs pozdÄ› v noci objevil, vtiskl mi meÄŤ do ruky a pravil: “Hodina boje nastala, bratĹ™e!”

Ale jĂˇ zbraĹ� odmĂtl a Ĺ™ekl: ,}Kdyb\ch se ted ozbrojil a vyrazil na nepĹ™Ătele, pak bych projevil svou vÄ›rolomnost vĹŻÄŤi Bohu. VÄ›Ĺ™Ăm, ze mesiĂˇĹˇ pĹ™ijde; vÄ›Ĺ™Ăm ve slib, kterĂ˝ BĹŻh svĂ˝m dÄ›tem dal; a vÄ›Ĺ™Ăm, ze nĂˇs novĂ˝ krĂˇl Izraele v onen den os\ o-bodĂ.”

“Jsi tvrdoĹˇĂjnĂ˝ blĂˇzen, ” odvÄ›til Saul. A to mÄ› hluboce ranilo.

Tak doĹˇlo k tomu, ze jsme se rozeĹˇli ve zlĂ©m.

KdyĹľ se Vespasian dovÄ›dÄ›l o smrti cĂsaĹ™e Nerona v Ĺ�ĂmÄ›, rychle se vracel nazpÄ›t, aby se zĂşÄŤastnil bojĹŻ o prĂˇzdnĂ˝ trĹŻn. NĂˇm na vĂ˝chodÄ› vĹˇak nebylo dopĹ™Ăˇno pĹ™estĂˇvky na vydechnutĂ, neboĹĄ na svoje mĂsto poslal svĂ©ho syna Tita, nelĂtostnĂ©ho a bezcitnĂ©ho muĹľe.

ÄŚĂm vĂce mÄ›st v provincii bylo porazeno a ÄŤĂm vĂce se Ĺ™ĂmskĂ© vojsko blĂĹľilo, tĂm vĂc narĹŻstal v JeruzalĂ©mÄ› strach.

NaĹˇi bratĹ™i, kteĹ™Ă Ĺľili v klĂˇĹˇteĹ™e u SlanĂ©ho moĹ™e, opustili svĂ© domovy a rozptĂ˝lili se po celĂ© zemi. PovĂdalo se, ze ukryli posvĂˇtnĂ© rukopisy v jĂlovĂ˝ch nĂˇdobĂˇch hluboko v jeskynĂch, kterĂ© se rozklĂˇdaly u moĹ™e. Tak mÄ›lo bĂ˝t slovo boĹľĂ uchrĂˇnÄ›no pĹ™ed pohanskĂ˝mi dobyvateli a mniĹˇi se mohli jednoho dne vrĂˇtit a znovu vynĂ©st svitky na svÄ›tlo.

Hodina JeruzalĂ©ma se blĂĹľila. A kdyĹľ zaÄŤali do JeruzalĂ©ma proudit rozedranĂ obyvatelĂ© Tiberie, Jotapaty a Cesarey, kteĹ™Ă pĹ™eĹľili plenÄ›nĂ, a hledali zde ochranu, kdyĹľ jsme uslyĹˇeli zvÄ›sti o sĂle a divokosti Ĺ�ĂmanĹŻ, usoudil jsem, Ĺľe je na ÄŤase, abych

239

svou Ĺľenu a otroky odvedl do bezpeÄŤĂ za mÄ›stskĂ© brĂˇny. Jakmile nebezpeÄŤĂ pomine, chtÄ›li jsme se vrĂˇtit na nĂˇĹˇ statek.

Rebekka plakala, pĹ™esto se vĹˇak drĹľela stateÄŤnÄ› a jĂˇ byl na ni hrdĂ˝. Vzali jsme s sebou jen to nejnutnÄ›jĹˇĂ a zbytek jsme ukryli do bezpeÄŤnĂ©ho skladiĹˇtÄ›, neboĹĄ jsme se domnĂvali, ze se vrĂˇtĂme brzy.

Miriam nĂˇs pĹ™ivĂtala ve svĂ©m domÄ›, kde jsme svĂ© pozemskĂ© statky sdĂleli s ostatnĂmi ÄŤleny spoleÄŤenstvĂ chudĂ˝ch, kromÄ› jinĂ˝ch s JĂˇkobem, Filipem a MatouĹˇem, a trĂˇvili svĂ© dny na modlitbĂˇch.

NĂˇĹˇ statek jsme uĹľ nemÄ›li nikdy uzĹ™Ăt.

Vespasian se stal Ĺ™ĂmskĂ˝m cĂsaĹ™em a jeho syn Titus koneÄŤnÄ› dorazil k brĂˇnĂˇm JeruzalĂ©ma.

Nesvedu popsat ledovĂ˝ strach, kterĂ˝ nĂˇs zachvĂˇtil pĹ™i pohledu na Ĺ™ĂmskĂ© legie. V desetitisĂcĂch pĹ™itĂˇhli Ĺ�ĂmanĂ© k mÄ›stu a ve chvĂli, kdy jsem pohlĂ©dl z ChrĂˇmu na Olejovou horu, vÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe nastaly naĹˇe poslednĂ dny.

V tĂ© dobÄ› doĹˇlo ve mÄ›stÄ› k ĹľalostnĂ© situaci. PotĂ©, co uvidÄ›li obrovskou pĹ™evahu Ĺ�ĂmanĹŻ, kterĂ© od nĂˇs dÄ›lila pouze Ĺ™eka Kidron, vyjĂˇdĹ™ila Ĺ™ada obÄŤanĹŻ pĹ™ĂˇnĂ vzdĂˇt se a zachrĂˇnit si Ĺľivot. ZĂ©lĂłti to vĹˇak nepĹ™ipustili, neboĹĄ vÄ›Ĺ™ili, Ĺľe nastaly poslednĂ dny, kterĂ© prorokovaly svatĂ© spisy, a Ĺľe musejĂ dostĂˇt svĂ© povinnosti vĹŻÄŤi Bohu. A tak se obyvatelstvo JeruzalĂ©ma rozĹˇtÄ›pilo na dva tĂˇbory. VĹŻdÄŤĂ vrstvy mÄ›sta - seduciĂˇni a farizejovĂ© - vÄ›Ĺ™ily, Ĺľe Ĺ�ĂmanĂ© nezaĂştoÄŤĂ a Ĺľe je moĹľno dosĂˇhnout mĂrovĂ© dohody. My, chudĂ, jsme se domnĂvali, Ĺľe Ĺ™eĹˇenĂm jsou modlitby a Ĺľe nĂˇm BĹŻh, aĹľ uvidĂ naĹˇi pevnou vĂru, seĹˇle mesiĂˇĹˇe. Tak byl JeruzalĂ©m rozdÄ›len a my nevytvoĹ™ili proti nepĹ™Ăteli spoleÄŤnou frontu.

Nastal den, kdy chtÄ›l Titus, znechucenĂ˝ naĹˇĂ nerozhodnostĂ, pĹ™ivodit koneÄŤnÄ› zlom a dal pĹ™Ăkaz srovnat okolnĂ krajinu se zemĂ a pĹŻdou vyplnit koryto Ĺ™eky Kidron. A tak se stalo, Ĺľe zĂˇstupy Ĺ�ĂmanĹŻ skĂˇcely kaĹľdĂ˝ strom, strhly kaĹľdĂ˝ plot a kaĹľdou budovu aĹľ k zĂˇkladĹŻm. StejnÄ› zniÄŤily i mĹŻj statek a jĂˇ sledoval, jak plameny Ĺˇlehaly k obloze tak dlouho, neĹľ nezĹŻstalo nic, co by mohlo hoĹ™et.

Pak nechal Titus postavit mohutnou rampu. Ke svĂ©mu Ăştoku si vybral to nejvhodnÄ›jĹˇĂ mĂsto, proti hrobce Johanna Hyrka-na, neboĹĄ tam byla prvnĂ Ĺ™ada opevĹ�ovacĂch valĹŻ nejniĹľĹˇĂ,

240

a tak tvoĹ™ily snadnĂ˝ pĹ™Ăstup ke tĹ™etĂ zdi. Odtud mÄ›l v Ăşmyslu dobĂ˝t Antoniovu pevnost, hornĂ ÄŤĂˇst mÄ›sta, a tĂm i ChrĂˇm.

Ale svĂˇr uvnitĹ™ mÄ›stskĂ˝ch bran pokraÄŤoval v neztenÄŤenĂ© mĂĹ™e i v tĂ©to situaci s nepĹ™Ătelem v bezprostĹ™ednĂ blĂzkosti. StĂˇle vĂce lidĂ propadalo panice a chtÄ›lo pĹ™ebÄ›hnout k Ĺ�ĂmanĹŻm, ale mocnĂ zĂ©lĂłti, kteĹ™Ă vedli obranu, kapitulaci nepĹ™ipustili.

NevÄ›Ĺ™il jsem vlastnĂm oÄŤĂm, kdyĹľ jsem spatĹ™il, jak bojujĂ Ĺ˝idi v ulicĂch JeruzalĂ©ma mezi sebou, zatĂmco za branami mÄ›sta ÄŤĂhajĂ jako supi Ĺ�ĂmanĂ©.

Byla to bezĂştÄ›snĂˇ doba pro vĹˇechny, nikdo nemohl ĹľĂt v mĂru. NeĹľ aby zĂ©lĂłti pĹ™ipustili, aby se tĹ™eba jedinĂ˝ Ĺ˝id vzdal nepĹ™Ăteli, radÄ›ji jej pro vĂ˝strahu zavraĹľdili pĹ™Ămo na ulici. Stali se z nich fanatici. ÄŚĂm vĂce je Ĺ�Ăm tlaÄŤil do kouta, v tĂm vÄ›tĹˇĂ ĹˇĂlence se ti horlivci postupnÄ› mÄ›nili, tak ĹľhavĂ ve svĂ© vĂĹ™e v SiĂłn, kterĂ˝ vynikne nade vĹˇemi. VĹˇichni jsme sedÄ›li v pasti a vÄ›dÄ›li jsme, Ĺľe nĂˇs pobijĂ jako na jatkĂˇch. PĹ™esto i v tĂ©to situaci lpÄ›li radikĂˇlnĂ Ĺ˝idĂ© na svĂ˝ch ideĂˇlech. ZatĂmco mezi nĂˇmi byli tacĂ, co dĂˇvali pĹ™ednost Ĺľivotu poddanĂ©ho v mĂru, zĂ©lĂłti Ĺˇli radÄ›ji na smrt, neĹľ aby strpÄ›li takovou pohanu.

A tak se ani teÄŹ nevytvoĹ™ila v JeruzalĂ©mÄ› jednotnĂˇ fronta proti nepĹ™Ăteli. NevĂm, jestli by to pomohlo, nebo ne, vĹˇechno se totiĹľ rychle zmÄ›nilo v dÄ›sivou noÄŤnĂ mĹŻru. Nikdo z nĂˇs nemohl pĹ™edpoklĂˇdat katastrofu, kterĂˇ se jiĹľ nad nĂˇmi vznĂˇĹˇela. A kdyĹľ jsme si uvÄ›domili vĂˇĹľnost situace, bylo jiĹľ pozdÄ›.

Modlil jsem se se svĂ˝mi bratry ze spoleÄŤenstvĂ chudĂ˝ch, aĹľ se mi udÄ›laly mozoly na kolenou. Titus a jeho muĹľi zvĂ˝Ĺˇili rampu aĹľ na ĂşroveĹ� Antoniovy pevnosti. RozptĂ˝lenĂ© skupinky Ĺ˝idĹŻ mezi sebou bojovaly ve mÄ›stÄ›.

A do mÄ›sta se pomalu vplĂĹľil jeĹˇtÄ› horĹˇĂ nepĹ™Ătel - mnohem horĹˇĂ, neĹľ jsem jĂˇ, moji bratĹ™i, Titus nebo zĂ©lĂłti kdy mohli tuĹˇit.

A tento nepĹ™Ătel - ne soupeĹ™ĂcĂ Ĺ˝idĂ©, ani Ĺ�ĂmanĂ© v ĂşdolĂ Kidronu, ale tento poslednĂ nepĹ™Ătel, kterĂ˝ proti nĂˇm vedl svĹŻj vlastnĂ boj - zavinil, Ĺľe dny JeruzalĂ©ma byh seÄŤteny.

NeboĹĄ nikdo nemĹŻĹľe odolat hladu.

Boje byly na dennĂm poĹ™Ăˇdku, i kd\Ĺľ se omezovaly na okolĂ mÄ›stskĂ˝ch hradeb.

Saul se mÄ› znovu pokouĹˇel pĹ™imÄ›t, abych nosil zbraĹ�, avĹˇak jĂˇ odmĂtl, neboĹĄ jsem vÄ›Ĺ™il, Ĺľe nĂˇs BĹŻh zachrĂˇnĂ dĹ™Ăve, neĹľ Ĺ�Ă-

241

mane prorazĂ mÄ›stskĂ© hradby, a nechtÄ›l jsem nikterak zpochybnit boĹľĂ rozhodnutĂ.

Saul odvÄ›til: “ZatĂmco ty kleÄŤĂĹˇ na kolenou a modlĂĹˇ se, aby mesiĂˇĹˇ rĂˇÄŤil pĹ™ijĂt, zabĂjejĂ Ĺ™ĂmskĂ© oĹˇtÄ›py odhodlanĂ© Ĺ˝idy. Copak to nevidĂĹˇ? Copak neslyĹˇĂĹˇ? Na mÄ›stskĂ˝ch branĂˇch lpĂ ĹľidovskĂˇ krev a vĂ˝kĹ™iky umĂrajĂcĂch pronikajĂ aĹľ na nejvzdĂˇlenÄ›jĹˇĂ pahorky. Kdepak je tvĹŻj mesiĂˇĹˇ?”

A jĂˇ pravil: “Jen BĹŻh sĂˇm urÄŤĂ hodinu. ” .

Byla to poslednĂ slova, kterĂˇ jsme si vymÄ›nili, a zpĹŻsobila mi velikou bolest. Saul byl dobrĂ˝m rabĂnem a nejlepĹˇĂm z Ĺ˝idĹŻ; ale kde byla jeho dĹŻvÄ›ra v Boha?

KdyĹľ se Titova rampa den ze dne zvyĹˇovala a JeruzalĂ©m pocĂtil poprvĂ© pronikavĂ˝ hlad, dalo mnoho obÄŤanĹŻ pĹ™ednost ĂştÄ›ku mÄ›stskĂ˝mi branami na vlastnĂ pÄ›st. TĂm, Ĺľe pĹ™ebÄ›hli k nepĹ™Ăteli, si zachrĂˇnili Ĺľivot, ovĹˇem jen nakrĂˇtko.

PĂˇr chytrĂˇkĹŻ si chtÄ›lo vzĂt s sebou svĂ© bohatstvĂ i na ĂştÄ›k, a proto neĹľ pĹ™elezli mÄ›stskĂ© hradby a utekli k Ĺ�ĂmanĹŻm, spolykali tolik zlaĹĄĂˇkĹŻ, kolik jen dokĂˇzali. Ti se zbÄ›hy nejprve zachĂˇzeli rozumnÄ› a poskytli jim ochranu. Pak vĹˇak jeden Ĺ™ĂmskĂ˝ vojĂˇk pĹ™istihl starĂ©ho Ĺ˝ida, jak vyĹˇkrabuje z vlastnĂch vĂ˝kalĹŻ zlatĂ© mince a ve vĹˇech leĹľenĂch se rychle rozĹˇĂĹ™ila zprĂˇva, Ĺľe uprchlĂci spolykali penĂze.

A tak se stalo, Ĺľe v onu straĹˇlivou noc i v nocĂch nĂˇsledujĂcĂch vĹˇechny Ĺ˝idy, kteĹ™Ă hledali ĂştoÄŤiĹˇtÄ› v Ĺ™ĂmskĂ©m leĹľenĂ, zaĹľiva rozpĂˇrali a pĂˇtrali v jejich ĂştrobĂˇch po zlatÄ›.

StĂˇle jeĹˇtÄ› slyĹˇĂm nĂˇĹ™ek tÄ›ch, kterĂ© tu noc pobili, neboĹĄ vĂtr jejich kĹ™ik zanesl do vĹˇech ÄŤĂˇstĂ mÄ›sta. UboĹľĂˇci, kteĹ™Ă ve svĂ© nevÄ›domosti a vÄ›rolomnosti pĹ™ebÄ›hli k nepĹ™Ăteli, aby zachrĂˇnili svou kĹŻĹľi, zde naĹˇli hroznou smrt. OnĂ© noci bylo pobito na ÄŤtyĹ™i tisĂce lidĂ, kvĹŻli neukojitelnĂ© touze lidĂ po zlatÄ› byli rozpĂˇrĂˇni muĹľi, zeny, dokonce i kojenci. A pĹ™itom poklad zavraĹľdÄ›nĂ˝ch nebyl nikdy vÄ›tĹˇĂ neĹľ Ĺˇest zlatĂ˝ch.

PokouĹˇel jsem se nepoddĂˇvat se beznadÄ›ji, jako to uÄŤinila spousta lidĂ kolem mÄ›. Hlad vĂtÄ›zil nad mÄ›stem, neboĹĄ dochĂˇzelo obilĂ, a takĂ© zĂˇsoby vody se tenÄŤily. My, chudĂ, jsme byli ĹˇĹĄastnÄ›jĹˇĂ neĹľ ostatnĂ, protoĹľe ti z nĂˇs, kteĹ™Ă nÄ›co mÄ›li, se podÄ›lili s tÄ›mi, kteĹ™Ă nemÄ›li nic. DennÄ› jsme se modlili, aby se mesiĂˇĹˇ rĂˇÄŤil vrĂˇtit, jak to pĹ™ed ÄŤtyĹ™iceti lety slĂbil. Doba, o kterĂ© mluvil, nastala. Nastaly poslednĂ dnovĂ©.

242

Boje sĂlily, jak mimo, tak i uvnitĹ™ mÄ›sta. Ty Ĺ˝idy, kteĹ™Ă stĂˇle jeĹˇtÄ› prchali za mÄ›stskĂ© hradby, aby zkusili svĂ© ĹˇtÄ›stĂ u Ĺ�ĂmanĹŻ, Titus ukĹ™iĹľoval na vrcholcĂch kopcĹŻ a nechal je tam viset celĂ© dny jako odstraĹˇujĂcĂ pĹ™Ăklad. ChtÄ›l docĂlit toho, abychom mu odevzdali mÄ›sto, ale my tak neuÄŤinili.

DesetitisĂce lidĂ, kteĹ™Ă zĹŻstali ve mÄ›stÄ›, se setkĂˇvaly s hladem. KdyĹľ jsme se odvĂˇĹľili na ulici, byli jsme obklopeni hlady napĹŻl ĹˇĂlenĂ˝mi lidmi, kteĹ™Ă hrozili, Ĺľe nĂˇs roztrhajĂ na kusy, jestli si schovĂˇvĂˇme tĹ™eba jen kousek chleba.

Jak rychle pomĂjĂ rozum tvĂˇĹ™Ă v tvĂˇĹ™ smrti hladem!

Titus obklĂÄŤil mÄ›sto a nemusel ani pĹ™ĂliĹˇ bojovat, neboĹĄ vĂˇlku za nÄ›j vedl hlad.

PĹ™eĹˇly tĂ˝dny a nadÄ›je slĂˇbla, my, chudĂ, jsme se ustaviÄŤnÄ› modlili, aby mesiĂˇĹˇ rĂˇÄŤil pĹ™ijĂt a vysvobodit nĂˇs. Mohlo k tomu dojĂt uĹľ odpoledne, veÄŤer nebo pĹ™ĂĹˇtĂ den rĂˇno; zaslechneme zvuk trumpet a budeme vÄ›dÄ›t, Ĺľe jsme zachrĂˇnÄ›ni.

Po celou dobu se Rebekka nehnula od mĂ©ho boku. Miriamin dĹŻm byl plnĂ˝ k prasknutĂ, obydlen rodinami, kterĂ© si uĹľ ve svĂ˝ch domovech nemohly bĂ˝t jisty Ĺľivotem. PokouĹˇeli jsme se kaĹľdĂ©ho nakrmit, ale byla to jen skrovnĂˇ strava. StĂˇle jsme vĹˇak zpĂvali pĂsnÄ›, kterĂ˝mi jsme chvĂˇlili NovĂ˝ zĂˇkon a doufali, Ĺľe mezi sebou nalezneme JoĹˇuu.

SĂˇra a Jonathan mÄ›li ruce plnĂ© prĂˇce, aby zvlĂˇdli pĂ©ÄŤi o nemocnĂ© a zranÄ›nĂ© a posĂlili vĂru tÄ›ch, kteĹ™Ă zapochybovali. SĂˇra pomĂˇhala pĹ™i pĹ™ĂpravÄ› a podĂˇvĂˇnĂ tajemnĂ˝ch lĂ©kĹŻ, kterĂ© objevili mniĹˇi od SlanĂ©ho moĹ™e a jeĹľ pouĹľĂval JĂˇkob a apoĹˇtolovÄ› pĹ™i lĂ©ÄŤbÄ›. JĂˇ ji miloval vĂce neĹľ kdy jindy, i kdyĹľ byla bledĂˇ a hubenĂˇ a vypadala dvakrĂˇt tak starĂˇ, neĹľ ve skuteÄŤnosti byla. SĂˇra na rozdĂl od mnoha jinĂ˝ch jedinkrĂˇt nezapochybovala o sprĂˇvnosti boĹľĂho Ăşsudku. PovaĹľoval jsem ji za svÄ›tici mezi Ĺľenami.

Nastala chvĂle, kdy musĂm promluvit o nejsmutnÄ›jĹˇĂch dobĂˇch.

Do domu pronikla zprĂˇva, Ĺľe Saul byl zranÄ›n a Ĺľe leĹľĂ v domÄ› svĂ©ho pĹ™Ătele v dolnĂm mÄ›stÄ›. Chlapec, kterĂ˝ zprĂˇvu pĹ™inesl nebyl starĹˇĂ neĹľ Jonathan, hubenĂ˝ kluk v roztrhanĂ© tunice, v jehoĹľ oÄŤĂch se zrcadlila hrĹŻza, kterou vidÄ›l Popadl malou skĂ˝vu chleba, kterou jsme mu dali, a mĂˇlem se zadusil, jak laÄŤnÄ› pil z pohĂˇru vodu. KdyĹľ jsem to vidÄ›l, dÄ›lal jsem si velkĂ© starosti, neboĹĄ mi bylo jasnĂ©, Ĺľe i Saul musĂ bĂ˝t bez jĂdla.

243

A tak jsem zabalil trochu jĂdla a zastrÄŤil je za opasek spoleÄŤnÄ› se sĂˇÄŤkem bĂlÄ›ho prĂˇĹˇku, kterĂ˝ JĂˇkob podĂˇval v malĂ˝chs dĂˇvkĂˇch na zmĂrnÄ›nĂ bolesti. Ĺ�ekl jsem Rebecce o svÄ›m zĂˇmÄ›ru, SĂˇĹ™e vĹˇak ne, protoĹľe jsem nechtÄ›l, aby se Ĺˇpatnou zprĂˇvu o svÄ›m manĹľelovi dovÄ›dÄ›la. Pak jsem se vydal na cestu noÄŤnĂmi ulicemi.

Bylo by bĂ˝valo moĹľnÄ› pĹ™ipravit se na hrĹŻzu, se kterou jsem se na ulicĂch setkal? Jak jsem byl slepĂ˝! NemÄ›l jsem ani tuĹˇenĂ o skuteÄŤnem rozsahu nouze, kterĂˇ ve mÄ›stÄ› vlĂˇdla! ZatĂmco jsem celĂ© mÄ›sĂce trĂˇvil na kolenou v MiriaminÄ› domÄ› a modlil se se svĂ˝mi bratry, stal se z JeruzalĂ©ma hĹ™bitov.

VĹˇude kolem se povalovaly nafouknutĂ© mrtvoly, kterĂ© tak pĂˇchly, Ĺľe bych se pozvracel, kdybych nemÄ›l Ĺľaludek prĂˇzdnĂ˝. Ĺ˝alostnĂ© postavy, kterĂ© kdysi bĂ˝valy vĂˇĹľenĂ˝mi obÄŤany, prohledĂˇvaly strouhu u cesty v nadÄ›ji, Ĺľe najdou kousek kravince, kterĂ˝ by mohly rozĹľvĂ˝kat, a prohledĂˇvaly Ĺˇaty mrtvĂ˝ch, jestli u sebe nemajĂ nÄ›co upotĹ™ebitelnĂ©ho. VĹˇude kolem sebe jsem vidÄ›l propadlĂ© obliÄŤeje, vychrtlĂ© a pĹ™epadlĂ©, jako by vstaly Z hrobĹŻ. AĹľ na kost vyhublĂ© Ĺľeny drĹľely na zvadlĂ˝ch prsou mrtvĂ© kojence. ZdivoÄŤelĂ psi trhali slabĂ© a bezbrannĂ©, kteĹ™Ă leĹľeli na kraji cest.

KdyĹľ jsem poznal, Ĺľe Saul mluvil pravdu a Ĺľe jsem se v minulĂ˝ch mÄ›sĂcĂch ke svĂ˝m bliĹľnĂm obrĂˇtil zĂˇdy, pĹ™ipadalo mi, jako by do mÄ› udeĹ™il blesk.

Po cestÄ› jsem nebyl niÄŤeho uĹˇetĹ™en. NÄ›kolikrĂˇt mÄ› pĹ™i prĹŻchodu temnĂ˝mi uliÄŤkami napadla divokĂˇ stvoĹ™enĂ, kterĂˇ mi svĂ˝mi spĂˇry rozervala obleÄŤenĂ a pĂˇchla hnilobou. Ale byl jsem silnÄ›jĹˇĂ neĹľ oni, ve skuteÄŤnosti jsem byl silnÄ›jĹˇĂ neĹľ celĂˇ jejich desĂtka, neboĹĄ jĂˇ jsem poslednĂ dny jedl, i kdyĹľ jen mĂˇlo, ale oni nepozĹ™eli vĹŻbec nic. A tak jsem byl s urÄŤitou nĂˇmahou schopen jejich Ăştok odvrĂˇtit a nÄ›jak jsem se probojoval do Saulova Ăşkrytu.

LeĹľel na kamennĂ© podlaze se dvÄ›ma pĹ™Ăˇteli po boku. JedinĂ˝m zdrojem svÄ›tla v ÄŤernĂ© temnotÄ› byl mÄ›sĂc, kterĂ˝ stĹ™ĂbrnÄ› svĂtil do mĂstnosti malĂ˝m vysoko poloĹľenĂ˝m oknem. NevÄ›dÄ›l jsem, kde jsem se to vlastnÄ› ocitl, ale odpornÄ› to tam pĂˇchlo moÄŤĂ a plĂsnĂ. Oba muĹľi, kteĹ™Ă sedÄ›li u Saula, se podobali onÄ›m stvoĹ™enĂm s hluboko zapadlĂ˝ma oÄŤima, kterĂˇ se potĂˇcela po ulicĂch a hledala mĂsto, kam by zalezla a zemĹ™ela. Byli

244

stejnÄ› jako mĹŻj Saul odÄ›ni v cĂˇrech, neuvÄ›Ĺ™itelnÄ› ĹˇpinavĂ a potĹ™ĂsnÄ›nĂ krvĂ. KdyĹľ mÄ› uvidÄ›li, beze slova se zvedli a nechali nĂˇs o samotÄ›.

NeĹľ jsem vedle nÄ›j padl na kolena, zĹŻstal jsem nad svĂ˝m pĹ™Ătelem chvĂli nerozhodnÄ› stĂˇt, natolik mÄ› jeho vzezĹ™enĂ omrĂˇÄŤilo. Kde byl ten statnĂ˝ veselĂ˝ muĹľ, jejĹľ jsem tak dlouho nazĂ˝val svĂ˝m bratrem?

NedokĂˇzal jsem potlaÄŤit slzy. MĹŻj vÄ›rnĂ˝ pĹ™Ătel se pokusil usmĂˇt a Ĺ™ekl: “NemÄ›l jsi sem chodit, bratĹ™e, venku je to nebezpeÄŤnĂ©. Ve svĂ©m domÄ› bys byl alespoĹ� jeĹˇtÄ› nÄ›jakĂ˝’ ÄŤas v bezpeÄŤĂ.”

“MĂ˝lil jsem se!” zvolal jsem pln bolesti. “Jak jsem byl slepĂ˝! V ten den, kdy jsi ke mnÄ› pĹ™iĹˇel, jsem mÄ›l vzĂt meÄŤ, neboĹĄ pak by tvĂˇ smrt nebyla zbyteÄŤnĂˇ! JeruzalĂ©m boj prohraje, Saule, a my budeme na vÄ›ky ztraceni!”

Ale on potĹ™Ăˇsl hlavou a odvÄ›til: “Ne, mĹŻj bratĹ™e, to jĂˇ se mĂ˝lil, a tys mÄ›l pravdu. Jednoho dne pĹ™ijde do Izraele mesiĂˇĹˇ a SiĂłn bude znovu vlĂˇdnout. Ale ten ÄŤas dosud nenastal Ale kdyĹľ jsem se chopil meÄŤe, Davide, pochoval jsem svou vĂru v Boha. Ty jsi na rozdĂl ode mne svĂ˝mi modlitbami dostĂˇl svĂ© povinnosti vĹŻÄŤi nÄ›mu. Ve svĂ© horlivosti jsem vÄ›Ĺ™il, Ĺľe mohu JeruzalĂ©m zachrĂˇnit vlastnĂma rukama. ChtÄ›l jsem nĂˇsilĂm pĹ™ivodit boĹľĂ rozhodnutĂ, pĹ™imÄ›t Boha k ÄŤinu. Ale teÄŹ vidĂm, Ĺľe hodinu, kterou BĹŻh urÄŤĂ svĂ©mu nĂˇroduy nelze pĹ™edvĂdat. MĹŻĹľeme jen ÄŤekat a modlit se, pĹ™esvÄ›dÄŤit ho svojĂ vĂrou.

Ty, mĹŻj bratĹ™e Davide, pĹ™evyĹˇujeĹˇ svou ctĂ ostatnĂ, jĂˇ jsem byl nehodnĂ˝. JĂˇ a dalĹˇĂ, kteĹ™Ă stejnÄ› jako jĂˇ dokĂˇzali, Ĺľe jim chybĂ dĹŻvÄ›ra v Boha, neseme vinu za to, Ĺľe se den vysvobozenĂ jeĹˇtÄ› vĂce vzdĂˇlil. KĂ©Ĺľ bych se i jĂˇ spoleÄŤnÄ› s tebou modlil jak jsem mÄ›l…”

Saul dostal zĂˇchvat kaĹˇle, kterĂ˝’ mi nahnal strach a Ăşzkost.

PĹ™es svĂ© nesnesitelnĂ© bolesti se stĂˇle usmĂval a zaĹˇeptal: “Miloval jsem tÄ› nade vĹˇechno, mĹŻj bratĹ™e, a svĂ˝m poslednĂm dechem bych tÄ› chtÄ›l o nÄ›co poprosit. “

NedokĂˇzal jsem odpovÄ›dÄ›t, jen jsem vzlykal.

PokraÄŤoval: “Postarej se mĂsto mÄ› o SĂˇru a Jonathana. NevĂm, kde teÄŹ jsou; ztratil jsem je z oÄŤĂ. Najdi je a spas pĹ™ed osudem, kterĂ˝ na nÄ› ÄŤekĂˇ na druhĂ© stranÄ› mÄ›stskĂ˝ch zdĂ. Nesnesl bych, kdyby na nÄ› Ĺ�ĂmanĂ© vloĹľili ruku. Slib mi, Davide, Ĺľe je ochrĂˇnĂĹˇ!”

245

A jĂˇ slĂbil Saulovi, Ĺľe je ochrĂˇnĂm, i kdyby mÄ› to mÄ›lo stĂˇt Ĺľivot.

“A teÄŹ, ” zaĹˇeptal, “teÄŹ ti musĂm Ĺ™Ăct jeĹˇtÄ› nÄ›co. Ĺ�ĂkĂˇm ti to, protoĹľe leĹľĂm na smrtelnĂ©m loĹľi a ty budeĹˇ ĹľĂt, a Ĺ™ĂkĂˇm ti to i proto, Ĺľe tÄ› miluji. VĂm uĹľ mnoho let, Ĺľe SĂˇru milujeĹˇ, Davide. VĂm to, protoĹľe jsi mĹŻj bratr a nemĂˇme pĹ™ed sebou ĹľĂˇdnĂˇ tajemstvĂ. VidÄ›l jsem to ve tvĂ˝ch oÄŤĂch neustĂˇle a lĂˇsku jsem rozpoznal i v jejĂm zraku. Milovali jste se od onoho dne, kdy jsem vĂˇs poprvĂ© seznĂˇmil, a milujete se dodnes. NemĂˇm ti to za zlĂ© a nikdy jsem ti to nevyÄŤĂtal, neboĹĄ SĂˇra je dobrĂˇ Ĺľena. ChĂˇpu, co se ti na nĂ tak lĂbĂ. A ty jsi dobrĂ˝ muĹľ. VĂm, proÄŤ tÄ› i ona miluje.

MyslĂm si vĹˇak, milĂ˝ bratĹ™e, Ĺľe neznĂˇĹˇ pravdu o Jonathanovi. SĂˇra nemĂˇ ani potuchy, Ĺľe o tom vĂm. MyslĂ si, Ĺľe to tajemstvĂ celĂˇ ta lĂ©ta dokonale stĹ™eĹľila. Ale muĹľ takovĂ© vÄ›ci poznĂˇ, a tak se to musĂĹˇ dovÄ›dÄ›t. Jonathan je tvĹŻj syn. “

Ben se zhroutil na psacĂ stĹŻl. HlasitÄ› vzlykal, jeho slzy stĂ©kaly na fotografii. Judy tiĹˇe plakala a hladila jej jemnÄ› po ramenou. Trvalo dlouhou dobu, neĹľ byli schopnĂ pĹ™ejĂt k dalĹˇĂ ÄŤĂˇsti. Ben uĹľ text nepsal, ale pĹ™eklĂˇdal nahlas.

“Jak by to bylo moĹľnĂ©?” zvolal jsem.

Saul odvÄ›til: ” KdyĹľ se peÄŤlivÄ› podĂvĂˇĹˇ, poznĂˇĹˇ se v Jonathanovi. Narodil se o dva mÄ›sĂce dĹ™Ăve, ale ty sis toho nevĹˇiml, mĹŻj milĂ˝ natvrdlĂ˝ pĹ™Ăteli. A jĂˇ vÄ›dÄ›l, Ĺľe jsi SĂˇru znal a Ĺľe uĹľ nebyla pannou. Nejprve mÄ› to zranilo, ale miloval jsem ji i tebe natolik, Ĺľe jsem pĹ™ekonal svou bolest a choval se k Jonathanovi jako k vlastnĂmu.

Ale aĹľ zemĹ™u, Ĺ™ekne mu SĂˇra, Ĺľe tys jeho otec a Jonathan po tobÄ› bude pĂˇtrat. Zjisti, kde jsou, Davide, nezbude pozdÄ›!”

Saul zemĹ™el v mĂ© nĂˇruÄŤi s ĂşsmÄ›vem na rtech, a od tĂ© chvĂle jsem mu zĂˇvidÄ›l.

Ale smrt nikdy nepĹ™ijde k tomu, kdo ji hledĂˇ a aÄŤkoli jsem neozbrojen pobĂhal ulicemi sem tam se skĂ˝vou chleba v opasku, nikdo mÄ› neobtÄ›Ĺľoval.

KdyĹľ jsem se vrĂˇtil k Miriaminu domu - nebo lĂ©pe Ĺ™eÄŤeno k tomu, co z nÄ›j zbylo, byl jsem ÄŤlovÄ›kem, kterĂ˝ proĹľil konec svÄ›ta. NecĂtil jsem vĹŻbec nic a pĹ™i pohledu na ruiny domu jsem n ep roje vil ĹľĂˇdn Ă© pohn utĂ.

TakovĂˇ krvavĂˇ lĂˇzeĹ�! Jak jen mohou nevinnĂ© lidi takhle

246

zmasakrovat? Kdo dokĂˇzal pobĂt bezbrannĂ© zeny a dÄ›ti, tak je zohavit a odpornÄ› zhanobit?

Kdybych byl v tĂ© chvĂli pĹ™i plnĂ©m rozumu, zmocnil by se mÄ› zuĹ™ivĂ˝ vztek. Ale nestalo se tak. PoslednĂch nÄ›kolik hodin mÄ› tak otupilo, ze jsem uĹľ nebyl schopen niÄŤeho jinĂ©ho neĹľ stĂˇt a pozorovat hrĹŻzy a zpustoĹˇenĂ vĹˇude kolem. Ti pĹ™ĂˇtelĹˇtĂ a jemnĂ Ĺ˝idĂ©, jejichĹľ jedinĂ˝ zloÄŤin spoÄŤĂval v tom, Ĺľe oÄŤekĂˇvali svĂ© svatĂ© krĂˇlovstvĂ, byli pro pĂˇr skĂ˝v chleba zmasakrovĂˇni. Nepo-bili je Ĺ™ĂmĹˇtĂ nepĹ™ĂˇtelĂ©, ale ĹľidovĹˇtĂ souvÄ›rci.

Moje drahĂˇ Rebekka leĹľela pod mrtvĂ˝m tÄ›lem MatouĹˇe, kterĂ˝ se ji nejspĂĹˇ pokouĹˇel brĂˇnit, a jejĂ rudĂ© vlasy se mĂsily s rudou krvĂ, kterĂˇ proudila ze zejĂcĂ rĂˇny na hlavÄ›.

Nebyl jsi to ty, milĂ˝ MatouĹˇi, kdo ÄŤasto Ĺ™ĂkĂˇval, Ĺľe kdo s meÄŤem zachĂˇzĂ, ten s nĂm takĂ© schĂˇzĂ?

Jak ses mĂ˝lil! Jak jsme se vĹˇichni mĂ˝lili! SlepÄ› jsem klopĂ˝-tal mezi kameny a o mrtvĂˇ tÄ›la svĂ˝ch milĂ˝ch bratĹ™Ă a sester, ale SĂˇru a Jonathana jsem mezi nimi nenaĹˇel. JestliĹľe uprchlĂ, kam jen mohli jĂt? Nikde ve mÄ›stÄ› si uĹľ ÄŤlovÄ›k nemohl bĂ˝t jist Ĺľivotem.

A tak jsem poklekl a prostÄ› se pomodlil. Nebylo nic, co bych tu jeĹˇtÄ› mohl udÄ›lat. Bitva byla ztracena. PohlĂ©dl jsem naposledy na mrtvĂˇ tÄ›la svĂ© Ĺľeny a pĹ™Ăˇtel a cĂtil, jak ve mnÄ› kypĂ pĹ™Ăliv nenĂˇvisti a vzteku, kterĂ˝ zanechĂˇval v mĂ˝ch Ăşstech hoĹ™kou pachuĹĄ, stejnÄ› hoĹ™kou jako jed. StĂˇl jsem u onoho hromadnĂ©ho hrobu se zatnutĂ˝mi pÄ›stmi, a s rozhodnostĂ, kterou jsem nikdy dĹ™Ăve nepoznal, jsem proklel Boha AbrahĂˇma na vĹˇechny ÄŤasy.

PĹ™ĂĹˇtĂ hodiny pĹ™ed rozednÄ›nĂm jsem strĂˇvil hledĂˇnĂm SĂˇry a Jonathana. Ale nemohl jsem je nikde najĂt.

Kdo vĂ, co se jim pĹ™ihodilo? JakĂ˝’ hanebnĂ˝ osud je postihl? Mohl jsem se jen modlit, aby byli mrtvi a nemuseli uĹľ tohle vĹˇechno proĹľĂvat.

Hodinu pĹ™ed svĂtĂˇnĂm, jeĹˇtÄ› neĹľ se Titovxm oddĂlĹŻm podaĹ™ilo proniknout pĹ™es mÄ›stskĂ© zdi, jsem dorazil k domu muĹľe, kterĂ©ho jsem znal.

ÄŚasto jsem jej potkĂˇval u Miriam. Byl to dobrĂ˝ Ĺ˝id a farizej, kterĂ˝ vÄ›Ĺ™il v pĹ™Ăchod mesiĂˇĹˇe. V jeho domÄ› se shromĂˇĹľdilo mnoho lidĂ, kteĹ™Ă zĂrali s oÄŤima hrĹŻzou rozĹˇĂĹ™enĂ˝ma do tmy. KdyĹľ mÄ› poznal, pozval mÄ› dĂˇl.

247

Ĺ�ekl: “Pro vĹˇechny nĂˇm jeĹˇtÄ› zbĂ˝vĂˇ skĂ˝va chleba a trochu meĹˇnĂho vĂna, kterĂ© jsme ukryli. NynĂ poveÄŤeĹ™Ăme a pomodlĂme se. PĹ™idĂˇĹˇ se k nĂˇm?”

PĹ™ijal jsem jeho pozvĂˇnĂ a protoĹľe jsem bĂ˝val chrĂˇmovĂ˝m uÄŤednĂkem, nabĂdl jsem jim, Ĺľe je pĹ™i modlitbÄ› povedu.

RozlĂˇmal jsem malou skĂ˝vu chleba na kousĂÄŤky a rozdÄ›lil je mezi shromĂˇĹľdÄ›nĂ© se slovy: ” Tento chlĂ©b je tÄ›lem mesiĂˇĹˇe, kterĂ˝ s nĂˇmi jednoho dne bude sdĂlet veÄŤernĂ krmi. “

Pak jsem nalil poslednĂ vĂno do nÄ›kolika pohĂˇrĹŻ a pohlĂ©dl do tvĂˇĹ™Ă pĹ™ĂtomnĂ˝ch. Byla to ubohĂˇ vyhladovÄ›lĂˇ stvoĹ™enĂ, kterĂˇ zĂrala zmatenÄ› pĹ™ed sebe. KdyĹľ jsem na nÄ› hledÄ›l, uvidÄ›l jsem pĹ™ed sebou znovu mrtvĂˇ tÄ›la Rebekky, JĂˇkoba, Filipa a ostatnĂch, kteĹ™Ă byli naplnÄ›ni stejnou nadÄ›jĂ jako tito lidĂ©. Pak jsem si vzpomnÄ›l na sĂˇÄŤek s bĂlĂ˝m prĂˇĹˇkem, kterĂ˝ byl pĹŻvodnÄ› urÄŤen pro Saula a nachĂˇzel se jeĹˇtÄ› stĂˇle v mĂ©m opasku. V nestĹ™eĹľenĂ©m okamĹľiku jsem vĹˇechen prĂˇĹˇek vysypal do pohĂˇrĹŻ. Pak jsem vĂno nechal kolovat, aby se kaĹľdĂ˝ z nich napil a Ĺ™ekl jsem: “Toto vĂno je krvĂ vykupitele, kterĂ˝ s nĂˇmi jednoho dne bude sdĂlet veÄŤernĂ krmi. “

PotĂ©, co se i vlastnĂk domu napil jedu, zeptal se mÄ›: “NechceĹˇ se s nĂˇmi napĂt krve mesiĂˇĹˇe?”

A jĂˇ odvÄ›til: “Napiji se z pohĂˇru svĂ©ho Mistra. “

Vrhl na mÄ› nechĂˇpavĂ˝ pohled. O chvĂli pozdÄ›ji klidnÄ› skonal.

V domÄ› bylo osmdesĂˇt devÄ›t lidĂ, od letitĂ©ho starce aĹľ po ĹˇestiletĂ© dĂtÄ›. VĹˇichni byli mrtvi dĹ™Ăve, neĹľ jsem vykroÄŤil do ÄŤerstvĂ©ho rannĂho vzduchu.

Jak dlouho jsem bloudil ulicemi, klopĂ˝tal pĹ™es mrtvoly a klouzal po vĂ˝kalech, nedokĂˇĹľi Ĺ™Ăci. NevĂm ani, jak jsem dokĂˇzal nespatĹ™en projĂt, snad to byl trest, kterĂ˝ mi PĂˇn urÄŤil. Rozsudek znÄ›l, Ĺľe musĂm aĹľ do konce svĂ˝ch dnĹŻ ĹľĂt s bĹ™emenem vĂ˝ÄŤitek svÄ›domĂ za zloÄŤin, co jsem spĂˇchal.

V ÄŤistĂ©m rezavĂ©m rannĂm vzduchu se mi nĂˇhle otevĹ™ely oÄŤi. A kdyĹľ jsem seznal, co bylo mĂ˝m pravĂ˝m zloÄŤinem onĂ© noci, vÄ›dÄ›l jsem, Ĺľe jsem prokletĂ˝ ÄŤlovÄ›k, odsouzenĂ˝ k zapomenutĂ.

NeboĹĄ mĹŻj zloÄŤin nespoÄŤĂval v tom, Ĺľe jsem zahubil osmdesĂˇt devÄ›t lidĂ, ale v tom, Ĺľe jsem je oloupil o poslednĂ moĹľnost spatĹ™it mesiĂˇĹˇe.

Padl jsem na dlaĹľbÄ› na kolena, roztrhl si svĹŻj odÄ›v a hlasitÄ› zavyl.

248

NeboĹĄ jĂˇ, David ben Jona, jsem na jedinou noc pĹ™estal vÄ›Ĺ™it v pĹ™Ăchod mesiĂˇĹˇe a pĹ™ipravil tyto dobrĂ© lidi o jejich poslednĂch pĂˇr hodin nadÄ›je! Kdyby jeĹˇtÄ› Ĺľili, mohl by pĹ™ijĂt. To, ze jsem ztratil vĂru jĂˇ, neznamenalo, ze mesiĂˇĹˇ nikdy nepĹ™ijde.

A to, mĹŻj synu, je odpornĂ˝ zloÄŤin tvĂ©ho otce, podlĂ˝ ÄŤin, kterĂ˝ jej vyvrhl ze spoleÄŤenstvĂ lidĂ.

BuĹˇil jsem pÄ›stmi do zemÄ›, aĹľ krvĂˇcely, bil jsem se kameny do tvĂˇĹ™e a do prsou. Ale Davidu ben Jonovi nebylo dopĹ™Ăˇno zemĹ™Ăt. Po onom neprominutelnĂ©m zloÄŤinu, kterĂ˝ spĂˇchal na osmdesĂˇti devĂti nazarejcĂch, uĹľ ne.

V pĹ™ĂĹˇtĂ chvĂli jsem vÄ›dÄ›l, co musĂm udÄ›lat, pĹ™ipadalo mi, jako bych uĹľ nebyl pĂˇnem sebe sama, jako bych provĂˇdÄ›l pĹ™Ăkazy nÄ›jakĂ© neviditelnĂ© moci.

Musel jsem opustit JeruzalĂ©m. Nebylo mi souzeno nynĂ zemĹ™Ăt, neboĹĄ tentĂ˝Ĺľ bĹŻh, kterĂ©ho jsem krĂˇtce pĹ™edtĂm proklel, se mi nynĂ chtÄ›l pomstĂt.

Napadla mne myĹˇlenka, jak uprchnout. Byl to plĂˇn BoĹľĂ, a jĂˇ jej bez odporu provedl.

Abych unikl z JeruzalĂ©ma, musel jsem jĂt cestou kolem mÄ›stskĂ© brĂˇny, pĹ™ed kterou byla leĹľenĂ Ĺ™ĂmskĂ˝ch vojsk. Existoval jedinĂ˝ zpĹŻsob, jak bezpeÄŤnÄ› projĂt nepĹ™ĂˇtelskĂ˝m leĹľenĂm, kterĂ© obklopovalo celĂ© mÄ›sto: jako malomocnĂ˝.

PlĂˇn se mi zjevil jako ve snu, neboĹĄ jĂˇ se vĹŻbec nezajĂmal o svĂ© bezpeÄŤĂ nebo Ĺľivot - dokonce jsem touĹľil zemĹ™Ăt -, a pĹ™esto jsem vÄ›dÄ›l, Ĺľe mĂˇm z mÄ›sta uniknout tĂmto zpĹŻsobem. Proto jsem vÄ›dÄ›l, Ĺľe je to boĹľĂ zĂˇmÄ›r.

Dle tĹ™inĂˇctĂ© kapitoly tĹ™etĂ knihy MojĹľĂĹˇovy jsem si roztrhal odÄ›v, odkryl hlavu a oholil vous. Pak jsem Ĺˇel ulicemi a vyvolĂˇval: “NeÄŤistĂ˝! NeÄŤistĂ˝!, “jak to zĂˇkon pĹ™edepisoval.

KdyĹľ jsem se pĹ™iblĂĹľil k brĂˇnÄ› do Joppe a ocitl se nedaleko Herodesova palĂˇce, uvidÄ›l jsem, jak se pĹ™ede mnou dĂˇvajĂ lidĂ© na ĂştÄ›k. Ĺ el jsem jako ve snĂˇch, beze spÄ›chu a zcela bez obav, neboĹĄ veĹˇkerĂ˝ Ĺľivot ze mÄ› vyprchal a tÄ›lo jsem mÄ›l jak dĹ™evÄ›nĂ©. PĹ™esto mi uvolĹ�ovali cestu. Nikdo se mÄ› neopovĂˇĹľil zadrĹľet, zĂ©lĂłti, kteĹ™Ă stĹ™eĹľili brĂˇnu, ji pĹ™ede mnou otevĹ™eli. Byla to divokĂˇ odpudivĂˇ smeÄŤka s neÄŤesanĂ˝mi plnovousy a krvĂ poskvrnÄ›nĂ˝m odÄ›vem. KdyĹľ jsem kolem nich prochĂˇzel, mÄ›Ĺ™ili si mÄ› pohrdavĂ˝mi pohledy a dÄ›lali nemravnĂ© poznĂˇmky.

KdyĹľ se brĂˇna za mnou zavĹ™ela, uvidÄ›l jsem pĹ™ed sebou hrĹŻ-

249

zu budĂcĂ leĹľenĂ Ĺ�ĂmanĹŻ, Ĺ™ady stanĹŻ a rannĂ ohnÄ› vĹˇude, kam oko dohlĂ©dlo. Volal jsem: “NeÄŤistĂ˝! NeÄŤistĂ˝!” a Ĺˇel jejich stĹ™edem. KdyĹľ jsem doĹˇel k cestÄ› do DamaĹˇku, potkal jsem dva odpornÄ› vyhlĂĹľejĂcĂ ĹľoldĂˇky, kteĹ™Ă se ohĂˇnÄ›li svĂ˝mi ostĹ™e nabrouĹˇenĂ˝mi meÄŤi a zlovÄ›stnÄ› mÄ› pozorovali. Mluvili bÄ›ĹľnĂ˝m Ĺ™eckĂ˝m dialektem, a tak jsem rozumÄ›l, co Ĺ™ĂkajĂ.

Jeden mÄ› chtÄ›l rozpĂˇrat a zjistit, jestli nemĂˇm v ĂştrobĂˇch spolykanĂ© zlato, ale druhĂ˝ se bĂˇl ke mnÄ› pĹ™iblĂĹľit. PrvnĂ tvrdil, Ĺľe se moĹľnĂˇ pĹ™etvaĹ™uji, ale ten druhĂ˝ tvrdil, Ĺľe to riziko za to nestojĂ.

A tak se stalo, Ĺľe jsem neruĹˇenĂ© dorazil k cestÄ› do DamaĹˇku, neboĹĄ ani Ĺ�ĂmanĂ© se nechtÄ›li dotknout malomocnĂ©ho.

Jak dlouho jsem putoval, nevĂm, ale z JeruzalĂ©ma do Galileje je to dlouhĂˇ cesta, vidÄ›l jsem mnohokrĂˇt zachĂˇzet a vychĂˇzet slunce. ProtoĹľe jsem potĹ™eboval jĂdlo, odloĹľil jsem po nÄ›jakĂ© dobÄ› svĹŻj odÄ›v malomocnĂ©ho a tĂˇhl zemĂ jako ĹľebrĂˇk. Trochu obilĂ tady, kĹŻrku chleba onde a voda, kdyĹľ jsem nĂˇhodou narazil studnu. A vĹˇude jsem vidÄ›l zpustoĹˇenĂ, napĂˇchanĂ© Ĺ�Ămany.

KdyĹľ jsem tak putoval zemĂ, doĹˇel jsem k zĂˇvÄ›ru, Ĺľe jsem jeĹˇtÄ› uboĹľejĹˇĂ a bĂdnÄ›jĹˇĂ stvoĹ™enĂ, neĹľ jsem se domnĂval, neboĹĄ jsem pĹ™i svĂ©m snadnĂ©m ĂştÄ›ku z JeruzalĂ©ma a bezcĂlnĂ©m putovĂˇnĂm na sever zcela zapomnÄ›l na SĂˇru a Jonathana. PoruĹˇil jsem slib danĂ˝ umĂrajĂcĂmu pĹ™Ăteli.

VeĹˇkerĂ© hrĹŻzy kterĂ© musela SĂˇra s Jonathanem vytrpÄ›t, jsem zavinil jĂˇ, neboĹĄ jsem mÄ›l dodrĹľet svĂ© slovo a zachrĂˇnit souÄŤasnÄ› se sebou i je…

NÄ›jak jsem se protloukl aĹľ do Magdaly - jak, to se nejspĂĹˇ nikdy nedovĂm. Ĺ�Ădila mÄ› nÄ›jakĂˇ tajemnĂˇ sĂla, kterou jsem nedokĂˇzal ovlivnit. Kdyby totiĹľ bylo podle mĂ©ho, ulehl bych na okraj cesty a nejspĂĹˇ byl uĹľ dĂˇvno mrtev. NetouĹľil jsem pĹ™eĹľĂt, dokonce to nelze ani pĹ™ipsat Ĺ™ĂzenĂ osudu. PĹ™esto jsem jednoho dne dorazil k prĂˇzdnĂ©mu domu svĂ©ho otce a do vesnice, kterou poznamenala vĂˇlka a rabovĂˇnĂ.

Z opuĹˇtÄ›nĂ© synagogy jsem si vzal tyto svitky, neboĹĄ jsem nĂˇhle vÄ›dÄ›l jakĂ©mu ĂşÄŤelu jsem mÄ›l poslouĹľit. BĹŻh, nĂˇĹˇ PĂˇn mÄ› zachrĂˇnil z jedinĂ©ho dĹŻvodu: mÄ›l jsem sepsat vĹˇechno, co jsem vidÄ›l. ProÄŤ jsem tak mÄ›l uÄŤinit, nevĂm. StejnÄ›, jako bylo boĹľĂm Ăşmyslem, aby ses stal mĂ˝m synem, Jonathane, prĂˇvÄ› tak muse-250

lo bĂ˝t jeho zĂˇmÄ›rem, aby ses dovÄ›dÄ›l o vĹˇech podrobnostech Ĺľivota svĂ©ho otce. A tak jsem pro tebe vĹˇechno sepsal Jestli ti SĂˇra Ĺ™ekne pravdu, maĹľnĂˇ sem dorazĂĹˇ a budeĹˇ mÄ› hledat. PĹ™i hledĂˇnĂ narazĂĹˇ na tyto svitky. A vzpomeĹ� si, mĹŻj synu, Ĺľe ne ty, ale pouze BĹŻh sĂˇm mĂˇ prĂˇvo mÄ› soudit. BĹŻh takĂ© urÄŤil osud, kterĂ˝ postihl JeruzalĂ©m.

NeboĹĄ jak jiĹľ prorok Jesaja pravil: “HleÄŹ, PĂˇn vylidĹ�uje a pustoĹˇĂ zemi, odvracĂ svou tvĂˇĹ™ a niÄŤĂ jejĂ obyvatele. ZemÄ› bude vylidnÄ›na a zcela zpustoĹˇena; neboĹĄ tak pravil PĂˇn. Ve mÄ›stÄ› nezĹŻstalo nic neĹľ rozvaliny, brĂˇna je rozbita na kusy.”

MÄ›j stĂˇle na pamÄ›ti, mĹŻj synu, Ĺľe jsi Ĺ˝id, stejnÄ› jako jsem jĂm byl jĂˇ a jako byl mĹŻj otec. BudeĹˇ i nadĂˇle oÄŤekĂˇvat pĹ™Ăchod mesiĂˇĹˇe. VĂm, Ĺľe tÄ› SĂˇra vĹˇemu nauÄŤĂ. A na tomto mĂstÄ› bych tÄ› chtÄ›l jeĹˇtÄ› jednou varovat: neĹˇilhej po Ĺ�Ămu. To my v JeruzalĂ©mÄ› jsme svĂ©ho ÄŤasu PĂˇna znali, pĹ™esto je s nĂˇmi amen. Ĺ imon je mrtev, JĂˇkob je mrtev, zemĹ™eli i vĹˇichni apoĹˇtolovÄ›. UĹľ neĹľije nikdo, kdo ho znĂˇval.

BojĂm se, Ĺľe by ses ve svĂ© mladickĂ© nevinnosti mohl zamÄ›Ĺ™it na pohany, neboĹĄ i oni pouĹľĂvajĂ slovo mesiĂˇĹˇ. Ale mÄ›j stĂˇle na pamÄ›ti, mĹŻj synu, Ĺľe pouze nĂˇsledujĂ naĹˇeho pĹ™Ăkladu. JeruzalĂ©m oÄŤekĂˇval pĹ™Ăchod muĹľe, Ĺ�Ăm vĹˇak ÄŤekĂˇ na vysnÄ›nou pĹ™edstavu.

Mysli neustĂˇle na toto podobenstvĂ: Vyrostl silnĂ˝ a mohutnĂ˝ dub, ze kterĂ©ho jednoho dne upadlo na zem semĂnko. Z nÄ›j vyrostl novĂ˝ vĂ˝honek. A pak udeĹ™il do velkĂ©ho dubu blesk a zniÄŤil jej, nezĹŻstalo z nÄ›j vĹŻbec nic. NovĂˇ odnoĹľ, kterĂˇ nebyla zasaĹľena, rostla dĂˇl. Ale vyrĹŻstala nezĂˇvisle na rodiÄŤovskĂ©m stromÄ› a vyvĂjela se odliĹˇnÄ›.

Jednoho dne, aĹľ odnoĹľ vyroste do vĂ˝Ĺˇe, pĹŻjde kolem muĹľ a Ĺ™ekne: ” To je ale statnĂ˝ dub, ” a nebude mĂt ani tuĹˇenĂ, Ĺľe kdysi stĂˇval tÄ›snÄ› vedle nÄ›j daleko mocnÄ›jĹˇĂ strom.

SlyĹˇ, Izraeli, Hospodin, nĂˇĹˇ BĹŻh, je jedinĂ˝m Bohem! Je moĹľnĂ©, Ĺľe v Davidu ben Jonovi zĹŻstalo alespoĹ� trochu cti, kterĂˇ by mu zajistila milost Boha AbrahĂˇmova? DoufĂˇm, Ĺľe ano! Dnes ten den jistÄ› nastal! PomĂˇtl jsem se, nebo jsem skuteÄŤnÄ› dnes rĂˇno promlouval se svĂ˝m starĂ˝m pĹ™Ătelem Salmonidem, kterĂ˝ se mi zjevil jako duch z minulosti? A ten neuvÄ›Ĺ™itelnĂ˝ pĹ™ĂbÄ›h, kterĂ˝ mi vyprĂˇvÄ›l!

251

StarĂ˝ Ĺ�ek byl tak ĹˇĹĄastnĂ˝ ze mĂ© vidĂ, ze se mnĂ©, obyÄŤejnĂ©mu ÄŤlovÄ›ku, vrhl k nohĂˇm a lĂÄŤil mi, jak mĂ© hledal

KrajnĂ© ĹˇokovĂˇn jsem mu Ĺ™ekl, ze jsem opovrĹľenĂhodnĂ˝ tvor a ze oÄŤekĂˇvĂˇm rozsudek naĹˇeho PĂˇna, kterĂ˝ bude znamenat moji smrt.

Na to ten opovĂˇĹľlivĂ˝ chlapĂk odvÄ›til: “Pak jste nejspĂĹˇ svĂ©ho Boha ĹˇpatnĂ© odhadl, MistĹ™e, nebo se tĹ™eba zabĂ˝vĂˇ niÄŤenĂm JeruzalĂ©ma a na vĂˇs zapomnÄ›l. Vy nezemĹ™ete, a takĂ© nejste opovrĹľenĂhodnĂ˝m ÄŤlovÄ›kem. Jsou lidĂ©, kteĹ™Ă vĂˇs majĂ rĂˇdi.”

A pokraÄŤoval ve svĂ© neuvÄ›Ĺ™itelnĂ© historce, jak v noci uprchl z JeruzalĂ©ma, jak majetek, kterĂ˝ si za vĹˇechna ta lĂ©ta spoleÄŤnÄ› se mnou nahospodaĹ™il, pouĹľil k tomu, aby Ăşplatky zĂskal volnĂ˝ prĹŻchod nepĹ™ĂˇtelskĂ˝mi liniemi, a jak kromÄ› sebe zachrĂˇnil Ĺľivot dalĹˇĂm dvÄ›ma lidem.

NevÄ›Ĺ™il jsem vlastnĂm oÄŤĂm, kdyĹľ se pĹ™ede mnou v pĹ™ĂĹˇtĂm okamĹľiku objevila SĂˇra s Jonathanem.

Ben vykĹ™ikl a spadl ze Ĺľidle na podlahu. Prudce se tĹ™Ăˇsl a Ĺˇkubal sebou, jako by mÄ›l zĂˇchvat. Judy poklekla vedle nÄ›j a pokouĹˇela se ho uklidnit. On vĹˇak jen mumlal: “Ne… je tam toho vĂc. MusĂm… musĂm ÄŤĂst dĂˇl.”

TvĂˇĹ™ mÄ›l popelavou a zalitou potem. OÄŤi mÄ›l vytĹ™eĹˇtÄ›nĂ©, hledÄ›ly prĂˇzdnÄ›. ZdĂˇlo se, Ĺľe na mladou Ĺľenu, kterĂˇ se mu snaĹľila pomoci, zcela zapomnÄ›l. VĹŻbec si neuvÄ›domoval, Ĺľe se nÄ›jak vyĹˇkrĂˇbal nahoru a ve snaze najĂt rovnovĂˇhu se opĹ™el o psacĂ stĹŻl. KoĹˇili mÄ›l zcela propocenou. TÄ›Ĺľce dĂ˝chal, jako by ubÄ›hl celĂ© mĂle. “MusĂm to doÄŤĂst… musĂm…”

“MusĂĹˇ troĹˇku vysadit, Bene. ZhroutĂĹˇ se!”

KdyĹľ zaslechl zvuk jejĂho hlasu, pĹ™estal se chvÄ›t. ObrĂˇtil se k nĂ a zvlĂˇĹˇtnĂm zpĹŻsobem na ni pohlĂ©dl: “Judy,” zaĹˇeptal. Pak tÄ›Ĺľce dopadl na Ĺľidli a skryl tvĂˇĹ™ v dlanĂch.

Judy kleÄŤela pĹ™ed nĂm a otĂrala pot, kterĂ˝ mu stĂ©kal po tvĂˇĹ™Ăch a krku. I ona byla zeslĂˇblĂˇ, bledĂˇ a vyÄŤerpanĂˇ. MartĂ˝rium JeruzalĂ©ma proĹľili spoleÄŤnÄ›.

“Judy…,” mumlal do jejĂch dlanĂ. “VzpomnÄ›l jsem si. VzpomĂnĂˇm si na vĹˇechno.”

“Na co si vzpomĂnĂˇĹˇ?”

KoneÄŤnÄ› vzhlĂ©dl. OÄŤi mÄ›l ledovÄ› modrĂ© a plnĂ© bolesti. “VzpomĂnĂˇm si na to, Ĺľe jsem si myslel, Ĺľe jsem David. Vzpo—

252

minĂˇm si, Ĺľe jsem skuteÄŤnÄ› byl Davidem. Ach BoĹľe, co se to se mnou stalo? Co se to s nĂˇmi stalo?”

JejĂ rty se pohybovaly, ale nevydala ze sebe ani slovĂÄŤka.

Pak, po dlouhĂ©m mlÄŤenĂ, Ĺ™ekl Ben s trochou lĂtosti: “Je po vĹˇem. David odeĹˇel.”

“Ach, Bene…” ChvÄ›la se Ăşlevou.

“NevĂm, jak to vĂm, ale vĂm to. NeumĂm ti to vysvÄ›tlit. MoĹľnĂˇ tu hĂˇdanku jednoho dne vyĹ™eĹˇĂme. ChtÄ›l bych vÄ›dÄ›t…” Ben uchopil jejĂ dlaĹ� a dlouze se jĂ podĂval do oÄŤĂ. “Jakou roli jsi v tom sehrĂˇla ty, Judy? Stalo by se tohle vĹˇechno, kdybych tÄ› nepotkal? Zavinila jsi to, nebo jsi byla jen katalyzĂˇtorem?”

PĹ™ekvapenÄ› na nÄ›j zĂrala. Ocitli se znovu tam, kde pĹ™ed ÄŤtyĹ™mi tĂ˝dny zaÄŤali.

“SkuteÄŤnÄ› tu David byl?” zamumlal Ben. “Nebo jsem to byl celou dobu jĂˇ? Ale ty zvlĂˇĹˇtnĂ shody okolnostĂ…” Vzal Judyi-nu tvĂˇĹ™ do dlanĂ, polĂbil ji a zaĹˇeptal: “Miluji tÄ›.”

UsmĂˇla se a jeho polibek opÄ›tovala.

“ChtÄ›l bych na to pĹ™ijĂt, Judy. Chci pochopit, co se stalo. PozdÄ›ji si sedneme a projdeme vĹˇechny svitky jeĹˇtÄ› jednou. UvidĂme, jestli se nĂˇm nepodaĹ™Ă najĂt nÄ›jakĂ˝ zĂˇchytnĂ˝ bod, nÄŤ-jakĂ˝ klĂÄŤ k tomu vĹˇemu. JĂˇ… UĹľ nejsem tĂ˝Ĺľ ÄŤlovÄ›k, jako jsem bĂ˝val. David mÄ› zmÄ›nil. MyslĂĹˇ, Ĺľe je moĹľnĂ©, aby se nÄ›co takovĂ©ho stalo…?”

“NevĂm, Bene.”

“MusĂm zaÄŤĂt jeĹˇtÄ› jednou ĂşplnÄ› od zaÄŤĂˇtku, abych naĹˇel sĂˇm sebe, Judy. Ale tentokrĂˇt mi pĹ™itom mĹŻĹľeĹˇ bĂ˝t nĂˇpomocnĂˇ.” JeĹˇtÄ› jednou ji nÄ›ĹľnÄ› polĂbil. “Nu, coĹľ… jeĹˇtÄ› nĂˇm kousek zbĂ˝vĂˇ. MusĂme to doÄŤĂst. A pak.

“Co pak…”

“Pak mĹŻĹľeme celĂ˝ pĹ™eklad pĹ™epsat a odeslat jej Weatherbymu. ÄŚas kvapĂ, musĂme bĂ˝t pĹ™ipraveni. PojÄŹ, podĂvĂˇme se, jakĂˇ byla Davidova poslednĂ slova.”

A tak se spoleÄŤnÄ› pustili do poslednĂch Ĺ™ĂˇdkĹŻ poslednĂho svitku.

Tedy kdyĹľ jsem dovyprĂˇvÄ›l Jonathanovi celĂ˝ pĹ™ĂbÄ›h osobnÄ›, nedokĂˇĹľi se pĹ™imÄ›t, abych tyto svitky zniÄŤil ÄŤi omyl listy papyru, neboĹĄ se staly souÄŤĂˇstĂ mĂ©ho jĂˇ a jsou mĂ˝m odkazem. Ale komu? BudoucĂ generaci?

253

StejnÄ› peÄŤlivÄ›, jako jsem uschoval prvnĂch dvanĂˇct svitkĹŻ, zabalĂm i tento poslednĂ a ukryji jej spoleÄŤnÄ› s ostatnĂmi. Ob-jevĂ-li jej jednoho vzdĂˇlenĂ©ho dne nÄ›jakĂ˝ Ĺ˝id, nebude i on v podstatÄ› mĂ˝m synem?

254

Barbara Wood

KLETBA SVITKU

KNIĹ˝NĂŤ KLUB

PĹ™eloĹľila Alena BezdÄ›kovĂˇ

Copyright â‚¬> 1978 by Barbara Wood

Copyright ÄŤeskĂ©ho vydanĂ O Euromedia Group, k. s., 1999

Translation O Alena BezdÄ›kovĂˇ, 1999

ISBN 80-7176-892-8

Barbara Wood Kletba svitkĹŻ

Z nÄ›meckĂ© verze Der Fluch der Schriftrollen,

kterou vydal Fischer Taschenbuch Verlag GmbH

ve Frankfurtu nad Mohanem v roce 1994,

pĹ™eloĹľila Alena BezdÄ›kovĂˇ.

Redigovala Marcela NejedlĂˇ.

Vydal KniĹľnĂ klub v Praze roku 1999

jako svou 734. publikaci.^

OdpovÄ›dnĂˇ redaktorka Alena Jakoubkova.

TechnickĂˇ redaktorka Jana NovĂˇkovĂˇ.

PoÄŤet stran 256. Sazba Cadis, Praha.

Tisk Graphischer Grossbetrieb PĂłssneck, GmbH, SRN. VydĂˇnĂ prvnĂ.